Válka za bílého dne

Brett Peter V.

Fantom Print (2013)

Hodnocení:

92%

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Válka za bílého dne, dychtivě očekávaný třetí díl Brettova mezinárodního bestselleru Démonského cyklu, je pokračováním příběhu o poslední vzpouře lidstva proti démonským hordám, které noc co noc vycházejí na povrch a požírají jej. Zejména za novoluní povstávají démoni v plné síle a jejich kýženou kořistí jsou dva lidé. Každý jeden z těch dvou má šanci stát se legendárním Osvoboditelem, mužem, jenž má podle proroctví sjednotit rozprášené zbytky lidstva ke konečnému tažení a zničit démonské plemeno jednou provždy. Arlen Sedlák býval obyčejným člověkem, ale nyní je z něj něco víc – Tetovaný, posetý tajuplnými chranami tak mocnými, že z něj dělají rovnocenného soupeře pro jakéhokoli démona. Ahmann Jardir již sjednotil bojechtivé krasijské pouštní kmeny do velkého vojska a prohlásil se Šar’damou Ka, Osvoboditelem. Jeho vzestup zařídila jeho první manželka Inevera, chytrá a mocná kněžka, ovládající hrozivou magii démonských kostí, která jí umožňuje nahlížet do budoucnosti. Kdysi si byli Arlen s Jardirem blízcí jako bratři. Nyní jsou z nich úhlavní sokové. A zatímco nepřátelé lidstva sílí, jediné dva muže, schopné je porazit, znepřátelí ti nejvražednější a nejzáludnější ze všech démonů – ti, kteří číhají v lidských srdcích

-– 1. vydání.

TRIFID

Peter V. Brett

Válka za bílého dne

The Daylight War

Copyright © 2013 by Peter V. Brett

All rights reserved.

Translation © Mirka Polová, 2013

Cover © Larry Rostant, 2013

© Stanislav Juhaňák – Triton, 2013

ISBN 978-80-7387-689-0

Stanislav Juhaňák – TRITON, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

Mým rodičům Johnovi a Dolores,

kteří si pořád ještě v noci spolu čtou na kanapi.

Poděkování

Jak jsem s přibývajícím věkem čím dál paranoidnější, nechával jsem si tuto knihu pro sebe víc než jakoukoli jinou v minulosti. Jen pár lidí mohlo nakouknout, jak práce postupuje, a jim jsem neskonale vděčný za jejich názory a připomínky. Ze všeho nejvíc děkuji svému agentovi Joshuovi stejně jako Myke, Lauren a Dani, svým nakladatelkám Tricii a Emmě, svým asistentkám Meg a Rebecce, redaktorce Lauře a zahraničním nakladatelům a překladatelům, kteří si dávají tu práci a neúnavně šíří mé příběhy do jiných částí světa. Zvláštní dík patří všem mým čtenářům, zejména těm, kteří si našli čas a spojili se se mnou. Vaše dopisy, kritiky, tweety, maily, on-line komentáře, fanouškovské debatní vstupy a podobně jsou pro mne tolik potřebným cepínem i jistícím lanem při zlézání hory Démonského cyklu. Dík, že ji zlézáte se mnou.

Prolog

Inevera

300 p. N.

Inevera a její bratr Soli seděli na sluníčku. Oba si mezi bosýma nohama přidržovali palmovou kostru, a zatímco ji prsty vyplétaly, nohy košíkem zručně otáčely. Den už hodně pokročil a v malém stánku zůstala jen skvrnka stínu. V něm seděla jejich matka Manva a pracovala na svém košíku. Pletli koš za košem a hromada tuhých datlovníkových listů uprostřed se postupně scvrkávala.

Ineveře bylo devět. Solimu bylo sice skoro dvakrát tolik, ale i tak byl na plnoprávného dal’šarúma poměrně mladý; ostatně jeho černý kaftan ještě svítil novotou. Vysloužil si ho ani ne před týdnem a teď u nich seděl na rohoži, aby si ho neušpinil od všudypřítomného prachu Velkého Bazaru. Kaftan si nahoře jen volně sepnul, takže pod ním byla vidět hladká, svalnatá hruď, lesklá potem.

Ovíval se vějířovým listem. „U Everamových koulí, v tom kaftanu je ale vedro. Kéž bych tak mohl zase běhat venku jen v bidu.“

„Můžeš jít sem do stínu, jestli chceš, šarúme,“ ozvala se Manva.

Soli si opovržlivě odfrkl a zavrtěl hlavou. „Tohle jsi čekala? Že se vrátím v černém a začnu tě sekýrovat jako…“ Manva se zachichotala. „Jen se ujišťuji, že jsi zůstal mým hodným chlapečkem.“

„Ale jen pro tebe a svou rozkošnou malou sestřičku,“ upozornil ji Soli, natáhl se k Ineveře a rozcuchal jí vlasy. Plácla ho po ruce, ale přitom se usmála. Kde byl Soli, tam bylo vždycky veselo. „Pro všechny ostatní jsem podlý jako písečný démon.“

„Pche,“ odfrkla si Manva a mávla nad tou představou rukou, ale Ineveře to stejně vrtalo hlavou. Pamatovala si, co udělal s těmi dvěma madžáhskými kluky, co ji škádlili na Bazaru, když byli ještě malí; ten slabý nepřežil noc.

Inevera dodělala svůj košík a postavila ho na jednu z mnoha hromad. Rychle počítala. „Ještě tři a budeme mít zakázku damy Badena hotovou.“

„Třeba mě Kašív pozve na oslavu Dorůstání, až si ty košíky přijde vyzvednout,“ napadlo Soliho. Kašív, kai’šarúm damy Badena, byl Soliho adžín’pal, válečník, který k němu byl za jeho první noci v Labyrintu připoután provazem a bojoval po jeho boku. Říkalo se, že silnějšího pouta mezi dvěma muži není.

Manva si odfrkla. „Jestli tě pozve, tak po tobě bude dama Baden chtít, abys na oslavě roznášel svlečený a pomazaný olejem, a Dorůstání měsíce budeš oslavovat nabízením vlastní zadnice jeho chlípným starým patolízalům.“

Soli se rozchechtal. „Podle toho, co jsem slyšel, tak zrovna s těmi starými si člověk lámat hlavu nemusí. Většina z nich se jen kouká. To ti mladší nosí za pasem lahvičky s olejem.“

Povzdechl si. „Ale co, na posledním kopinickém večírku obsluhoval Gerraz, a ten říkal, že mu dama Baden dal dvě stě draki. To už stojí za bolavou prdel.“

„Jen ať tě neslyší táta,“ varovala ho Manva. Soli střelil očima po zatažených závěsech do přístěnku v zadní části stánku, kde spal otec.

„Dříve či později stejně zjistí, že jeho syn je puš’ting,“ poznamenal Soli. „Já se přece neožením s nějakou ubohou holkou jen proto, aby na to nepřišel.“

„A proč ne?“ nedala se Manva. „Mohla by s námi plést košíky. A bylo by tak strašné ji párkrát oplodnit a dát mi vnoučata?“

Soli protáhl obličej. „S tím si budeš muset počkat na Ineveru.“ Podíval se na ni. „Zítra je Hannu Paš, drahá sestro. Třeba ti dama’ting najde manžela!“

„Neodváděj řeč!“ pleskla ho Manva palmovým listem. „Klidně čelíš tomu, co je mezi zdmi Labyrintu, ale toho, co je mezi ženskými stehny, se bojíš?“

Soli se zašklebil. „V Labyrintu jsem alespoň mezi pořádnými, zpocenými chlapy. A kdo ví? Třeba se zalíbím nějakému puš’tingskému damovi. Ti mocní jako Baden si berou své oblíbené šarúmy do své osobní stráže, která musí bojovat jen na Ubývání! Jen si představ, být v Labyrintu jen tři noci v měsíci!“

„I ty tři je moc,“ zamumlala Manva.

Inevera byla zmatená. „Copak není Labyrint posvátný? A není to čest?“

Manva jen cosi zamručela a vrátila se ke košíku. Soli na ni dlouho hleděl, ale v očích měl vzdálený pohled a rozmarný úsměv z jeho tváře odplynul.

„Labyrint, to je bohumilá smrt,“ řekl nakonec sestře. „Muž, který tam zemře, má nebesa jistá, jenže já ještě po setkání s Everamem nijak zvlášť netoužím.“

„Promiň,“ hlesla Inevera.

Soli se probral ze zadumání a úsměv se mu vmžiku vrátil. „Lepší je se o takové věci nestarat, sestřičko. Labyrint není tvoje břímě.“

„Tohle břímě nese každá Krasijka, synu,“ poznamenala Manva. „Ono nesejde na tom, jestli vedle vás bojujeme, nebo ne.“

A zrovna v tu chvíli se zpoza závěsů v zadním přístěnku ozvalo hekání a šramot. O chvíli později se vynořil Ineveřin otec Kasád. Manva mu nestála ani za pohled, prostě ji těžkou botou vyšťouchl ze stínu, aby si to žádané místečko zabral pro sebe. Hodil si na zem pár polštářů, rozvalil se na ně a rovnou do sebe obrátil kalíšek couzi. Na ostrém denním světle zamžoural a hned si nalil další. Jeho pohled Ineveru jako vždy minul, jako by ani nebyla, oči spočinuly rovnou na jejím bratrovi.

„Soli! Okamžitě ten koš odlož! Teď jsi šarúm! Přece nemůžeš pracovat rukama jako nějaký chaffit!“

„Tati, my musíme rychle dodělat zakázku,“ namítl Soli. „Kašív…“

„Pche!“ zachrčel Kasád a zamítavě máchl rukou. „Co je mi po tom, co chce ten naolejovaný a navoněný puš’ting! Nech ten koš a zvedni se, než si někdo všimne, jak si špiníš úplně nový černý kaftan. Dost na tom, že musíme marnit den na tomhle špinavém bazaru.“

„On snad nemá ani ponětí, odkud se berou peníze,“ ulevil si Soli potichu, aby ho Kasád neslyšel, ale plést nepřestal.

„Ani jídlo, co má na stole.“ Manva zvedla oči k nebesům a povzdechla si. „Raději ho poslechni.“

„Teď, když jsem šarúmem, tak si budu dělat to, co chci já. Co mi má on co říkat, že nemám plést palmové košíky, když mi to přináší klid?“ Při řeči pracoval dál, ale ruce se mu míhaly čím dál rychleji, prsty pletly jako blesk. Už se blížil ke konci a chtěl košík dodělat. Inevera na to užasle zírala. Soli uměl plést skoro tak rychle jako Manva.

„Je to tvůj otec,“ připomněla mu Manva, „a jestli ho neposlechneš, budeme toho litovat všichni.“

Obrátila se ke Kasádovi a líbezně pravila: „Stačí, když tu se Solim zůstanete, jen než dama vyhlásí soumrak, manželi.“

Kasád se kysele ušklíbl a hodil do sebe další kalíšek. „Čím jsem jen urazil Everama, že já, velký Kasád asu Kasád am’Damaj am’Kadži, který poslal nesčetně alagai do bezedných hlubin, se mám snížit k hlídání hromady košů?“ Otráveně máchl rukou nad vyrovnanými plody jejich práce. „Já už bych měl nastupovat na alagai’šarak, vzhůru k noční slávě!“

„Má na mysli pitku s ostatními šarúmy,“ zamumlal Soli k Ineveře. „Ty jednotky, které nastupují nejdřív, jdou do středu Labyrintu, kde je boj nejlítější. Čím déle se tu povaluje, tím víc klesá pravděpodobnost, že bude muset doopravdy čelit nějakému alagai, opilý couzi na velbloudí chcanky.“

Couzi. Inevera tu pálenku nenáviděla. Zkvašené obilí ochucené skořicí. Prodávalo se v malých hliněných lahvičkách a srkalo z ještě mrňavějších kalíšků. Jen z čichnutí k prázdné láhvi pálilo Ineveru v nose a motala se jí hlava. V tom zápachu nebylo po skořicové vůni ani stopy. Říkalo se, že ta chuť se vytříbí až po třech kalíšcích, jenže komu se dá věřit po třech kalíšcích couzi? Všichni přece vědí, že couzi probouzí touhu naparovat se a chvástat.

„Soli!“ zavrčel Kasád. „Nechej práci ženským a pojď se mnou popít! Připijeme si na smrt těch čtyř alagai, cos je včera v noci zabil!“

„Jeden by si myslel, že jsem zastal práci celé jednotky sám,“ zavrčel Soli. Prsty se mu míhaly ještě rychleji. „Já couzi nepiju, tati,“ zavolal. „Eveja to zakazuje.“

Kasád si jen odfrkl a hodil do sebe další kalíšek. „Manvo! Udělej tomu svému šarúmskému synovi trochu čaje!“ Znovu naklonil láhev s couzi nad kalíšek, ale tentokrát vyteklo jen pár kapek. „A přines mi další couzi.“

„Everame, dej mi trpělivost,“ zamumlala Manva. „To byla poslední láhev, manželi,“ zavolala.

„Tak jdi koupit další,“ odsekl Kasád.

Inevera slyšela, jak matka skřípe zuby. „Půlka stanů na bazaru už je beztak zavřená, manželi, a my ty koše musíme dodělat dřív, než přijde Kašív.“

Kasád rozhořčeně zašermoval rukou. „Koho zajímá, jestli bude muset nějaký ničemný puš’ting čekat?“

Soli zasykl a Inevera si všimla, že má na ruce krvavou šmouhu. Řízl se o ostrý okraj palmového listu, ale zaťal zuby a pletl dál.

„Odpusť, ctěný manželi, ale nákupčí damy Badena čekat nebude,“ řekla Manva a plést nepřestala. „Jestli ta zakázka nebude hotová, až Kašív dorazí, tak půjde o dům dál a zase si koupí koše od Kriši. Bez téhle zakázky bychom neměli ani na válečné berně, natož na další couzi.“

„Cože?!“ zařval Kasád. „A co děláte s mými penězi? Nosím domů sto draki týdně!“

„Polovina z nich jde rovnou zpátky damovi jako válečné berně,“ sdělila mu Manva, „a dvacet dalších si vždycky bereš pro svoji kapsu. Zbytek jde na tvé couzi a kuskus, a to to ještě ani zdaleka nestačí, zejména když si každý sabat přivedeš domů půltucet žíznivých šarúmů. Couzi je drahé, můj milý. Když dama nachytá nějakého chaffita při prodeji couzi, usekne mu palec, takže oni si to riziko připočítávají k ceně.“

Kasád si odplivl. „Chaffiti by prodali i slunce, kdyby ho dokázali stáhnout z oblohy. A teď mi běž nějaké couzi koupit, ať se mi při čekání na toho polomuže trochu uleví.“

Soli dodělal košík, vstal a praštil s ním na vršek své hromady. „Já pro něho skočím, mami. Čabin nějaké mít bude, a ten nikdy nezavírá dřív, než se odzpívá soumrak.“

Manva stísněně přimhouřila oči, ale hlavu od koše nezvedla. I ona začala plést rychleji, ruce se jí jenjen kmitaly. „Nevidím ráda, že odcházíš, když máme venku rozloženou práci za celý měsíc.“

„Když je tu s vámi táta, nikdo nás neokrade,“ řekl Soli, ale pak se zadíval na otce snažícího se vylízat z láhve poslední kapku couzi a povzdechl si. „Budu zpátky tak rychle, že si ani nevšimneš, kdy jsem odešel.“

„Do práce, Inevero,“ vybídla ji stroze matka, když Soli odběhl. Inevera sklopila oči zpátky ke košíku, a teprve v tu chvíli si uvědomila, že na něj v posledních chvílích dočista zapomněla. Rychle se zase pustila do pletení.

Neměla odvahu dívat se na otce přímo, ale nemohla si pomoci a alespoň po očku ho sledovala. Zíral na Manvu, jak bosýma nohama otáčí košíkem. Černý hábit se jí při práci vyhrnul, objevily se nahé kotníky a lýtka.

Kasád si promnul dlaní rozkrok. „Pojď sem, ženo, chci…“

„Já – teď – pracuju!“ Manva vytáhla z palmové hromady větev a rázně z ní olamovala vějířové listy, jen to lupalo.

Kasáda ta neochota očividně zaskočila. „Proč bys odmítala svého manžela, který ani ne za hodinu odchází do noci?“

„Protože si celé týdny lámu hřbet nad těmi koši,“ odsekla Manva. „Protože už je pozdě a celá ulička ztichla. A protože máme venku všechno zboží a není, kdo by ho hlídal, jen jeden nadržený ochlasta!“

Kasád se posupně zachechtal. „Před kým ho asi tak mám hlídat?!“

„Jistě, před kým vlastně?“ ozvalo se a všichni se otočili. Kriša obešla pult a vstoupila do stánku.

Byla to mohutná žena. Ne tlustá – v Pouštním Kopí si takový přepych mohlo dopřát jen málo lidí – ale byla to pravá dcera svého otce válečníka; statná postava, rázný těžký krok, mozolnaté ruce. Jako všechny daly’ting včetně Manvy byla i ona od hlavy po paty v černém. Také košíkářka, v Kadžiho kmeni patřila k Manviným úhlavním soupeřkám – sice nebyla tak zručná, ale o to byla ctižádostivější.

Za ní vešly do stanu další čtyři ženy v dal’tingské černé. Dvě byly její sestry-manželky, ty měly přes obličej černý závoj. Druhé dvě byly její neprovdané dcery, které obličej zahalený neměly, ale to případné manžele spíš odpuzovalo, než přitahovalo. Ani jedna nebyla nijak drobná a ve stánku se rozvinuly do rojnice jako šakalové pronásledující zajíce.

„Tak pozdě a ty ještě pracuješ,“ řekla Kriša. „Většina pavilonů už stáhla chlopně.“

Manva pokrčila rameny, ani nezvedla oči od pletení. „Vyvolávání zavírací hodiny ti času nepřidá.“

„Kašív chodívá vždycky večer před oslavou, kterou pořádá dama Baden na den Dorůstání, ne?“ zeptala se Kriša.

Manva ani nevzhlédla. „Tobě do mých zákazníků nic není, Krišo.“

„Ale je, když mi je ten tvůj puš’tingský syn odlákává k tobě,“ zasyčela Kriša výhrůžně. Její dcery přešly k Ineveře a oddělily ji od matky. Její sestry-manželky zamířily hlouběji do stánku směrem ke Kasádovi.

To už Manva vzhlédla. „Nikdo ti nic neodlákává, Krišo. Kašív ke mně sám přišel a říkal, že se tvé koše rozpadly, když je naplnil. Jestli jsi přišla o zakázky, vyčítej to svým košíkářkám, ne mně.“

Kriša přikývla a vzala košík, který Inevera právě přidala na hromadu. „Zato ty a tvoje dcera odvádíte vynikající práci,“ poznamenala a prstem přejela po košíku. Pak s ním praštila o zem a ještě na něj vší silou dupla.

„Co si to troufáš, ženská!“ zařval nevěřícně vyjevený Kasád. Vyskočil na nohy, či přesněji se pokusil postavit, ale místo toho se vratce kymácel. Alespoň se rychle rozhlédl po svém kopí a štítu, jenže ty měl vzadu v přístěnku.

A než se stačil vzpamatovat, Krišiny sestry-manželky se daly do pohybu. Z bohatě nabíraných rukávů se vynořily ruce třímající krátké rákosové hole obalené černou látkou. Jedna žena popadla Kasáda za ramena a obrátila ho tak, aby ho druhá mohla udeřit do břicha, a ještě ho pevně přidržela, aby měla jistotu, že schytá ránu naplno. Kasád zachrčel bolestí, první rána mu vyrazila dech. Následoval kop rovnou do slabin a Kasád zavřískl.

Inevera zaječela a vyskočila na nohy, ale Krišiny dcery ji chytily a pevně držely. I Manva chtěla vstát, ale Kriša ji těžkým kopem do obličeje srazila zpátky na zem. Manva zoufale kvílela, ale už bylo pozdě a nikdo ji neslyšel.

Kriša se podívala na košík na zemi. Přežil její dupnutí a vrátil se do původního tvaru. Inevera se jízlivě pousmála, ale smích ji přešel, když na něj Kriša skočila. I tak na něj musela skočit třikrát, než se rozpadl.

Vzadu ve stánku Krišiny sestry-manželky ještě mlátily Kasáda. „Vříská jako ženská,“ rozesmála se jedna a znovu ho nakopla mezi nohy.

„A bojuje ještě hůř!“ zvolala druhá a pustila ho. Kasád se zhroutil na zem a lapal po dechu. Na tváři se mu mísila bolest a ponížení. Ženy ho nechaly být a šly rozkopat vyrovnané hromady a rozmlátit koše rákoskami.

Inevera se pokusila dívkám vykroutit, ale chytily ji ještě pevněji. „Klid, nebo ti zpřerážíme prsty a už si nezapleteš!“ Inevera se přestala vzpouzet, přimhouřila oči a maličko se napjala, že té bližší vší silou dupne na nárt, ale pak letmo zavadila pohledem o Manvu. Matka zavrtěla hlavou.

Kasád vykašlal krev a vzepřel se na loktech. „Děvky! Až se tohle dozví damové…!“

„Damové?“ vysmála se mu Kriša. „Ty za nimi půjdeš, Kasáde, synu Kasáda, a budeš jim vykládat, jak ses opil couzi a zbily tě ženské? Ty to neřekneš ani svému adžínu’pal, až tě bude dnes večer píchat!“

Kasád se namáhavě snažil vstát, ale jedna žena ho opět nakopla do břicha. Kasád se převalil na záda a už se nehýbal.

„Pche!“ zaječela žena. „Pochcal se jako mimino!“ Všechny se rozesmály.

„To je nápad!“ zvolala Kriša, šla k rozházeným košům a vykasala si hábit. „Proč se dřít v potu tváře a snažit se tu nekonečnou hromadu košů rozbít, když je můžeme zničit jinak?“ Přidřepla si, a zatímco si ulevovala, houpala se v bocích ze strany na stranu, aby potřísnila močí co nejvíce košů. Ostatní ženy se rozesmály a už si vyhrnovaly hábity, aby ji napodobily.

„Chudinko Manvo!“ pošklebovala se Kriša. „Dva muži v rodině a žádný pořádný chlap. Tvůj manžel je horší než chaffit a tvůj puš’tingský syn má tolik práce s cucáním ptáků, že tu ani není.“

„Ne tak docela.“ Inevera se obrátila právě v okamžiku, kdy se kolem zápěstí jedné dívky, která ji držela, sevřela Soliho mohutná dlaň. Odtrhl ji od Inevery a zároveň jí ruku zkroutil tak, že dívka zavřískla bolestí. Pak jediným kopem smetl její sestru, až se rozplácla na zemi.

„Sklapni,“ vyjel Soli na vřískající dívku a odstrčil ji. „Ještě jednou sáhneš na moji sestru a já ti tu ruku nezkroutím, ale rovnou utrhnu.“

„To se teprve uvidí, ty puš’tingu,“ rozlítila se Kriša. Její setry-manželky si urovnaly roucha a už se s holemi v rukou hnaly na Soliho. Kriša švihla zápěstím a rázem měla v ruce taky jednu.

Inevera vyjekla, ale neozbrojený Soli jim šel beze strachu vstříc. První žena se na něj rozpřáhla, ale Soli byl rychlejší, odklonil ránu stranou a chytil ženu za ruku. Luplo to, žena s nářkem upadla na zem a její hůl zničehonic třímal Soli. Zaútočila na něj druhá, ale Soli vykryl její útok holí a praštil ji do obličeje. Pohyboval se plynule a zkušeně, jako by tančil. Inevera už to viděla, když se na Ubývání vracíval domů z Hannu Paš a cvičil šarusahk. Žena šla k zemi a Inevera si všimla, že si spustila závoj a vykašlala velký krvavý chrchel.

Když se na něj vrhla Kriša, Soli hůl odhodil, jednou rukou chytil tu její a na místě ji znehybnil. Druhou rukou ji chytil za límec, obrátil ji, přehnul přes hromadu košů a návdavkem jí ještě hrubě přirazil hlavu obličejem na koše. Pak hmátl po lemu jejího roucha a trhnutím jí ho vykasal až k pasu.

„Prosím,“ kvílela Kriša. „Se mnou si dělej, co chceš, ale ušetři panenství mých dcer!“

„Pche,“ odplivl si Soli znechuceně. „To bych radši šoustal velblouda než tebe!“

„Ach pojď, puš’tingu,“ zavrkala jízlivě a zavlnila na něj boky. „Mysli si, že jsem muž, a užij si s mým zadkem.“

Soli popadl Krišinu hůl a začal ji bít. Měl hluboký hlas, který se jasně nesl nad hlasitým pleskáním dřeva o holé tělo a jejím bolestným vytím. „Muž nemusí být zrovna puš’ting, aby odmítl strkat ptáka do hromady hnoje. A pokud jde o tvé dcery, tak neudělám nic, co by mohlo zpozdit jejich sňatek s nějakým nebohým chaffitem, aby si konečně zahalily ty svoje šeredné obličeje.“

Nakonec ji pustil, ale bít ji nepřestal. Ráznými šlehy hnal Krišu i ostatní ženy ze stánku ven. Krišiny dcery pomohly jejím sestrám-manželkám a už všech pět klopýtalo uličkou pryč.

Manva se zvedla a oklepala si prach. O Kasáda ani pohledem nezavadila, šla rovnou k Ineveře. „Jsi v pořádku?“ Inevera přikývla.

„Prohlédni zboží,“ nařídila jí Manva. „Moc dlouho tu nebyly. Mrkni, jestli se dá zachránit…“

„Pozdě,“ ozval se Soli a ukázal do uličky. Přicházeli k nim tři šarúmové v černých kaftanech bez rukávů a v černých ocelových kyrysech vykovaných tak, aby ještě zdůraznily už tak dokonale svalnatou hruď. Kolem vyboulených bicepsů měli uvázané černé hedvábné šerpy, zápěstí jim obepínaly kožené chrániče pobité cvočky. Na zádech měli zavěšené zářivě zlaté štíty, v rukou ležérně třímali krátká kopí a pohybovali se lehkým krokem vlka na stopě.

Manva popadla džbánek s vodou a vychrstla ho na Kasáda. Ten zasténal a nadzvedl se.

„Padej dovnitř!“ zasykla Manva a kopla do něj, aby ho popohnala. Kasád brblal, ale podařilo se mu odplazit se do stanu a zmizet z očí.

„Jak vypadám?“ Soli se oprašoval, popotahoval si kaftan, vepředu si ho rozevřel o trochu víc.

Byla to směšně nesmyslná otázka. Žádný muž, kterého kdy viděla, nebyl ani zpolovice tak hezký jako její bratr. „Skvěle,“ zašeptala mu Inevera.

„Soli, můj milý adžíne’pal!“ zvolal Kašív. Bylo mu pětadvacet, byl to kai’šarúm, a z těch tří byl zdaleka nejhezčí; krátce zastřižené vousy navoněné olejem, pleť dokonale opálená sluncem. Kyrys mu zdobilo vycházející slunce damy Badena – nepochybně z pravého zlata – a uprostřed turbanu se skvěl obrovský tyrkys. „Doufal jsem, že tě tu najdu, až si večer přijdeme vyzvednout…“ došel tak blízko, že už viděl to boží dopuštění ve stánku, „… zakázku. Ach můj milý. Prošlo snad tvým stanem stádo velbloudů?“ Začichal. „A cestou chcali?“ Zvedl noční závoj z bílého hedvábí, který mu volně visel kolem krku, a přetáhl si ho přes nos. Jeho společníci udělali totéž.

„Měli jsme trochu… starosti,“ řekl Soli. „Je to moje chyba, na pár minut jsem si odskočil.“

„To je patálie.“ Kašív došel až k Solimu, Inevery si ani nevšiml. Vztyčil prst a přejel s ním Solimu po svalnaté hrudi, kde se rozstříklo trošku krve. Zamyšleně mnul krev mezi palcem a ukazovákem. „Ale zdá se, že ses vrátil právě včas, abys to tady srovnal.“

„Ono zmíněné stádo velbloudů se už těžko vrátí,“ souhlasil Soli.

„Jenže své dílo již vykonali,“ řekl smutně Kašív. „Budeme si zase muset koupit koše u Kriši.“

„Prosím,“ naléhal Soli a položil Kašívovi ruku na loket, „my tu zakázku potřebujeme. Všechno zboží zničené není. Co kdybychom ti prodali alespoň polovinu?“

Kašív shlédl na ruku na svém lokti a usmál se, ale nad rozházenými košíky zamítavě máchl rukou. „Pche! Jestli je pochcaný jeden, tak jsou všechny. Svému pánovi tak poskvrněné zboží vzít nemůžu. Dej na ně slevu a prodej je chaffitům.“

Přitočil se k Solimu blíž a znovu mu položil ruku na hruď. „Ale jestli potřebuješ peníze, třeba by sis je mohl vydělat zítra na sešlosti. Místo abys koše prodával, můžeš je nosit.“ Prsty zajely Solimu pod rozevřený kaftan a polaskaly rameno. „Domů se můžeš vrátit s trojnásobkem ceny za koše, jestli… budeš nosit dobře.“

Soli se usmál. „Koše jsou moje řemeslo, Kašíve. Nikdo je nenosí lépe.“

Kašív se rozesmál. „Tak zítra. Ráno sem zaskočíme a vyzvedneme tě na tu sešlost.“

„Sejdeme se na cvičišti,“ navrhl Soli. Kašív přikývl a společně se svými druhy se zvolna vydal uličkou ke Krišinu stánku.

Manva pohladila Soliho po rameni. „Mrzí mě, žes to musel slíbit, synku.“

Soli pokrčil rameny. „Jednou jsi dole, jednou nahoře. Mně jen vadí, že Kriša vyhrála.“

Manva si maličko nadzvedla závoj, aby si mohla odplivnout. „Kriša nic nevyhrála. Nemá žádné koše na prodej.“

„Jak to víš?“ užasl Soli.

Manva se uchichtla. „Před týdnem jsem jí do skladu nasadila šváby.“

Soli pomohl uvést stánek do pořádku, a když damové vyzpěvovali z minaretů Šarika Hory soumrak, už je doprovázel do malého vepřovicového domku, kde měli pronajaté světnice. Většinu košů zachránili, ale některé potřebovaly opravit. Manva si nesla na zádech velkou otep palmových listů.

„Budu muset běžet, abych stihl nástup,“ řekl Soli. Inevera a Manva ho vřele objaly a zlíbaly, a pak už se obrátil a utíkal do setmělého města.

Doma ve světnici odpečetily chraněné padací dveře a sestoupily na noc dolů do Podměstí.

Každá budova v Krasii měla pod zemí nejméně jedno patro s východem do chodby, která vedla do vlastního Podměstí – rozlehlé sítě sklepení a jeskyní, které se táhly celé míle. Tam každou noc hledaly útočiště ženy, děti a chaffité, zatímco muži bojovali v alagai’šaraku. Volnou cestu z Nieiných bezedných hlubin zahradily démonům velké kamenné kvádry, na nichž byly navíc vytesány mocné chrany na odpuzení těch, kteří by se snad dostali na povrch někudy jinudy.

Bylo to nedobytné útočiště, vybudované nejen jako úkryt pro veškeré městské obyvatelstvo, ale i jako město samo o sobě, kdyby snad došlo k té nemyslitelné pohromě a Pouštní Kopí by podlehlo alagai. Byly tam ložnice pro každou rodinu, školy, paláce, modlitebny a další.

Inevera a její matka měly v Podměstí jen malou kobku se slamníky, spižírnou a maličkou komůrkou s hlubokou jámou místo záchodu.

Manva rozžehla lampu, sedly si ke stolu a snědly studenou večeři. Když sklidily nádobí, rozložila si palmové listy a Inevera jí šla pomoci.

Manva zavrtěla hlavou. „Padej do postele. Zítra je tvůj velký den. Nechci, abys měla zarudlé oči a ospale mžourala, až se tě bude dama’ting vyptávat.“

Inevera se dívala na dlouhý zástup dívek a matek před sebou. Všechny čekaly před dama’tingským pavilonem, až přijdou na řadu. Nevěsty Everamovy vydaly nařízení, že když damové v den jarní rovnodennosti odzpívají rozbřesk, všechny devítileté dívky mají nastoupit na Hannu Paš, aby se zjistilo, jakou životní dráhu jim Everam předurčil. Hannu Paš pro chlapce trvala i roky, ale dívkám často stačila jedna věštba od damy’ting.

Většina byla prostě uznána plodnými a dostala první šál přes vlasy, ale pár dívek odejde z pavilonu již zasnoubených nebo budou povolány k jinému životu. Jiné, převážně ty chudé a negramotné, se prostě odkoupí od otců, vycvičí v polštářovém tanci a pak budou poslány do velkého harému sloužit krasijským válečníkům jako dživy’šarúm. Jejich ctí bude rodit nové válečníky jako náhradu za ty, kteří padli v každonočním boji s démony v alagai’šaraku.

Toho rána nemohla Inevera rozčílením dospat. Vzrušeně si oblékala hnědé šaty a kartáčovala husté černé vlasy. Přirozeně se vlnily a leskly se jako hedvábí, ale dnes tomu bylo naposled, kdy je svět uvidí. Do pavilonu damy’ting vstoupí jako dívka, ale opustí ho jako mladá žena, jejíž vlasy už budou jen a jen pro budoucího manžela. Hnědé šaty jí svléknou a ven vyjde v řádné černi.

„Rovnodennost sice je, ale hlavně je měsíc v úplňku,“ poznamenala Manva. „To je alespoň dobré znamení.“

„Třeba si mne vezme do svého harému damaji,“ zadoufala Inevera. „Mohla bych žít v paláci a tobě by dali tolik, že už bys nikdy nemusela plést košíky.“

„A ty už bys nikdy nevyšla ven na slunce,“ dodala Manva tak tiše, aby ji nikdo kolem neslyšel. „A nesměla bys mluvit s nikým kromě svých sester-manželek a čekala bys na potěchu od muže tak starého, že by mohl být tvým pradědem.“ Potřásla hlavou. „Ale berně jsme zaplatili a ty máš dva muže, kteří za tebe mohou mluvit, takže je jen malá pravděpodobnost, že budeš prodána do velkého harému. I když i to by byl lepší osud, než kdyby tě shledali neplodnou a vyhodili jako nie’ting.“

Nie’ting. Při té představě se Inevera otřásla. Těm, které byly shledány neplodnými, nebude nikdy dovoleno obléknout černou; celý život budou nosit tříslově hnědou jako chaffitky a – jaká hanba – nikdy si nebudou smět zahalit obličej.

„Třeba mě vyberou, aby ze mne byla dama’ting,“ napadlo Ineveru.

Manva zavrtěla hlavou. „Nevyberou. Nikdy nikoho nevyberou.“

„Babička říkala, že v tom roce, kdy se šla ukázat ona, nějakou dívku vybrali,“ namítla Inevera.

„To bylo před padesáti lety, pokud se to ovšem vůbec stalo,“ odpověděla Manva. „Ctěná matka tvého otce, Everam jí žehnej, často… přehání.“

„Tak odkud se všechny ty nie’damy’ting berou?“ podivila se Inevera a myslela na dama’tingské novicky, které si sice nezahalovaly obličej, ale chodily v bílém na znamení zasnoubení s Everamem.

„Říká se, že Nevěsty oplodňuje sám Everam a že nie’damy’ting jsou jejich dcery,“ odpověděla Manva. Inevera se na ni podívala a tázavě povytáhla obočí, jestli matka nežertuje.

Manva pokrčila rameny. „Je to stejně dobré vysvětlení jako každé jiné. Řeknu ti ale, že žádná matka z tržnice ještě nezažila, aby nějakou dívku vybrali, ani žádnou nepoznala podle obličeje.“

„Mami! Sestřičko!“ Nadšený úsměv se rozlil Ineveře po tváři, když uviděla, že k nim jde Soli, s Kašívem v patách. Černý kaftan měl ještě zaprášený z Labyrintu a na štítě, pověšeném přes rameno, byly vidět čerstvé šrámy. Kašív byl čistý a svěží jako vždy.

Inevera se rozběhla k Solimu a skočila mu kolem krku. Rozesmál se, jednou rukou ji popadl a zvedl a mával s ní sem a tam. Inevera ječela nadšením, ani na okamžik ji nenapadlo, že by se měla bát. Se Solim se nebála ničeho. Opatrně ji postavil na zem, jako by nic nevážila, a šel obejmout matku.

„Co tady děláš?“ zeptala se Manva. „Myslela jsem si, že už jsi na cestě do paláce damy Badena.“

„Jsem,“ souhlasil Soli, „ale přece jsem nemohl nechat svou sestru odejít na Hannu Paš a ani jí nepopřát všechna požehnání na Ale.“ Natáhl se po ní a rozcuchal jí vlasy. Ohnala se po jeho ruce, ale jako vždy byl rychlejší a včas ucukl.

„Myslíš, že mi táta přijde taky požehnat?“ zeptala se ho Inevera.

„Eh…“ Soli zaváhal. „Pokud vím, tak táta ještě vyspává vzadu ve stánku. Včera večer to na nástup nestihl, a já jsem řekl kaprálovi, že už má zase bolení břicha.“ Soli bezmocně pokrčil rameny a Inevera sklopila oči, aby neviděl, jak je zklamaná.

Soli se k ní sklonil a jemně jí prstem zvedl bradu, aby si viděli do očí. „Jsem si jistý, že pro tebe otec chce všechna požehnání stejně jako já, jenom je pro něho těžké dát to najevo.“

Inevera přikývla. „Já vím.“ Ještě naposledy popadla Soliho kolem krku, než odejde. „Díky.“

Kašív se díval na Ineveru, jako by si ji všiml prvně v životě. Věnoval jí svůj hezký úsměv a uklonil se. „Požehnání tobě, Inevero va’Kasád, neboť se stáváš ženou. Přeji ti dobrého manžela a mnoho synů, všechny tak pohledné jako tvůj bratr.“

Inevera se usmála a ucítila, že jí rudnou tváře. Válečníci se obrátili k odchodu.

Konečně se řada dala do pohybu. Dívky s matkami stály a čekaly na horkém slunci, až je jednu po druhé přijmou, a den se pomalu vlekl. Některé byly uvnitř jen pár minut, jiné skoro hodinu. Všechny odcházely v černém, většina se sice tvářila uraženě, ale zároveň se jim očividně ulevilo. Některé nepřítomně hleděly do prázdna, roztržitě si třely paže a trpně se nechaly matkami odvádět domů.

Když se pomalu blížily na řadu, matka Ineveře stiskla rameno tak silně, že se jí nehty zaryly do kůže i přes šaty.

„Oči klop k zemi a jazyk drž za zuby, dokud tě nevyzvou, abys mluvila,“ zasyčela Manva. „Na otázku nikdy neodpovídej otázkou a nikdy nedávej najevo nesouhlas. Opakuj po mně: „Ano, damo’ting.“

„Ano, damo’ting,“ opakovala Inevera.

„Vtluč si tuhle odpověď do hlavy,“ nabádala ji Manva. „Urazit damu’ting je jako urazit vlastní osud.“

„Ano, mami.“ Inevera ztěžka polkla a ucítila, jak se jí svírají vnitřnosti. Co se jen bude v pavilonu dít? Copak máma neprošla stejným rituálem? Čeho se tak bojí?

Nějaká nie’dama’ting odhrnula stanovou chlopeň a ven vyšla dívka, která šla dovnitř před Ineverou. Teď měla na hlavě šál, ale hnědý jako šaty, které jí zůstaly. Matka ji něžně držela kolem ramen a šeptem ji konejšila. Obě v slzách proklopýtaly kolem nich.

Nie’dama’ting je s kamenným výrazem sledovala, a pak se obrátila k Ineveře a její matce. Bylo jí asi třináct, byla vysoká a statná, hrubé lícní kosti a zahnutý nos jí dávaly dravčí vzhled. „Já jsem Melan.“ Pokynula jim, ať vstoupí. „Nyní vás přijme dama’ting Qeva.“

Inevera se zhluboka nadechla, společně s matkou se zuly, nakreslily do vzduchu chranu a prošly do dama’tingského pavilonu.

Vysokou plátěnou střechou pronikalo slunce a plnilo velký stan jasným světlem. Všechno tu bylo bílé, od stanových stěn přes lakovaný nábytek po hrubou plachtu na podlaze.

O to více a hrozivěji je zaskočila krev. Podlahu u vchodu potřísnily velké rudohnědé kaluže, mezi zástěnami napravo i nalevo vedla hustá cestička blátivě rudých šlépějí.

„To je šarúmská krev,“ ozvalo se a Inevera leknutím nadskočila. Teprve teď si všimla, že přímo před nimi stojí Nevěsta Everamova, tak dokonale splývalo její bílé roucho s pozadím. „Krev raněných, které nám přinesli za úsvitu z alagai’šaraku. Každý den se plátěná podlaha vyřízne a během svolávání k modlitbě se spálí na vrcholku minaretů Šarika Hory.“

A jako by mávl kouzelným proutkem, uslyšela Inevera kolem sebe bolestné sténání. Za silnými zástěnami trpěli lidé, prožívající smrtelná muka. Představila si mezi nimi svého otce – či ještě hůř, Soliho – a při každém výkřiku a zasténání sebou škubla.

„Everame, vezmi mne k sobě!“ naříkal zoufale nějaký muž. „Já nebudu žít jako mrzák!“

„Kráčejte opatrně,“ varovala je dama’ting Qeva. „Vaše chodidla nejsou hodna dotknout se krve, kterou ctihodní válečníci prolili kvůli vám.“

Inevera s matkou opatrně obešly zakrvácené plátno a předstoupily před damu’ting, zahalenou od hlavy po paty v bílém hedvábí tak, že z ní byly vidět jen oči a ruce. Qeva byla vysoká a hřmotná jako Melan, ale nepostrádala ženské křivky.

„Jak se jmenuješ, děvče?“ Nevěsta Everamova měla hluboký a strohý hlas.

„Inevera va’Kasád am’Damaj am’Kadži, damo’ting,“ odpověděla Inevera s hlubokou úklonou. „Dostala jsem jméno po první manželce Kadžiho.“ V tu chvíli se jí do ramene zaryly Manviny nehty a Inevera nedobrovolně vyjekla, ale dama’ting si toho patrně nevšimla.

„Nepochybně si myslíš, že díky tomu jsi výjimečná.“ Qeva si odfrkla. „Kdyby měla Krasia válečníka za každou bezcennou holku, která nosí tohle jméno, byl by šarak ka dávno vyhraný.“

„Ano, damo’ting,“ řekla pokorně Inevera a znovu se uklonila. Matčiny nehty povolily.

„Jsi hezká,“ poznamenala dama’ting.

Inevera se uklonila. „Děkuji, damo’ting.“

„Do harémů se hezká holka hodí vždycky, když už se nedá využít jinak,“ poznamenala Qeva a podívala se na Manvu. „Kdo je tvůj muž a čím se živíš?“

„Dal’šarúm Kasád, damo’ting,“ odvětila Manva s úklonou. „A já jsem košíkářka.“

„První manželka?“ zeptala se Qeva.

„Jsem jeho jediná manželka, damo’ting,“ odpověděla Manva.

„Muži si myslí, že si přiberou další manželky, až když se jim bude dařit, Manvo Kadžijská,“ řekla Qeva, „ale opak je pravdou. Pokusila ses zajistit si sestry-manželky, jak předepisuje Eveja, aby ti pomohly s košíky a jemu rodily další děti?“

„Ano, damo’ting. Mnohokrát.“ Manva zaťala zuby. „Jejich otcové… nedali souhlas ke sňatku.“

Nevěsta Everamova nevrle zamručela. Manvina odpověď jí řekla o Kasádovi mnohé. „Je ta dívka vzdělaná?“

Manva přikývla. „Ano, damo’ting. Inevera je mou učednicí. Velmi dobře plete košíky a naučila jsem ji i počítat a vést účetní knihy. Eveju přečetla jednou za každý ze všech sedmi nebeských pilířů.“

Z očí damy’ting se nedalo nic vyčíst. „Pojď za mnou.“ Obrátila se a zamířila do nitra pavilonu. Krvavých stříkanců na zemi si nevšímala ani v nejmenším a její splývavé hedvábné roucho po nich zlehka klouzalo, aniž by na něm ulpěla jediná kapka. Neodvážila by se.

Zato nie’dama’ting Melan, která šla za ní, se krvi obratně vyhýbala a Inevera s matkou se jí držely v patách. Pavilon, to byl jeden velký labyrint z bílých plátěných stěn, s mnoha zákruty, jimiž prošly dřív, než si jich Inevera vůbec stihla všimnout. Dál už na zemi žádná krev nebyla a dokonce i nářek zraněných šarúmů zněl tlumeněji. Za jednou zákrutou se stěny a strop náhle změnily z bílé na černou. Bylo to jako vstoupit ze dne do noci. Za další zatáčkou už byla taková tma, že matku v jejím černém dal’tingském rouchu skoro neviděla, a dokonce i bíle oděná dama’ting a její učednice vypadaly jako pouhé přízraky.

Qeva se najednou zastavila, Melan ji obešla a zvedla padací dveře, kterých by si Inevera vůbec nevšimla. Pod nimi matně rozeznala kamenné schodiště, vedoucí dolů do ještě hlubší tmy. Do bosých nohou zastudil otesaný kámen, a když Melan přitáhla padací dveře a zaklapla je za nimi, rozhostila se kolem nich naprostá tma. Pomalu sestupovaly dolů a Ineveru jímala hrůza, aby snad neuklouzla a nestrhla Nevěstu Everamovu ze schodů s sebou.

Schodiště bylo milosrdně krátké, a Inevera překvapeně klopýtla, když došlápla na rovnou zem. Ale rychle se zase vzchopila a zdálo se, že si toho nikdo nevšiml.

Zničehonic se v Qevině ruce objevilo rudé světlo, které vrhalo ďábelskou zář, díky níž na sebe navzájem viděly, ale proti okolní tísnivé tmě zmohlo jen málo. Dama’ting je vedla dál, podél řady tmavých kobek vytesaných do holé skály. Do stěn po obou stranách byly vyryté chrany.

„Ty tady počkej s Melan,“ nařídila Qeva Manvě u jedné kobky a Ineveře pokynula, ať s ní vstoupí dovnitř. Pak se za nimi těžké dveře zabouchly, až sebou Inevera polekaně trhla.

V rohu stál kamenný podstavec a dama’ting na něj položila světlo, které nesla v ruce. Vypadalo jako hrouda spečených uhlíků s vyřezanými chranami, které zlobně žhnou, ale dokonce i Inevera věděla, o co jde. Tohle byla alagai-hora.

Démonská kost.

Qeva se obrátila zase k ní a v ruce se jí zableskl handžár. V rudém světle se zdálo, že je celý od krve.

Inevera zavřískla a couvala, ale kobka byla maličká a Inevera brzy narazila zády na kamennou zeď. Dama’ting jí strčila nůž přímo před nos a Inevera musela šilhat, aby na něj viděla.

„Ty se té dýky bojíš?“ zeptala se dama’ting.

„Ano, damo’ting,“ odpověděla bezmyšlenkovitě Inevera. Hlas jí přeskakoval strachy.

„Zavři oči,“ nařídila jí Qeva. Inevera se rozklepala hrůzou, ale poslechla. Čekala, až dýka zajede do těla, a srdce jí bušilo jako splašené.

Ale nůž nebodl. „Představ si palmu, dcero košíkářky,“ vyzvala ji Qeva. Inevera to moc nechápala, ale přikývla. Byla to tak snadná představa, vždyť den co den mrštně lezla na palmy a třásla kmenem, aby získala listy na pletení.

„Bojí se palma větru?“ zeptala se jí dama’ting.

„Ne, damo’ting,“ odpověděla Inevera.

„Co udělá?“

„Ohne se, damo’ting,“ odpověděla Inevera.

„Eveja nás učí, že strach a bolest jsou jen vítr, Inevero, dcero Manvy. Nech ho odvanout.“

„Ano, damo’ting,“ řekla Inevera.

„Opakuj to třikrát,“ nařídila jí Qeva.

„Strach a bolest jsou jen vítr,“ pronesla Inevera a zhluboka se nadechla. „Strach a bolest jsou jen vítr. Strach a bolest jsou jen vítr.“

„Otevři oči a poklekni,“ vyzvala ji Qeva. Když Inevera poslechla, pokračovala: „Natáhni ruku.“ Ineveře se zdálo, že paže, kterou zvedá, jí snad ani nepatří, ale byla pevná a netřásla se. Nevěsta Everamova vyhrnula Ineveře rukáv a řízla ji do předloktí. Objevila se jasně krvavá čára.

Inevera se ostře nadechla, ale neucukla ani nevykřikla. Strach a bolest jsou jen vítr.

Dama’ting si maličko nadzvedla závoj a nůž olízla, aby Ineveřinu krev ochutnala. Pak ho zasunula do pochvy u pasu a vymačkala krev z rány na hrst černých, chraněných kostek.

Inevera zatínala zuby. Strach a bolest jsou jen vítr.

Jakmile krev dopadla na kostky, začaly žhnout a Inevera si uvědomila, že i to je alagai-hora.

Její krev se dotkla démonských kostí. To pomyšlení děsilo.

Dama’ting o krok poodstoupila, třásla kostkami, tiše nad nimi odříkávala zaklínání a kostky s každým pomíjejícím okamžikem žhnuly víc a víc.

„Everame, dárce světla a života, snažně tě prosím, dej své ponížené služebnici vědět, co přijde. Vyjádři se o Ineveře, dceři Kasáda, z kadžijského rodu Damajů.“

A s tím vrhla kostky na zem před Ineveru. Přišel oslnivý záblesk a Inevera slepě zamrkala, pak záře polevila a na zemi před ní ležely žhnoucí, mdle tepající symboly, z nichž se jako z vějířů palmových listů splétal její osud.

Dama’ting mlčela, pátravě mhouřila oči a dlouho si symboly zkoumavě prohlížela. Inevera nedokázala odhadnout, kolik času už uběhlo, ale svaly na nohou, neuvyklé tak dlouhému klečení, začaly vypovídat službu a Inevera se zakymácela.

Qeva při tom pohybu vzhlédla. „Sedni si na paty a nehýbej se!“ Vstala a začala obcházet po maličké kobce kolem dokola, aby si vrh prohlédla ze všech stran. Zář už pomalu pohasínala a dama’ting nad kostkami pořád ještě hloubala.

Palma nepalma ve větru, Inevera začínala ztrácet nervy. Svaly naříkaly bolestí, úzkost se s každou uplynulou vteřinou násobila. Co tam ta Nevěsta Everamova vidí? Má snad být odebrána matce a prodána do harému? Je snad neplodná?

Konečně se Qeva na Ineveru podívala. „Jestli se těch kostek jen dotkneš, zničí ti život.“ S tím ji opustila, na chodbě vyštěkla pár příkazů, a pak se ozvaly chvatné kroky – Melan odběhla.

O chvíli později vstoupila do kobky Manva. Opatrně obešla kostky a klekla si za Ineveru. „Co se stalo?“ zašeptala.

Inevera potřásla hlavou. „Já nevím. Dama’ting na ty kostky zírala, jako by si nebyla jistá, co znamenají.“

„Anebo se jí nelíbilo, co říkají,“ zamumlala Manva.

„Co se teď bude dít?“ zeptala se Inevera. Cítila, že jí tuhnou rysy.

„Posílají pro damaji’ting Kenevu,“ řekla jí Manva, a vysloužila si tím od Inevery další zděšené zajíknutí. „Ta bude mít poslední slovo. Teď se modli.“

Inevera se rozklepala a sklopila hlavu. Byla dost vyděšená už z damy’ting. Představa, že si ji přijde prohlédnout jejich velitelka…

Prosím, Everame, modlila se, ať jsem plodná a rodím Kadžijům syny. Kdybych byla nie’ting, má rodina by takovou hanbu neunesla. Splň mi toto jedno jediné přání a já se ti odevzdám navždy.

Dlouho klečely v kalném rudém světle a modlily se.

„Mami?“ ozvala se Inevera.

„Ano?“ řekla matka.

Inevera spolkla knedlík v krku. „Budeš mě mít pořád ráda, i když budu neplodná?“ Hlas se jí na konci zlomil. Nechtěla plakat, ale najednou zjistila, že mrká, aby potlačila slzy.

Vzápětí ji Manva přivinula do náruče. „Jsi moje dcera. Milovala bych tě, i kdybys zhasla slunce.“

Po nekonečném čekání se Qeva vrátila a za ní přicházela další Nevěsta Everamova – starší a hubenější, s přísným výrazem. Oděná byla v dama’tingské bílé, ale závoj a šál měla z černého hedvábí. Damaji’ting Keneva, nejmocnější žena v celé Krasii.

Damaji’ting letmo zavadila pohledem o schoulené ženy, a ty se rychle oddělily, utřely si slzy a vrátily se na kolena. Nic neřekla a šla rovnou ke kostkám. Dlouhé minuty vrh zkoumala.

Nakonec zavrčela: „Přijmi ji.“

Qeva rázně přistoupila k Ineveře, popadla ji za loket a vytáhla ji na nohy, až se Inevera leknutím zajíkla. Zoufale se podívala na matku a zjistila, že i Manva třeští oči strachy. „Mami!“

Manva padla na zem a jako klíště se pověsila na lem Qevina bílého roucha, divže ji dama’ting nevlekla za sebou. „Prosím, damo’ting,“ žebronila. „Má dcera…“

„Ty už se víc o svou dceru nestarej,“ uťala ji Keneva a Qeva kopnutím vyškubla svoje roucho Manvě z ruky. „Ta už teď patří Everamovi.“

„To musí být nějaký omyl,“ bránila se chabě Inevera, když ji Qeva vlekla pryč. Měla pocit, že ji vedou spíš na pranýř než do paláce. Damaji’ting Keneva a nie’dama’tingská učednice Melan šly s nimi.

„Kostky se nemýlí,“ odpověděla Keneva. „A ty by ses měla radovat. Ty, dcera košíkářky a nijak významného šarúma, budeš zaslíbena Everamovi. Což nechápeš, jak velké cti se dnes tvé rodině dostalo?“

„Tak proč jsem se s nimi nesměla rozloučit? Ani s matkou?“ Nikdy neodpovídej na otázku otázkou, nabádala ji Manva, ale Ineveře už to bylo jedno.

„Nejlepší je rozetnout to čistě a hned,“ prohlásila Keneva. „Oni jsou teď pod tvou úroveň. Jsou bezvýznamní. Během výcviku se s nimi stejně nesmíš vídat, a než budeš připravená na zkoušku na bílou, už si to ani nebudeš přát.“

Na tak nesmyslné tvrzení neměla Inevera odpověď. Už nikdy nechtít vidět matku? Bratra? Nemyslitelné. Dokonce i otec jí bude chybět, i když Kasád si s největší pravděpodobností ani nevšimne, že je pryč.

Brzy se objevil na dohled kadžijský dama’tingský palác. Svými dvacet stop vysokými chranovými hradbami, odolnými jak vůči nepřátelům za bílého dne, tak vůči alagai, se vyrovnal dokonce i palácům těch nejváženějších damaji. Inevera zdálky vídala vysoké štíhlé vížky a velkou palácovou báň, která se tyčila nad vrcholky hradeb, ale uvnitř za hradbami ještě nikdy nebyla. Velkými branami neprošel nikdy nikdo jiný než damy’ting a jejich učednice. Žádný muž, dokonce ani samotný Andra, nemohl vstoupit na tuto posvátnou půdu.

Tak to alespoň Ineveře vždycky říkali, ale když se za nimi brána – která se zdánlivě otevřela sama od sebe – zabouchla, uviděla, že veřeje zavírá dvojice svalnatých mužů. Na sobě měli jen bílá bida a sandály a celí, včetně vlasů, byli pomazaní olejem. Oba měli na kotnících a zápěstí zlaté okovy, ale žádné řetězy Inevera nikde neviděla.

„Myslela jsem si, že do paláce žádní muži nesmí,“ řekla, „aby nebyla ohrožena dama’tingská cudnost.“

Nevěsty Everamovy propukly v smích, jako by řekla něco obzvlášť směšného. Dokonce i Melan se uchichtla.

„Tak trochu máš pravdu,“ řekla pak Keneva. „Ti eunuchové nemají koule, takže v očích Everamových to muži nejsou.“

„Takže to jsou… puš’tingové?“ zeptala se Inevera.

Keneva se zachichotala. „Bez koulí sice jsou, ale i tak jejich kopí stačí na to, aby odvedli řádnou mužnou práci.“

Inevera se ztrápeně pousmála. Stoupaly po širokém mramorovém schodišti, nablýskaném do svěže zářivé bělosti, a když jim obrovské veřeje otevírali další pohlední, svalnatí otroci ve zlatých okovech, držela Inevera ruce u těla a snažila se být co možná nejmenší a nejméně nápadná. Otroci se klaněli a Qeva vzala jednoho prstem pod bradou.

„Byl to úmorný den, Chavele. Přijď za hodinu do mých komnat a přines horké kameny a vonný olej, ať to vypětí vytlučeme z těla.“ Otrok nic neřekl, jen se hluboce poklonil.

„Oni nesmí mluvit?“ zeptala se Inevera.

„Nemůžou,“ odvětila Keneva. „Jazyk jim vyřízli spolu s koulemi a psát neumí. Ti nikdy nebudou nikomu vyprávět, jaké divy viděli v dama’tingském paláci.“

A vskutku, množství přepychu a hojnosti v paláci přesahovalo veškerou Ineveřinu představivost. Všechno, všecičko – od sloupů a vysokých kopulí po podlahy, stěny a schodiště bylo vytesáno z bílého mramoru bez jediného kazu a vyhlazeno do zářivého lesku. Po chodbách se táhly silné tkané koberce, tak měkké, že se do nich bosé nohy rozkošnicky bořily, a oživovaly chodby pestrými barvami. Na stěnách visely tapiserie – mistrovská umělecká díla uvádějící do života příběhy z Eveji. Na mramorových podstavcích stály nádherné ukázky glazované keramiky spolu s předměty z křišťálu, zlata a leštěného stříbra; od jemných sošek a filigránu po těžké poháry a mísy. Na bazaru by si kupci takové věci bedlivě hlídali; i jedna jediná by vynesla tolik, že by to rodině vystačilo na deset let živobytí, ale kdo v celé Krasii by se odvážil okrást damy’ting?

V síních je míjely další Nevěsty, někdy samotné, jindy celá štěbetající skupinka. Všechny na sobě měly stejné splývavé bílé hedvábí a měly zahalené vlasy i obličej dokonce i tady uvnitř, kde je žádní muži vidět nemohli. Když kolem nich procházela Keneva, zastavovaly se a hluboce se klaněly, a i když se to snažily skrýt, každá si Ineveru měřila zkoumavým a nijak vstřícným pohledem.

Nejedna Nevěsta, kterou míjely, byla těhotná. Bylo divné vidět damu’ting v takovém stavu, tím spíš, že jediní muži, jimž bylo dovoleno pobývat v jejich blízkosti, byli vykleštění, ale Inevera ukryla své překvapení pod výraz trhovkyně zvyklé nedávat najevo, co si o kom myslí. Vyptáváním by stejně jen pokoušela Kenevininu trpělivost, a jestli tady bude žít, tak na to beztak brzy přijde sama.

Palác měl sedm křídel, jedno za každý pilíř nebes, přičemž hlavní křídlo mířilo k Anochu Slunci, místu Kadžiho posledního odpočinku. Teď se však nacházely v soukromém křídle damaji’ting, první Nevěsty, a ta si Ineveru odvedla rovnou do své přepychové přijímací komnaty. Qeva a Melan dostaly rozkaz počkat venku.

„Sedni si,“ vyzvala ji damaji’ting a ukázala na aksamitové divany rozestavěné před pracovním stolem z leštěného dřeva. Inevera se plaše posadila; v tak důstojné a úctyhodné pracovně se cítila maličká a bezvýznamná. Keneva usedla za stůl, sepjala prsty a upřeně se na Ineveru zahleděla. Pod tím pichlavým pohledem ztratila Inevera poslední zbytky odvahy.

„Qeva mi říkala, že víš, po kom jsi dostala jméno,“ pronesla nerudně, a Ineveru mimoděk napadlo, jestli se jí damaji’ting nevysmívá. „Pověz mi, co o ní víš.“

„Inevera byla dcerou Damaje, Kadžiho nejbližšího přítele a rádce,“ řekla Inevera. „V Eveje se říká, že byla tak krásná, že se do ní Kadži na první pohled zamiloval a prohlásil, že je Everamovou vůlí, aby byla první mezi jeho manželkami.“

Keneva si odfrkla. „Damaja byla víc než jen to, děvče. Mnohem víc. Když líhala s Kadžim v poduškách, našeptávala mu do ucha moudré rady, které ho vynesly na nevýslovné mocenské výšiny. Říká se, že skrz ni hovořil Everam, což je také důvod, proč se její jméno používá i jako výraz pro Everamovu vůli.

Inevera byla rovněž první damou’ting,“ pokračovala Keneva. „Přinesla nám léky i jed a hora-magii. Utkala Kadžimu plášť neviditelnosti a vyryla mocné chrany na jeho kopí a korunu.“

Keneva vzhlédla a zadívala se na Ineveru. „A až bude šarak ka blízko, přijde zas, aby nalezla příštího Osvoboditele.“

Inevera zalapala po dechu, ale Keneva jí věnovala jen shovívavý pohled. „Už jsem viděla stovky dívek tvého jména, které se takhle zajíkaly, děvče, ale žádná Osvoboditele nepřivedla. Kolik jich je jen v pouhém damajském klanu? Dvacet?“

Inevera přikývla a Keneva souhlasně zamručela. Z útrob stolu vytáhla těžkou knihu s odřeným koženým hřbetem. Kdysi ji zdobilo lístkové zlato, ale teď po něm zůstaly jen prázdné skvrny.

„Eveja’ting,“ poučila ji Keneva. „Tu si přečteš.“

Inevera se poklonila. „Jistě, damaji’ting, ale toto svaté písmo jsem četla již mnohokrát.“

Keneva zavrtěla hlavou. „Ty jsi četla Eveju, Kadžiho verzi, a ta se navíc v průběhu let měnila, aby vyhovovala záměrům damů. Ale Eveja je jen polovinou příběhu. Eveju’ting, její protějšek, napsala samotná Damaja a je v ní obsažena její osobní moudrost a zpráva o Kadžiho vzestupu. Naučíš se ji nazpaměť do poslední stránky.“

Inevera si knihu převzala. Stránky byly neuvěřitelně tenké a jemné, a přesto byla Eveja’ting stejně silná jako Eveja, z které ji učila číst Manva. Přitiskla si knihu k hrudi, jako by ji chránila před zloději.

Pak jí damaji’ting věnovala váček ze silného černého sametu. Když si ho Inevera přebírala, uvnitř něco zachřestilo.

„Tvůj hora-váček,“ poučila ji Keneva.

Inevera zbledla. „To jsou uvnitř démonské kosti?“

Keneva zavrtěla hlavou. „Bude trvat nejméně několik měsíců, než budeš natolik zkušená a ukázněná, aby ses mohla byť jen dotknout skutečné hory, a pravděpodobně roky, než ti bude dovoleno vstoupit do komnaty stínů, aby sis vyřezala vlastní kostky.“

Inevera rozvázala šňůrky a vysypala si váček do dlaně. Bylo v něm sedm hliněných kostek, každá s jiným počtem stěn. Všechny byly nalakované načerno jako démonské kosti a na všech stěnách měly vyryté rudé symboly.

„Ty kostky ti odhalí všechna tajemství světa, pokud se je naučíš správně číst,“ pokračovala Keneva. „Tyhle máš jako připomínku toho, oč usiluješ, a jako vzor k učení. Většina Eveji’ting je věnována jejich porozumění.“

Inevera nasypala kostky zpátky do váčku, pečlivě ho zavázala a opatrně si ho zastrčila do kapsy.

„Budou tě nenávidět,“ dodala Keneva.

„Kdo, damaji’ting?“ užasla Inevera.

„Všechny,“ odpověděla Keneva. „Jak zaslíbené, tak Nevěsty. Tady nenajdeš jedinou ženu, která by tě vítala.“

„Proč?“ podivila se Inevera.

„Protože tvoje matka nebyla damou’ting. Nenarodila ses pro bílou,“ odpověděla Keneva. „Už je to dvě generace, co kostky povolaly nějakou dívku zvenčí. Budeš muset být dvakrát pilnější než jiné, jestli si chceš vysloužit závoj. Tvé sestry jsou cvičeny od narození.“

Inevera tu novinku pomalu trávila. Všichni mimo palác přece vědí, že damy’ting jsou cudné, slušné a zdrženlivé. Zřejmě to vědí všichni kromě samotných dam’ting.

„Budou tě nenávidět,“ pokračovala Keneva, „ale také se tě budou bát. Když budeš chytrá, dokážeš toho využít.“

„Bát?“ podivila se Inevera. „Ve jménu Everama, proč by se mě měly bát?“

„Protože poslední dívka, kterou povolaly kostky, teď sedí před tebou jako damaji’ting,“ sdělila jí Keneva. „Tak tomu bylo vždy už od dob Kadžiho. Kostky naznačují, že možná nastoupíš po mně.“

„Já že budu damaji’ting?“ užasla Inevera.

„Možná,“ zdůraznila Keneva. „Pokud se toho dožiješ. Ostatní tě budou sledovat a soudit. Některé tvé sestry ve výcviku ti asi budou podlézat, jiné se tě budou snažit ovládnout. Musíš být silnější než ony.“

„Já…“ začala Inevera.

„Ale nesmí to vypadat, že jsi příliš silná,“ přerušila ji Keneva, „nebo tě damy’ting v tichosti zabijí dřív, než získáš závoj, a nechají kostky vybrat jinou.“

Ineveře tuhla krev v žilách.

„Všechno, co znáš, se změní, děvče,“ pokračovala Keneva, „ale podle mne nakonec shledáš, že dama’tingský palác se od Velkého Bazaru zase tolik neliší.“

Inevera zvedla hlavu, nebyla si jistá, jestli Keneva žertuje, nebo ne, ale pro damaji’ting už sezení skončilo. Zazvonila zlatým zvonkem, který měla na stole, a do komnaty vstoupily Qeva s Melan. „Odveďte ji do krypty.“

Qeva opět hrubě popadla Ineveru v podpaží, zvedla ji z divanu a táhla ji pryč.

„Melan, ty ji povedeš na cestě zaslíbených,“ nařídila Keneva. „Po dvanáct dalších Ubývání budou její chyby přičteny tobě.“

Melan protáhla obličej, ale hluboce se uklonila. „Ano, babičko.“

Krypta nebyla v žádném ze sedmi palácových křídel. Byla umístěna dole, v podpalácí.

Jako téměř všechny velké stavby v Pouštním Kopí měl i dama’tingský palác stejně pater dole jako nahoře. Podpalácí bylo skrovnější co do teploty i vybavení než nadzemní stavba. Taky tu nebylo ani stopy po palácových malbách, zlacení a lesku. Podzemí, kam slunce nikdy nezasvitlo, nebylo vhodným místem pro okázale rozmařilý přepych. Nebylo to místo, kde by se měl člověk cítit dvakrát pohodlně.

Ale i tak nabízelo podpalácí více nádhery než těch pár místností z vepřovic, které Inevera a její rodina nazývaly domovem. Závratně vysoké stropy, obrovské sloupy a klenuté chodby dávaly majestát dokonce i holému kameni a dokonce i samotné chrany vytesané do stěn byly uměleckým dílem. I tady, bez slunce, bylo příjemně teplo díky měkkým kobercům na kamenných podlahách, s chranami vyšitými po okrajích. I kdyby alagai nějak pronikli na toto nejposvátnější z míst, nevěsty Everamovy by byly v bezpečí.

Tu a tam potkaly dama’tingské hlídky, které procházely chodbami. Kývly Qevě na pozdrav a šly dál, ale Inevera cítila, jak ji provrtávají očima.

Sestoupily po schodišti a pokračovaly několika dalšími chodbami dál. Vzduch se oteploval a bylo tu čím dál vlhčeji. Koberce zmizely a místo mramoru se objevily kachle a dlaždice, na nichž se srážela vlhkost, a byly nepříjemně kluzké. Portál střežila statná dama’ting, která na Ineveru nepokrytě zírala jako kočka na myš. Inevera se otřásla. Prošly do rozlehlého sálu s řadami kolíků na stěnách. Na většině visela roucha a dlouhé pruhy bílého hedvábí. Zepředu Inevera slyšela smích a šplouchání.

„Sundej si šaty a nech je na podlaze, budou spáleny,“ nařídila jí Qeva.

Inevera si rychle svlékla hnědé šaty a bido – široký pruh látky, který chránil klín před všudypřítomným pískem a prachem na bazaru. Manva nosila stejné, jen černé, a naučila i Ineveru, jak ho rychle a spolehlivě uvázat.

Melan se svlékla a Inevera zjistila, že i ona nosí pod rouchem a hedvábnými kalhotami bido, ale daleko složitěji vázané, mnohokrát proplétané z pruhu hedvábí ani ne palec širokého. Tentýž pruh hedvábí halil i hlavu – vlasy, uši i krk. Jen obličej zůstal holý.

Melan si rozvázala malý uzlík pod bradou a začala si odmotávat hedvábí z hlavy. Ruce se pohybovaly rychle a zkušeně sem a tam a před Ineverou pozpátku vyvstávalo dílo, které Inevera, pokud to stačila sledovat, oprávněně považovala za velmi složitou vazbu. Melan zároveň pořád natáčela dlaně tak, aby si na ně hedvábný pruh úhledně navinula a zůstal jí tak připravený k novému použití.

Inevera užasle zírala na dívčinu vyholenou hlavu. Olivová kůže byla hladká a lesklá jako leštěný kámen.

Hedvábný pruh pokračoval od hlavy jako utažený hedvábný cop, který se vinul Melan po páteři dolů. Dívčiny ruce tančily za hlavou a rozplétaly tucty hedvábných překladů, až z copu zůstaly dva oddělené pruhy, které vedly k bidu. A její ruce neustávaly v pohybu.

To všechno je z jednoho kusu, uvědomila si Inevera a s úctou sledovala, jak si Melan pomalu rozplétá bido dál. Pocit tance ještě zesílil, když Melan začala překračovat rozplétané pruhy a bosé nohy vyťukávaly pravidelný rytmus. Hedvábí se křížilo přes stehna a mezi nohama znovu a znovu a Melan odebírala vrstvu za vrstvou.

Inevera už v životě upletla dost košů na to, aby uměla poznat dobrou práci, a toto bylo přímo mistrovské dílo. Něco tak složitě utkaného se dalo nosit celý den, aniž by se to uvolnilo, a kdyby chtěl tohle bido sundat někdo nezasvěcený, tak by to pravděpodobně zhudlařil tak, že by se mu to pak nepodařilo sundat vůbec.

„Splétané bido je jako pavučina blány, která střeží tvé panenství,“ řekla Qeva a hodila Ineveře velkou roli tenkého bílého hedvábí. „Budeš ho nosit pořád vyjma umývání a potřeby, a obojí se vykonává tady, v nejnižším sále krypty. Bez něj kryptu neopustíš za žádných okolností, a jestli ho nebudeš mít náležitě spletené, budeš potrestaná. Melan tě ho naučí splétat. Pro košíkářskou dceru by to mělo být celkem jednoduché.“

Melan si jen přezíravě odfrkla a Inevera ztěžka polkla, šla k ní a snažila se nezírat na její lysou hlavu. Byla o pár let starší než Inevera a s odhalenou hlavou byla velmi hezká. Natáhla ruce – na každé měla namotaných nejméně deset stop hedvábí. Inevera ji napodobila a pak překročily pruh hedvábí mezi rukama a přiložily ho přes hýždě.

„První vrstva se nazývá Everamův strážce,“ sdělila jí Melan, přitáhla hedvábí a zkřížila ho přes klín. „Zkříží se sedmkrát, jednou za každý pilíř nebes.“ Inevera ji napodobovala a nějakou dobu se jí dokonce dařilo držet s Melan krok, než je Qeva přerušila.

„Hedvábí se ti zkroutilo, začni znovu,“ vyzvala ji dama’ting.

Inevera přikývla, obě dívky rozpletly, co udělaly, a začaly znovu. Inevera úporně vraštila obočí, jak se ze všech sil snažila napodobit splétání přesně. Keneva jí řekla, že Melan ponese tíhu jejích chyb, a Inevera nechtěla, aby byla Melan trestaná za její nemotorné ruce. Podařilo se jí držet krok celou dobu až k hlavě, než je dama’ting znovu přerušila.

„Ne tak těsně,“ řekla Qeva. „Tohle je bido, ne obvaz, který má udržet pohromadě rozbitou šarúmskou lebku. Znovu.“

Melan se podívala na Ineveru tak zlostně, až jí z toho znachověly tváře, ale znovu otočily směr a celé bido rozpletly, než začaly zase nanovo.

Při třetím opakování měla Inevera konečně pocit, že splétá. Postup jí najednou přišel úplně přirozený a brzy tam stály s Melan ve stejných hedvábných bidech.

Qeva spráskla ruce. „Možná na tobě přece jen něco bude, děvče. Melan trvalo celé měsíce, než zvládla splétání bida, a to je jednou z těch rychlejší učednic. Není to tak, Melan?“

„Jak dama’ting říká.“ Melan jí vysekla prkennou poklonu a Inevera zničehonic nabyla dojmu, že Qeva Melan popuzuje proti ní.

„A teď do lázně,“ nařídila jim Qeva. „Den pokročil a brzy se otevřou kuchyně.“

Při zmínce o jídle Ineveře zakručelo v žaludku. Už tomu bylo hezkých pár hodin, co jedla naposledy.

„Však se brzy najíš.“ Qeva se usmála. „Hned jak skončíte s podáváním večeře a vydrhnete nádobí.“

Zasmála se a ukázala na místnost, odkud vycházela pára a ozývalo se šplouchání. Melan si rychle odmotala bido a zamířila tam. Ineveře to trvalo déle, přece jen měla co dělat, aby si hedvábné pruhy nezamotala, a pak šla za ní. Bosé nohy na dlaždičkách pleskaly.

Průchod vedl k velké kamenné nádrži s horkou vodou. Všude bylo plno páry a v ní tucty dívek, všechny stejně vyholené jako Melan. Některé byly v Ineveřině věku, ale hodně jich bylo starších, některé už skoro dospěly do plného ženství. Vestoje se myly v nádrži nebo si hověly na kluzkých kamenných schodech na kraji, holily se a pilovaly si nehty.

Inevera si vzpomněla na kýbl s teplou vodou, ve kterém se umývala společně s matkou. Jejich příjmy jim umožňovaly měnit vodu jen zřídka. S úžasem se brodila hloub a hloub, až jí horká voda laskala stehna, a špičkami prstů přejížděla po hladině, jako by to bylo hedvábí na trhu.

Když Inevera s Melan vstoupily do vody, všechny dívky vzhlédly, ty na schodech se vsedě narovnaly jako syčící hadi a všechny oči v zamlžené místnosti se rázem upřely na ty dvě. Pak se daly všechny naráz do pohybu a zakrátko je obklopily.

Inevera se obrátila zpátky, ale cesta se už uzavřela, kruh dívek se semkl, odřízl jakýkoli únik a zakryl je před zraky zvenčí.

„To je ona?“ zeptala se jedna dívka.

„Ta, co ji povolaly kostky?“ ozvala se další. Tazatelky mizely v páře, dívky začaly obcházet kolem dokola a prohlížely si Ineveru a Melan ze všech stran víceméně stejným způsobem, jako když Qeva zkoumala kostky.

Melan přikývla a kruh se semkl ještě víc, všechny dívky teď upíraly pozornost plně na Ineveru. Tíha davového zírání ji drtila.

„Melan, co…?“ Inevera k ní natáhla ruku. Srdce se jí rozbušilo.

Melan ji popadla za zápěstí, zkroutila jí ruku a prudce si ji přitáhla k sobě. Inevera přepadla na ni a Melan stačilo už jen chytit ji za husté vlasy a využít hybnosti jejího pádu a snadno jí zatlačila hlavu pod vodu.

Zabublalo to a pak už Inevera slyšela jen šumění vody. Bezděky vodu vdechla a zalkla se, jenže pod hladinou nemohla kašlat. Úporně bojovala s potřebou nadechnout se, útroby svíraly křeče, horká voda ji pálila do obličeje. Divoce se vzpouzela, ale Melan ji držela pevně a proti ní byla Inevera bezmocná. Začaly ji pálit plíce, zoufale sebou mlátila, ale stejně jako Soli ve stánku i Melan nasadila šarusahkové chvaty, a i ty její byly rychlé a přesné. Proti nim Inevera nic nezmohla.

Melan na ni něco křičela, ale zvuk tlumila voda a Inevera z toho nerozuměla ani slovo. Uvědomila si, že se utopí. Vypadalo to tak nesmyslně. Inevera ještě nikdy nestála ve vodě, která by jí sahala nad kolena. Voda byla v Pouštním Kopí vzácná, na bazaru se používala jak jako platidlo, tak jako zboží. Zlato se třpytí, ale voda je božská, říkalo se. Jen ti nejbohatší krasijští měšťané si mohli dovolit se utopit.

Už ztrácela naději, když s ní Melan trhla a narovnala ji, jen to šplouchlo. Vlasy se jí nalepily na obličej, kašlala a v horké páře zoufale lapala po dechu.

„… sotva sem přišla,“ křičela Melan, „a už se bavila s damaji’ting, jako by byla nějaká její polštářová přítelkyně! A bido se naučila splétat na tři pokusy!“

„Na tři pokusy?“ opáčila zlověstně nějaká dívka.

„Už jen za to bychom ji měly zabít,“ usoudila další.

„Myslí si, že je něco víc než my,“ dodala třetí.

Inevera se zoufale rozhlédla skrz slepené vlasy kolem sebe, ale ostatní dívky ji jen netečně sledovaly a v jejich očích nenacházela jiskřičku soucitu. Žádná nevypadala, že by snad pro ni hnula prstem.

„Melan, prosím, já…“ prskala Inevera, ale Melan ji chytila ještě pevněji a znovu ji srazila pod vodu. Ineveře se podařilo zadržet dech, ale vzduch jí brzy došel a zase sebou jen zoufale mlátila, než ji Melan nechala opět se nadechnout.

„Nemluv na mne,“ vyjela na ni Melan. „Sice s tebou budu jeden rok svázaná, ale přítelkyně nejsme. Ty si myslíš, že si sem můžeš jen tak přijít a přes noc nastoupit na Kenevino místo? Přeskočit mou matku? Přeskočit mě? Já jsem z Kenevina rodu! Ty jsi jen… mizerný podvrh.“

Odněkud vytáhla ostrý nůž a Inevera v hrůze ucukla. Melan jí zajela nožem do vlasů a odřízla silný pramen. „Ty jsi nula.“ Vyhodila nůž do vzduchu, chytila ho za čepel a jílcem napřed ho předala jedné dívce, která k nim přistoupila.

„Ty jsi nula,“ opakovala dívka, popadla další pramen Ineveřiných vlasů a odřízla ho.

Jedna po druhé dívky přistupovaly, braly si nůž a odřezávaly Ineveře pramen po prameni, až nezbylo nic než střapatý a rozježený stín, samý flek a krev. „Ty jsi nula,“ říkaly popořadě.

Když od ní ustoupila poslední dívka, klečela Inevera ve vodě, skleslá a v slzách. Znovu a znovu se rozkašlala, rozškytala, křečovité záchvaty pláče pálily v hrdle. Jako by v plicích pořád zůstávaly kapky vody, které se chtěly prodrat ven.

Keneva měla pravdu. Mezi dama’tingským palácem a Velkým Bazarem nebyl valný rozdíl, jenže tady nebyl žádný Soli, který by ji bránil.

Inevera myslela na Manvu a její poslední slova o Kriše. Jestliže se nemůže rovnat Melan a ostatním dívkám v šarusahku, poradí si stejně jako máma. Bude klopit oči k zemi a poslouchat. Pilně pracovat. Naslouchat. Učit se.

A pak, až se nebude nikdo dívat, najde Melanin sklad a nasadí do něj šváby.

Kapitola 1

Arlen

333 p. N. Léto

30 jiter před novoluním

A Renna znovu Arlena políbila. Noc byla horká k zalknutí, ale udýchanou dvojici laskal jemný vánek a chladil zpocená těla.

„Pořád jsem si říkala, jestli jsi potetovaný i pod těmi plínkami,“ poznamenala, uvelebila se vedle něj, položila si hlavu na jeho holou hruď a poslouchala, jak mu buší srdce.

Arlen se rozesmál a jednou rukou ji obejmul. „Říká se tomu bido. A dokonce i moje posedlost má své meze.“

Renna nadzvedla hlavu. „Třeba prostě jen potřebuješ chraničářku, které bys věřil,“ pošeptala mu do ucha. „Je povinností manželky dobře pečovat o to, co má její manžel v bidu. Můžu tě pomalovat černořapem…“

Arlen polkl a Renna si všimla, že rudne. „Chrany by se znetvořily, už když bys je kreslila.“

Renna se rozesmála, objala ho a položila si zase hlavu na jeho hruď.

„Někdy mě napadá, jestli jsem se nepomátla už dočista,“ povzdechla si.

„Jakpak to?“ opáčil Arlen.

„Co když pořád ještě sedím v přádelně Selie Jalové a zírám do prázdna? Od té doby je všechno jako sen. Napadá mě, jestli jsem se jen v duchu nepřenesla na nějaké nádherné místo a tam už nezůstala.“

„To máš pěkně ubohou představivost, jestli je pro tebe tohle nádherné místo,“ poznamenal Arlen.

„Pročpak?“ opáčila Renna. „Zbavila jsem se Harla i toho zpropadeného statku, jsem silnější, než bych si kdy dokázala představit, a za noci si běhám venku pod širým nebem.“ Máchla rukou kolem sebe. „Všechno se koupe v barvách a jasu.“ Podívala se na něj. „A jsem s Arlenem Sedlákem. Jak by mohlo být mé nádherné místo jiné?“

Slova se hrnula na jazyk a Renna skousla rty. Slova, která si v duchu říkala mnohokrát, ale nikdy se je neodvážila vyslovit nahlas. Částečně váhala z obav, co by si o tom Arlen pomyslel, ale především pochybovala o sobě samé. Všechny sestry Jirchářovy byly ochotné skočit do postele prvnímu slušnému chlapovi, kterého potkaly, ale byla někdy některá vůbec zamilovaná?

Když byli malí, tak si Renna myslela, že Arlena miluje, ale tehdy ho znala jen letmo, zatímco teď chápala, že většina toho, co tak milovala, byly spíš její představy o tom, jaký asi je, než chlapec samotný.

Minulé jaro Renna přesvědčila samu sebe, že miluje Cobieho Rybáře, ale teď viděla, jaká to byla lež. Cobie nebyl špatný chlap, ale Renna věděla, že kdyby přišel na Harlův statek kdokoli jiný, pravděpodobně by ho svedla zrovna tak. Cokoli, jen aby se dostala pryč, protože kdekoli jinde by bylo lépe než na statku a jakýkoli muž byl lepší než táta.

Jenže teď lhala zas. Pro změnu tím, že držela jazyk za zuby.

„Miluju tě, Arlene Sedláku,“ řekla.

Jakmile slova opustila rty, odvaha se rozplynula a Renna zadržela dech, ale Arlen nezaváhal ani na okamžik a pevně ji objal. „Miluju tě, Renno Jirchářova.“

Vydechla a všechen strach a pochyby ji opustily.

Leželi dál, ale Renna byla tak nabitá magií, že spánek nenalézala, a vlastně po něm ani netoužila. V teple a bezpečí lenivě žasla, jak je vůbec možné, že ona a Arlen teprve před pár hodinami právě na tomto místě přemohli démonského prince a jeho sluhy. Zdálo se to být jako z jiného světa. Z jiného života. Nakrátko unikli.

Ale pot zasychal, žár vášně pohasínal a do vědomí se začínal plížit zase skutečný svět, strašlivý a hrůzný. Byli obklopeni mršinami jadrnců a celá mýtina byla postříkaná černým ichorem. Měnlivý démon měl pořád ještě její podobu, jen hlava byla čistě oddělená od těla a ichor vytekl. Opodál ležel Soumračný Tanečník s nohama v dlahách; měňavec ho málem zabil.

„Budu muset Tanečníka znovu ošetřit, než se bude moci zase postavit na nohy,“ řekl Arlen. „I tak může trvat ještě jednu dvě noci, než se mu síly vrátí úplně.“

Renna se rozhlédla po mýtině. „Nelíbí se mi představa, že tady zůstaneme ještě jednu noc.“

„Ani mně ne,“ souhlasil Arlen. „Jadrnce to sem zítra potáhne jako dešťová kaluž červy. Nedaleko mám úkryt a v něm povoz dost velký na to, aby Tanečníka uvezl. Skočím pro něj. Nedlouho po východu slunce budu zpátky.“

„Stejně budeme muset čekat, až padne tma,“ poznamenala Renna.

Arlen tázavě naklonil hlavu. „Proč?“

„Ten kůň váží víc než dům tvého táty,“ odvětila Renna. „Jak ho asi naložíme bez síly, kterou nám dává noc? A kdo ho potáhne, když už jsme u toho?“

Arlen na ni upřeně hleděl a i skrz tetování po celém obličeji jí řekl jeho výraz vše. „Přestaň s tím,“ zavrčela.

„S čím?“ opáčil Arlen.

„Přestaň váhat, jestli mi máš lhát, nebo ne,“ odsekla Renna. „Teď jsme zasnoubení a mezi mužem a ženou nesmí být žádné lži.“

Arlen na ni vyjeveně zíral, pak potřásl hlavou. „Já ti vůbec nechci lhát. Jen si říkám, jestli už přišel čas o tom mluvit.“

„Přišel, jestli si ceníš své kůže,“ odsekla Renna. Arlen na ni podezřívavě zamžoural, ale dívala se mu zpříma do očí a Arlen po chvíli pokrčil rameny.

„Já ve dne neztrácím úplně všechnu sílu,“ řekl. „Počítám, že bych dokonce i na poledním slunci dokázal zvednout dojnici a hodit ji dál, než bys ty dohodila oblázkem.“

„V čempak ta tvoje zvláštnost vězí?“ vyzvídala Renna.

Arlen ji znovu obdařil tím prapodivným pohledem a Renna se zachmuřila a zpola posměšně mu zahrozila pěstí.

Arlen se rozesmál. „Všechno ti to povím, až se dostaneme do mého úkrytu. Přísahám.“

Renna se uculila. „Pusu na to a je to dojednáno.“

Zatímco čekala, vytáhla si chraničářské náčiní, které dostala od Arlena, rozprostřela na zem čisté plátno a na něj si náčiní úhledně vyrovnala. Přidala k tomu svůj náhrdelník z říčních oblázků a tesák, a pomalu, pečlivě a s láskou začala všechno čistit.

Náhrdelník byl zásnubním darem od Cobieho Rybáře. Tucty hladkých, lesklých oblázků, navlečených na silné šňůře. Byl tak dlouhý, že si ho mohla Renna omotat kolem krku dvojmo a stejně jí visel až pod prsa.

Tesák patříval jejímu otci, Harlovi Jirchářovi. Byl ostrý jako břitva. Vždycky ho nosil na opasku. Tím tesákem zabil Cobieho, když za ním Renna utekla, a ona s ním zase zabila jeho.

Kdyby se to nestalo, mohli už žít Renna a Cobie jako muž a žena, když se Arlen vrátil do Tibbetské Říčky. Ten náhrdelník, zásnubní dar od jiného muže, jí trvale připomínal, že nedokáže být k Arlenovi upřímná. Tesák jí zase trvale připomínal muže, který ji celý život držel ve svém soukromém Jádru.

Ale Renna se nedokázala rozloučit ani s jedním. V dobrém či zlém, byly to ty jediné věci na světě, které byly opravdu její, jediné části jejího života za bílého dne, které s ní odešly do noci. Obě dvě pochranila. Náhrdelník obrannými chranami, tesák chranami útočnými. Náhrdelník mohl v případě potřeby sloužit jako chranový kruh, ale ukázalo se, že ještě užitečnější je jako škrtidlo. A ten nůž…

Ten tesák probodl hruď jadrnskému princi. Ještě teď jejím chraněným očím jasně zářil magií. Nejen chrany, celá čepel se matně třpytila. Stačilo se ostří jen dotknout a prst uronil krev.

Věděla, že slunce tu moc spálí, ale v tu chvíli vypadala zbraň nepřemožitelně. I ve dne bude silnější. Magie věci vždycky zanechává lepší, než jaké byly předtím. Stejně tak náhrdelník stačilo jen přejet hadříkem, aby se mu vrátil lesk, i šňůra byla ještě pevnější než původně.

A tak Renna střežila Soumračného Tanečníka až do rozbřesku. Pak dopadlo na roztroušené mršiny jadrnců ranní slunce a zapálilo je. Toho pohledu se nikdy nemohla nasytit, i když na něj těžce doplácela. V době, kdy démoni hořeli, magie černořapových chran na jejím těle slábla a chrany začaly svědit. Tesák v pochvě se rozehřál a pálil ji do nohy. Musela se opřít o strom, aby neupadla; cítila se jako loutka, které někdo přeřízl vodicí provázky, slabá a poloslepá.

Ale slabost rychle přešla a Renna se zhluboka nadechla. Stačí pár hodin spánku a bude na tom líp než za nejlepšího dne svého předešlého života, i když i to je jen bledý stín proti tomu, jak se cítí v noci.

Jak to jen Arlen dělá, že si svou moc udrží i na slunci? Je to snad tím, že má chrany natrvalo vytetované, a ne jen nakreslené černořapem? Pokud ano, tak by vzala na kůži jehlu a inkoust už dnes.

Démonské mršiny hořely snadno a rychle a ve vteřinách po nich zůstala jen spálená zem a popel. Renna rozdupala pár posledních hořících křovin, aby se oheň nerozšířil, a pak se konečně poddala únavě, schoulila se k Soumračnému Tanečníkovi a usnula.

Probudila se opět vedle Soumračného Tanečníka, ale místo mechové postele, na níž usínala, teď ležela na hrubé houni na jedoucím povoze. Rychle zvedla hlavu a vepředu uviděla Arlena v chomoutu. Táhl je úctyhodně rychle.

Ten pohled smyl poslední stopy spánku. Renna mrštně přeskočila na kozlík, popadla otěže a hlasitě zapráskala. Arlen překvapením nadskočil a Renna se rozesmála. „Hyjé!“

Arlen ji obdařil kyselým pohledem a Renna se znovu rozesmála. Pak seskočila z povozu a šla s ním. Cesta byla mizerná, neudržovaná, místy zarostlá, ale ne zas tolik, aby je to příliš brzdilo.

„Přímo před námi je Studánka,“ řekl Arlen.

„Studánka?“ opáčila Renna.

„Tak si tu vesnici pojmenovali,“ odpověděl Arlen. „Kvůli tomu, jak skvěle chutnala jejich pramenitá voda.“

„Myslela jsem si, že se vesnicím vyhýbáme,“ podotkla Renna.

„V této zůstali jen duchové,“ odpověděl Arlen a Renna slyšela v těch slovech bolest. „Studánka byla před pár lety za noci dobyta.“

„Tys ji znal předtím, než ji dobyli?“ zeptala se.

Arlen přikývl. „Občas jsem sem zajížděl, když jsem byl ještě poslem. Ve vesnici žilo deset rodin. ‚Šedesát sedm těžce pracujících‘, říkávali s oblibou. Měli trochu podivínské zvyky, ale posla vídali vždycky rádi a dělali tu nejostřejší pálenku, jakou jsi kdy pila.“

„Tos nepil tátovu,“ zavrčela Renna. „Byla stejně dobrá na pití jako do petrolejky.“

„Tak to Studánkovice byla tak silná, že ji vévoda angierský zakázal,“ řekl Arlen. „A nakonec vymazal z map i vesnici a poslovskému cechu nařídil, že už sem víc jezdit nebude.“

„Ale vy jste sem stejně jezdili,“ pochopila Renna.

„To si piš, že jezdili,“ prohlásil Arlen. „Co si o sobě myslel, nechat takovou vesnici jen tak odříznutou od světa? Kromě toho si posel mohl jednou dodávkou Studánkovice vydělat šestiměsíční plat. A já měl Studánské rád. Měli pochraněnou celou vesnici a žilo to tam ve dne v noci. Slyšela jsi je zpívat na míle daleko.“

„Co se stalo?“ zeptala se Renna.

Arlen pokrčil rameny. „Začal jsem pracovat dál na jihu a pár let jsem sem nezajel. Teprve až když jsem si začal chranit tělo, tak jsem se vydal zpátky. V té době jsem trávil celé měsíce v divočině. Byl jsem natolik sám, že jsem si zvykl mluvit na Tanečníka a vedl jsem rozhovor za nás oba. Lezlo mi to na mozek a věděl jsem to.“

Renna myslela na ty doby, kdy stejným způsobem mluvila se zvířaty na otcově statku. Kolik srdečných rozhovorů vedla s paní Drápkou nebo s Kopytkou? Ano, sice tam byl Harl, ale stejně věděla, co je to osamělost.

„Jednoho dne jsem si uvědomil, že jsem blízko Studánky,“ pokračoval Arlen, „a rozhodl jsem se, že si omotám ruce a obličej nějakou látkou a navykládám jim nějaké báchorky o tom, jak jsem se popálil od rozpáleného rožně. Cokoli, co se dá někomu vykládat, hlavně když se s tebou budou bavit. Jenže když jsem do vesnice vstoupil, poprvé v životě jsem tam nalezl ticho a klid.“

Projeli kolem remízku a na dohled se objevila vesnice, deset poctivých domů s doškovou střechou a modlitebna okolo návsi s velkou studnou uprostřed. Po vnějším obvodu byly rozmístěny chranové kůly a každý dům měl patro. Nahoře se bydlelo, dole pracovalo. Byla tam kovárna, krčma, stáj, pekárna, tkalcovna a další, ne tak snadno určitelné.

Když přešli přes náves ke stáji, padla na Rennu tíseň. Všechno bylo tak zachovalé. Nikde žádné stopy po tom, že by sem kdy přišli démoni; vypadalo to, že každým okamžikem se z domů vyhrnou lidé. V duchu viděla jejich přízraky, jak si tudy chodí, pracují a žijí.

„Když jsem sem přišel, bylo na návsi plno kostí, krve a démonských lejn,“ řekl Arlen. „A smrdělo to tu, jako by to bylo teprve pár dnů. Jen pár dnů! Kdybych přišel dřív, mohl jsem…“

Renna ho mlčky pohladila po paži.

„Vypadalo to, že se jeden chranový kůl ve větru zlomil a skácel se,“ pokračoval Arlen. „Lesní démoni tu skulinu našli a přepadli vesničany při večeři. Pár lidí uprchlo do noci. Vystopoval jsem je, ale našel jsem jen ostatky.“

Renna si v duchu živě malovala, jak se Studánští scházejí u dřevěných stolů na zápraží a společně večeří, a v tu chvíli na nic netušící lidi zaútočí jadrnci. V duchu slyšela výkřiky a viděla je umírat. Udělalo se jí z toho všeho mdlo, žaludek se vzbouřil a Renna klesla na kolena.

Když ji za chvilku Arlen objal kolem ramen, Renna si uvědomila, že pláče. Provinile k němu vzhlédla.

„To není nic, zač by ses měla stydět,“ konejšil ji. „Na mě to dolehlo ještě hůř.“

„Cos dělal?“ zeptala se Renna.

Arlen ztěžka vydechl. „Pár týdnů mi dočista vypadlo z paměti. Celé dny jsem prostě pil pálenku, pálil kosti a v noci jsem zabíjel každého zplozence Jádra, který se přiblížil na deset mil od Studánky.“

„Cestou jsem viděla pár čerstvých stop,“ nadhodila Renna.

Arlen výhrůžně zamručel. „Zítra ráno tu budou hořet pohřební hranice.“

Renna položila ruku na jílec tesáku a odplivla si na zem. „To si piš.“

Dojeli ke stáji a Arlen snesl Soumračného Tanečníka na zem. Hekal námahou, ale jinak to zvládl celkem dobře. Renna nad tím jen vrtěla hlavou, ona by to asi nezvládla, ani kdyby byla nabitá noční magií.

„Budeme potřebovat trochu vody,“ poznamenal Arlen.

„Přinesu ji,“ řekla Renna a už se obracela, že dojde ke studni na návsi. „Chci vědět, jak chutná voda tak dobrá, že po ní pojmenovali vesnici.“

Arlen ji chytil za loket. „Ta voda už není dobrá. V té studni jsem našel Kennita Studánku, vesnického stařešinu. Hnil ve vodě víc než týden, než jsem dokázal slézt dolů a vytáhnout jeho ostatky. Studna je teď otrávená. Ale z pumpy za krčmou pořád teče čistá, i když to není nic, po čem bys pojmenovala vesnici.“

Renna si znovu odplivla, popadla vědro a vyrazila ke krčmě. A ruka se znovu snesla k noži a polaskala kostěnou rukojeť. Noc nemůže přijít dost rychle.

Když obstarali Tanečníka, využili příležitosti, umyli se a v prázdné krčmě si dali studené jídlo. „Nahoře měli světnici k pronajmutí,“ řekl Arlen. „Mohli bychom se pár hodin prospat, než padne noc.“

„Nájemní světnice?“ užasla Renna. „Když tu jsou celé prázdné domy, kde se dá usadit?“

Arlen zavrtěl hlavou. „Nepřijde mi správné zabrat postel po někom, koho pohltilo Jádro. Ta světnice, kde jsem spával, když jsem byl ještě poslem, je dobrá dost.“

Miluju tě, Arlene Sedláku, pomyslela si, ale nebylo zapotřebí opakovat, co už bylo řečeno. Přikývla a šla za ním po schodech nahoru.

Místnost k pronajmutí byla větší než jakákoli světnice, kde Renna dosud spala, a měla velkou postel s peřinou. Renna se na ni posadila a užasla, jak je měkká. Ještě nikdy nespala na ničem měkčím než na slamníku. Natáhla se na záda. Jako ležet na obláčku.

Zatímco se tělo uvelebovalo do péřové náruče, oči bloumaly po světnici. Na první pohled bylo patrné, že tu Arlen pobýval. Na všem se podepsal jeho nepořádek, všude se povalovaly kelímky s barvou, štětce, rydla a knihy. Malý psací stůl si předělal na ponk a po celé podlaze byly rozsypané dřevěné hobliny a piliny.

Arlen přešel na druhou stranu světnice a odsunul rohož. Pod ní bylo v podlaze volné prkno. Stačilo zatáhnout a zvedl se celý podlahový dílec, šikovně maskovaný pilinami, které zakryly štěrbiny. Renna se posadila, nahlédla dovnitř a vytřeštila oči. Skrýš byla plná zbraní – naolejovaných, nabroušených a účinně chraněných. Vyklouzla z postele, šla za ním a přidřepla si, aby lépe viděla dovnitř – oči jenjen hltaly Arlenovo chraničářské dílo.

Arlen vytáhl malý zlatopňový luk s toulcem šípů a podal jí to. „Je načase, aby ses naučila střílet.“

Renna znechuceně ohrnula nos. Pořád se ji snaží ochraňovat. Chce jí zabránit v soubojích zblízka. Držet ji v bezpečí. „Já to nechci. A nechci ani žádné kopí.“

„Proč ne?“ podivil se Arlen.

Renna jednou rukou zvedla svůj náhrdelník z říčních oblázků, druhou tasila tesák. „Já nechci zabíjet jadrnce odněkud z úkrytu. Když nějakého démona zabiju, tak chci, aby umíral s vědomím, kdo ho zabil.“

Čekala, že se s ní bude hádat, ale Arlen jen přikývl.

„Naprosto tě chápu.“ Ale pořád jí strkal luk. „Jenže někdy mají přesilu nebo je zapotřebí zabít démona rychle, dřív než někoho pozře.“ Usmál se. „A musím říct, že to není špatný pocit, jen tak si na jadrnce namířit a zabít ho zdálky.“

Renna se zhluboka nadechla. Měl samozřejmě pravdu. Jasně že ji chránil, ale způsobem, jakým to dělal vždycky.

Tím, že ji učil, jak se má chránit sama.

Miluju tě, Arlene Sedláku.

Vzala si luk a užasla, jak je lehký. Arlen jí podal ještě malý toulec chraněných šípů, a pak začal vytahovat ostatní zbraně a balit je do nepromokavého plátna.

„Na co je všechny potřebuješ?“ zeptala se.

„Budu potřebovat nejen tyhle, ale ještě spoustu dalších,“ odpověděl Arlen. „Dělám to, co jsem měl udělat už dávno. Rozdám chraněné zbraně všem mužům, ženám i dětem dost silným na to, aby je unesly. Vybudoval jsem si tyhle sklady po celé These, ale všechno jsem si to nechával pro sebe. Už ne. Já už k zabíjení démonů zbraně nepotřebuju. To už mám za sebou.“

„Jak to?“ zeptala se Renna. Čekala, že uhne pohledem a bude uvažovat, jak se té otázce vyhnout. Může ho milovat sebevíc, ale jestli bude pořád uhýbat, klidně ho praští po té jeho lysé hlavě.

Ale Arlen se na ni díval zpříma a v očích mu jiskřilo. „To ti ukážu dnes v noci.“ Zvedl ruku a něžně přejel po jejích černořapových zrakových chranách kolem očí. „Budeš potřebovat svůj noční zrak, abys to pochopila.“

Renna se ho chytila za ruce, zvedla se na nohy, couvala a táhla ho s sebou, až narazila nohama na postel. Svalili se na matraci a z polibků rychle přešli na laskání. V uších jí bušila krev a ten tep jí dával pocit, že je stejně naživu jako v noci.

Slunce už zapadalo, když sešli do šenku na večeři. Po jídle se Arlen sebral, zalezl za výčep, chvíli se tam přehraboval a nakonec se vynořil s těžkým hliněným džbánem. „Démoni rádi povstávají vzadu na polích. Co si takhle vzít s sebou něco k pití, než se jich dočkáme?“

Společně si vyšli na procházku do šera a dívali se, jak levandulová obloha tmavne. Studánkovská pole ležela jižně od vlastní vesnice a byly to lány a lány převážně brambor, ječmene a cukrové třtiny. O pole se léta nikdo nestaral, ale místy plodiny pořád houževnatě lpěly na své půdě a rodily. Na polích byly v pravidelných vzdálenostech rozmístěné chranové kůly. Většina byla v mizerném stavu a k ničemu, ale tu a tam viděla Renna nějaký nový, s čerstvě namalovanými chranami, ještě ostrými a jasně zřetelnými. Oči přejížděly po kůlech a hledaly vzor.

„Ty jsi tady z toho udělal hotový labyrint,“ vyhrkla. „Jako ten z pouště, o kterém jsi mi vyprávěl.“

Arlen přikývl, našel si nepříliš zaplevelené místečko a posadil se. „Hodí se to, když chceš odříznout démona od smečky, protože nemáš do úkrytu nikdy dál než krok.“ Vzal těžký džbán a nalil do dvou maličkých hliněných kalíšků průzračnou tekutinu.

„V Krasii mají pálenku, kterou šarúmové občas pijí před nástupem do bitvy. Nazývají ji couzi a říkají, že dodává válečníkovi odvahu.“ S potměšilým úsměvem jí jeden kalíšek podal. „A já jsem našel pálenku, která má podobné účinky.“

„Vždyť jsi říkal, že šarúmové svůj strach přijímají,“ namítla Renna a přisedla si k němu. Džbán si nechali mezi sebou.

„Převážně ano a lepší způsob není,“ odpověděl Arlen. „Ale přijetí strachu umrtví tělo. A já nechci být necitelný na místě, jako je Studánka. Chci šílet jako Jádro samo.“

Renna chápavě přikývla. To bylo něco, čemu rozuměla. Nechala kalíšek kalíškem, provlékla prst uchem džbánu, podepřela si džbán loktem, zkušeným, plavným pohybem ho zvedla ke rtům a dlouze se napila.

Pálenka byla silná, přesně jak ji Arlen varoval, a Renna se maličko rozkašlala, ale byla sladší než tátovy patoky, a oheň, který se rozhořel v břiše, brzy zchladl a teplo se rozšířilo do všech údů.

I Arlen nechal kalíšky být, vzal si džbán a napodobil ji. Předávali si ho sem a tam, dokud světlo nezesláblo úplně a nezačala se zvedat zrádná mlha, věstící jadrnce. Mlha se začala zhutňovat do polních démonů, kluzkých, štíhlých, přilehlých k zemi, kteří se plížili po čtyřech jako lvi, ale byli rychlejší než cokoli živého. Později se objevilo i pár lesních démonů; těm větším vždycky trvá déle, než získají pevný tvar.

Renna se zvedla na nohy a chvíli se nejistě kymácela, než nabrala správný směr a vydala se ke zhmotňujícímu se lesnímu démonovi. Značně odlehčeným džbánem volně pohupovala na jednom prstě.

Čekala, až se démon zhmotní úplně, zlobně ho propalovala pohledem a myslela na noc, kterou strávila v kadibudce na otcově statku. Démoni doráželi na dveře a ona ječela a vřískala strachy. Myslela na prázdné domy a otrávenou studnu za sebou.

Dala si poslední hlt pálenky, zarazila špunt do džbánu a volnou rukou sáhla do váčku u pasu.

Démon konečně získal pevné tvary a už rozevíral tlamu, aby na ni zařval. Chřtán měl tak obrovský, že by klidně pohltil její hlavu vcelku, a uvnitř se skvěly řady a řady špičatých zubů.

Ale než ze sebe stačil vypravit jakýkoli zvuk, Renna se rozmáchla a vrhla do zející mordy žalud, na kterém měla namalovanou žárovou chranu. Chrana při styku s démonským jazykem ožila a žalud vybuchl, jen to prásklo, blýsklo.

A přesně v tom okamžiku plivla Renna démonovi do obličeje pálenku a uskočila.

Hlavu zachvátily plameny, korovitý krunýř se vzňal, démon padl na zem a mlátil sebou.

Ozval se smích, Renna se otočila a Arlen jí zatleskal. „Dobrá práce, ale já dokážu ještě něco lepšího.“

Renna se jízlivě pousmála, založila si ruce na hrudi a vrátila se do bezpečí za chranovým kůlem. „Zkus to, Arlene Sedláku, ráda se na to podívám.“

Arlen se uklonil. Pár stop od nich se zhmotnil polní démon, větší než noční vlk. Zavrčel, zadusal, připravoval se k útoku.

Arlen si založil ruce stejně jako Renna a zůstal stát. Kápi měl sundanou – beztak už ji skoro nikdy nenosil na hlavě – ale pořád na sobě měl většinu oděvu, kterým přes den zakrýval mocné chrany vytetované po celém těle. A polní démoni jsou rychlí jako vítr, bez té vytetované obrany ho může takový démon klidně srazit a rozsápat. Renně sjela ruka k noži, dlaň pevně obemkla jílec.

Ale polní démon prolétl skrz Arlena, jako by to byl jen dým. Kde jím netvor prošel, tam se tělo rozvířilo, ale po chvíli se mu zase vrátily ostré obrysy.

Než se démon vzpamatoval, Arlen stihl krátkou poklonu. „Mně už se nemůže v noci nic ani dotknout, Ren. Nic, co vidím přicházet.“

Polní démon dopadl na zem, vmžiku se obrátil a skočil na Arlena zas. Renna čekala, že opět projde skrz, ale tentokrát se Arlen obvinul kolem útoku tak rychle, že ani nevěděla, jak to udělal, jednou rukou chytil jadrnce zezadu kolem krku, na místě ho zastavil a zároveň se stáhl za jeho záda, aby se vyhnul míhajícím pařátům. A pak natáhl volnou ruku a holým prstem nakreslil démonovi na hruď žárovou chranu.

Ledva kresbu dokončil, chrana se rozhořela a Arlen démona pustil a ucouvl. Démona strávily plameny.

Renna na to zírala s otevřenými ústy, ale Arlen ještě neskončil; rovnou si to rázoval k dalšímu polnímu démonovi a popichoval ho k útoku. Démon se nechal vydráždit, zařval a hnal se na něj s napřaženými pařáty.

„Ovšem pokud ho nevidím přicházet včas…“ Arlen zachrčel. Náraz ho odhodil o několik kroků dozadu, démonské spáry zasáhly svůj cíl a rozpáraly Arlenovi břicho.

Renna zalapala po dechu. Vytryskl proud krve, Renna tasila tesák a jako šipka se vrhla mezi Arlena a démona.

Ale v tu chvíli se Arlen narovnal a mávl na ni, ať zůstane stát. Démon znovu zaútočil a Arlen se opět rozplynul jako dým.

Když zase nabral tvar, nebylo po jeho zranění ani stopy. Dokonce i kutnu měl spravenou. „… stačí mi okamžik, abych vzal rozum do hrsti, a dokážu si zahojit skoro všechno, co mě přímo nezabije.“

Démon zaútočil potřetí, ale tentokrát Arlen rychle nakreslil do vzduchu chranění, které démona odhodilo, jako by ho nakopl mezek. Ani se k Arlenovi nedostal. Jeho nová moc patrně neměla mezí.

Jenže když démon dopadl o pár yardů dál na zem a Arlen se jí znovu poklonil, maličko přitom zavrávoral a Renniny chraněné oči postřehly, že jeho chrany, ještě před chvíli tak jasné, září o poznání slaběji.

Arlen zachytil její pohled a přikývl. „Když kreslím chrany démonovi na tělo, nabíjí je jadrnec sám. Když je kreslím do vzduchu, tak místo z něj sají magii ze mne.“

Démon na něj zaútočil počtvrté, ale tentokrát ho Arlen chytil za krk a šarusahkovým chvatem ho přišpendlil k zemi. A Renna viděla, že v době, kdy tiskne démona k zemi, chrany na jeho rukou ožívají a tepou, a zatímco jadrncova zář slábne, Arlenova magická zář se obnovuje. Démon vřískal a mlátil sebou, ale Arlen ho držel u země snadno, jako by to bylo malé dítě. Moc v jeho rukou postupně nabírala na síle, až se nakonec démonovi zbortilo hrdlo, Arlen napjal svaly a utrhl mu hlavu.

Renna zahlédla, že se na ni plíží polní démon. Svěsila ramena a zatvářila se mdle a bezmocně. To nebylo nic těžkého; stačilo si vybavit tu beznadějnou husu, kterou bývala celý život. Oběť.

Ale tato část jejího já zemřela s Harlem. Když jadrnec udeřil, narazil na neviditelnou zeď odpuzení, a Renna se bleskurychle otočila a vrazila mu tesák do hrudi. Chrany na čepeli se rozhořely, proťaly démonský krunýř a vyslaly do Renny magický šleh, který rozehřál údy ještě víc než pálenka. Útočila dál jak posedlá, bodala zas a zas a při každé ráně projížděl tělem další a další zachvěv moci.

Když se mrtvý démon svalil na zem, shýbla se a nakreslila na drsný démonský krunýř žárovou chranu.

Nic se nestalo.

„Jak je možné, že ty to dokážeš a já ne?“ rozčilovala se Renna, když pátrala pohledem v poli po dalších démonech. Pár jich tu pořád ještě kroužilo kolem, ale teď už si na ty dva lidi dávali pozor a drželi si odstup.

„Sám jsem to dlouho nevěděl,“ přiznal Arlen. „Vůbec jsem své moci nerozuměl. Ale když jsem bojoval s tím démonem na stezce do Jádra, naše vědomí se prolnula a přitom se mi mnohé objasnilo. Já jsem se skutečně stal zčásti démonem.“

„Démonské lejno,“ ulevila si Renna. „Ty přece nejsi tak zlý jako oni.“

Arlen pokrčil rameny. „Ani většina démonů není zlá. Nejsou dost chytří na to, aby byli zlí – nebo dobří, když už jsme u toho. Zrovna tak můžeme nazývat zlou vosu, protože bodá. Ale mozkoví démoni…“

„Ti bastardi jsou ještě horší než Harl,“ prohlásila Renna.

Arlen přikývl. „Ten se s nimi vůbec nedá srovnávat.“

Renna svraštila obočí. „Takže ty chceš říct… co? Že jsou jadrnci jen zvířata? Tak na to ti neskočím. Vosy neshoří, když vyjde slunce. Ale i kdyby nebyli démoni zlí, tak nejsou ani přirození.“

„To říkají obyvatelé dne,“ odvětil Arlen. „Lidé, kteří nemají chraněné oči. Podívej se kolem sebe. Je snad magie nepřirozená?“

Renna zaváhala. Dívala se, jak magie prosakuje průduchy z Jádra a rozlézá se po povrchu jako zářící mlha, která se jí válí u nohou. Viděla ji v samé podstatě rostlin a stromů, ba dokonce i zvířat a lidí. Existoval by bez ní vůbec život?

„Možná ne,“ připustila, „ale to ještě nevysvětluje, proč si myslíš, že jsi částečně démon, ani proč ti moc zůstává i za denního světla, kdy slunce všechnu magii spálí.“

Arlen váhal, uhýbal očima, přemýšlel. Renna výhrůžně přimhouřila oči a Arlen to postřehl. „Já ti nebudu lhát, Ren, ani nic tajit. Je to jen něco, nač nejsem pyšný, a nechci, abys… o mně měla špatné mínění.“

Renna k němu přistoupila a položila mu ruku na tvář. Do dlaně ji zabrněla magie. „Miluju tě, Arlene Sedláku. A to nic na světě nikdy nezmění.“

Arlen smutně přikývl, ale do očí se jí nepodíval. „To je tím masem. To mi dalo tu moc.“

„Maso?“

„Démonské maso,“ upřesnil Arlen. „Když jsem žil na poušti, jedl jsem ho celé měsíce. Připadalo mi to docela poctivé, když vlastně pořád jedí oni nás.“

Renna se zajíkla a o krok ustoupila. Teprve v tu chvíli se jí Arlen podíval do očí a Renna z jeho výrazu poznala, jak zděšeně asi vypadá.

„Tys je… jedl? Démony?“

Arlen přikývl a Renně se udělalo špatně od žaludku. „Já jsem si v tomto ohledu nemohl zrovna vybírat. Nechali mě na poušti smrti napospas, bez jídla, bez naděje. Byl jsem tak na dně, jak jen člověk může být.“

„Myslím, že já bych spíš přijala smrt.“ Arlenovi přelétl přes tvář zmučený, sklíčený výraz a Renna svých slov okamžitě zalitovala.

„No jo, no,“ řekl. „Asi nejsem tak silný jako ty, Ren.“

Renna se k němu rozběhla, popadla ho za ruce, přitiskla se k němu čelem na čelo. „Ty jsi mnohem silnější, než jsem kdy byla já, Arlene Sedláku,“ vyhrkla. Do očí se jí draly slzy. „Kdybys ze mne to bláznovství nevymlátil, tak bych zemřela jen proto, abych zachovala hanbu Jirchářů v tajnosti. V tom přece žádná síla není.“

Arlen potřásl hlavou a Renně dopadla na ret jeho slza, chladná a svěží. „Za ta léta jsem nejednou potřeboval, aby někdo vymlátil bláznovství ze mne.“

Renna ho políbila. „Jsi si jistý, že ti tu moc dalo démonské maso?“

Arlen přikývl. „Coline Trigg vždycky říkávala, že jsi to, co jíš, a já myslím, že to tak opravdu je. Vstřebal jsem jadrnskou schopnost uskladnit magii ve vlastních buňkách, ale moje kůže si zároveň uchovala odolnost proti slunci. Stalo se ze mě něco jako baterie.“

„Buňky? Baterie?“ opáčila Renna.

„Věda starého světa. Nezáleží na tom.“ Arlen nad tím otráveně mávl rukou tím svým protivným způsobem jako vždycky, když jí nehodlal něco vysvětlovat prostě proto, že ho to nudilo a nebavilo. Přitom by ho ráda poslouchala třeba i celou noc. Jako kdyby nebyl na celém světě hezčí zvuk než jeho hlas. „Představ si to jako dešťový sud po nočním lijáku. Je plný vody i potom, co se nebe vyjasní a země vyschne. Na slunci nemáš magii kde vzít, ale já cítím, že je ve mně, že hojí mé rány, že zahání únavu a dává sílu. A v noci ji mohu nechat ze sebe tryskat, jako když se vytáhne zátka, a to se šťourám teprve v pouhé slupce toho, co by se dalo dělat doopravdy.“

Renna mlčela, přemýšlela. Ať si říká Arlen, co chce, je skoro nemožné hledět na jadrnce jako na něco jiného než na zlobný vřed přírody, na urážku Stvořitele. Přestože byla tolikrát pokrytá smrdutým ichorem, který nazývali krví, byla jí představa, že něco takového vloží do úst, z duše odporná.

Ale ta moc…

„Já vím, na co myslíš, Ren,“ ozval se Arlen a vytrhl ji z dumání. „Ať tě ani nenapadne to zkoušet.“

„Proč?“ zeptala se Renna. „Nezdá se mi, že by ti to nějak ublížilo.“

„Ty nevíš, jaké to je, Ren. Byl jsem šílený. Na pokraji smrti. Žil jsem jako zvíře.“

Renna potřásla hlavou. „Být sám uprostřed ničeho, nemít s kým promluvit vyjma Tanečníka a jadrnců… Já vím, jaké to je. To může v člověku probudit temné pudy i bez démonského masa.“

Arlen se na ni díval, pak přikývl. „To jistě! Ale pojídat démona není jako pokreslit si kůži černořapem. To po pár týdnech nevybledne a ty na to nejsi připravená.“

„Za co se máš, že mi chceš říkat, na co jsem nebo nejsem připravená?“ vyjela na něj Renna.

„Já ti nerozkazuju, Ren, já tě snažně prosím.“ Arlen si před ni klekl. „Nejez to, a kdyby se tě na to někdo ptal, řekni mu, že je to jedovaté.“

Renna na něj dlouho hleděla a nebyla si jistá, jestli ho má obejmout nebo zpohlavkovat. Nakonec si povzdechla a nechala svárlivé pocity odeznít. „Budu o tom přemýšlet. A nikomu to neřeknu. Čestné slovo.“

Arlen přikývl a vstal. „Tak jdeme na lov. Až budu léčit Tanečníka, musím v sobě mít co nejvíc magie.“

Když se vrátili do stáje, Soumračný Tanečník sípal bolestí a jazyk mu visel z tlamy. Žrádlo bylo netknuté, jediná voda, kterou vypil, byla ta, jež mu předtím nalili do krku, a bojoval o každý dech.

Měňavec jedinou ranou zlomil velkému hřebci žebra, která probodala kdeco uvnitř, a praštil s ním o strom. Tanečník si zlomil páteř a polámal nohy. Arlen mu svou magií zachránil život, ale bez další pomoci už nikdy nebude chodit, natož běhat.

Arlen byl tak nabitý magií, že jeho chrany zářily samy od sebe, ani nebylo zapotřebí chranového zraku – osvětlovaly stáj, že tam bylo jasno jako ve dne. Vypadal jako sám Stvořitel, když bral do rukou Tanečníkovu nohu, srovnával polámané kosti do správné polohy a kolem zlomenin kreslil prstem na kůži chrany.

Když kosti a šlachy srůstaly, Tanečník řičel bolestí a Renna trpěla s ním. Navíc Arlenova zář s každým hojením pohasínala, a že jich bylo mnoho. Jeho chrany brzy ztmavly a nakonec zhasly úplně. Přesto pořád hojil, citlivými prsty zkoumal koňské tělo a hledal místa, na která by soustředil svou moc. Když se Tanečníkovi zahojila žebra, hruď se nadmula a kůň začal zase normálně dýchat, Renna úlevou vydechla, ale pak Arlen zasténal a zhroutil se.

Celý se klepal, když ho vynášela nahoru do postele, a krátce, přerývaně sípal. Srdce skoro neslyšela a i jeho magická zář vybledla natolik, jako by snad každým okamžikem měla zmizet úplně. Svlékla se, vklouzla do postele k němu, pevně ho objala a vůlí se mu snažila vnutit, aby vstřebal nějakou magii z ní, ale zdálo se, že je to marné.

„Neumírej mi, Arlene Sedláku,“ prosila. „Po tom všem, čím jsme si prošli.“

Arlen neodpovídal. Renna vstala, pochodovala po světnici sem a tam a utírala si slzy. Myšlenky pádily jako splašené.

Potřebuje magii, pomyslela si. Takže nezbývá než jít a nějakou mu sehnat.

Vmžiku třímala v ruce tesák. S oblékáním se neobtěžovala, popadla jen svůj plášť a vyběhla ze dveří. V plášti byla pro jadrnce neviditelná, a tak zakrátko našla jednoho polního démona, který se plížil nedaleko chran.

Odhodila plášť, a než si jí démon stačil všimnout, skočila mu na záda, jednou rukou mu zvedla bradu, druhou podřízla krk. Ze stáje vzala vědro a načerpala do něj z toho netvora smrdutý, černý ichor, bohatý na žhnoucí magii.

Ichor ji potřísnil na holé kůži a Renna cítila, jak černořapové chrany sají moc. Najednou se cítila silná až k nevíře a jako vítr se hnala zpátky k Arlenovi. Položila ho na zem, vychrstla na něj páchnoucí vědro, a pak už se jen dívala, jak chrany na jeho kůži vstřebávají magii a jasní se, a následně potemní a projasňuje se jeho vnitřní aura. Začal dýchat lehčeji a Renna klesla na kolena.

„Díky Stvořiteli,“ zašeptala a nakreslila do vzduchu chranu.

Udělala to podvědomě, a přesto se to tak podobalo tomu, jak Arlen léčil Tanečníka. Kdyby tak jen byla schopná udělat totéž pro něj.

Podívala se na vědro. Na okraji ulpěl slizký kousek démonských střev. Sebrala ten černý hnus do ruky a šťouchala do něj jako do rosolu. Smrděl a Renně se zvedl žaludek. Musela zhluboka dýchat, aby se nepozvracela.

Odejde úplně, jestli ho nechám jít, pomyslela si. I když je silný, tak tohle sám nezvládne. Musím s ním držet krok, jinak mě zase nechá tady, až ho příště bude vtahovat Jádro.

„Konec mudrování,“ zamumlala.

Zadržela dech a vložila tu krmi do úst.

Kapitola 2

Snoubenka

333 p. N. Léto

28 jiter před novoluním

Probudila se nedlouho po rozbřesku. Arlen klidně spal a Renna si šla potichu a opatrně, aby ho nevzbudila, smýt z těla zaschlou krev.

Za zataženými závěsy Renna pořád cítila, že je nabitá magií, ale jakmile vyšla ven na slunce, síla shořela. Zkusmo se protáhla, hledala nějaký důkaz, že na ni ta nechutná strava měla nějaký vliv, ale pokud tu byla nějaká změna, nepoznala ji. Jistě, Arlen se živil výhradně démonským masem několik měsíců, než získal svou moc. Renně se dělalo špatně od žaludku při pouhém pomyšlení na další sousto.

Šla do stáje, vyhřebelcovala Soumračného Tanečníka a dala mu ranní krmení. Hřebec byl plný sil, vůbec to nevypadalo, že ho ještě před dvěma dny dělil jen chloupek od smrti. Dokonce i jizvy vybledly a už skoro nebyly vidět.

Když byla hotová, vyšla ven na pole a sklidila ze zdivočelé úrody brambory a zeleninu, aby zas jednou měli pořádnou snídani. Už ji měla hotovou, když do kuchyně vklopýtal Arlen, strhaný, jako by vůbec nespal.

„Voní to tu jako na nebesích,“ řekl.

„Vejce ani pořádný chleba jsem nesehnala, ale zato jsem chytila na poli králíka, takže máme maso,“ řekla Renna, lžící nandala dušenou směs do dvou dřevěných misek a vzali si je do šenku.

Když se posadili, Arlen chvíli hleděl na svou misku, pak složil hlavu do dlaní. „Asi jsem to včera večer přehnal.“

Renna si odfrkla. „To je slabé slovo.“

Arlen nafoukl tváře a pomalu vydechl. „Teď je mi té spousty pálenky líto.“

„Jez,“ vybídla ho Renna. „Žaludek se uklidní, když mu něco dáš. A nejlíp uděláš, když vypiješ vody, co se do tebe vejde, třebas to není ta nejlepší.“ Arlen přikývl a za chvíli už do sebe házel jídlo tak dychtivě, že měl misku brzy prázdnou.

„Je tam ještě?“ zeptal se a Renna sebou překvapeně trhla. Tak zaujatě sledovala, jak Arlen jí, že se vlastního jídla ještě ani nedotkla.

„Vezmi si moje.“ Přisunula mu misku a vzala si od něj tu jeho. „Já si donesu.“ Potěšilo ji, že než se vrátila ke stolu, měl misku opět prázdnou.

„Je ti líp?“ zeptala se.

„Cítím se zase jako člověk,“ odvětil Arlen a v koutku úst mu zacukal drobný úsměv. „Ale chvilku mi to trvalo.“

„Můžeš si odpočinout ještě jeden den,“ řekla Renna. „V noci tě nabiju znovu.“

Arlen zavrtěl hlavou. „Dneska musíme urazit celé míle, Ren. Odpoledne si uděláme zastávku a pak to vezmeme co nejrychleji rovnou do Kotliny.“

„Jakou zastávku?“ zeptala se Renna.

Arlen se znovu usmál, tentokrát víc, a v očích mu zajiskřilo. „Musím ti vybrat pořádný zásnubní dar.“

Vydali se pěšky po poselské cestě a Arlen nasadil svižný krok. Renna si všimla, že po pár hodinách si už na něm únava vybírá svou daň, ale tvrdohlavě odmítal jet na koni.

„Tanečník potřebuje odpočinek víc než já,“ prohlásil.

Slunce už bylo hodně za zenitem, když došli na rozcestí, kde Arlen odbočil na méně používanou cestu, spíš jen jezdeckou pěšinu protínající divoké zvlněné pláně.

„Kam to vede?“ zeptala se.

„K jednomu rančerovi, s kterým se znám,“ odpověděl Arlen. „Je mi tak trochu zavázaný.“ Renna chvíli čekala, jestli se dozví něco víc, ale nic dalšího nepřišlo.

Trvalo jim ještě hodinu pěší chůze, než se v dohledu vynořil ranč. Tři stáje, každá samostatně chraněná, a k tomu kůly, rozestavěné kolem stájí, výcvikové ohrady i výběhu. I rozlehlé pastviny byly chraněné.

Na střeše nejbližší stáje se objevil nějaký kluk s krátkým lukem. Šíp měl nasazený na tětivě a mířil na ně.

„Kdo tam?“ křikl.

Jak ho Renna uviděla, přikrčila se, aby se mohla rychle vrhnout doleva nebo doprava, kdyby ten kluk opravdu vystřelil, a pevně sevřela důvěrně známý kostěný jílec otcova tesáku, i když by jí tu nebyl nic platný. Harla Jircháře sice nenáviděla, ale když držela v ruce tesák, kterým ho zabila, vždycky se cítila bezpečněji.

Arlenovi to zjevně nedělalo nejmenší starosti. „Někdo, kdo bude litovat, že tě nenechal sežrat lesním démonem, Niku Hřebče, jestli ten luk okamžitě nepoložíš a neskočíš pro tátu,“ křikl na kluka.

„Posel!“ zaječel Nik, sklonil luk a zamával. „Mami! Tati! Přijel posel a přivedl Tanečníka!“

Sjel ze střechy na plachtu nad verandou a z okraje se mrštně přehoupl na zem. Cestou ještě zaběhl na zahradu, vytrhl dvě mrkve a už pádil k nim. Užasle zíral na Soumračného Tanečníka. „Ten vyrostl! Je velký jako stáj!“

Opatrně se blížil k obrovskému hřebci a strkal mu mrkve. „Klid, chlapče, to jsem já, Nik. Pamatuješ si na mě, ne?“ Soumračný Tanečník zaržál a mrkve schroupal, ale chlapec byl stejně napnutý jako struna a jen čekal, kdy se bude muset dát na útěk.

Renna to nechápala. Kdyby ten kluk Tanečníka znal, tak by přece věděl, že ten kůň je milý jako jitro. „Ten tě nepokouše ani nepokope, chlapče.“

Nik se obrátil, chtěl něco říct, ale slova mu uvázla v hrdle, když uviděl Rennu zblízka. Očima přejížděl po jejím těle a Renna si nebyla jistá, jestli ho zajímají víc černořapové chrany nebo tělo, na němž byly nakreslené. Vcelku to bylo jedno, v obou případech bylo jeho chování neomalené, a tak si založila ruce v bok a zpražila ho výhrůžným pohledem, aby mu připomněla dobré mravy. Chlapec leknutím nadskočil a odvrátil pohled tak rychle, že Renna málem škytla smíchy.

Nik zrudl a obrátil se na Arlena. „Tys ho zkrotil?“

Arlen se rozesmál. „To těžko. Tanečník je pořád ten nejvzteklejší kůň pod sluncem, ale teď už kouše a kope jenom jadrnce.“

Za nimi se ozvalo tiché zahvízdnutí. Renna se bleskurychle otočila a ruka jí opět bez přemýšlení sjela k tesáku. Rychle ji odtáhla a zadoufala, že si toho nikdo nevšiml.

A to jsem si myslela, že naučím mladého Nika dobrým mravům.

Ale nezdálo se, že by si toho muž, který se k nim blížil, nějak všiml. Stejně jako chlapec, i on měl v první chvíli oči jen pro koně. Šel klidně, pomalu, nechával Tanečníkovi čas, aby si na něj přivykl. Hřebec zafrkal a maličko zadupal, ale nechal se pohladit.

„Opravdu vyrostl,“ souhlasil muž a rukama přejížděl Tanečníkovi po statných slabinách. Byl vysoký a hubený, měl husté, krátce zastřižené vousy, dlouhé hnědé vlasy si vzadu spletl do copu. „Je určitě o dobré dvě dlaně vyšší než jeho otec, a že už starý Sesuv byl větší než kterýkoli kůň, jakého jsem kdy viděl.“ Zvedl hřebci jednu nohu. „Ale potřeboval by okovat.“

Konečně se muž podíval na ně, a stejně jako chlapec, i on mohl na Renně oči nechat, nicméně si ji prohlížel stejně zkoumavě jako koně. Renně v hrdle bublalo temné vrčení, a když se jí muž nakonec podíval do očí a uviděl ten rozzuřený výraz, leknutím sebou trhnul.

Arlen raději vstoupil mezi ně. „Jen se koukaj, Ren,“ zamumlal. „Jsou to dobří lidé.“

Renna zaťala zuby. I když si to nechtěla přiznat, Arlen měl pravdu, magie dělá s člověkem hrozné věci dokonce i ve dne. Vášně se probouzejí rychleji. Zhluboka se nadechla a nechala vztek odplynout.

Arlen pokývl hlavou a obrátil se k rančerovi. „Renno Jirchářova, toto je Jon Hřebec a jeho kluk Nik. Jon krotí a chová divoké angierské mustangy.“

„Spíš chytá a chová,“ upřesnil to Jon, napřáhl k ní ruku a jeho oči nabízely omluvu. „Není lehké zkrotit něco, co klidně rozdupe polního démona a za hluboké noci všemu uteče.“ Renna ruku přijala, ale rychle ji pustila, když sebou Jon při jejím stisku škubnul.

„Já vím, jak se asi cítí,“ zamumlala.

Jon ukázal bradou na Tanečníka. „Vezmi si třeba tohohle. Chytil jsem ho jako hříbě, ani šest měsíců mu ještě nebylo. Myslel jsem si, že takovému mláděti určitě dokážu vyhnat divočinu z hlavy, jenže on si nenechal ani nasadit ohlávku a nejednou se mi prokopal ze stáje ven.“

„Noc pod širým nebem nemá slitování,“ řekl Arlen. „A šest měsíců života mezi démony je dlouhá doba.“

Jon přikývl. „Myslel jsem si, že ho nedokážeš zkrotit ani ty.“

„Nezkrotil jsem ho,“ souhlasil Arlen. „Jen jsem ho vrátil zase tam, kam patří.“

„Ale přesvědčil jsi ho, aby přijal sedlo a uzdu,“ podotkl Jon. „I když to by mě vlastně nemělo nijak překvapovat. Tehdá jsi pro mě byl jen bláznivý potetovaný posel, který mi zachránil kluka. Teď slýchám, že ty jsi ten náš slavný Osvoboditel!“

„Nejsem,“ bránil se Arlen. „Jsem jen Arlen Sedlák z Tibbetské Říčky, který má občas víc štěstí než rozumu.“

„Takže přece jen máš nějaké jméno,“ ozvala se žena, přicházející z rančerského domu. Napohled vypadala všedně, ale měla činorodý výraz člověka zvyklého na těžkou práci. Oblečená byla jako muž – vysoké kožené holínky, rajtky, prostá bílá halena a navrch vesta. Hnědé vlasy si vzadu zaplétala do copu víceméně stejně jako Jon.

„Těch kluků si nevšímejte,“ řekla Renně. „Oni si moc nemají s kým popovídat, když tu jsou všude samí koně. Já jsem Glyn.“

„Renna.“ Renna jí potřásla rukou, vzápětí žena objala Arlena a Renně se zaťaly pěsti. Je to tou magií, že ji tak štve, když se ho dotýká jiná žena?

„Ráda tě zase vidím, posle. Zůstaneš na večeři?“

Arlen přikývl a Renna poprvé zažila, že věnoval ten svůj hřejivý úsměv někomu jinému než jí. „Rád.“

„Co tě přivádí do těchto končin?“ zeptal se Jon. „Počítám, že sis nepřišel jen okovat koně.“

Arlen přikývl. „Potřebuju ještě jednoho. Klisničku, kterou bych mohl spárovat s Tanečníkem.“

Podíval se na Rennu a pousmál se. „Zakládáme rodinu.“

Mack Pastvina, který bydlíval kousek od statku Rennina otce, taky choval koně. Když byla matka ještě naživu, pobývala Renna na jeho ranči často. Byl sice o hodně menší než pozemky Jona Hřebce, ale v zásadě to tam chodívalo stejně. Když odvedli Tanečníka ke kováři, vzal je Jon k velké ohrazené pláni, kde se pod dohledem ostražitých koňáků a štěkajících psů pásla stáda koní. Cestou míjeli menší ohrady, kam se koně zaháněli na výcvik a karanténu a které byly tak silné a vysoké, že by je ve dne nepřeskočil ani Soumračný Tanečník.

V jedné uviděla Renna obrovského černého hřebce, který si tam osaměle poklusával pod dozorem dvou ostražitých koňáků s bičem. Renna se zastavila, jako by do ní hrom udeřil.

„Jo, to je starý Sesuv,“ řekl Jon. „Tanečníkův otec. Chytil jsem ho na pláních s půltuctem klisen a mladým Tanečníkem. Pojmenoval jsem ho Sesuv, protože tak nějak se asi cítil, když jsme ho konečně zahnali do ohrady.

Ten obrovský panchart neudělá kouska pořádné práce, zato ti bude celou dlouhou noc vykopávat díry do stáje, když ho necháš. Podlý jako démon a pěkně mazaný. Chovatelé z města ti budou klidně vykládat, že divocí koně nejsou chytří, protože neposlouchají povely, ale nevěř jim. Mustangové mají svůj vlastní rozum. Mají ho dost na to, aby přežili v noci venku, což je víc, než o sobě může říct většina lidí. Sesuv se baví tím, že shodí každého, kdo se na něj pokusí nasednout, a pak po něm dupe. Když už jsme měli toho věčného srovnávání zlomenin po krk, tak jsem to vzdal a nechal ho zahnat do chovné ohrady.“

Renna hleděla na toho úchvatného tvora a bylo jí strašlivě smutno. Tam na pláních jsi byl králem a tady tě nechají běhat kolem dokola v ohradě a celý den obskakovat klisny. Musela se hodně ovládat, aby nešla k vratům a nepustila ho na svobodu.

„Letošní léto byly dobré vrhy,“ poznamenal Jon, když vyšli na pláň. „Mám spoustu klisniček, z kterých se dá vybírat.“

„Je to na tobě, Ren,“ řekl Arlen. „Vyber si, jakou chceš.“

Renna pohledem přelétla stádo. Na první pohled nevypadali Jonovi koně nijak jinak než Mackovi, ale když přišla blíž a viděla jejich rozměry, nestačila zírat. Hříbata vypadala vedle kobylek nedospěle, mladě, ale i tak byla větší než někteří hřebci, které choval Mack. Jon měl ročky dost velké na to, aby na nich mohl jet urostlý muž, a nebyl mezi nimi jediný slabý kus. Démoni skolili všechny až na ty nejsilnější, takže zůstali jen obři kypící zdravím, s lesklou tmavou srstí.

Statných zdravých hříbat tam byla spousta, ale Rennu přesto neustále přitahovala jedna dospělá klisna, která se držela stranou od stáda. Měla skvrnitou černohnědou srst a byla o dlaň vyšší než ostatní. Čišelo z ní mrzoutství a nevraživost a ostatní koně se jí obloukem vyhýbali.

„Co támhleta?“ zeptala se Renna a ukázala na ni.

Jon uznale zamručel. „Máš dobré oko, holka. Většina lidí nevidí pod ten ošklivý kabátek. To je Falešnice. Chytil jsem ji loni v létě, těsně před nejhorší větrnou smrští, jakou jsem kdy zažil. Ještě jí není ani pět a je silnější než kdejaký hřebec; snažila se utéct víckrát, než aby se mi to chtělo počítat. Jak se k ní přiblížíš s ohlávkou – noci, jak se k ní vůbec přiblížíš – předvede ti kdejakou lumpárnu. Ta pokousala dokonce i starouše Sesuva, když jsem ji dal k němu do ohrady, abych zjistil, jestli jim to spolu půjde.“

„Ohlávku potřebovat nebudu,“ prohlásila Renna, přehoupla se přes ohradu a vydala se přes pláň.

„Povídám, ten kůň je nebezpečný,“ křikl za ní Jon. „Jseš si jistá, že víš, co děláš?“ Renna jen přezíravě mávla rukou, ani se neobtěžovala ohlédnout.

Když se Renna přiblížila, Falešnice necouvla. To bylo dobré. Klisna si jí zdánlivě nevšímala, ale podle toho, jak vztyčila uši, si byla Renna jistá, že má všechny smysly v pozoru.

Ukázala prázdné ruce. „Žádnou ohlávku nemám. Sama bych nic takového nenosila, takže to nebudu chtít ani po tobě.“

Falešnice ji nechala přijít blíž, ale když Renna natáhla ruku, aby ji pohladila po krku, ohnala se po ní jako blesk, mohutné čelisti zacvakaly a Renna jen taktak stihla ucuknout, aby ji klisna nepokousala.

„Tohle jsme si nedomluvily!“ vyjela na ni a plácla klisnu přes nos. Falešnice po té ráně propadla záchvatu zuřivosti a vzpínala se a kopala jako posedlá, ale na to byla Renna připravená. Měsíce lovu démonů a vstřebávání jejich magie jí daly sílu a rychlost, o níž se jí nikdy ani nesnilo, a když v ní vzkypěla krev, svrběla ji noční magie po celém těle dokonce i teď na slunci.

Renna uhýbala jako stéblo ječmene ve větru a kopající kopyta ji míjela o pouhé palce, jen to fičelo. Znovu a znovu se ji rozzuřená klisna snažila zadupat do země. Silné kopy. A rychlé. Takové by polnímu démonovi přerazily hřbet.

Ale Renna se pohybovala plavně a plynule, jako by tančila, a všemu se vyhnula. Jenže když už to tak pokračovalo nějakou dobu, začala přemítat, která z nich dvou to vydrží déle. Síla, která se jí vlila do údů, byla jen zlomkem toho, co zažívala v noci. Zato ten kůň patrně neznal únavu.

Avšak nakonec začala i koňská kopyta zpomalovat a Falešnice se vzepjala k útěku. Leč než stačila vyrazit tryskem pryč, Renna se k ní vrhla, chytila ji za hřívu a vyšvihla se jí na holý hřbet.

Jestli předtím Falešnice jančila, tak teď se její vztek ztrojnásobil a dělala čest svému jménu; vyskakovala všema čtyřma do vzduchu, vzpínala se, vyhazovala, tryskem běhala kolem dokola a vůbec se snažila Rennu jakkoli shodit.

Jenže jak už na ní Renna jednou seděla, nehodlala to vzdát. Rukama obemkla koňský krk, tak silný, že se jí jen taktak podařilo ruce spojit, ale jakmile se jí to podařilo, tak se silná koňská šíje stala celým jejím světem, jejím jediným soupeřem. Na ničem jiném nezáleželo.

Sebrala všechnu sílu, kterou v sobě dokázala probudit, a začala sevření utahovat.

Trvalo to snad celou věčnost, ale nakonec se Falešnice přece jen začala zklidňovat. Přestala vyhazovat a začala zběsile běhat uvnitř ohrady. Ostatní koně jí prchali z cesty, což přivádělo psy k šílenství.

Renna utahovala sevření víc a víc, pomalu, ale jistě, a divoký trysk se brzy zpomalil na umíněný klus. Renna se usmála. Umíněnost je dobrá.

Pustila koňskou šíji, chytila se oběma rukama za hřívu a tvrdošíjně táhla doleva. Falešnice nakonec poslušně zahnula a Renna se nahlas rozesmála. S koňskými slabinami mezi koleny a hřívou v pěsti vytáhla Renna tesák a širokou plochou čepelí plácla klisnu po zadku. „Hyjé!“

Falešnice poskočila a přešla do trysku. Renna zasunula tesák do pochvy a chytila se hřívy oběma rukama. Sem tam nějaké škubnutí, aby klisna zahnula, ale jinak ji Renna nechávala, ať si běží, jak chce, užívala si vítr, který šlehal jejím dlouhým copem sem a tam, i pravidelné nadskakování s každým koňským skokem.

A pak se Renna naklonila níž, až ke koňskému uchu. „Ty patříš noci, holka. Já nedopustím, abys dopadla jako Sesuv. Přísahám.“

Dovedla Falešnici až ke kraji ohrady, kde čekal Arlen s ostatními, a přitáhla jí hlavu, aby zastavila.

„Takže sis vybrala?“ zeptal se Arlen. „Falešnici?“

Renna přikývla. „Ale Falešnice není dobré jméno. Budu jí říkat Snoubenka.“

Večeře na Hřebčíně, to byla rodinná záležitost, a ta rodina zahrnovala i nejposlednějšího koňáka a pradlenu, celkem přes třicet lidí. Dokonce i pár psů leželo na houních u stěn ve velké hale a čekalo na zbytky. Renna a Arlen seděli s Jonem, Glyn a Nikem v čele dlouhé fošny, položené na kozách a obtěžkané mísami s jídlem a džbány s vodou a pivem.

Jon předříkával modlitbu ke Stvořiteli a Renna si všimla, že někteří koňáci přitom nepokrytě zírají na Arlenovu chraněnou tvář a dokonce i přes Jonovo předzpěvování zachytil její ostrý sluch slovo ‚Osvoboditel‘, které se šeptem neslo kolem stolu. Její prsty bezmyšlenkovitě pohladily hladkou kostěnou rukojeť tesáku.

Jon skončil s modlitbou a narovnal se. „Nevím, jak vy, chaso, ale já umírám hlady! Dejme se do toho.“ Nato celý stůl ožil a třicet stolovníků si začalo navyklými pohyby podávat kolem stolu pekáče s masem, mísy se zeleninou, ošatky s chlebem a plné omáčníky.

Zatímco venku zapadalo slunce, uvnitř si všichni nakládali na talíře a při jídle a pití se smáli a povídali si. Lidé pořád pokukovali po Arlenovi, který se tvářil, že to nevidí, a dvakrát si přidal. Ale jakmile se dojedlo a zapálily se dýmky, už byl na nohou.

„Večeře byla vynikající jako vždy, Glyn, ale je nejvyšší čas vydat se na cestu.“

„Nesmysl,“ prohlásila Glyn. „Venku už je naprostá tma. Máme tu spoustu místa, můžete přespat.“

„Velice si vážím tvé pohostinnosti,“ řekl Arlen, „ale Ren a já musíme dnes v noci urazit ještě mnoho mil.“

Glyn nesouhlasně svraštila čelo, ale přikývla. „Řeknu děvčatům, ať vám zabalí něco na cestu. Jen Stvořitel ví, co máte k jídlu ve svých sedlových vacích.“ Vstala a zamířila do kuchyně.

Arlen sáhl do hlubin své kutny a podal Jonovi měšec s penězi. „Za Snoubenku.“

Jon zavrtěl hlavou. „My tady tvé peníze nechceme, posle. Po tom všem, cos pro mne a mou rodinu udělal? I kdybych nechal stranou svého kluka, tak už jen díky těm chraněným šípům, cos nám dal, spíme v noci všichni mnohem klidněji.“

Ale Arlen si to nedal vymluvit. „Blíží se drsné časy, Jone. Uprchlíci z Rizonu se valí na sever jako povodeň a nemysli si, válka se nakonec dostane až sem. Krasijci už pokukují po Milnu i za něj. Navíc se teď lidé začali bránit i v noci, a to se jadrncům líbit nebude. Vytáhnou za tmy v plné síle a nejhorší to bude za novoluní.“

Vtiskl měšec Jonovi do ruky. „Zlata mám spoustu. Není žádný důvod, proč bych ti neměl přiměřeně zaplatit za to, co si beru. Taky ti tu nechám pár chraněných kopí. Jsi chytrý, dáš je jako vzor svým kovářům a chraničářům a oni ti jich vyrobí dost pro všechny.“

Renna mu položila ruku na loket, a když se na ni Arlen podíval, prosebně se mu zahleděla do očí. „Vezmi také Sesuva. Není správné ho tu takhle držet. Ten by měl být v noci venku.“

„Nic proti tomu,“ souhlasil Arlen, „ale my před sebou máme dlouhou cestu, máme naspěch a nemáme čas vláčet s sebou až do Kotliny dalšího divokého mustanga.“ Podíval se na Jona a odpočítal další mince. „Můžeš ho poslat za námi?“

„Dlužím ti sice mnohem víc,“ odpověděl Jon, „ale na takovýto výlet své koňáky nepošlu. Nechci o ně přijít. Jakmile se utáboří, tak Sesuv uprchne i s kůlem a cestou pravděpodobně ještě rozkope chranové kruhy.“

Arlen chápavě přikývl. „Jakmile se dostanu do Kotliny, pošlu pro něj drvoštěpy. Jestli někdo dokáže zvládnout tak obrovského koně, tak jsou to oni.“

Hnali se tryskem po cestě. Soumračný Tanečník musel kapku zpomalit, aby mu Snoubenka stačila, ale Renna věděla, že je to jen otázka času.

„Až tě pochraním,“ zašeptala kobylce do ucha, „tak bude mít on co dělat, aby s tebou udržel krok.“

Už teď měla Snoubenka podkovy, které jí – stejně jako Tanečníkovi – pochranil vlastní rukou Arlen, a když jim teď do cesty vstoupil lesní démon, Renna ho přecválala, jen magie zasršela. Pak zastavila, nechala Snoubenku, ať toho démonského smolaře rozdrtí, a smála se, když z něj klisna vydupávala život a poprvé zakoušela, jak chutná démonská magie. S nově nabytou silou vyrazila klisna tryskem za Tanečníkem a vzdálenost, která je dělila, se rychle zmenšovala.

Tábor rozbili nedlouho před svítáním. „Zůstaň u koní,“ požádal ji Arlen. „Potřebuju načerpat trochu sil.“ A s tím zmizel v šeru.

Renna mu nechala pár chvil, aby se mohl vzdálit, a pak se také vydala na lov. Nedaleko tábora zahlédla polního démona, který se rovněž vydal na lov, a okamžitě mu předvedla starou, hloupou Rennu, co se sotva vleče, ztěžka dýchá a kňourá strachy.

Démon zavrčel a zaútočil, ale Renna byla připravená, uvítala ho šarusahkovým chvatem a složila ho na zem. Pěsti, pomalované mocnými chranami, ho bily po hlavě, dokud neznehybněl.

Vytáhla tesák a ani se neobtěžovala démonské maso vařit, rovnou ho snědla a sála ichor, jako by to byla Glynina omáčka. Chutnalo to strašlivě, ale vzpomínka na sílu, kterou měla i na přímém slunci, dala Renninu žaludku odvahu.

Pak se očistila, upravila a vrátila se do tábora. Zrovna žvýkala kyselec a ryla Snoubence do kopyt další chrany, když uslyšela, že se Arlen vrací.

„On se nedozví, co jsem udělala,“ řekla Snoubence. „Jak by se to dozvěděl? A i kdyby… Arlen Sedlák mi přece nebude říkat, co mám dělat, zásnuby nezásnuby.“

Byla to vcelku pravda, ale stejně to zavánělo lží.

Když se Arlen přiblížil, výbojně zvedla bradu, jenže magie z něj zářila tak jasně, že musela mžourat, aby se na něj mohla dívat. Chápala, proč ho ostatní považují za Osvoboditele. Byly chvíle, kdy ani sám Stvořitel nezářil tak jasně jako Arlen Sedlák.

Kapitola 3

Ovesňané

333 p. N. Léto

27 jiter před novoluním

Příštího dne toho za trysku po zanedbané poselské cestě moc nenamluvili. Arlen si stáhl kápi proti slunci, ale Renna dobře znala ten rozladěný výraz, který se pod ní skrýval.

Co tak zpropadeně důležitého Arlen v té Osvoboditelově Kotlině asi může mít?

Určitě to mělo něco společného s tou holkou, to jí bylo jasné. Leesha Papírova. To jméno ji hryzalo jako blecha. Když se Renna kdysi ptala Arlena, co pro něho Leesha znamená, byl vyhýbavý, ale to ještě nebyli zasnoubení a ona neměla právo vyzvídat.

Asi je načase zeptat se znovu, usoudila.

„Pozor!“ zařval Arlen, když zahnuli za ostrou zatáčku. Přímo před nimi ležela na cestě převrácená kára a kvůli hustému křoví po obou stranách cesty ji nemohli objet. Renna zaryla paty Snoubence do boků a škubla za hřívu. Obrovská klisna se vzepjala na zadní, řičela, divoce kopala a Renna měla co dělat, aby se na ní udržela. Arlen ji pobaveně sledoval ze hřbetu Soumračného Tanečníka, který to hravě ubrzdil a teď klidně stál.

„Slíbila jsem ti žádnou ohlávku,“ řekla Renna klisně, když se konečně uklidnila. „O sedle nepadlo ani slovo. Přemýšlej o tom.“ Snoubenka zafrkala.

„Hej, pastýři! Potřebovali bychom pomocnou ruku!“ zvolal nějaký šedovousý muž a zamával na ně obnošeným, zváleným kloboukem. Stál ještě s jedním mužem za károu a společně tlačili, zatímco vyzáblá herka vepředu táhla.

„Nech to na mně, Ren,“ zamumlal Arlen a protáhl se s Tanečníkem před Snoubenku. „Co se stalo?“ zavolal.

Muž šel k němu, znovu si sundal klobouk a hřbetem špinavé ruky si otřel pot z čela. Vlasy a vousy měl prošedivělé, v hlubokých vráskách na obličeji se usadil prach. „Uvízli jsme v tom marastu. Nemohli byste nám půjčit jednoho z těch velkých koní, jen na chvíli, než tu káru vytáhneme?“

„Je mi líto, ale nemůžu vám pomoci,“ odpověděl Arlen a pohledem propátrával okolí.

Muž na něj vyvalil oči. „Co mi to tu vykládáš, chlape, že nám nemůžeš pomoct? Co to jsi za pastýře?“

Renna se udiveně podívala na Arlena. Překvapilo ji, že je tak hrubý na starce v nouzi. „Tanečník by je vytáhl vmžiku.“

Arlen zavrtěl hlavou. „Ta kára neuvízla, Ren. Tohle je ten nejstarší trik z loupežnické příručky.“ Pohrdavě si odfrkl. „Jednoho by nenapadlo, že něco takového ještě dělají.“

„Loupežníci? Čestné slovo?“ Renna se znovu rozhlédla kolem sebe, tentokrát svým nočním zrakem. Byli s Arlenem odříznuti od světa uprostřed ničeho a navíc za bílého dne, kdy jsou nejslabší. Bahno nesahalo mužům ani po kotníky a v křoví u cesty se mohli klidně schovávat další. Prsty zabloudily k tesáku, ale Arlen na ni nenápadně třepl rukou a Renna nechala tesák v pochvě.

„Jako by nebylo dost na tom, že nás v noci přepadají démoni,“ poznamenal Arlen. „Teď už se i lidé obracejí proti sobě ve dne.“

„To je směšné!“ zvolal stařec, ale už couval a Renna najednou viděla v jeho očích lež tak jasně, až se podivila, že ji neviděla předtím. To, že lidé, dokonce i stařešinové, mohou být zrovna tak zlí jako démoni, pro ni přece nebylo nic nového. Harl byl prošedivělý, a Ouřada Raddock…

Muž stojící za károu se shýbl, na okamžik jim zmizel z očí a vzápětí se vynořil s kuší v ruce. Z křoví vylezli dva muži a mířili na ně loveckými luky. Zpoza zatáčky za nimi vyšli tři muži s kopími a zahradili jim ústupovou cestu. Všichni byli vychrtlí, pod očima měli černé kruhy a na sobě rozedrané, záplatované hadry.

Jen stařec nebyl ozbrojený. „My nechceme nikomu ubližovat, pastýři,“ řekl a zase si nasadil klobouk, „ale časy jsou zlé a vy vezete docela těžký náklad na pastýře a jeho…“ úkosem zamžoural na Rennu. Byla ve skvrnitém stínu, v němž zanikaly chrany na kůži, ale o pohoršlivém střihu jejích šatů nemohlo být pochyb. Muž s kuší tiše hvízdl a popošel blíž, aby na ni lépe viděl.

„Žádné hloupé nápady, Donne,“ varoval ho stařec a lučištník se stáhl.

Stařec střelil očima zase po Arlenovi. „V každém případě si vezmeme nějaké jídlo, pokrývky a léky, jestli máte, o těch obrovských koních nemluvě.“

Renna pevně sevřela tesák, ale Arlen se jen uchechtl. „Věř mi, že tyhle koně chtít nebudete.“

„Ty mi nebudeš říkat, co mám chtít, pastýři,“ odsekl stařec. „Nás Stvořitel už dávno opustil. Teď vy dva sesedněte z koní, než vás moji muži provrtají skrz naskrz.“

Arlen byl vmžiku z Tanečníka dole. Renna ani nestačila sledovat, jak překlenul vzdálenost ke starci, chytil ho do škrtícího šarusahkového chvatu a stočil ho mezi sebe a lučištníky.

„Jak jsi říkal,“ pravil Arlen, „ani my nechceme nikomu ublížit. Jen už chceme být zase na cestě. Takže co kdybys svým mužům řekl, aby…“

Jeden lučištník vypustil šíp a přetrhl mu řeč. Renna se zajíkla, ale Arlen se jen ohnal a chytil šíp v letu, jako by někdo jiný chytal mouchu.

„Tohle by trefilo spíš tebe než mne,“ strčil Arlen šíp starci pod nos, než ho odhodil.

„Zpropadeně, Brice!“ zařval stařec. „Tos mě chtěl zabít?!“

„Promiň!“ vyhrkl Brice. „Ujelo mi to!“

„Tak ono mu to ujelo, povídá,“ zamumlal stařec. „Stvořiteli, pomoz nám.“

Zatímco lučištník strhl veškerou pozornost na sebe, jeden kopiník využil příležitosti a rychle se odplížil za Arlena. Podle měřítek běžných lidí byl nenápadný ažaž, ale Renna nevykřikla ani nijak jinak Arlena nevarovala, protože z Arlenova postoje snadno poznala, že o tom muži ví. On se tím snad dokonce bavil!

Kopiník zvedl oběma rukama kopí vodorovně nad Arlena – chtěl ho chytit ratištěm pod bradou a škrtit – a přesně v tom okamžiku Arlen odstrčil starce, chytil ratiště, shýbl se a zároveň se stočil tak, že přes něj kopiník vlastní váhou přeletěl a ztěžka dopadl na záda. Arlen si přehodil kopí do jedné ruky, šlápl kopiníkovi na hrudník a rozhlédl se po ostatních.

Během šarvátky mu sjela kápě a muži teď na něj civěli s otevřenými ústy. „Tetovaný,“ vydechl Brice a všichni lapkové si začali mezi sebou šuškat.

Stařec se po chvíli vzpamatoval. „Takže ty jsi ten, o kterém všichni mluví jako o Osvoboditeli.“ Nedůvěřivě přimhouřil oči. „Mně jako Osvoboditel nepřipadáš.“

„Nikdy jsem netvrdil, že jsem Osvoboditel,“ odsekl Arlen. „Jsem Arlen Sedlák z Tibbetské Říčky a nehodlám nic osvobozovat, ale seřežu každého, kdo se ke svým bližním nezačne rychle chovat, jak se sluší a patří.“

Stařec na něj chvíli hleděl, pak se rozhlédl po svých mužích, mávl na ně, loupežníci opřeli zbraně o zem a všichni vyjeveně zírali na Arlena, který se na ně na oplátku výhrůžně mračil jako Rennina máma, když nachytala holky při nepleše a chtěla jim vynadat.

Dokonce ani stařec neustál ten pohled dlouho. Znovu si otřel pot z čela, ošlehaného větrem a sluncem, a rozpačitě žmoulal klobouk v rukou. „Omlouvat se nebudu,“ řekl. „Musím živit hezkých pár krků, a to nemáme ani střechu nad hlavou. Jo, udělal jsem pár věcí, na které nejsem pyšný, abychom nějak přežili, ale nebylo to z chamtivosti ani zlé vůle. Jeden se snadno zapomene, když je dlouho na cestě a ani nemá kam jít.“

Arlen přikývl. „Vím, jaké to je. Jak se jmenuješ?“

„Varley Oves,“ odpověděl stařec.

Arlen při tom příjmení přikývl. „Takže ty jsi z Ovesné? Tři dny cesty na sever od hradiště Rizonu, kolem Žlutých Sadů?“

Varley vytřeštil oči, ale přikývl. „Dostal ses daleko od Ovesné, Varleyi,“ poznamenal Arlen. „Jak dlouho už putuješ?“

„Skoro tři léta. Od té doby, co Krasijci dobyli hradiště Rizon,“ odpověděl Varley. „Věděl jsem, že ty pouštní krysy pak půjdou po nás, a tak jsem řekl lidem, ať si sbalí všechno, co mají, a vydali jsme se pryč.“

„Ty jsi starosta?“ zeptal se Arlen.

Varley se rozesmál. „Já jsem byl pastýř.“ Rozpačitě přešlápl. „Asi jsem svým způsobem pořád, i když pochybuju, že na nás někdo shora hledí.“

„Tenhle pocit znám taky,“ připustil Arlen.

„Celá Ovesná odešla společně,“ pokračoval Varley. „Bylo nás šest stovek. Měli jsme kořenářky, chraničáře, ba dokonce i posla jsme si najali, aby nás vedl. Spoustu zásob. Čestné slovo, začínali jsme s více, než se dalo unést. Jenže to se brzy změnilo.“

„Tak je to vždycky,“ povzdechl si Arlen.

„Ty pouštní krysy se přihnaly jako vítr,“ pokračoval Varley, „a jejich špehové byli všude. Na útěku jsme ztratili spoustu lidí a o další jsme přišli v zimě. Krasijci nás nakonec přestali pronásledovat, ale ani tak se nikdo necítil bezpečně, dokud jsme nedorazili do Laktonu.“

„Jenže Lakton vás nepřijal,“ hádal Arlen.

Varley potřásl hlavou. „Tou dobou už jsme vypadali kapku zchátrale. Lidi by vypadali jinak, kdybychom se mohli na týden utábořit na ladech a trochu si zarybařit v jezeře, jenže on se nikdo nekouká nadšeně, že si má vzít do vesnice pět set lidí navrch. Někdo nás obvinil, že jsme něco ukradli, a než jsme se nadáli, celá vesnice na nás vytáhla s vidlemi a motykami a hnali nás pryč.

Odtamtud jsme pokračovali do Kotliny, kde berou Rizoňany po tisících, jenže tamní lidi už žvýkali kůru a vyhrabávali brouky, aby měli co do žaludku. A navíc tam po uprchlických táborech bloumají drvoštěpové a hledají dobrovolníky, kteří by se nechali v noci venku zabít. Někteří z nás už tak přišli kvůli Krasijcům o všechno, a oni po nás ještě chtěli, abychom začali bojovat s démony? Vždyť už by nezůstal vůbec nikdo.“

„A tak jste se vydali na sever,“ usoudil Arlen.

Varley pokrčil rameny. „Vypadalo to jako nejrozumnější cesta. Pořád jsem měl ještě skoro tři stovky lidí, o které jsem se musel postarat. Kotliňané nám dali pár chraněných kopí a všechno, co mohli. V Selském Cvalíkově nebyli ani zpolovic tak laskaví a ti zmetci v hradišti Angiers na nás vzali bič. Doslechli jsme se, že směrem na Říční Most by mohla být nějaká práce, ale tam to nebylo o nic lepší. Hlava na hlavě. A tak jsme tady a nemáme kam jít.“

„Ukaž mi váš tábor,“ řekl Arlen. Lapka na něj chvíli zíral, pak přikývl a mávl na své lidi. Kára byla rázem z bláta venku a brzy sjeli z poslovské cesty na úzkou pěšinu mezi stromy. Arlen sesedl a vedl Soumračného Tanečníka za otěže. Renna slezla taky a Snoubenku vedla za hřívu. Klisna kopala a frkala pokaždé, když se k ní někdo přiblížil, ale na Rennin dotyk už si zvykala.

Trvalo jim přes hodinu, než se v dohledu objevil tábor Ovesňanů, skrytý hodně stranou od cesty. Renna vytřeštila oči na nuznou sbírku bídně slátaných stanů a krytých povozů a zděsila se smradu z potu a lidských výkalů. Shromáždilo se tu snad na dvě stovky lidí. Přestože byli Varleyovi muži v hadrech, pořád byli ještě výkvětem té žebrácké chásky.

Po táboře se znaveně vlekli ženy, děti a stařešinové, vyčerpaní, špinaví a hladoví. Na mnohých byly vidět obvazy a většina měla nohy zabalené do hadrů. Všichni něco dělali – opravovali a chranili potrhané, nuzné přístřešky, vařili řídkou ovesnou kaši, větrali prádlo, drhli nádobí, sbírali dřevo na oheň, připravovali chranové kůly, starali se o vychrtlý dobytek. Jediní, kdo zaháleli, byli nemocní a ranění, uložení pod chatrným přístřeškem proti dešti. Táborem se pronikavě neslo jejich bolestné sténání.

Arlen procházel táborem a Tanečníka si vedl s sebou. Svaly mu tuhly, když viděl v lidských očích tolik marnosti a odevzdání. Kdo zahlédl jeho chraněný obličej, překvapeně zpozorněl, a lidé si brzy začali mezi sebou šuškat, ale nikdo nesebral odvahu přistoupit k němu blíž.

Došli k přístřešku pro nemocné a Renna se z toho puchu málem zalkla; smrdělo to tam jako démonská mršina. Na úzkých nouzových lůžkách tu bezvládně leželo na dva tucty špinavých, smradlavých lidí v zakrvácených obvazech. Dva nemocní se podělali, další se potřísnil vlastními zvratky. Bylo silně nepravděpodobné, že by se někdo ještě mohl uzdravit.

Jedna vyčerpaná žena se z posledních sil snažila všechny ošetřit. Šedé vlasy, pevně stažené do drdolu, vyzáblý, strhaný obličej. Rozedrané šaty, žádná zástěra s kapsáři.

„Stvořiteli, oni nemají ani pořádnou kořenářku,“ zašeptal Arlen.

„Má žena Evey,“ zavrčel Varley. „Kořenářka to není, ale v nouzi jako kořenářka poslouží.“ Evey vzhlédla a úžasem vytřeštila oči, když uviděla Arlena a Rennu, obsypané chranami.

Arlen zalovil ve svém sedlovém vaku a přinesl si bylinkář. „Něco o kořenářském umění vím, zejména co se týče zranění od jadrnců. Rád pomohu, pokud mohu.“

Evey padla na kolena. „Ach, prosím, Osvoboditeli! Uděláme, co řekneš!“

Arlen vzteky svraštil obočí. „Můžeš začít tím, že se nebudeš chovat jako trdlo!“ odsekl. „Já nejsem žádný Osvoboditel. Já jsem Arlen Sedlák z Tibbetské Říčky a jen se snažím pomoci, jak se dá.“

Evey vypadala, jako by jí dal facku. Bledé tváře jí znachověly a rychle vstala. „Promiň… Nevím, co to do mě vjelo…“

Arlen ji konejšivě poplácal po rameni. „Netřeba nic vysvětlovat. Já znám ty hospodské povídačky, co o mně vykládají žongléři. Ale tady ti na rovinu říkám, že jsem člověk jako každý jiný. Jen jsem se naučil pár fint ze starého světa, na které dnešní lidé už zapomněli.“

Evey přikývla, konečně se mu podívala do očí a uklidnila se.

„Asi šedesát mil odtud na sever je vesnice jménem Mrtvá Studánka,“ řekl Arlen Varleymu. „Namaluju ti podrobný plánek a vyznačím ti na něm i místa, kde se můžete cestou utábořit.“

„Proč by nás měli chtít zrovna v Mrtvé Studánce víc než někde jinde?“ zeptal se Varley.

„Protože v Mrtvé Studánce už nikdo není,“ odpověděl Arlen. „Vnikli tam jadrnci a pozabíjeli všechny muže, ženy i děti. Ale zrovna odtamtud jedeme a je tam celkem čisto. Zpočátku to možná budete mít kapku stísněné, ale je tam všechno, co potřebujete do nového začátku. Jen tu studnu pořádně zazděte a vykopejte si novou.“

Varley na něj zíral s otevřenými ústy. „Ty nám jen tak dáváš… vesnici?“

Arlen přikývl. „Hodně jsem tam jezdíval. To místo má pro mne zvláštní význam. Byl bych rád, aby se zase stalo domovem pro dobré lidi.“ Vrhl na Varleye významný pohled. „Pro lidi, kteří na loupežnictví hledí s nevolí.“

Varleye to zjevně nepřesvědčilo. „Kánon praví: Nevěř člověku, který ti nabízí vše, po čem toužíš, zrovna když to nejvíc potřebuješ.“

Arlen se usmál. „Stvořitel vás opustil, ale pastýř Varley stejně nepřestává citovat kánon?“

Varley se uchechtl. „Svět je plný rozporů.“

„V Mrtvé Studánce na tom nemůžete být o nic hůř než teď,“ pokračoval Arlen. „Vaše chrany jsou slabé. Démoni přes ně snadno proniknou.“

Varley přikývl a odplivl si. „Nemám ani hradbového chraničáře, když odmyslím toho, co leží v lazaretu. Lidi si prostě sami chraní své káry a stany, jak nejlíp umí.“

Arlen ukázal bradou na Rennu. „Tohle je Renna Jirchářova, moje vyvolená. Je v chraničářství zběhlá. Byl bych rád, kdybyste s ní obešli tábor. Mrkněte se, jestli by vám nemohla nějak pomoci, abyste byli bezpečnější.“

Evey se Renně poklonila. „To je od tebe opravdové požehnání.“

Renna se na ni usmála a chytila Arlena za loket. „Omluvte nás na minutku.“ Obrátila se a zatáhla Arlena zpátky mezi koně.

„Na co si to tady hraješ, Arlene Sedláku?“ vyjela na něj. „Musela jsem s tebou bojovat zuby nehty, abys mě nechal pochranit si vlastní zadek, a najednou mi věříš natolik, že mi svěříš chranění celého tábora?“

Arlen se na ni zadíval. „Chceš říct, že na to nemáš? Že bych ti neměl věřit?“

Renna si založila ruce v bok. „Nic takového jsem neřekla.“

„Tak proč o tom vůbec mluvíme?“ podivil se Arlen. „Světla ubývá a ty jim musíš pomoci s chranami, jak jen to půjde. Šikanuj je, vyhrožuj jim, fackuj je, když budeš muset, ale udělej to. Vezmi si pár kopí a nějaké chraněné šípy a rozdej je těm, co si s nimi budou vědět rady.“

Renna tupě zamrkala. Ještě nikdy nikdo nevěřil jejímu chraničení víc, než by stačilo na stodolu. Ani jí nikdo nesvěřil nic zodpovědnějšího než dojení krav a vaření večeře. A teď jí Arlen bez mrknutí oka věří, že pro tyto lidi bude Selií Jalovou.

Miluju tě, Arlene Sedláku.

Renna záhy zjistila, že chrany jsou ještě horší, než se obávali. Kolem tábora nebyl vůbec žádný pořádný kruh. Ovesňané se roztáhli po celé mýtině, jak se jim zamanulo, a každou káru, povoz i stan si pochranili zvlášť, na různé úrovni svých znalostí. To nejlepší dostačovalo jen taktak.

„Kolik lidí každou noc ztratíte?“ zeptala se.

Varley si odplivl. „Příliš mnoho. A každou noc víc.“

„S každou nocí, kdy zůstáváte na stejném místě, se to jen zhoršuje,“ poučila ho Renna. „Takový velký tábor, pach strachu a krve jadrnce přitahuje jako jablečná dužina mravence.“

Varley polkl. „To nezní dobře.“

„To by taky nemělo,“ odsekla Renna. „Zítra za každou cenu vyženeš svoje lidi na cestu do Mrtvé Studánky.“ Zastavila se před jednou károu, obklopenou chranovými kůly zatlučenými do země.

„Těchto kůlů už jsem viděla hodně,“ poznamenala.

Varley přikývl. „Ty vyráběl náš chraničář, než ho dostalo Jádro. Bývalo jich dost, abychom obehnali celý tábor, ale o pár z nich jsme přišli a já nejsem schopen je ničím nahradit.“

Renna přikývla. „Všechny je vytahej, buď tak laskav, a odnes na kraj mýtiny.“ Ukázala mu, kam. „Ty největší povozy rozestavíme do kruhu a kůly dáme do mezer mezi nimi. Celý tábor se musí směstnat uvnitř.“

„Lidem se nebude líbit, že jim bereme jejich chrany,“ namítl Varley.

Renna ho zostra sjela pohledem. „Mně je fuk, co se jim nebo tobě bude líbit, stařešino. Čím míň lidí chceš dnes v noci ztratit, tím víc bys mě měl od teďka do slunce západu poslouchat.“

Varleyovo rozježené obočí sebou zacukalo, zase si sundal klobouk, žmoulal ho v ruce… „Tak jo, dobře.“

„Potřebuju barvu,“ sdělila mu Renna. „Stačí jakékoli barvivo, čím tmavší, tím lepší, ale hodně. A takhle vysoké kůly.“ Zvedla dlaň do odpovídající výšky nad zem. „Tolik, kolik jen dokážeš sehnat. Na živé stromy ber sekeru, jen když nebude zbytí. Kůly vám musí vydržet jen na cestu do Mrtvé Studánky.“

„Donne,“ zavelel Varley. „Seber kůly. Jestli se bude někdo vzpouzet, pošli ho za mnou.“

Donn přikývl, vybral si pár chlapů a šel. „Brice,“ obrátil se Varley na dalšího. „Barvu. Hned.“ Muž odběhl a Varley se obrátil na zbývající. „Nové kůly. Rozeberte cokoli, co budete potřebovat.“ Vyčkávavě se podíval zase na Rennu.

„Než začnu zatloukat kůly, musí být povozy na místě,“ sdělila mu Renna, „což znamená hned.“

Varley přikývl a šel si promluvit s majitelkou jednoho povozu a ukázat jí, kam má přejet.

„Takhle skončíme přímo na hnoji!“ rozčílila se.

„Tak chceš radši na hnůj nebo do jadrnčího břicha?“ odsekl Varley.

Už byla skoro tma, když se Renna vrátila k Arlenovi do nouzového lazaretu. Vypadalo to, že někteří nemocní spí klidněji, ale mnozí pořád strašlivě trpěli. Arlen klečel u jednoho lůžka a držel za ruku malou dívku. Druhá ruka končila v předloktí, obvazem prosakoval žlutohnědý hnis. Půlku obličeje, rudou a zanícenou, spálenou ohnivým plivancem, pokryly strupy a mokvající boláky. Byla sinale bledá a ztěžka, rychle oddechovala. Oči měla zavřené.

„Démonská horečka,“ řekl Arlen, když uslyšel Rennu přicházet. Ani nevzhlédl. „Ohnivý démon jí uhryzl ruku a nechal po sobě hrozivou infekci. Dal jsem jí všechny lektvary, co znám, ale choroba už natolik postoupila, že to průběh asi ani nezpomalí.“

Bolest v jeho hlase ji ťala, ale přijala ten pocit a nechala ho odplynout. Ještě ji čeká hodně práce.

Arlen se rozhlédl po ostatních nebožácích v lazaretu. „Pár jsem jich možná zachránil, ale byliny už mi došly a většina zranění stejně přesahuje mé schopnosti.“ Povzdechl si. „Přinejmenším za denního světla.“

„Úplně stačilo, jak ses vytáhl dneska odpoledne,“ poznamenala Renna. „Jestli začneš léčit lidi ještě v noci, nebude té záležitosti s Osvoboditelem konec.“

Arlen se na ni podíval a Renna uviděla na jeho tváři potůčky slz. „A co po mně chceš? Abych je nechal zemřít?“

Renna na něj dlouho hleděla a její odhodlání sláblo. „Jasně že ne. Jen říkám, že se za to platí.“

„Za všechno se platí, Ren,“ řekl Arlen. „Je to všechno moje chyba.“ Mávl rukou nad táborem Ovesňanů. „Já můžu za to, že se tohle děje.“

Renna povytáhla obočí. „Jakpak to? To ty jsi snad vyhnal tyhle lidi z jejich domova?“

Arlen zavrtěl hlavou. „Probudil jsem démona, který to udělal. Nikdy jsem neměl to kopí do Krasie brát. Nikdy jsem neměl Jardirovi věřit.“

„Jaké kopí? Jaký Jardir?“ dožadovala se Renna.

„Mozkovec by zabíjel, jen aby se to dozvěděl,“ povzdechl si Arlen. „Víš určitě, že to chceš vědět?“

„Zabíjejí všichni démoni, to je to jediné, co umějí,“ poznamenala Renna. „A ti velkohlaví bastardi už se mi do lebky nikdy nedostanou,“ ukázala na chranu proti mozkovému démonovi, kterou měla černořapem namalovanou na čele.

Arlen přikývl. „Jardir je vůdce krasijského lidu. Seznámil jsem se s ním už dávno a stali se z nás přátelé. Noci, slovo ‚přátelé‘ to nevystihuje ani zdaleka. Naučil mě půlku toho, co znám, a nejednou mi zachránil život. Víc bych nemohl milovat ani vlastního bratra.“ Arlen zaťal pěst. „A on celou dobu jen čekal, až mi bude moci vrazit nůž do zad.“

„Co se stalo?“ zeptala se Renna.

„Koupil jsem na černém trhu mapu, podle které se dalo najít město dávno ztracené v poušti, kde údajně bylo sídlo Kadžiho,“ odpověděl Arlen.

„Co je to černý trh?“ zeptala se Renna. „To mají otevřeno jen v noci?“

Arlen se usmál, i když do smíchu mu zrovna nebylo. „I tak by se to možná dalo říct. Černý trh znamená, že ti lidé, od nichž jsem to koupil, to ukradli.“

Renna se zamračila. „To mi na Arlena Sedláka, kterého znám, nějak nesedí.“

„Pyšný na to nejsem,“ přiznal Arlen, „ale co jsem odešel z Tibbetské Říčky, stýkal jsem se se spoustou podivných lidí. I takových, vedle nichž Varleyovy činy vypadají jako počestnost sama. Když se v noci pohybuješ za chranami, tak tam někdy nic jiného než takovou prapodivnou chátru nenajdeš.“

Renna zamručela. „Takže tys získal mapu do toho Kadžiho. Co pak?“

„Kadži není místo,“ opravil ji Arlen. „Byl to člověk. Poslední vojvoda z démonských válek. Osvoboditel, pokud na takové věci věříš.“

Renna se rozchechtala. „Ty, Arlen Sedlák, jsi šel pátrat po Osvoboditeli? Tak teď už je mi jasné, že mě tady krmíš pěknými báchorkami.“

„Já jsem nepátral po Osvoboditeli,“ odsekl Arlen. „Já jsem pátral po jeho chranách. A našel jsem je, Ren. Mně bylo jedno, jestli Kadži byl nebo nebyl Osvoboditel, já jsem našel jeho hrobku a odnesl jsem si z ní jeho kopí. Starodávné bitevní chrany, určené pro boj s jadrnci, byly vyneseny zpátky na denní světlo! Donesl jsem to kopí Jardirovi a on měl tu drzost prohlásit, že jsem ho ukradl. Že patří jemu. Nabízel jsem mu, že mu udělám přesně stejné, do poslední chrany, ale to mu nebylo dost dobré.“

Arlen chvíli zhluboka, pravidelně dýchal a pomalu se uklidňoval. Bylo to jako výsměch osudu, že mu umění krasijského sebeovládání přineslo úlevu zrovna teď, ale i tak za to byla Renna vděčná.

„Co udělal?“ zeptala se po chvíli.

„V noci mi to kopí vzal,“ odpověděl Arlen. „Nastražil mi léčku a pak se smál, když mě jeho muži hodili do démonské jámy, aby mě pozřelo Jádro. A teď přitáhl na sever, aby nás všechny zotročil do nové války s démony.“

„Tak ho zabij a bude,“ prohlásila Renna. „Bez některých lidí je na světě líp.“

Arlen si povzdechl. „Někdy si myslím, že spíš já jsem ten, bez něhož by bylo na světě líp.“

„Slyšela jsem dobře?“ opáčila Renna. „Přece se nemůžeš vážně srovnávat s takovým…“

„Já Jardira neomlouvám,“ přerušil ji Arlen. „Ale ať se snažím, jak se snažím, nemůžu si pomoct, pořád si myslím, že kdybych dodržel naše zasnoubení a zůstal na statku, nic z toho by se nestalo ani tobě, ani Rizoňanům, nikomu. Kdekdo ode mne čeká, že dám věci do pořádku, jenže jak asi, když zrovna já jsem to všechno zpackal?“

Renna zaťala zuby a vrazila mu facku. Arlen ucukl a vyjeveně se na ni podíval. Evey a pár nemocných zaslechli plesknutí a vzhlédli, ale Renna si jich nevšímala.

„Nekoukej na mě tak vyjeveně, Arlene Sedláku,“ vyjela na něj. „Zrovna tys mi říkal, abych zfackovala každého, kdo mi nebude pomáhat s chraněním, a už je skoro tma. A tys neudělal nic, jen si každému na potkání vyléváš srdce, a my už nemáme na další dávku těchto nesmyslů čas.“

Arlen potřásl hlavou, jako by si chtěl vyjasnit myšlenky, a pak se na ni najednou usmál. „Miluju tě, Renno Jirchářova.“

Rennu ta slova rozechvěla, ale přijala to vzrušení a nechala ho odplynout. Ještě je čekala spousta práce. „Sehnali a vyrobili jsme dost kůlů na tři čtvrtiny kruhu kolem tábora. Na zbytek jsme museli nakreslit chrany do hlíny, abychom kruh uzavřeli.“

„Nikdy nespoléhej na chrany v hlíně,“ pravil Arlen.

„Nejsem hloupá,“ odsekla Renna. „Postavila jsem tam stráže s chraněnými kopími, jenže polovina Varleyových mužů poklimbává jako lapkové, co na cestě předstírají bezvědomí, a druhá půlka se každou chvíli podělá strachy.“

Arlen přikývl a pak mu v koutku úst zase zacukal úsměv. „Nedělej si starosti. Tohle už mi půjde dobře.“

Renna ho vedla k rozestavěným strážím, a přesně jak řekla – půl tuctu mužů se křečovitě drželo svých nových chraněných kopí a klepalo se strachy, zatímco druhá skupina, Varleyovi lapkové vedení Donnem a Bricem, se rozvalovala na zemi a hrála útočiště. Jejich chraněné zbraně se pozapomenutě válely opodál. Všechny povozy a chraněné stany byly zavřené, ale spousta lidí se neměla kam zavřít a teď se strachem sledovala západ slunce. Varley postával poblíž, ale pořád ještě neměl žádnou zbraň a místo toho žmoulal v rukou klobouk.

Všichni se dívali na přicházejícího Arlena. Odevšad se ozývalo šuškání a Renna dokonce viděla, jak se dvířka povozů a stanové chlopně na škvírku pootevírají.

Arlen šel rovnou k Varleyovým mužům a vykopl Donnovi z ruky kalíšek s kostkami.

„Hele, o co jde?!“ zařval chlap.

„Slunce zapadá a vy si tu hrajete kostky, o to jde,“ odsekl Arlen.

„Blázníš Donne, takhle odmlouvat Osvoboditeli?“ popíchl ho Brice.

„To není žádný Osvoboditel,“ rozčílil Donn. „Sám to říkal.“ Obrátil se k Arlenovi. „Slunce zapadne až za deset minut. A zrovínka tady na zemi jsou vyryté chrany, to přece všichni vidí.“

„Na chrany v hlíně spoléhat nemůžeš,“ sjel ho Arlen.

Donn vzhlédl. „Však to na déšť nevypadá.“

„Déšť není to jediné, co by ti mělo dělat starosti,“ podotkl Arlen a šel si prohlédnout chrany. „Bát se musíš všeho, co může chrany v hlíně smazat.“ A nohou v sandálu zahladil yard chran, které Renna tak pečlivě vyryla. Zalapala po dechu, ale Arlen se jen uchechtl. Muži rázem vyskočili na nohy a vrhli se ke svým zbraním.

„Deset minut už nevypadá jako dlouhá doba, co?“ zvolal hlasitě na celý tábor.

„Stvořiteli, tobě přeskočilo?“ zařval Varley, ale Arlen si ho nevšímal. Rázoval si to rovnou čarou zpátky k hráčům kostek.

Kývl na Donna, který pevně třímal své nové chraněné kopí. I ostatní už se chopili svých chraněných zbraní. „Takže teď už berete příchod noci vážně.“

Donn ho zlobně zpražil pohledem. „Doufejme, že jsi opravdu Osvoboditel, protože jestli ne, tak jsi skrznaskrz šílený.“

Arlen se usmál a obrátil se k ostatním mužům. Vypadali ještě vyděšeněji než předtím a nebylo divu. Už padla taková tma, že Rennin chraněný zrak ožíval. Ze země začínaly prosakovat světélkující chuchvalce magie, jiným neviditelné, a ve stínech tvořily tůně, které s ubývajícím světlem hutněly. Brzy se cesty z Jádra otevřou úplně a démoni povstanou.

Jered, jemuž bylo sotva šestnáct, svíral kopí tak křečovitě, až mu klouby zbělely. „Proč to všechno děláš? Já nechci umřít.“

„Všichni umřeme,“ řekl Arlen. „Záleží na tom jak. Chceš zemřít, protože jsi byl hrůzou tak bez sebe, že ses ani nebránil? Chceš, aby zemřeli tví nejbližší, protože se ti strachy podlomila kolena, když od tebe čekali, že je budeš bránit? Nebo chceš s sebou vzít nějakého jadrnce? A možná i víc než jednoho?“

„To musíš pouštět démony zrovna do našeho tábora, abys nám to vysvětlil, chlape?“ vyjel na něj Varley a ukázal na obrysy démonů, kteří se začínali zhmotňovat těsně u mýtiny, kam už se doplížila naprostá tma.

„Já do tohoto tábora žádného démona nepustím,“ řekl mu Arlen a zhluboka nabral dech. Renna se dívala, jak se jemná žhnoucí mlha kolem Arlenových nohou náhle valí do něj jako kouř nasávaný do měchů. Když Arlen magii vstřebával, jeho okolí ztmavlo, pak se chrany na jeho kůži rozhořely a kolem něj se zase rozjasnilo. To mohly vidět dokonce i nechraněné oči Ovesňanů, a patrně i viděly, protože se ozvalo hromadné vyjeknutí.

Jeden polní démon se zhmotnil a už se hnal ke škvíře mezi chranami. Kdesi v táboře zaječela nějaká žena. Arlen rozmáchlým pohybem nakreslil rukou do vzduchu obrovskou chranu. Démon do toho místa narazil, chrana se rozzářila a démon se zastavil uprostřed letu, jen to křuplo. Magie démona odmrštila.

„Stvořiteli,“ zašeptal Varley.

„Mohu si půjčit tvé kopí?“ zeptal se Arlen Jereda a vytrhl chlapci zbraň z malátných prstů.

Vyšel za chrany a ukázal kopím na vzpamatovávajícího se démona. „Hleďme, jak sebou musel polní démon házet, aby se postavil na nohy,“ zvolal hlasitě, aby ho všichni slyšeli. „Žádný čtyřnožec není rychlejší a jejich ostré šupiny dokážou odolat dokonce i chraněnému kopí,“ démon na něj skočil, ale Arlen mrštně uskočil stranou a udeřil démona tupým koncem. Úderné chrany se rozzářily a démona odhodily, až se převrátil na záda. „Ale stačí mu sebrat pevnou půdu pod nohama a odkrýt břicho, na kterém nemá pancíř proti bodnutí.“ A zabodl démonovi kopí rovnou do hrudi.

Zatímco mluvil, vydala se Renna do boje s dalším démonem, který už získával tvar. Nabrala vzduch do plic stejně jako Arlen, s nadějí, že do sebe nasaje okolní magii. Vzduch kolem ní sice neztmavl, ale Renna by mohla přísahat, že něco cítí. Denní únava byla pryč. Teď byla silná.

Polní démon po ní sekl pařátem, jako by měl místo tlapy bič, ale Renna ho viděla a hravě se blýskajícím se drápům vyhla. A než se stihl démon vzpamatovat, švihem mu ovinula kolem krku svůj náhrdelník. Chrany nakreslené na říčních oblázcích se rozhořely a sevřely hrdlo. Démon chtěl zavřísknout, ale vyšlo z něj jen drsné zasípání. Renna ho obkročila a pevně ho chytila mezi nohy, aby zůstala mimo dosah pařátů, protože démon sebou mlátil jako šílený. Ještě okamžik, pak záblesk magie, trhnutí, náhrdelník se uvolnil a démonovi odpadla hlava. Renna vytáhla Harlův tesák, a zatímco Arlen dál pokračoval ve výuce, ostražitě sledovala další démony, kteří se plížili po okolí.

Už bylo skoro ráno, když se Arlen dostal do lazaretu. Všichni Ovesňané už spali, až na hlídky obcházející chrany. Renna dodělala zbývající chranové kůly a Arlen dal Varleyovi mapu k Mrtvé Studánce. Nad vesnickou studnu nakreslil maličkou lebku.

„Opravdu to chceš udělat?“ zeptala se Renna.

Arlen přikývl. „Nemůžu se tvářit, že to nevidím, Ren.“

„To bych od tebe ani nečekala,“ utrousila Renna. „Tak sebou hoď, dokud se nikdo nedívá.“

Arlen si klekl k malé dívce bez ruky, která umírala na démonskou horečku, a nakreslil do vzduchu pár chran. Když tělíčkem projel závan magie, dívenka se ostře nadechla, pak se zase uklidnila. Rudé fleky a puchýře z obličeje zmizely, pleti se začala vracet zdravá barva.

„Kdepak ses vlastně naučil ranhojičské chrany?“ zeptala se Renna. „Vytáhls je z démonského mozku?“

„Svým způsobem,“ odpověděl Arlen. „Ony to nejsou přesně ranhojičské chrany. Tělo chce být zdravé samo od sebe a nejlíp ví, co má dělat. Chrany mu jen dají sílu udělat to rychle.“

Arlen šel od nemocného k nemocnému a rychle pokračoval. Nabil se takovým množstvím magie, kolik jen unesl, ale ranhojičství ji rychle odčerpávalo. Brzy se potácel. Nakonec už málem spal vestoje a únavou klopýtl.

Renna byla vmžiku u něj a chytila ho. „To stačí,“ zašeptala. „Dělal jsi, co jsi mohl. Chceš se zabít, abys vyléčil všechny?“

„Přichází to tak nenadále,“ posteskl si Arlen. „Cítím se naprosto nepřemožitelný, a zničehonic jsem na dně. Musím se naučit znát své meze.“ Zhluboka nabral dech do plic a znovu nasál do těla všechnu magii, která se válela po zemi jako mlha. Jeho chrany se rozjasnily, ale nebylo to nic ve srovnání s tím, jakou moc vyzařoval ještě před pár minutami. Byl strhaný a pod očima měl tmavé kruhy.

„Je načase vypadnout,“ usoudila Renna.

Tryskem ujeli několik mil, než Renna přibrzdila. Když si Arlen všiml, že zůstala pozadu, obrátil Tanečníka.

„Jen jeď,“ vybídla ho Renna.

„Eh?“ opáčil Arlen.

„Ulov si něco,“ řekla Renna. „Ještě není světlo a ty potřebuješ víc než jen magii ze vzduchu, abys byl zase čilý. Teď není čas na malátnost.“

Arlen tázavě naklonil hlavu, zkoumavě si ji prohlížel, pak se mu na tvář vplížil záchvěv úsměvu.

Rennu to nechalo chladnou. Ukázala na pláně kolem poselské cesty. „Jeď.“

Přikývl a už byl pryč, už sjel se Soumračným Tanečníkem z cesty a cválal trávou. Renna počkala, až bude z dohledu, pak obrátila Snoubenku a tryskem ji hnala zpátky, odkud přijeli.

Neměla moc času, ale víc nepotřebovala. Lesní démon, kterého zahlédla před pár minutami, se pořád ještě choulil u mohutného stromu, který ho skryl před Arlenovýma chraněnýma očima.

Hnala Snoubenku rovnou ke stromu a nechala ji, ať si zakope – chraněná kopyta zabušila do démona jako blesky. Klisna si ho párkrát nadhodila a démon skončil na zemi celý polámaný a pokroucený.

Renna zlehka seskočila z koně a vytáhla Harlův tesák. Arlen si toho na sebe bere moc.

Démon sebou ještě mlátil, když k němu šla. Magie už mu rány hojila. Vmžiku na ni bude moci zaútočit znovu, ale ten mžik mu už nedopřála. Krunýř lesních démonů byl tuhý jako stará kůže, hrbolatý a samá uzlina, a zevnitř trčely silné kostěné pláty. Ve škvírách mezi pláty byli démoni nejzranitelnější. Renna bodla, rozpáčila hrudní pláty od sebe a vyřízla srdce ještě dřív, než přestalo tlouct.

On by ty lidi léčil, dokud by ho to nezabilo. Pořád se snažíš položit za někoho život, Arlene Sedláku. Tohle se za všechna ta léta nezměnilo.

Jako by Arlena dohánělo k zoufalství, že nedokáže najít žádného démona tak silného, aby mu podlehl, žádné břímě tak velké, aby ho neunesl. A bude hledat pořád dál, dokud něco nenajde. Pořád se snaží zemřít krasijskou smrtí.

Renna se zahryzla do démonského srdce. Bylo hnusné a trpké, ulepené od slizkého černého ichoru, kluzké na dotek a tuhé. Jak se ho zuby dotkly, prasklo a do úst se rozprskla ještě odpornější tekutina. Myslela si, že nic hnusnějšího na světě už není, ale pak se jí zvedl žaludek, kolem polorozžvýkaného démonského srdce natekla do úst žluč a stoupala do chřípí. Nejraději by tu ohavnou směs vyplivla na zem a ulevila žaludku, ale místo toho jen zaťala zuby.

Na zemi Arlen smrt najít nedokáže, a tak ji půjde hledat do Jádra. A já ho nenechám jít samotného. Slíbila jsem mu, že s ním zůstanu a nikdy ho nebudu zdržovat.

Renna polkla a nechala slzy volně stékat po tvářích. Přijala nevolnost, nechala se jí unášet, jako se nechala poprvé unášet Snoubenkou, zapomněla na všechno ostatní a držela se, dokud se žaludek konečně neuklidnil. Pak si uhryzla další sousto.

Než se Arlen vrátil, tak se vzpamatovala. Záře se mu vrátila, temné kruhy pod očima zmizely, pohyboval se rázně a cílevědomě. V žilách se mu rozproudila krev. Slyšela to v jeho dechu, viděla, že srší magií, která v sobě nese nesnadno ovladatelná pudová nutkání.

Cítila se víceméně stejně. Jen s největším vypětím sil se dokázala dál soustředit na chrany, které kreslila Snoubence na skvrnitou srst. Klisna švihala Rennu ocasem, ale nechňapala po ní ani neuhýbala.

„Nabral jsi síly?“ zeptala se Renna.

Arlen přikývl. „Ale pořád nejsem ve své kůži. Jsem nabitý i vyčerpaný zároveň. Ale půjde to. Máme před sebou dlouhou cestu a já už nehodlám zastavovat, dokud nedojedeme do Kotliny. Před námi je stezka, po které pojedeme na východ ke Staré pahorkaté cestě. Ta se přestala používat asi před devadesáti lety, když jadrnci zničili hradiště Pahorek. Ale ta by nás měla dovést rovnou čarou do Kotliny. Zítra v noci to ujedeme a v poledne dalšího dne jsme tam.“

Renna přikývla. „Co pro tebe znamená Leesha Papírova?“

Arlen se třikrát zhluboka nadechl, což byla jasná známka, že se vyrovnává s nějakým pocitem či vzpomínkou, ale těžko se dalo poznat, co by to mohlo být. „Leesha Papírova je kořenářka z Osvoboditelovy Kotliny, ale spíš tam působí jako Selia Jalová v Říčce. Lidé skáčou, jak ona píská. Krčmář v Říčním Mostě říkal, že ji Jardir unesl z Kotliny a donutil ji, aby s ním šla do postele. Potřebuji zjistit, jestli to tak je doopravdy. Když to půjde, tak je vystopuju. A jestli zjistím, že se jí Jardir jen prstem dotkl, zabiju ho.“

Renna se usmála. „Nebyl bys ten chlap, kterého miluju, kdybys to neudělal. Za to, co ti provedl, bych ho sama nejraději zabila.“

„To ani nezkoušej, Ren,“ varoval ji Arlen. „Možná si myslíš, kolik ses toho naučila, ale pro něho nejsi žádný soupeř. Jardir bojoval s démony ještě dřív, než jsme se my dva narodili.“

Renna pokrčila rameny. „Pořád jsi mi neodpověděl na otázku. Neptala jsem se ‚Kdo je Leesha Papírova?‘. Ptala jsem se ‚Co znamená Leesha Papírova pro tebe?‘. Říká se, že Krasijci donutili spoustu žen, aby jim byly po vůli. Proč tolik spěchu zrovna kvůli této jediné?“

„Je to moje známá,“ řekl Arlen.

„Ty o ní nemluvíš jako o nějaké známé,“ namítla Renna. „Najednou jsi odměřený. Odtažitý. Nevyznám se v tobě. Tak mě napadá, jestli mi něco netajíš.“

Arlen se na ni zadíval a povzdechl si. „Co ode mě chceš slyšet, Ren? Tys měla svoje Cobie Rybáře a já měl svoje známosti.“

„Cobie Rybář byl jen jeden,“ namítla Renna. Cítila, že v ní kypí krev. „Žádný kluk nepřišel na statek víc než jednou, táta každého vyhnal. Kolik jsi jich měl ty?“

Arlen pokrčil rameny. „Dvě nebo tři.“

„Nic moc.“ Renna si odplivla. Cítila, jak v ní běsní zrůdná podstata démonského bytí a vříská po násilí. Zaťala zuby. Tohle bylo příliš silné, než aby se to dalo přijmout. Tohle ji přemůže. Napjala síly, bojovala s touhou se na něj vrhnout a možná ho dokonce i zabít.

„Cože?“ zavrčel Arlen. Uviděl divoký výraz v jejích očích a oplatil jí ho desetinásobně. „To se snad ode mě čekalo, že dodržím slib, protože nás naši tátové spárovali jako dobytek? Já jsem Tibbetskou Říčku opustil s tím, že se už nikdy nevrátím, Ren.“

Renna se stáhla. Když byla malá, byl Arlen Sedlák – jen vzpomínka na něj, na jeho polibek na seníku a na její slib – celým jejím světem. Snění o Arlenovi jí pomohlo překonat těžké časy, které by jiné lidi zlomily. Které jiné lidi opravdu zlomily. Pomyšlení, že pro něj tehdy nic neznamenala, že po ní dokonce ani nevzdechl, bylo kruté k nevydržení.

Arlen se k ní rozběhl a Renna pudově tasila tesák. Byl rychlejší, chytil ji za zápěstí a silou skalního démona jí držel ruce u těla. Marně se mu vzpírala.

„Tehdy jsem neznal tu dívku, kterou jsi byla,“ řekl Arlen. „Ani ženu, kterou budeš. Kdybych tě znal, na místě bych se otočil a vzal tě s sebou.“

Renna se přestala vzpouzet a podívala se na něj. „Myslíš to vážně?“

„Čestné slovo,“ ujistil ji Arlen. „Ptáš se, jestli jsem dřív měl nějaké ženy? Jo, měl. Ale co bylo, bylo, je to pryč.“ Vzal její obličej do dlaní a naklonil jí hlavu, aby si viděli do očí. „Moje budoucnost je Renna Jirchářova.“

Renna nechala tesák upadnout na zem, ale jakmile ji pustil, stejně se na něj vrhla.

Kapitola 4

Druhý příchod

333 p. N. Léto

26 jiter před novoluním

Hnali se tryskem až do rozbřesku, pak jim slunce spálilo noční sílu a oni zklidnili koně do volného klusu. Arlen sjel z cesty, sesedl a s neomylnou jistotou vedl Soumračného Tanečníka po poslovské stezce tak zarostlé a křivolaké, že ji téměř nebylo vidět. Přímo pod nohama Renně pěšina sice nikdy nezmizela, ale zničehonic se před ní otevírala a za ní zavírala tak rychle, jako by šla v husté mlze.

Kolem poledne stezka vyústila na širokou poslovskou cestu, kde už zase mohli po krátké pauze na jídlo a potřebu nasednout na koně. Stejně jako cesty v Říčním Mostě, i Stará pahorkatá byla dlážděná, ale většina kamene už popraskala a voda tu vymlela obrovské jámy plné hlíny, z nichž trčely zakrslé křoviny a býlí. Nejednou prorazily skrz nyní už vzrostlé stromy, které vyvrátily i velké balvany, špinavé a pokryté mechem. Jiných, dlouhých úseků jako by se čas ani nedotkl, míle rovného, jednolitého šedivého kamene zůstaly bez jediné praskliny či spáry.

„Jak tak velké kameny tahali?“ zeptala se užasle Renna.

„Netahali je,“ odpověděl Arlen. „Udělali blátěnou kaši zvanou eton, která ztvrdne do pevnosti skály. Takové bývaly všechny cesty – dlážděné a široké, někdy stovky mil dlouhé.“

„Co se s nimi stalo?“ zeptala se Renna.

Arlen si odplivl. „Svět se příliš zmenšil na tak velké cesty. Teď už je Stará pahorkatá jednou z posledních svého druhu. Příroda je sice nedobývá zpět tak rychle, ale nakonec je stejně dobude.“

„Tady budeme mít dobrý čas,“ pochvalovala si Renna.

„Jo, ale v noci to budou dostihy,“ varoval ji Arlen. „Polní démony to sem táhne jako prasata ke korytu. Vylézají těmi dírami.“

Renna se jízlivě uchichtla. „Co já se mám co bát? Mám s sebou Osvoboditele.“ Arlen se zachmuřil a Renna se dala do smíchu.

Rennu už smích přešel. Snoubenka sice přistoupila na nouzový podbřišník spletený z kožených řemínků, ale to bylo tak všechno, co mohlo Renně pomoci udržet se na hřbetě klisny obrovského angierského mustanga, která tryskem pádila po starodávné dálnici, přeskakovala překážky hlava nehlava a jen taktak unikala polním démonům, kteří se houfně rojili u jejích kopyt.

Soumračnému Tanečníkovi se nevedlo o nic líp; v patách měl stejně tolik jadrnců jako Snoubenka. Dlážděná cesta byla pro démony jako stvořená; dlouhými neúnavnými skoky snadno polykali míli za mílí.

Noční nebe nad hlavou zaplnily dravčí skřeky větrných démonů. Renna letmo vzhlédla a jasně je rozeznala podle magické záře; mohutným rozpětím křídel clonili i hvězdy. Ani větrní démoni sice nejsou tak rychlí, aby dokázali střemhlav napadnout koně v plném trysku, ale kdyby zpomalili…

„Jdeme do boje?“ křikla Renna na Arlena. Jejich smysly byly sice v noci mnohem bystřejší, ale i tak se dalo těžko říct, jestli ji slyšel přes dusot koňských kopyt a vřískot démonů větřících kořist.

„Je jich moc!“ křikl Arlen zpátky. „A jakmile zastavíme a dáme se do boje, doženou nás další! Jedem dál!“

Svým nočním zrakem Renna zřetelně viděla, že Arlen má obličej plný ustaraných vrásek. Jemu samozřejmě nic nehrozilo. Arlenovi nemohlo v noci nic ublížit. Ale Renna tak bezpečná nebyla. Chraněný plášť ji v trysku stejně nezakrýval, a i když Snoubenčinu grošovanou srst pomalovala skoro všude, nakreslené chrany by v zápalu bitvy proti sílícímu počtu démonů dlouho nevydržely. Ostatně i chraněná zbroj Soumračného Tanečníka měla škvíry kvůli pohyblivosti.

Rennu svrběla ruka po tesáku, ale raději se pevně držela Snoubenky kolem krku. Nějaký jadrnec chňapal klisně po nohách, ale dostal za svou snahu kopytem po čumáku. Chrany, které Renna do kopyta vyryla, se zablýskly, dlouhé démonské zuby, ostré jako břitva, popraskaly a démon odpadl.

Rennino uspokojení nemělo dlouhého trvání. Snoubenka klopýtla, nakratičko ztratila jistý krok a další jadrnci toho okamžitě využili a rychle je doháněli. Démon, kterého odkopla, se párkrát převalil a už se nejistě stavěl zase na nohy. Magie ho rychle hojila a zanedlouho jim bude v patách i on.

Arlen popustil Soumračnému Tanečníkovi otěže, obrátil se a nakreslil do vzduchu chranu. Renna ucítila závan vzduchu, který smetl jadrnce pod jejíma nohama, jako by to bylo jen listí ve větru.

Usmála se a podívala se na Arlena, ale úsměv jí na rtech zmrzl, když viděla, jak jeho záře pohasla. Tohle nemůže opakovat pořád a polní démoni, kteří se hnali za ním, už byli jen o skok pozadu. Proklínala se za svou tvrdohlavost. Měla se naučit střílet z luku, který jí dal.

A v tu chvíli skočil na mohutného hřebce jeden polní démon a pokusil se ho strhnout k zemi. Dlouhé zahnuté drápy vyryly Soumračnému Tanečníkovi do zadku těsně pod pancířem hluboké šrámy, Tanečník vypadl z trysku a vyhodil zadníma nohama. Chraněná kopyta sice rozdrtila démonovi lebku, ale za ten okamžik stačili další démoni vylézt na starou hromadu etonu a vrhnout se na Arlena.

Arlen se pootočil, jednou rukou chytil sekající pařát, druhou dal démonovi pěstí do hlavy. „Nezpomaluj!“ křikl na Rennu, když ho Snoubenka míjela.

Z chran na jeho pěsti vyšlehl magický blesk a Arlen bušil do démona zas a zas, dokud mu nerozmlátil hlavu napadrť. Pak ho odhodil dozadu do démonské smečky, ostatní skopl na zem do chumlu a popohnal Tanečníka zase do trysku.

Brzy je dohnali, ale Tanečník krvácel ze slabin a ztrácel na rychlosti víc a víc, zatímco démoni se pustili do pronásledování s novou vervou.

„Noci!“ Renna se zadívala dopředu na cestu, kde uviděla další hordu démonů. Valili se na ně z protisměru a rozvinuli se přes cestu od kraje ke kraji. Po obou stranách cesty se táhly hluboké strouhy, zarostlé křovím. Nebylo úniku.

Částečně Renna toužila po boji. Démon v její krvi dychtil po masakru, ale rozum jí jasně říkal, že by to byla ztracená bitva. Pokud nedokážou prorazit obklíčení a uprchnout, tak se jitra dožije pravděpodobně jen Arlen.

Ta představa jí poskytla jakous takous útěchu a tryskem se vrhla do protiútoku.

„Produpej se rovnou skrz,“ zašeptala Snoubence do ucha.

„Jeď za mnou,“ křikl na ni Arlen. Z démona, kterého zabil, nasál trochu sil, ale pořád to bylo méně, než s čím vyjížděl. Rychle načrtl do vzduchu chranu, která odhodila démony přímo před koňmi stranou. V plném trysku se kolem sebe oháněl dlouhým kopím a bodal po každém démonovi, který se přiblížil na dosah. Jeden nestačil dost rychle uskočit a Soumračný Tanečník ho rozdupal pod kopyty, jen se magie blýskala do tmy. Snoubenka pádila těsně za ním, smolařského démona ještě dorazila a nechala za sebou jen rozdrcenou mršinu.

Kdyby byl démon ponechán svému osudu, možná by se i z tak těžkých zranění přece jen vzpamatoval, ale jeho bližní ihned vycítili slabý kus, na chvíli nechali pronásledování a vrhli se na něj jako posedlí; dlouhé drápy rozdrásaly krunýř, tesáky rvaly kusy masa.

Renna vycenila zuby a na okamžik si představila, že se k nim přidává, že s nimi hoduje na démonské mršině a užívá si sílu, kterou jí to přináší.

„Koukej před sebe!“ křikl na ni Arlen a vytrhl ji ze snění. Renna potřásla hlavou, pustila ten příšerný výjev z hlavy a soustředila se zase na cestu.

Už to vypadalo, že z té pasti uniknou, jenže poslední střet je přece jen zpomalil, a toho využil jeden větrný démon. Snesl se na Rennu s napřaženými spáry, chtěl ji chytit a odnést rovnou z koňského hřbetu.

Černořapové chrany na Renniných pažích a ramenech se rozhořely a utvořily clonu, přes kterou na ni démonské spáry nemohly, ale i když démona odhodily, zpětný náraz zároveň shodil Rennu z koňského hřbetu. Ztěžka dopadla na zem, pravé rameno si roztříštila, jen to zapraštělo, v ústech ucítila prach a krev. Větrný démon se s vřískotem zřítil vedle ní a Renna se rychle převalovala sem a tam a jen taktak uhýbala ostrým drápům na koncích mohutných křídel.

Když se pokusila vstát, rameno se bolestivě ozývalo, ale Renna přijala tu bolest, jako dřevo přijímá oheň, a levačkou nemotorně vytáhla tesák. Ležet znamenalo zemřít.

Ne že by její naděje na přežití byly valné. Poblíž se vzpínala Snoubenka, vyhazovala a kopala po polních démonech, kteří na ni doráželi ze všech stran. Vmžiku zaútočí i na Rennu.

„Renno!“ Arlen obrátil Soumračného Tanečníka, ale ani on to nemohl stihnout.

Větrný démon se neohrabaně snažil postavit. Větrní démoni jsou na zemi nemotorní a Renna toho okamžitě využila ku svému prospěchu – podrazila mu nohu, a když upadl, bodla ho chraněným tesákem hluboko do krku. Na ruku jí vystříkl horký ichor a do Renny se vlila vlna magie. A rázem bylo zraněné rameno silnější.

Snoubence vyskočil na hřbet nějaký polní démon a Renna sáhla do váčku pro hrst kaštanů se žárovými chranami, které ožívaly v okamžiku, kdy jadrnce zasáhly. Kaštany vybuchovaly, jen to práskalo, blýskalo, a jeden za druhým propalovaly hrubý démonský krunýř, a i když to démona nezranilo těžce, přece jen ho to natolik popálilo a zmátlo, že ho mohla Snoubenka shodit z jeho vratkého hřadu.

Renna neměla čas se dívat, co se bude dít dál, protože mezitím si jí jadrnci všimli a několik těch netvorů už se na ni hnalo. Před prvním uskočila a nakopla ho do břicha. Černořapové úderné chrany na holeni a nártu se zablýskly a démon odletěl jako dětský balon. Další ji napadl zezadu, drápy prosekly těsně utaženou šněrovačku a vyryly do zad hluboké šrámy. Klesla na kolena a další zaútočil zepředu a zahryzl se jí do ramene.

Tentokrát její chrany na odvrácení démona nestačily. Krev a bláto je oslabily, démon se zahryzával hloub a hloub a čtyři sady drápů ji drásaly víc a víc. Některé chrany zůstaly účinné, jiné ne. Démonské pařáty odskakovaly od magických záblesků, dokud nenašly volné místo, pak se zabodly do těla a Renna zaječela bolestí.

Ale bolest a magie byly pro Rennu jako droga. V tu chvíli se nestarala, je-li živá či mrtvá, věděla jen, že nezemře první. Ruka se rozmachovala znovu a znovu, otcův tesák bodal démona zas a zas, koupala se v jeho krvi. Její moc sílila zároveň s tím, jak jeho slábla. Pomalu začala získávat převahu, odstrkávala ho ze sebe, cítila, jak jeho pařáty vyjíždějí z těla, píď po pídi, mučivě, bolestivě.

Už byl mrtvý, když Soumračný Tanečník rozprášil jeho soukmenovce, zastavil se nad ní a Arlen seskočil. Kutnu odhodil a jeho chrany jasně zářily, když páčil démonovi chřtán a sundával ho z ní, když s ním mrštil na několik dalších a všichni se sesypali na jednu hromadu. Jeden jadrnec na něj zaútočil, ale Arlen ho srazil šarusahkovou obrátkou a probodl mu oko prstem. Zasyčelo to jako rozpálený pohrabáč.

Renna zachrčela a zvedla svůj tesák. Celé tělo naříkalo bolestí, ale magie, která ji opanovala, byla silnější. Noc byla jako omamná mlha rozmazaných šmouh, ale přesto v ní rozeznala velký obrys Snoubenky i démony kolem ní. Jeden se houpal klisně na krku jako vzteklý a hledal, kam se zahryznout. Jestli se mu to podaří, tak strhne Snoubenku na zem. Renna zavyla jako zvíře a už pádila.

„Renno, zpropadeně!“ zařval Arlen, ale Renna ho nevnímala, vrhla se rovnou doprostřed démonů, odkopávala, odstrkávala jadrnce z cesty, máchala kolem sebe tesákem a krok po kroku se probojovávala ke Snoubence. S každou ranou dostávala magický šleh, který ji rozechvěl a dal jí sílu, rychlost, nepřemožitelnost. Vyskočila, chytila démona na klisniných zádech za drásající zadní pařát, přitáhla si ho blíž a probodla mu srdce.

Arlen už pádil k ní. Jeden démon na něj zaútočil a Arlen se na okamžik rozptýlil do oblaku dýmu, aby se o zlomek vteřiny později zjevil naprosto hmotný a mlátil kolem sebe chraněnýma rukama nohama, koleny lokty, dokonce i temenem vyholené hlavy. Vmžiku byl u ní a pronikavým hvizdem přivolal Tanečníka.

Obrovitý hřebec cestou rozprášil další houf jadrnců, což poskytlo Arlenovi čas nakreslit okolo nich do vzduchu velké chrany proti polním démonům. Chraněnýma očima Renna viděla tenké vlákno magie, které se vinulo od chrany k chraně, aby celé dílo drželo pohromadě. Skočil na ně jeden polní démon, a dvě chrany se zableskly a odmrštily ho. Čím víc démoni do chran naráželi, tím byly chrany silnější. Arlen rychle postupoval kolem dokola dál a dál, aby kolem nich vytvořil chranový kruh, ale cestu mu zahradilo několik démonů, kteří vytrvale chňapali a sekali Snoubence po slabinách. Renna k nim vyrazila s napřaženým nožem.

Arlen ji chytil za ruku a strhl ji zpátky. „Ty zůstaň tady.“

„Já můžu bojovat,“ zavrčela Renna. Snažila se mu vykroutit, ale i přes sílu, kterou jí dala noc, ji Arlen udržel na místě snadno jako vzpurné děcko. Pak se obrátil a nakreslil do vzduchu řadu úderných chran, které odhazovaly od Snoubenky démona za démonem.

Zatímco kreslil, jeho sevření povolilo, Renna využila příležitosti, vztekle zavrčela a vykroutila se mu. „Ty mi nebudeš říkat, co mám dělat, Arlene Sedláku!“

„Nenuť mě, abych ti za tu pitomost nafackoval, Ren!“ odsekl Arlen. „Podívej se, jak vypadáš!“

Renna shlédla dolů a zalapala po dechu. Po celém těle zely hluboké šrámy. Na tuctu místech krvácela a záda a rameno měla v jednom ohni. Šílená noční síla ji zničehonic opustila, tesák vypadl z prstů, najednou byl příliš těžký, dál ho neunesla. I nohy jí vypověděly službu.

Arlen ji chytil, uložil ji na zem a šel dodělat chranovou síť kolem nich a nad nimi. Po cestě se k nim hnali další a další polní démoni a obkličovali je jako nekonečná travnatá luka, ale ani ten největší houf, ani to největší mračno větrných démonů, kroužících po obloze, Arlenovy chrany prorazit nedokázalo.

Jakmile byla síť hotová, už byl zase u ní a čistil jí rány od bláta a krve. Uvnitř chranového valu zůstal jeden padlý démon; Arlen si namáčel prst v jeho krvi jako pero v inkoustu a kreslil Renně na kůži chrany. Cítila, jak se tkáň napíná a stahuje, jak srůstá. Neuvěřitelně to bolelo, ale Renna bolest brala jako cenu za život, zhluboka se nadechla a přijala ji.

„Vezmi si na sebe plášť, já ještě ošetřím koně,“ vybídl ji Arlen, když udělal všechno, co se dalo. Renna přikývla a vytáhla z váčku u pasu svůj chraněný plášť, lehčí a jemnější než jakákoli látka, které se kdy Renna dotkla, plný spletitě vyšívaných chran. Když se do něj zahalila, byla pro jadrnce neviditelná. Nikdy se o ten plášť moc nezajímala, dávala přednost tomu, aby ji jadrnci viděli, ale jistou užitečnost mu upřít nemohla.

Snoubenka, která neměla chraněný pancíř jako Soumračný Tanečník, to odnesla o hodně víc než on, ale přesto výhrůžně podupávala, frkala, cenila zuby a chňapala, když se k ní Arlen blížil. Arlen však na její výhružné postoje nedal a pohyboval se tak rychle, že se ani nedalo rozeznat, jak se k ní vlastně přitočil a chytil ji za hřívu. Klisna se chtěla odtáhnout, ale Arlen se k ní choval jako matka, která přebaluje vzpurné dítě. Nakonec se Snoubenka nechala obměkčit a ošetřit, snad si konečně uvědomila, že se jí Arlen snaží jen pomoci.

Ta nenucená ukázka moci by Rennu ještě před pár dny možná překvapila, ale teď už byla na taková překvapení od Arlena zvyklá a vlastně to sotva zaznamenala. Znovu a znovu v duchu viděla své rozšklebené rány a s hrůzou myslela na to, že je vůbec nevnímala, přestože jimi unikala z těla životodárná krev.

„Takhle vypadá to, co se děje tobě?“ zeptala se Arlena, když se vrátil. „Cítíš se tak živý, že si ani neuvědomuješ, že tě to zabíjí?“

Arlen přikývl. „Někdy zapomínám i dýchat. Jsem tak opilý mocí, až mám pocit, že přece nepotřebuju dělat nic tak… přízemního. Pak se najednou proberu a lapám po dechu. Nejednou mě díky tomu Jádro málem pohltilo.“

Vzhlédl a podíval se jí do očí. „Magie tě ošálí, vnutí ti představu, že jsi nesmrtelná, Ren, ale nejsi. To není nikdo, dokonce ani jadrnci ne.“ Ukázal na mršinu polního démona vedle ní. „A ten boj nikdy neskončí. Začíná nanovo pokaždé, když okusíš moc.“

Renna se otřásla, myslela na neodolatelnou přitažlivost magie. „Jak to děláš, aby ses tomu nepoddal?“

Arlen se uchechtl. „Pořídil jsem si Rennu Jirchářovu, aby mi připomínala, že jsem jen hloupý sedlák z Tibbetské Říčky a nejsem tak skvělý, abych nemusel dýchat.“

Renna se usmála. „Pak se nemáš čeho bát, Arlene Sedláku. Se mnou jsi už napořád.“

Renna i koně se do rána docela vzpamatovali, ale Arlen přesto nasadil mírný krok, nepopohnal Soumračného Tanečníka víc než do klusu a jen za dopoledne dvakrát zastavil k odpočinku.

„Myslela jsem si, že spěcháme,“ poznamenala Renna, když podruhé sesedli.

„Na nějakém dnu nebo dvou v tomto případě nezáleží,“ odpověděl Arlen.

„Takhle jsi to ještě včera neviděl,“ podotkla Renna.

Arlen odvrátil pohled a svěsil ramena. „Špatně jsem odhadl, co je pro mě důležité, Ren. Promiň mi to. Nemám právo štvát tebe a koně do úmoru.“

Renna se zhluboka nadechla. Nesnášela, jak se od ní odvracel, když říkal něco, co se jí podle něj nemuselo líbit. Jenomže tohle dělají muži pořád, protože si myslí, že je to ohleduplné.

A možná i je, pomyslela si Renna. Jenže jenom vůči nim samým.

„To ale neznamená, že nás musíš tak šetřit,“ namítla.

„Včera v noci jsi byla jen vlásek od smrti, Ren,“ řekl Arlen. „I Snoubenka a Tanečník. Nijak nezaškodí tu a tam zastavit, protáhnout si nohy, odskočit si.“

Byla to pravda, ale Renna neměla pocit, že by byla blízko smrti. Popravdě řečeno se včera cítila nejsilnější a nejživější za celý svůj život. Po zraněních zůstala jen nová, růžová kůže, světlejší než její přirozená hnědá a volající po čerstvém černořapu, ale hladší a bez jizev. Celé tělo zvučelo mocí.

Očima střelila po Snoubence, ale předem věděla, že to nebude to samé. Arlen použil na klisniny slabiny stejné ranhojičské chrany jako na Rennu, a také je nakreslil démonským ichorem plným magie, a ani Snoubence nezůstalo po zraněních nic než pár proužků lysiny na skvrnité srsti, ale pohybovala se opatrně a její obvyklá vzpurnost se někam vytratila.

Renna vzhlédla do dopoledního slunce a usmála se. Teď mám v sobě magii. A čím víc démonů sním, tím budu silnější. Já tě zdržovat nebudu, Arlene Sedláku. Brzy budeš mít co dělat, abys ty udržel krok se mnou.

„Tak mi vyprávěj o Kotlině,“ vybídla ho. „Tam si taky všichni myslí, že jsi Osvoboditel?“

Arlen si povzdechl. „Většina. Před dvěma lety byla Drvoštěpská Kotlina pouhá víska, snad ještě menší než Jižní Hláska. Ale loni ji postihla úplavice a polovina lidí lehla. Pak někdo upustil v krčmě lampu, oheň se rychle rozšířil a nebyl nikdo, kdo by hasil. Netrvalo dlouho, a selhaly chrany.“

Renna v duchu viděla tu pohromu a zatínala zuby. Uvědomila si, že křečovitě svírá kostěnou rukojeť tesáku, a silou vůle se přinutila, aby ji pustila. „Neštěstí plodí jen další neštěstí, říkávala moje máma.“

„Je to tak,“ souhlasil Arlen. „Přišel jsem tam hned další den a našel jsem tam více než stovku mrtvých. A polovina z těch, co přežili, se stejně neudržela na nohou. Než padla noc, pochranil jsem sekery a naučil jsem bojovat ty, kdo ještě byli schopni vládnout zbraní. Ostatní jsme odnesli do modlitebny a před ni jsme postavili stráž. Spousta lidí té noci zemřela, ale vedli si líp, než se čekalo, a víc než polovina lidí stála za svítání na svých. Z trosek vybudovali vesnici znovu a cesty a domy rozmístili do tvaru odpuzení. Teď už žádný démon do Kotliny nepronikne, dokonce ani princové ne.“

Renna zabrblala. „To mi zní dočista jako nějaká žonglérská báchorka. Tak si říkám, jestli přece jen nechceš, aby si mysleli, že jsi Osvoboditel. Alespoň trochu.“

Arlen zbrunátněl. „To poslední, co chci, je, aby si někdo myslel, že jsem Osvoboditel. Díky čekání na Osvoboditele jsme se tři sta let schovávali za chranami.“

„Jo, ale to čekání skončilo, ne?“ opáčila Renna. „Přišel Tetovaný a všechny nás zachrání.“

Arlen se na ni nevrle zamračil, ale Renna to přešla mávnutím ruky. „Víš co, ty seřveš kdejakého nekňubu, co se ti klaní a nazývá tě Osvoboditelem, ale zrovna tak rychle se rozpálíš, když si tě lidé nevšímají a neskáčou, jak ty pískáš.“

Arlen se zarazil, dotklo se ho to, ale Renna mu zpříma hleděla do očí a neustoupila. Nakonec se bezmocně uchechtl a pokrčil rameny. „Nemůžu popřít, že je to užitečné, protože pak se snáz udělá všechno, co je zapotřebí, Ren. A že je toho zapotřebí udělat hodně. Lidé nemají ani ponětí, co se na ně s dalším novoluním žene, a já nemám čas s nimi jednat jako s dětmi.“

Renna se usmála. „Já se nehádám, jen chci, abys byl upřímný.“ A rychle jako králík k němu přiskočila a políbila ho na chraněnou tvář.

Nějaký čas klusali dál po Staré angierské cestě, pak sjeli na hustě zarostlou poselskou stezku. Pozdě odpoledne narazili na novou cestu, z udusané hlíny. Na rozcestí našli rozlehlé chraněné tábořiště.

„A hele.“ Arlen seskočil ze Soumračného Tanečníka a šel si prohlédnout chrany. „Trochu neohrabané, ale výrazné a silné. Ty kreslila Darsy Drvoštěpova.“ Zamručel. „Kotlina se musí šířit jako ničivý požár, když už jsou až takhle daleko na severu.“

„Slunce zapadá,“ upozornila ho Renna a uvolnila si tesák v pochvě. Do dloužících se stínů začala prosakovat magie, stezky do Jádra se otevíraly. „Měli bychom se dát do pohybu.“

Arlen zavrtěl hlavou a zase uhnul pohledem. „Zastavíme tady.“

„Nebudu se schovávat za chranami ani o noc víc, než je nutné,“ zavrčela Renna.

„Já tě o to ani nežádám,“ odtušil Arlen.

„Tak jedem,“ prohlásila Renna.

„Jedem kam?“ opáčil Arlen. „Jsme přesně tam, kde máme být.“ Šel k táborovým hranicím dřeva a začal narovnávat do ohniště dříví na podpal. Vyhýbal se jejímu pohledu, ale čišelo z něj prapodivné samolibé uspokojení, jako by to byla jen nějaká hra.

Vzplanul v ní vztek, horký a vášnivý, a v tu chvíli Renna koutkem oka uviděla, že magie, která se jí vinula u kotníků v něžných závitech a vírech, najednou proudí do ní jako kouř z dýmky. Jakmile si toho všimla, proudění se zastavilo, a ať se snažila sebevíc, nic ho nevrátilo zpět.

Podívala se na Arlena, který stále ještě zakládal na oheň, pyšný jako kočka s myší v zubech, a rozvzteklila se ještě víc. K němu magie přichází snadno jako dech, ale k ní ne. Proč?

Nesnědla jsem toho dost. Pořád mám před sebou ještě hodný kus cesty.

„Tak já jdu na lov,“ prohlásila.

Arlen pokrčil rameny. „Nezabije tě, když si dáš nejdřív něco k večeři.“

Renna by tu jeho oholenou hlavu nejraději zfackovala. Pěsti se jí zatínaly, nehty se zarývaly do dlaní, až vytryskla krev. Toužila rvát…

Vzpamatovala se. Tepala v ní magie, prapůvodní a mocná, která probouzí nízké pudy a rozdmýchává je do zuřících smrští.

Možná už jsem toho snědla až moc.

Zhluboka dýchala, znovu a znovu, pravidelně, tak jak ji to Arlen naučil během výuky šarusahku. Pěsti se pomalu začaly rozevírat, srdce přestalo divoce bušit či alespoň zpomalilo na pravidelný tlukot. Přinutila se sesednout, vyhřebelcovala Snoubenku a nechala ji napást na husté trávě u cesty.

Už skoro dojedli, když Arlen pátravě zvedl hlavu, jako by naslouchal něčemu hodně vzdálenému. Usmál se. „A je to tady.“

„Co?“ zeptala se Renna, ale Arlen rychle vstal, vyškrábal misku a uložil ji ke svému kuchyňskému náčiní. Pak nakreslil do vzduchu chranu a oheň vyhasl.

„Pojď.“ Arlen se vyhoupl do sedla, popohnal Soumračného Tanečníka do trysku a už se řítil po cestě.

„Ty zjádrasynu,“ zamumlala Renna, naházela do sebe zbytek večeře a hnala se za ním. Snoubenka se během dne postupně rozhýbala a ožila, ale stejně jim trvalo několik minut, než Arlena dohnali. Naštěstí už mezitím zastavil. Přímo před nimi se vznášela mlžná zář a ozývaly se odtamtud zvuky bitvy, ale Arlena to zjevně nechávalo v klidu.

„Vypadá to, že se Kotlina zase rozšiřuje. Počítám, že to vzali do rukou drvoštěpové.“ Arlen sesedl a bradou ukázal do lesa. „Vezmi si na sebe plášť, podíváme se, jestli na to odněkud uvidíme.“

Rychle ji vedl mezi stromy. Do cesty jim vstoupil lesní démon a hotovil se k útoku, ale Arlen na něj zasyčel, lesní chrany na jeho těle vzplanuly a jadrnce zahnaly. Brzy si našli místečko, kde byl porost řidší, hned u rozlehlé mýtiny, ještě plné pahýlů a vonící čerstvým dřívím. Tam se Arlen zastavil a ze tmy pozoroval dění.

V obrovském chraněném kruhu uprostřed mýtiny, plném stanů, nářadí a tažných zvířat, planuly mohutné hranice. Oheň skýtal světlo lidem, kteří se pohybovali po mýtině a bojovali s obrovskou hordou lesních démonů a jedním desetistopým skalním.

Všechny pudy v těle Renně říkaly, ať se vrhne do boje, krev vřela touhou zabíjet démony. Větřila ichor a v ústech se sbíhaly sliny při představě, že polyká to odporné maso.

Ale Arlen stál klidně a bylo jasné, že nemá v úmyslu jakkoli zasahovat. Ovládla se, sundala ruku z tesáku a zachumlala se do chraněného pláště, který ji skrýval před démonskými zraky.

Ten plášť se nějak změnil od té doby, kdy začala jíst jadrnské maso. Měla pocit, že z ní jeho chrany vysávají magii, ale přitom se nerozzářily jasněji, naopak, stejně jako samotný plášť spíš tmavly a matněly. Když na něj hleděla příliš dlouho, jímala ji závrať. Přemítala, kolik démonského masa asi bude muset sníst, než plášť vybledne a zmizí jejím očím úplně. Vypadalo to, že víc než Arlen, protože on ten plášť pořád viděl, i když si všimla, že se na ni nikdy nedívá příliš dlouho, když ho má na sobě.

„Co to dělají?“ zeptala se, když ji začalo nečinné mlčení tížit.

„Čistí prostor na velechranu,“ odpověděl Arlen. „Nejdřív pokácejí stromy, aby udělali střed vesnice, pak mýcení rozšíří a vyčistí zemi do tvaru chrany odpuzení, která bude mít několik mil v průměru. V noci pobíjejí démony, kteří v té oblasti povstanou, jinak by je chrana jen vytlačila na okraj odpuzení, až ji oživí.“

„Proč se to tak nedělá všude?“ podivila se Renna. Tak veliká chrana by přece přitahovala tolik magie, že by skrz ni žádný zplozenec Jádra nemohl proniknout, a bylo by téměř nemožné ji zničit.

„Řekl bych, že ještě za démonských válek se to dělávalo běžně,“ odpověděl Arlen. „Jenže pak na to lidé zapomněli a od Návratu měli zase tolik práce se schováváním, že už na nic jiného nemysleli.“

Renna něco zabrblala, zadívala se na bitvu pozorněji a okamžitě rozeznala drvoštěpy. Drvoštěp bylo ve vískách běžné příjmení, jmenoval se tak téměř každý, kdo kácel stromy nebo prodával dříví. Dokonce i v Tibbetské Říčce, stovky mil daleko, byla bezmála stovka Drvoštěpů, kteří žili pospolu u Zlatopňového lesa. Bylo až s podivem, jak moc se podobali Kotliňanům.

Byli to velcí, statní chlapi v hrubých kožených vestách bez rukávů, s chrániči na zápěstích a bicepsy většími než Rennina hlava. Stačilo by přimhouřit oči a viděla by Brine Drvoštěpa, který ji před pár měsíci hájil na radě. Té noci neměla sílu ani na to, aby se pohnula, natož aby se sama hájila, ale pamatovala si každé slovo z toho, jak ji stařešinové z Tibbetské Říčky odsoudili k smrti. Drvoštěpové tehdy stáli při ní.

Byly tu i ženy, všechny vyzbrojené kušemi nebo velkými chraněnými dýkami. Zpočátku si Renna myslela, že na sobě mají těžké sukně, ale když se pohybovaly, viděla, že to jsou široké, nabírané kalhoty, které jim dávají svobodu pohybu, aniž by je obíraly o cudnost.

Renna si přezíravě odfrkla. To byl přesně ten druh nesmyslu, který by udělaly spořádané hospodyňky v Tibbetské Říčce, což byl pravděpodobně důvod, proč nikdy nehleděly vlídně na Rennu a její sestry. Jirchářovic děvčata jen vzácně skrývaly před sluncem víc, než bylo nezbytné. Renna sama teď odhalovala co nejvíc, aby mohly černořapové chrany na těle vstřebávat magií nabitý noční vzduch.

Ženy obklopovala skupina mužů, kteří se od drvoštěpů nápadně odlišovali. Těžká dřevěná zbroj s nalakovanými chranami a vypálená dotvrda, těžké helmice a s nimi sladěná kopí a štíty. Na každém štítě byl uprostřed chranového kruhu namalovaný dřevěný vojáček.

„Kdo to je?“ zeptala se Renna a ukázala na ně.

„Dřevní vojáci,“ odpověděl Arlen. „Angierská vévodská garda. Vévoda Rhinebeck říkal, že je sem pošle k drvoštěpům na výcvik.“

„Vypadá to, že na tom výcviku moc dlouho nejsou,“ utrousila Renna. Navzdory okázalé zbroji stáli vojáci strnule, křečovitě svírali zbraně a úzkostlivě se rozhlíželi po démonech.

„Městští gardisté,“ souhlasil Arlen. „Zvyklí šikanovat lidi a možná tak rozehnat nějakou tu rvačku, ale pochybuju, že někdo z nich před příchodem do Kotliny vrhal kopím někde jinde než na cvičišti.“ Ukázal na jednoho. „A jak to tak vypadá, kníže Thamos je z té chásky zjevně nejhorší.“

A opravdu, muž, na kterého Arlen ukazoval, byl oděný právě tak, jak si Renna představovala knížete – v nablýskané ocelové zbroji se zlatými chranami. Byl vysoký, štíhlý, dobře stavěný, silnou čelist lemovaly úhledně zastřižené černé vousy.

Jenže ten kníže přešlapoval, protahoval si paže, kroutil hlavou a všeobecně, leč marně se snažil vyhnat ze svalů napětí. Renna cítila jeho strach přes celou mýtinu a věděla, že ho větří i démoni.

Bylo jasné, že drvoštěpové vykázali Dřevní vojáky do týlu a přidělili jim šalebně významnou povinnost střežit ženy, které takovou ochranu zjevně ani nechtěly ani nepotřebovaly.

Před lety požádal Rennin otec Brina Ramenáče a pár dalších drvoštěpů z Tibbetské Říčky, aby mu pomohli vymýtit kus půdy na osev. Renna a Beni se celé hodiny dívaly, jak pracují, jak promyšleně kácejí stromy, klestí je, svážejí dřevo a klučí pařezy. Hladké, zkušené pohyby, při každém máchnutí sekerou využívali vlastní tíhu nářadí, nemrhali silami.

Vidět kotlinské drvoštěpy při boji bylo víceméně stejné. Nářadí měli pořád stejné, jen chraněné, a používali je při práci drsně, zdatně a účinně.

Dva muži s velkými dlouhými sekerami střídavě podtínali nohy lesnímu démonovi. Byl vysoký a hubený a měl hrozivý dosah, ale jakmile šel po jednom drvoštěpovi, už na něj druhý zaútočil z opačné strany. Kde by se démonské hnáty dostaly až na tělo, tam drvoštěpové nastavovali do rány pochraněné chrániče zápěstí a magické záblesky démonský útok odrážely. Nakonec zasáhla jedna sekera démona zezadu pod kolenem a noha se mu podlomila.

„Samme!“ zavolal jeden sekerník a za démonem se vynořil drvoštěp v obrovských kožených holínkách. Nohou se opřel démonovi o záda, převrátil ho na břicho a celou svou váhou ho zalehl a přitiskl k zemi. V ruce držel obrovskou obloukovou pilu a rovnou se pustil do díla – přeřezával silný korovitý krunýř na krku, jen ichor stříkal a spršky magických jisker odletovaly. Během několika vteřin hlava odpadla.

„Noci,“ zašeptala Renna.

Arlen se usmál a přikývl. „To je Samm Drvoštěp, ale všichni mu říkají Samm Pila. Klestíval stromy, které drvoštěpové poráželi, aby se daly odtahat. Stovku za den. Teď stejně tak rychle klestí démony.“

Znovu někdo zavolal a Samm se ohlédl po drvoštěpovi, který sekal po lesním démonovi těžkým špičákem, jen z něj třísky lítaly. Každá chraněná rána zaháněla démona o krok zpět tak rychle, že ani nestihl chytit rovnováhu, ale špičák žádné trvalé škody nenapáchal, zranění se hojila stejně rychle, jako rány pršely. Samm na něj šel zezadu a stojícímu démonovi podřízl jednu nohu, silnou jako peň. Démon zavřískl, zhroutil se, drvoštěp křikl díky a rozmáchl se špičákem, aby démona dorazil.

Na protější straně mýtiny chytil tucet drvoštěpů skalnímu démonovi pařáty do lan a snažili se ho stáhnout na zem, ale jadrnec sebou mlátil a házel s drvoštěpy sem a tam. Dvě ženy po něm vytrvale pálily z kuší, těžké šipky už trčely z obsidiánového krunýře jako dikobrazí ostny, ale očividně tím ničeho nedosáhly, jen démona ještě víc rozdráždily.

Stáli u toho tři muži a chlapec, dva mladší muži s malými, ale těžkými palicemi, třetí starší, s těžkým železným perlíkem. Chlapec držel silný kovový klín.

„Tomm Perlík se svými syny,“ ukázal Arlen. „Sleduj.“

Skalní démon se pevně rozkročil, zatáhl za lana a v tu chvíli oba mladší muži vyrazili jako blesk a zabodli do škvír mezi pláty krunýře pod démonskými koleny chraněné bodce. Skoro zároveň udeřily jejich palice, jednou, podruhé, vylétly spršky magických jisker a bodce zajely hlouběji.

Démon zavřískl, zavrávoral a drvoštěpové se celou váhou pověsili na lana, aby ho strhli na zem. Démon se zakymácel, švihajícím ocasem zasáhl jeden hlouček mužů a tři srazil na zem. Jejich lana se volně zatřepetala, ale nečekané uvolnění z jedné strany démona vychýlilo tak, že zavrávoral do opačného směru, ztratil rovnováhu a převrátil se na zem.

Chlapec vyrazil rychle jako svišť a už stál skalnímu démonovi na hřbetě a zarážel chraněný kovový klín do škvíry, kde se pláty na krku stýkaly s pancířem na zádech. Tomm Perlík se k němu přidal, rozmáchl se perlíkem a jedinou ranou zarazil klín hlouběji, jen magie zahřměla. Záblesk byl tak jasný, až Renna oslepeně zamrkala, a než stačila oči zase otevřít, démon se pod ranami zhroutil a zůstal nehybně ležet.

Zkušené. Účinné. Žádné mrhání silami.

„To je sen,“ vydechla Renna. „Dočista jako by poráželi stromy.“

Arlen přikývl. „Tu první noc nebyl čas vyrábět zbraně, a už vůbec ne učit s nimi lidi bojovat. Muselo se pochranit to, co bylo po ruce, a drvoštěpové mi přinesli to nejvzácnější, co měli – své nářadí. Teď, když se každým dnem přidávají k boji další a další, se kopí vyrábějí ve velkém, ale s drvoštěpy se stejně nemohou měřit ani ti nejlepší bojovníci. Používání nářadí, s nímž jsou sžití po celá pokolení, jim dalo zvláštní cejch. Výjimečné postavení. Kolem nich chodí lidé po špičkách, a když je drvoštěpové neslyší, vymýšlejí si o nich pěkné báchorky.“

„A to všechno protože měli tolik štěstí, že ve zlých časech potkali Arlena Sedláka,“ řekla Renna. „Jako já.“ Arlen se na ni podíval, ale zvedla ruku, ať mlčí. „Já si nemyslím, že jsi Osvoboditel, o nic víc než ty, ale nemůžeš popřít, že máš zvláštní schopnost lidem ukázat, že mají páteř a…“ znovu se dotkla jílce tesáku, „zuby.“

Arlen cosi zamručel. „Řekl bych, že každý má nějakou zvláštní schopnost.“

„Rozhodně není na škodu, že Kotliňané jsou tak velcí, že si člověk musí vyskočit, aby je mohl políbit, jak říkávala moje sestra,“ zamumlala Renna.

„Všichni takoví na začátku nebyli,“ poznamenal Arlen. „Svou roli sehrála magie. Slunce ji sice s ránem spálí, ale ona ještě předtím stačí ovlivnit všechno, čeho se dotkne. Dokonce i chraněné zbraně se obvykle nezlomí ani neotupí. A drvoštěpové, ti jsou nasáklí magií noc co noc už skoro rok. Staří mládnou, mladí dospívají předčasně.“

Ukázal na jednoho. „Vidíš tamhletoho s těmi prokvetlými vlasy?“

Renna se podívala, kam ukazoval, a uviděla muže, jemuž se na pažích a nohou boulily svaly s naběhlými žílami. Stál proti sedmistopému lesnímu démonovi. Přikývla.

„Jmenuje se Yon Šedivec,“ pokračoval Arlen, „a je to nejstarší muž v Kotlině. Ještě před rokem měl vlasy úplně bílé, potřeboval hůl, aby se mohl aspoň belhat, a ruce se mu třásly.“

„Čestné slovo?“ zeptala se Renna.

Arlen přikývl a znovu ukázal, tentokrát na mohutného muže v nejlepších letech, který útočil na stejného démona, zatímco Yon odváděl jeho pozornost. „Linder Drvoštěp. Není mu víc než patnáct.“

Nějaký lesní démon se hřbetem pařátu ohnal po urostlém drvoštěpovi. Muž odletěl o několik stop, dopadl na zem, jen to žuchlo, špičák mu vypadl z ruky. Renně se nezdálo, že by byl zraněný, ale než stihl vstát, démon se na něj vrhl.

Vmžiku měla v ruce nůž, ale ledva se dala do pohybu, Arlen ji chytil za rameno. Střelila po něm vzteklým pohledem, ale on jí jen ukázal bradou zpátky na mýtinu. Renna se tam podívala a zjistila, že démonovi mezitím skočil na hřbet obrovitý vlčák a strhl ho na zem. Obří morda odtrhla kus hrubého, sukovitého démonského krunýře a tesáky zajely do měkkého svalstva vespod.

Muž se mezitím vzchopil a zarazil jadrnci špičák do lebky, jen to luplo. Pes k němu vzhlédl. Z mordy kapal černý démonský ichor, pro Renniny chraněné oči jasně zářící magií. Byl to ten největší pes, jakého kdy Renna viděla, alespoň pět set liber váhy, s drsnou, uhlově černou srstí a drápy tak velkými, že je snad ani nemohl pořádně zatáhnout. Zavrčel na drvoštěpa, ale ten se jen rozesmál, podrbal ho za ušima a rozběhl se zase do boje. Cestou hvízdl a pes si olízl ichor ze zubů a běžel za ním.

„Stvořiteli,“ vydechla Renna. „Ten je obrovský jako noční vlk.“

„Nebýval,“ řekl Arlen, „ale požírá démony. Pokaždé, když toho zpropadeného psa vidím, tak je zase o kus větší.“

„Takže to je ten hlavní důvod, proč noční vlci dorůstají do takové velikosti?“ zeptala se Renna.

„Řek‘ bych,“ odtušil Arlen.

V zápalu boje pronikl přes drvoštěpy osmistopý lesní démon a zaútočil na Dřevní vojáky. Vojáci se rozkřičeli, na kopí dočista zapomněli a rovnou srazili chraněné štíty k sobě. Jenže když chrany vzplanuly, zpětný náraz zatlačil vojáky dozadu, takže vevrávorali rovnou na ženy, které měli střežit. Jeden ztratil půdu pod nohama úplně a strhl s sebou na zem dvě ženy s nabitými kušemi. Svalili se na jednu hromadu a jiný voják zaječel – jedna kuše vystřelila, šipka probodla lakovanou zbroj a zabodla se mu zezadu do stehna.

Lesní démon, kterého chrany odrazily, se skoro ani nezakymácel a teď se hnal rovnou do vzniklé mezery.

Kníže Thamos zařval, zapomněl na strach a zahradil mezeru vlastním tělem. Jediným máchnutím paže nastavil démonským pařátům štít, odrazil je, až vylétly pruhy magických jisker, a bez meškání vrazil démonovi do břicha krátké bodné kopí. Renna viděla, jak zbraň žene do knížecí paže magii a plní ho mocí.

Byl to sice mistrně provedený útok, jenže Thamosovo kopí nezasáhlo žádnou životně důležitou oblast. Démon se po krátkém otřesu rychle vzpamatoval a znovu se po něm rozmáchl větvovitým pařátem. Thamos se před první ránou shýbl a další chytil štítem, ale zároveň se nemínil vzdát svého kopí, které se marně snažil vytrhnout ze silného korovitého démonského krunýře. Bodné chrany na hrotu prorazily dovnitř celkem snadno, ale nebylo tam nic, co by mu pomohlo vytrhnout kopí ven.

„Špatné chranění na tak hezké kopí,“ poznamenal Arlen. „Ale jestli je kníže chytrý, nakonec kopí pustí a nechá to na ženách.“ A opravdu, několik žen už mělo namířené kuše, a jakmile jim kníže uhne z cesty, začnou pálit.

Ale Thamos je všechny překvapil. Vztekle zařval, a aniž kopí pustil, zvedl nohu a okovanou botou opakovaně kopal jadrnce do břicha. Úderné chrany na podpatku se rozzářily a útočily na démona zas a zas, až konečně kníže vyrval své kopí a skopl jadrnce na záda. Vzápětí se na něj vrhl a vrazil mu čerstvě osvobozené kopí rovnou do srdce.

Pak se zapřel nohou o démonskou hruď, aby svou zbraň snadněji vytrhl ven. Vytryskla sprška ichoru, kopí povolilo, kníže vítězoslavně zahalekal a vydal se na pomoc dvojici drvoštěpů, zapletené do jiné šarvátky. Vrazil kopí do zad démonovi, kterému čelili, a za těžkého supění nalehl na kopí tak těsně k jadrnci, až se mu rozzářily i chrany na zbroji.

Ten vyděšený šlechtic, kterého Renna viděla ještě před chvílí, byl pryč. Kníže teď ječel jako pominutý, běhal po mýtině sem a tam, s vervou se vrhal do každé bitky a málo se staral, jestli mu něco nehrozí.

Ozval se bolestný výkřik, Renna se obrátila a zjistila, že lesní démon sekl jednoho drvoštěpa drápy do hrudi. Muž ještě z posledních sil dokázal chabě švihnout sekerou a démona odrazit o krok dozadu, ale pak mu zbraň vypadla z ruky a drvoštěp se zhroutil na zem.

Renna se napjala a Arlen už byl v běhu. Pádila mu v patách, ale ani jeden z nich tam nemohl dorazit dřív, než démon zasadí smrtelnou ránu.

Najednou se kolem ní něco mihlo, Renny se zmocnila důvěrně známá závrať a zničehonic se před ní objevila štíhlá dívka, která si zrovna rozhrnula chraněný plášť, tolik podobný tomu, co na sobě měla Renna, aby se jí záhyby nepletly pod nohy. Pod pláštěm měla pestrobarevný oděv – volné pantalóny, halenu a navrch šněrovačku. Proti padlému drvoštěpovi byla poloviční a proti obrovitému lesnímu démonovi vypadala jako kočka syčící na nočního vlka. Přesto se mu postavila neohroženě, vyzývavě se mu zahleděla do očí, a ledva po ní chňapl pařátem, zvedla housle, přiložila smyčec ke strunám a vyloudila sled pronikavě drásavých falešných tónů.

Démon zavřískl a máchl po ní prackou, ale dívka jen uskočila, převalila se na zemi rovnou zase do stoje a vůbec přitom nepřestala hrát. Démon si přitiskl pařáty na uši, znovu zanaříkal a vrávoravě couval.

Další oslnivá šmouha a za démonem se objevila urostlá, statná žena, nikým neviděná, dokud se nerozmáchla obrovskou chraněnou dýkou a neusekla démonovi jeden hnát. Zranění znásobené skřípavými zvuky houslí bylo na démona už moc – prchal z boje, a to rovnou na Arlena a Rennu. Arlen v běhu chytil jadrnce za jeden roh, přitáhl si ho blíž a nakreslil mu na hruď žárovou chranu. Pak démona roztočil a odhodil jako zářivou kouli kvílejících plamenů a pádil dál ke zraněnému drvoštěpovi.

Když ženy uviděly, že k nim běží Arlen, v očích jim překvapeně zajiskřilo, očividně ho poznaly, ale zároveň bylo patrné, že se i lekly. Ta, která démonovi uťala pařát, ze sebe překvapení setřásla první.

„Však už bylo načase, aby ses vrátil,“ řekla, klekla si ke zraněnému a rychle začala z těžké kapsářové zástěry vytahovat ranhojičskou výbavu na ošetřování ran. Mladá dívka pořád ještě zírala na Arlena s otevřenými ústy.

Arlenovi zacukaly koutky. „Taky tě rád vidím, Darsy.“ Podíval se na dívku. „Ty se starej o hudbu, Kendall,“ ukázal bradou na housle a klekl si ke kořenářce. Kendall se narovnala, zvedla housle a rozhlížela se mýtinou po další oběti.

Drvoštěp se rozkašlal tak křečovitě, až Arlenovi stříkla do obličeje krev, a pak znehybněl. Arlen tomu nevěnoval žádnou pozornost, pevně ho přidržel a čekal, až ho Darsy prohlédne.

„Noci,“ zašeptala. Od prsou k boku se táhly tři tržné rány a všechny silně krvácely. „Tohle nezvládneme.“

„Démonské lejno nezvládneme,“ ulevil si Arlen a pustil se rovnou do první rány. Prsty stiskával okraje k sobě, druhou rukou kreslil do vzduchu řady chran. Kolem ran se mihotala měkká záře a Darsy s dívkou jen němě zíraly, jak se osudné rány zavírají a srůstají.

Muž najednou zhluboka nabral dech a pokusil se vstát, čímž si přivodil další záchvat kašle. Arlen mu položil dlaň na hruď a přitiskl ho k zemi. Muž otevřel oči a vzhlédl. „Ty ses vrátil?“ zachrčel.

Arlen se usmál. „Jistěže jsem se vrátil, Jowe Drvoštěpe.“

„Povídalo se, žes nás opustil,“ zašeptal Jow, „ale já jsem víru nikdy neztratil.“

Arlen rozmrzele semkl rty, ale shýbl se, zvedl muže, jako by to bylo malé dítě, a odnesl ho do bezpečí chranového kruhu. Tam našel pastýře, staršího muže s vousy šedými jak dešťový mrak. Přes prostou hnědou kutnu měl silnou rochetu zdobenou záštitnými chranami, obklopujícími pastýřskou hůl, symbol jeho řádu. Jak uviděl Arlena, vytřeštil oči, ale s akolytou v patách šel rychle k němu, převzali Jowa a přenesli ho do chraněného stanu, na jehož chlopních se rovněž skvěla pastýřská hůl. Celou dobu nespouštěl Arlena z očí a obratem se zase vynořil ze stanu s holí z leštěného zlatopně s vyřezanými chranami a z bezpečí chranového kruhu šel sledovat boj.

Bitva už skomírala a kníže, který pobíhal od šarvátky k šarvátce, najednou shledal, že nemá nepřítele. Ztěžka supěl a rozhlížel se kolem jako šílený, ale když se nikde nedalo nic nebezpečného najít, najednou se rozklepal a ztěžka se opřel o kopí. Vmžiku u něj byli jeho muži, srotili se kolem něj a zakryli ho cizím pohledům. Z kruhu obrněných zad se k Renně donesly dávivé zvuky.

„A tak je to vždycky,“ poznamenala Darsy. „Když v něm vzkypí krev, tak není náruživějšího bojovníka nad hraběte, ale jak vychladne, padne jak podťatý strom.“

„To není nic, zač by se měl člověk stydět,“ ozval se Arlen. „Sám jsem se tak kolikrát cítil. Už jen sama skutečnost, že je v noci venku, o mnohém vypovídá…“ odmlčel se. „Hrabě?“

Darsy přikývla. „Přišel s umělecky vyvedeným lejstrem, v němž ho vévoda jmenoval ‚Pánem Drvoštěpské Kotliny a přilehlého okolí‘, a s kolonou povozů míli dlouhou. A s vojáky. Víc než tisícovka jich byla, a spousta lučištníků, že prý jdou budovat opevnění proti Krasijcům. Už mu začali stavět tvrz. Ale lidi jsou tak vděční za jídlo a přikrývky, že ani nic nenamítají, a co taky, když jste si ty i Leesha odešli jen stvořitel ví kam.“

„Takže vy jste mu prostě Kotlinu předali?“ zeptal se Arlen.

„Neměli jsme moc na vybranou,“ odtušila Darsy. „Ale není to až tak zlé. Lidi znalé svého řemesla nechává Thamos převážně na pokoji a nikdo mu nemůže upřít pomoc ani naději, kterou přináší lidem, co už nic jiného nemají.“

Boj skončil, ale Renna se dál dívala na drvoštěpy, kteří teď postupně procházeli mýtinu a ověřovali si, že mršiny jsou opravdu mrtvé. V tom poznávala Arlenův výcvik. Démoni se hojí magicky rychle a dokonce i po zásahu chraněnými zbraněmi se dokážou v několika minutách vzpamatovat z čehokoli vyjma smrti nebo rozsekání na kusy. Nejeden zdánlivě mrtvý démon, ležící na mýtině, zavřískl, když se drvoštěpové přiblížili, a sekal po nich pařáty nebo se snažil uprchnout. Takoví byli rychle přišpendleni k zemi, a i pak sebou divoce mlátili, když jim drvoštěpové začali rozřezávat silné krunýřové hřebeny kolem krku. Ono useknout hlavu třebas i malému lesnímu démonovi vyžadovalo několik ran sekerou, takže občas musel přiložit ruku k dílu dokonce i Samm Pila.

Renna zašla za Arlenem a ženami a pátravě si prohlížela jejich chraněné pláště, z nichž ji jímala závrať.

„Tys chranil i jejich pláště?“ zeptala se Arlena a předem se bála, co uslyší.

Darsy se najednou obrátila, vlastně si Renny všimla až teď, zejména jejího oblečení, či přesněji jeho nedostatku. Pohledem přelétla Rennina ramena a hněvivě rozšířila chřípí. Pak popadla lem Rennina pláště a zvedla si ho ke světlu, aby si mohla lépe prohlédnout vyšívání, načež se rozhořčeně obrátila k Arlenovi a hrubým prstem mu zahrozila rovnou do obličeje.

„Tys jí dal svůj plášť neviditelnosti?! Copak nevíš, jak se na něm mistryně Leesha nadřela!?! Víc než na vlastním! A tys jí ani nepoděkoval, ani jednou jsi ho neoblékl! A teď si ho klidně zahodíš…“

„Ty krávo blbá!“ zaburácela Renna, vytrhla jí lem svého pláště a vrazila mezi ně. „Takhle s ním mluvit nebudeš!“

„Nebo co?“ vyjela na ni Darsy, vztyčila se nad Rennou a nahnula se nad ni tak, že se jejich nosy téměř dotýkaly. „Tobě do toho nic není, ženská, takže sklapni, nebo tě přehnu přes koleno.“

Darsy možná byla kořenářka, ale bojovnice to byla určitě. Byla víc než o hlavu vyšší než Renna a byla statná, samý sval a žádné sádlo. Na sobě měla ty samé volné pantalóny jako ostatní bojující ženy, a k tomu velký chraněný srpovitý nůž. Ten jistě sloužil stejně dobře k podtínání tuhých bylinných stonků jako démonských údů. Jílec byl pěkně ohmataný.

Ale Renně to všechno bylo fuk; popadla ji za krk a začala ji škrtit. Darsy se vzpouzela, mohutné ruce škubaly za Renninu paži, ale to mohla zrovna tak dobře škubat s ocelovou tyčí. Rozmáchla se těžkou pěstí, ale Renna pěst snadno odklonila, chytila Darsy za zápěstí, trhnutím jí paži narovnala a zapáčila. Darsy začala brunátnět v obličeji a žíly na krku jí naběhly.

„Tak dost, Ren!“ zasáhl Arlen a chytil ji za ruce. Svíral ji tak silně, až nakonec v obou rukou ztratila sílu a pustila Darsy. Pak ji odtáhl stranou jako kočku, která vyskočila na pult, aby si očichala řeznický špalek.

„Ona si začala,“ zavrčela Renna a prala se s jeho železným sevřením stejně marně, jako se Darsy prala s ní. „Viděl jsi to.“

„Jo,“ souhlasil tiše Arlen. „Začala. Ale za to se nezabíjí. Nebo snad tehdy v Říčce udělali správně, že tě přivázali na pranýř?“

Renna se přestala vzpouzet, jako by jí vychrstl na hlavu kýbl ledové vody. Jistě, měl pravdu. Sice jen málokdo by popřel, že Harl Jirchář dostal, co zasloužil, když ho Renna ubodala jeho vlastním tesákem, jenže Darsy Drvoštěpova nebyla žádný Harl.

Přesto něco v ní toužilo po krvi té ženské. Renna se zhluboka nadechla, přijala ten pocit a nechala ho odplynout. Arlen vycítil, že se uvolnila, a okamžitě ji pustil.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Darsy, která sípala a mnula si krk.

„Jo,“ zaskřehotala Darsy.

Arlen stroze přikývl. „Tak si zapiš za ty svoje zpropadené uši, že do toho, co dělám se svými osobními věcmi, ti vůbec nic není. Kromě toho si myslím, že Leeshe by se ani za mák nelíbilo, že roznášíš drby o jejích vztazích.“

„Jo,“ rozkašlala se Darsy. „To máš asi pravdu.“ Obrátila se k Renně. „Moje máma se do mě snažila vtlouct nějaké móresy, ale nějak se jí to nikdy nepodařilo.“

Renna nevrle zamručela. „Hádám, že ani já jsem nebyla dvakrát přívětivá.“

Dívka si odkašlala a všechny zraky se obrátily k ní. Bylo jí sotva sedmnáct a byla hezká, ale zblízka Renna viděla hrubé jizvy, které se táhly zpod výstřihu od haleny. Kdysi byla blízko smrti. Velmi blízko. A dokáže očarovat jadrnce svou hudbou. O Arlenových povídačkách o zrzavém žonglérovi si Renna myslela své, jenže dneska to viděla na vlastní oči.

Arlen se usmál a dívce se poklonil. „Hraješ čím dál lépe, Kendall. Vypadá to, že Rojer své učedníky pěkně prohání.“

Kendall sklopila oči k zemi a v těch očích byl smutek.

„Rojer je už pár měsíců pryč,“ ozvala se Darsy. Pořád chraptěla, ale hlas už jí sílil. „Odešel do Rizonu s mistryní Leeshou. A zbytek jeho učedníků radši hraje k tanci než k boji s démony.“ Něžně šťouchla Kendall do ramene. „Ale ne tak naše malá houslová čarodějka. Ta má cenu tuctu kopiníků.“ Kendall dál klopila oči k zemi, ale Renna si všimla, že se červená a na rty se vplížil stísněný úsměv.

„Jak dlouho už je Leesha pryč?“ zeptal se Arlen.

„Odešla s Krasijci před dvěma měsíci,“ odpověděla Darsy.

Arlen vztekle zamručel. „Takže je pravda, že Jardir přišel do Kotliny a odvedl ji?“

„Podle zvyku,“ odtušila Darsy.

Arlen svraštil obočí. „Co tím chceš říct?“

Darsy se zhluboka nadechla a podívala se na něj. „Požádal ji o ruku.“

Arlen vyvalil oči a čelist mu poklesla. Byl to jen zlomek vteřiny, vzápětí ten výraz z jeho tváře zmizel, ale byl tam, jasný jako den. Dokonce i magická aura, která ho obklopovala, se znatelně změnila, na povrchu popraskala a prskala jako živé dřevo v ohni.

Renna ještě nikdy neviděla, že by Arlena něco tak překvapilo, a nebyla si jistá, jak si to má vyložit. Leesha Papírova je možná minulost, ale pořád nad ním má moc.

Arlen se naklonil k Darsy. Už byl naprosto klidný a vážný, jen oči měl rozčílené. „Ty mi chceš říct, že se Leesha rozhodla provdat za Ahmanna Jardira? Za toho prolhaného, zlodějského, zabijáckého zjádrasyna? To se mi tím snažíš říct, Darsy Drvoštěpova?“ Jeho hlas za řeči nabíral na síle. Nekřičel, ale rozhodně mluvil nahlas. A Renna znovu uviděla, jak se k němu valí volná magie z okolí a jeho chrany nabírají zář. Darsy se od něj odtáhla jako od syčícího chřestýše.

„Ona neřekla ano!“ Darsy v podstatě řvala. „A neudělala žádnou hloupost. Říkala, že je to záminka, jak zjistit, co napáchal na jihu. Spočítat jeho vojsko, poznat jeho zvyky. A taky nešla sama. Vzala si s sebou Rojera, Gareda, Wondu a své rodiče, aby na ni dohlédli.“

„Na tom vůbec nesejde,“ odsekl Arlen. „Krasijcům stačí, že šla a vzala si s sebou otce, to pro ně samo o sobě znamená, že ji Erny dává na trh a jen čeká na dobrou cenu.“

Darsy se zachmuřila. „Taková drzost! Mistryně Leesha není žádná kráva na prodej!“

„Pro ně ano!“ odsekl Arlen. „Krasijci nezacházejí s ženami jako se svobodnými lidmi. Je jedno, jestli je to vévodkyně nebo děvečka od krav, žena je pro tyhle lidi prostě jen majetek, který se kupuje a prodává. A když se ten zjádrasyn Ahmann Jardir na něco upne, Darsy Drvoštěpova, tak ho nikdo nepřeplatí. Nikdo! Nikdo!“

Darsy schlípla, touha po boji z ní vyprchala, přikývla. „Říkala jsem jí, že je to hloupost, ale neposlouchala mě. Tvrdohlavá jako jadrnec.“ Přes obličej se jí mihl sklíčený výraz, jako by ji bolelo jen přiznat, že její převzácná mistryně udělala chybu. Renna si odplivla. Darsy sebou trhla, ale poznámky si odpustila.

„Ale zatím si nemyslím, že by jí něco hrozilo,“ řekla. „Pravidelně od ní dostávám dopisy a všechna tajná znamení říkají, že se jim všem vede dobře. Jednu věc musím Krasijcům přiznat, mají vynikající posly.“

„Tajná znamení?“ opáčil Arlen.

„Říkala jsem ti přece, že nedělá hlouposti,“ odsekla Darsy a konečně sebrala odvahu a podívala se mu zpříma do očí. „Mistryně Leesha počítala s tím, že budou Krasijci číst její dopisy, ale sdělila mi obraty a slova, které jsem se musela naučit nazpaměť a kterými by mi dala vědět, jak se věci mají, i kdyby jí někdo při psaní vedl ruku. Zatím to vypadá, že Jardir drží slovo, ale podle Leeshi se jeho armáda roztáhla po celém Rizonu a je tak velká, že se ani nedá spočítat. Výslovně nás žádala, abychom se o tobě ani slůvkem nezmiňovali, ale řekla nám, jakými slovy jí máme dát vědět, že ses vrátil.“

„Tak jí dejte vědět,“ požádal ji Arlen, „a sdělte jí, že se musí bezodkladně, ihned vrátit do Kotliny. Mám zprávy, které nemohou čekat, a na ty vy tajnou řeč nemáte.“

„Ode mne neuslyšíš slůvko proti,“ odtušila Darsy. „Stvořitel mě nikdy nezamýšlel udělat vesnickou kořenářkou.“

„Doba je těžká, Darsy Drvoštěpova, a ty musíš unést, co na tebe život naloží,“ sdělil jí Arlen. „S novoluním se přižene něco zlého. Něco, vedle čeho bude Jardir vypadat jako ovád, co nám bzučí do uší.“

Darsy zbledla. „O co jde?“

Arlen tu otázku přešel mlčením. „Kdo mluví za drvoštěpy, když je Gared pryč?“

„Kdo asi?“ opáčila Darsy. „Řezničtí. Dokonce i ten nový hrabě má tolik rozumu, aby se jim do těch chran nepletl. Zadal jim sice vévodské zakázky, ale je dalek toho, aby je žádal o něco, co stejně nemají v úmyslu sami udělat.“

Ozval se nadšený štěkot a na Arlena se řítilo cosi těžkého a nabitého jasnou magií. Renna tasila nůž, ale Arlen si jen klekl a rozevřel náruč obrovskému vlčákovi, který ho převalil na záda a začal mu olizovat obličej. Arlenův smích byl nakažlivý.

„Ještě jsi toho bastarda nenaučil sednout, Evine Drvoštěpe?“ zeptal se Arlen jeho pána, který už přicházel.

„Stín si sedne, když se mu chce, a nikdy jindy,“ odtušil Evin. „Dobře, že jsi zase zpátky, pane.“

„Co Brianne a kluci?“ vyptával se Arlen, zatímco se ze sebe snažil sundat toho obrovského psa.

„Kluci rostou jako z vody,“ odpověděl Evin. „Callen bude sám brzy drvoštěpem a Brianne už nosí v břiše další. Modlíme se ke Stvořiteli, aby to tentokrát byla holka.“ Vyčkávavě se zadíval na Arlena.

Arlen si povzdechl. „Dítě jako dítě, Evine. Vůbec nejsem přesvědčen, že je nějaký Stvořitel, tím méně takový, který by poslouchal mé modlitby. Jen doufám, že když to bude holka, tak bude po mámě.“

Všichni se na něj vyjeveně podívali, jako by nemohli uvěřit, že Arlen udělal vtip, ale pak Evin vybuchl smíchy, ostatní se k němu přidali a napětí povolilo.

Darsy si odkašlala, zachytila Arlenův pohled a bradou mu ukázala na bojiště, odkud právě přicházel hrabě. Ústa si utíral hedvábným kapesníkem, ale krok měl rázný. V patách mu šli dva bojovníci, muž a žena.

„Vemeno a Merrem Řezníkovi,“ zašeptal Arlen Renně. „Až do bitvy o Drvoštěpskou Kotlinu to bývali opravdoví řezníci.“

Řezníkovic byli podsadití a zavalití. Silné paže křížem krážem rozryly jizvy, na obličej se boj podepsal popáleninami. Vemeno byl plešatý a upocený, na sobě měl silnou koženou řeznickou zástěru, vespod vyztuženou, pocákanou od démonského ichoru. Merrem na sobě měla stejně jako Darsy volné pantalóny, které na první pohled vypadaly jako sukně. Koženou šněrovačku měla vyztuženou stejně jako Vemeno zástěru a stejně tak pocákanou od démonské krve. Oba dva vypadali, že by si klidně přehodili přes rameno krávu. Těžké řeznické sekáčky, které měli u pasu, se v podstatě nelišily od toho, který používal Harl k porážení prasat, jen byly mocně chraněné a Renna pochybovala, že je kdy používali k porážkám.

Nesli se pyšně jako starostové kráčející na vesnickou radu. Ostatní drvoštěpové se trousili za nimi, celí zakrvácení, zpocení, páchnoucí od démonského ichoru a všichni kolem sebe šířili silnou magickou zář. A všichni se tyčili nad Rennou jako věže, až měla pocit, že stojí mezi stromy. Vzrušeně si mezi sebou šeptali, ukazovali si na Arlena a kreslili do vzduchu chrany. Naopak Dřevní vojáci se rychle zařadili za hraběte do vyrovnaného útvaru a pochodovali s vypnutou hrudí a kopími v rukou, připraveni pro svého knížete na povel zabíjet.

Hrabě Thamos sice nebyl tak vysoký jako Kotliňané, ale svou naleštěnou zbrojí a silnou magickou září to více než vyrovnával.

„Nikdo v Kotlině nezapomněl, cos pro nás udělal,“ řekla Darsy rychle, než se hrabě přiblíží na doslech. „Drvoštěpové půjdou, kam jim Tetovaný řekne, a nikam jinam.“

Arlen přikývl. „Ta záležitost s ‚Tetovaným‘ je to první, co hodlám vyjasnit.“

Thamos se zastavil ve zdvořilé vzdálenosti od Arlena a bohorovně se pohupoval na patách, zatímco před ním se zničehonic vynořil mužík, jehož si Renna dosud nevšimla. Na sobě měl zbroj a v řemení na zádech krátké kopí, ale nevypadal jako bojovník. Zbraň i zbroj působily spíš ozdobně než účelně. Ruce měl hladké, pravděpodobně používal víc brk než kopí. Na šedém heroldském pláštíku měl vyšité dva znaky – trůn obrostlý břečťanem a Dřevního vojáka. Poklonil se.

„Dovol mi představit ti jeho výsost hraběte Thamose z Drvoštěpské Kotliny, maršála Dřevních vojáků, bratra vévody Rhinebecka Angierského a pána všech zemí a lidu mezi řekou Angiers a Jižní hranicí.“

Thamos se podíval na Arlena a skoro nepostřehnutelně mu pokynul. Renna sice nevěděla o dvorských mravech nic, ale výsměch poznala na první pohled. Pousmála se, už se tetelila blahem nad představou, jak Arlen toho chlapa dostane.

Ale k jejímu překvapení vysekl Arlen hlubokou poklonu. „Hrabě Thamosi,“ pronesl hlasitě, aby ho všichni slyšeli. „Díky ti, že jsi přinesl pomoc a útěchu uprchlíkům trpícím na tvém panství. Pro Kotlinu je čest, že za noci stojíš drvoštěpům po boku.“

Thamos podezřívavě přimhouřil oči, jako by čekal nějakou lest, ale Arlen se jen znovu uklonil. „Nikdy jsme si nebyli řádně představeni,“ řekl. „Vlastně jsem nebyl nikdy řádně představen nikomu z vás,“ významně obsáhl pohledem Darsy, Řezníkovic a celý houf. „Jsem Arlen Sedlák z Tibbetské Říčky.“

Po těchto slovech se rozhostilo naprosté ticho. Renna se rozhlédla a viděla, že všichni zadržují dech a čekají na Arlenova další slova.

Ticho vypadalo nekonečně, ale ve skutečnosti trvalo jen pár vteřin. Pak začali mluvit všichni naráz a v tom halasu se nedalo rozeznat, co kdo říká. Dokonce i Dřevní vojáci, nastoupení v sevřeném útvaru, si začali mezi sebou šeptat.

Thamos střelil pohledem po Řezníku Vemenovi, ten se obrátil a zadíval se na dav. „Sklapněte!“ vyjel na ně zostra, aby překřičel ten lomoz. „Tohle není žádné žonglérské představení!“ Hluk okamžitě utichl, vyjma pár brblání, ale Renna viděla, jak lidi svrbí jazyk. Dlouho to nevydrží.

Thamos špulil rty a pomalu trávil Arlenova slova. „Tak Tibbetská Říčka říkáš,“ zamručel. „Takže ty jsi vlastně Milňan. Euchorův poddaný.“ Vyplivl to jméno, jako by to byl jed.

Arlen pokrčil rameny. „Čáry na mapě to možná říkají, ale pravda je taková, že Euchor do Tibbetské Říčky nikdy nezajel a tamní lidé mu tuto laskavost opláceli. Já jsem vyrostl v Říčce, to ano, ale jsem svým vlastním pánem.“ Podíval se hraběti zpříma do očí. „Euchor mi nemá co rozkazovat o nic víc než ty.“

Thamos na něj podezřívavě zamžoural a navzájem se do sebe zaklesli pohledem. Hrabě v bitvě zabil několik démonů a z něj i z jeho zbroje teď divoce žhnula jádrová magie. Renna kolem něj viděla auru, která tepala s jeho dechem, a věděla, že hrabě může být nadlidsky rychlý. Neskutečně silný. A že magie v něm ho vyzývá k útoku.

Asi by si dělala starosti, ale i když teď byl hrabě mocný, přece jen stál proti Arlenu Sedlákovi. Tetování na jeho kůži jasně žhnulo. Renna nevěděla, jestli to je či není záměr, ale účinek, který to mělo na dav, byl zřetelný. Mnozí drvoštěpové začali mumlat modlitby a kreslit do vzduchu chrany.

Hrabě a Arlen stáli proti sobě jako dva psi předvádějící se před fenou, ale Arlen měl větší zuby a přízeň smečky. Všude kolem už drvoštěpové významně potěžkávali své nářadí a Dřevní vojáci se neklidně ošívali.

Arlena nechalo to napětí v klidu a upřený pohled přerušil odzbrojujícím úsměvem. Obrátil se k Renně, uklonil se a uhlazeně, navyklým pohybem jí pokynul. Možná nepředváděl dvorské mravy mockrát, ale bylo jasné, že je zná.

„Velice se omlouvám, že jsem tě nepředstavil své společnici,“ řekl. „Toto je Renna Jirchářova, také z Tibbetské Říčky.“ Napřímil se, podíval se přes Thamosovu hlavu na shromážděné drvoštěpy. „A moje snoubenka.“

A znovu Renna viděla, jak davu hromadně klesla čelist, ale tentokrát cítila, že klesla i jí. Tím, že to vyslovil nahlas, před těmito lidmi, to bylo mnohem skutečnější než ještě před chvílí. Byla veřejně zasnoubená s Arlenem Sedlákem. Znovu.

Tentokrát se nejrychleji vzpamatoval Thamos, přistoupil k Renně, uklonil se, uchopil ji za ruku a uhlazeně ji políbil. „Je mi ctí se s tebou seznámit, slečno Jirchářova. Dovol, abych ti jako první blahopřál.“

Renna věděla z žonglérské pantomimy, že ve Svobodných městech pánové líbají dámám ruku, ale ještě nikdy to neviděla ve skutečnosti. Strnula, neměla ani nejmenší ponětí, co má dělat. Cítila, jak jí rudnou tváře, a byla vděčná za pláštík tmy, který jí poskytla noc.

„D-děkuju,“ vypravila ze sebe nakonec.

Thamos se narovnal a obrátil se zpátky k Arlenovi. „A teď,“ řekl tiše, „pokud už ses dostatečně napředváděl před venkovany, bychom snad mohli prohodit pár slov v soukromí?“

Arlen přikývl a hraběcí sluha doprovodil oba vůdce do rozlehlého pavilonu z těžké plachtoviny, který stál uprostřed chraněné části mýtiny. Uvnitř byl stan bohatě vybaven teplými kožešinami místo koberců, postelí s nebesy a velkým stolem s tuctem židlí. V čele stálo něco, co by Renna dokázala popsat jen jako trůn, těžký kus nábytku z hlazeného dřeva s vysokým opěradlem a velkými, břečťanovitě vyřezávanými područkami. Byla to ta největší židle, jakou kdy viděla, a tyčila se nad všemi ostatními židlemi v místnosti jako obr. Když Thamos v magické aureole a lesklé zbroji zaujal své místo, vypadal jako sám Stvořitel, předsedající soudnímu jednání.

O chvíli později si Thamosův sluha Arther zdvořile odkašlal a odhrnul plachtovinu pastýři, kterého Renna viděla už předtím; staral se o Jowa Drvoštěpa a další zraněné. Nesl si svou chraněnou hůl, ale i když měl vousy šedivé, pořád se držel rovně a očividně žádnou oporu nepotřeboval.

„Pastýř Hayes, vysoký inkvizitor Pastýře Pethera Angierského,“ ohlásil Arther. Arlen svraštil obočí a Renna vycítila, že mu nedůvěřuje od prvního okamžiku.

„Vzpomínám si, že sem byl poslán, aby zastoupil pastýře Jonu,“ poznamenal Arlen s pohledem významně upřeným na Thamose, jako by hrabě byl ten, kdo ohlašuje příchozí. „Už Jona podstoupil vyšetřování?“

„To je starostí pastýřů Stvořitele, ne tvou,“ uťal ho kysele pastýř Hayes.

Arlen si jen odfrkl a střelil pohledem po Darsy.

„Už je to týdnů, co ho odvedli,“ posteskla si Darsy. „Vika je starostí bez sebe, ani ho nesměla doprovodit, a přes všechny prosby o něm od té doby nemá žádné zprávy.“ Nepatrně ukázala bradou směrem k Thamosovi.

Arlen se podíval na hraběte, ale Thamos jen bezmocně rozhodil rukama. „Jak říká pastýř Hayes, toto je záležitost pastýřské rady. Do toho já zasahovat nemohu.“

Arlen zavrtěl hlavou. „Takhle to nejde. Žena si zaslouží dostat zprávu o manželovi a důkaz, že se mu daří dobře… jak nejlíp se dá.“

„Taková drzost!“ rozkřikl se pastýř Hayes. „Možná nosíš pastýřskou kutnu, ale z našeho řádu nejsi, takže nezbývá než zjistit, jestli nejsi…“

„Jestli nejsem co?“ zaútočil Arlen.

„Tak dost!“ zasáhl hrabě Thamos. „Zítra převezme posel dopis od mistryně Viky a do týdne se vrátí s dopisem od jejího manžela. Pokud si mistryně Vika přeje manžela navštívit, zařídím doprovod.“

Pastýř Hayes zabodl do hraběte přísný pohled. „Výsosti…“

„Já už nejsem tvůj žák, pastýři,“ uťal ho Thamos. „Ušetři mne svých kázání. Pokud bude mít pastýřská rada nějaké námitky proti mému panování, tak je může nadnést mému bratrovi, a pak se uvidí, komu můj bratr doopravdy naslouchá.“

Vyměnili si významný pohled, Hayes přikývl a uklonil se. „Jak Tvoje Výsost poroučí.“

Thamos cosi otráveně zabrblal. „Dobrá tedy.“ Podíval se na Arlena. „Mohli bychom považovat tuto záležitost za uzavřenou, nebo pro mne máš schované ještě další pikantnosti? My tu máme ke kácení vyšší stromy než nějakého venkovského pastýře, který se v kázání odchýlil od kánonu.“

Arlen přikývl. „Mnohem vyšší, Výsosti. Jadrnci už mají našeho odporu dost. Chtějí nás zkrotit, a to tvrdě.“

„Jen ať si to zkusí,“ zavrčela Merrem. „Jediný démon v Jádru nemá za mák rozumu. Zapálíme hranici tak velkou, že ji uvidí i Stvořitel.“

Vemeno souhlasně zachrčel, ale Thamos neříkal nic, jen sepjal ruce pod bradou a bedlivě Arlena sledoval.

„My jsme zatím nezažili ani zlomek toho, co na nás může Jádro vrhnout, Merrem,“ pokračoval Arlen. „Ani ne před týdnem jsme se já a Renna utkali s démonem o hodně chytřejším, než jsme my dva. Mozkovým démonem. Měl sebou svého osobního strážce, jadrnce, který se dokázal proměnit do čehokoli, co se mu zamanulo. A démoni poblíž mozkovce se začali chovat jinak.“

„Jak jinak?“ zeptal se Vemeno.

„Jako vojáci, co mají dobrého vojvodu,“ odpověděl Arlen. „Mozkovec na mě poslal hordu lesních démonů, kteří na mě zaútočili kyji, když zjistili, že přes mé chrany se drápy nedostanou.“

„Noci,“ otřásla se Merrem a Vemeno si odplivl na koberec. Renna se zvědavě podívala na Thamose, ale hrabě si toho zřejmě nevšiml. Smrtelně zbledl a Renna vycítila, že má strach. Přemítala, kam se tak najednou poděl ten mocný vůdce a neohrožený bojovník, který tu seděl ještě před chvílí.

„To se musí dozvědět moje matka,“ zamumlal po chvíli Thamos.

Všichni se na něj užasle podívali. Pastýř Hayes se zachmuřil. „Matka, Výsosti?“ zamumlal tak tiše, aby to ostatní neslyšeli, ale Renna ta slova slyšela naprosto jasně. Její smysly byly den ode dne bystřejší.

Thamos sebou trhnul, narovnal se a do tváří se mu vrátilo trochu barvy. „Bratr,“ opravil se. „Musí se to okamžitě dozvědět můj bratr, vévoda Rhinebeck. Arthere, ať se připraví posel!“

Arther už už běžel splnit rozkaz, ale Arlen zvedl ruku, ať zůstane. „S politováním musím Tvé Výsosti sdělit, že mám ještě horší zprávy. Mozkoví démoni ti dokážou proniknout do myšlenek a pozřít je, takže pak vědí všechno co ty. Dokážou tě dokonce posednout a pak ovládají tvé tělo jako loutku.“

„Stvořiteli!“ zvolala Merrem. „Jak máme proti něčemu takovému bojovat?“ Hrabě zezelenal a Renna usoudila, že se asi každým okamžikem složí.

„Velechrany jsou vůči nim odolné,“ řekl Arlen. „A pro nás tu jsou chrany proti mozkovým démonům.“ Z hlubin své kutny vylovil list pergamenu a chraničářský štěteček. Velkou mozkovou chranu nakreslil tak rychle, že maličký štěteček vypadal, jako by byl s jeho rukou srostlý. Pak obrátil pergamen tak, aby ji všichni u stolu viděli.

„Tento symbol dokáže odrazit jejich vpád.“ Ukázal na stejný symbol, který měl vytetovaný na čele, a na další, černořapový, který zdobil Rennino čelo. „Mozkovci jsou ještě citlivější na světlo než běžní démoni. Pálí je dokonce i světlo měsíční. Proto vycházejí na povrch jen v době novoluní. Po ty tři noci musí každý, kdo bude mimo činnou velechranu, nosit tuto chranu na čele.“

Darsy přejela prstem po křivkách. „Je celkem jednoduchá. Můžeme vyrobit razítka a rozdat je po celé vesnici.“

Arlen přikývl. „Zařiď to.“ Podíval se na Řezníkovy. „A vy budete muset zesílit nábor a drvoštěpy připravit na jadrnce, kteří umějí bojovat chytře.“

„Copak to, dobrovolníků máme spoustu,“ povzdechl si Vemeno, „ale to znamená jen tolik, že máme spoustu neotesanců, kteří nám tady pobíhají s chraněnými kopími a nemají ponětí, jak je použít.“

„Mají tři týdny na to, aby se to naučili,“ odvětil Arlen. „Já vám pomohu, jak jen to půjde, ale toto je na tobě, Vemeno. Na tobě, na Merrem a na…“ podíval se na Thamose, „na vašem hraběti.“

„Nemohu uvěřit, že ses právě vzdal armády lovců démonů,“ poznamenala Renna, když se vraceli ke koním.

„Já jsem nikdy žádnou armádu vést nechtěl, Ren,“ odpověděl Arlen. „V dnešní době by každé vojsko, které bych vedl, mělo nakonec hroty kopí víc rudé než černé. Lidé musí držet spolu nejen v noci, ale i ve dne. A v tom já bych jen překážel. Ať si má Thamos svůj trůn.“

Podíval se na ni a usmál se. „Vždycky ho z něj můžu skopnout, kdyby to bylo zapotřebí.“

Renna se rozesmála. Lesní démon opodál se při tom zvuku vzrušeně rozhlédl a snažil se zjistit, kdo ho vydává. Byla jen tucet stop daleko, ale v chraněném plášti by mohla jít rovnou k němu a on by si jí nevšiml.

Plášť, který s takovou láskou dělala Leesha pro Arlena.

„Věděla jsem, že to není jen tak, když se mi tahle věc moc nelíbí,“ poznamenala. Zvedla ruku, rozepla sponu a nechala plášť sklouznout na zem. Démon ji uviděl, zavřískl a vyrazil.

Renna ho nechala doběhnout až k sobě, stála, nehýbala se, až na poslední chvíli uklouzla stranou, a když démon vrávoral kolem ní, bodla ho nožem mezi dva pláty krunýře.

Démon sice utržil zranění, ale nebylo osudné a jeho magie už ho hojila. Obrátil se zpátky proti Renně a znovu zavřískl. Renna se mu podívala do očí, rozevřela náruč a čekala.

Teď už byl démon opatrnější. Při druhém útoku si držel odstup a plně využíval dosahu dlouhých větvovitých hnátů. Renna si dávala načas, vinula se před jeho útoky jako had a klidně mu ustupovala. Tu a tam sekla po chňapajícím pařátu nožem, ale ty mělké šrámy neznamenaly pro démona nic víc než škrábnutí.

Trpělivě vyčkávala, dokud se jadrnec nedostal do žádoucího postoje, pak se mrštně shýbla před jeho výpadem, a než se stačil vzpamatovat, rychle ho bodla mezi třetí a čtvrté žebro na pravé straně, přesně jak ji to učil Arlen. Ucítila tep – nůž probodl démonovi srdce, a zatímco jeho oči pohasínaly, srdce do ní vhánělo surovou magii.

Démon sebou mlátil ve smrtelných křečích, sekal po ní pařáty, černořapové chrany na jejím těle jiskřily jako divé, aby udržely démona v patřičných mezích, až se konečně zhroutil.

Ohlédla se po Arlenovi. „Tenhle démon ví, kdo ho zabil.“

Arlen se na ni podíval spatra. „Je mrtvý, Ren. Ten už neví nic.“

Shýbl se, sebral plášť, vytřásl z něj hlínu a listí a opatrně ho složil. „Čestné slovo, že jsem ho sám nenosil rád. Neschovávám se o nic raději než ty. Řekl bych, že ještě míň.“

Nevrle zamručel. „Člověk vždycky dostane od někoho dárek, o kterém ví, že stál spoustu přemýšlení, jenže pak ho rozbalí a první, co ho napadne, je: ‚Ten člověk mě vůbec nezná.‘“

Renna přikývla. „Jako když táta koupil na oslavu mých narozenin soudek Slatiňáka, a pak ho celý vypil sám.“ Pokrčila rameny. „Jircháři na dárky nikdy moc nebyli. Přinejmenším od doby, co umřela máma.“

„Jak odešla?“ zeptal se Arlen tiše. „Slyšel jsem, že to byli démoni, ale ve vesnici se o tom nikdy moc nemluvilo.“

„Těžko říct,“ přiznala Renna. „Vcelku jistě ji pozřelo Jádro, ale nebylo to proto, že by pronikli přes chrany – to ona vyběhla ven na dvůr. Pamatuju si, že se té noci s tátou strašně pohádali. Když jsem byla malá, moc jsem o tom nepřemýšlela, ale teď bych řekla, že prostě vyběhla ven, aby se od něj dostala pryč. Noci, sama jsem na to několikrát pomyslela.“

„To jsem rád, že jsi to neudělala,“ řekl Arlen. „Ono se dá utíkat, když máš kam, ale když se potřebuješ z něčeho dostat, tak je lepší dát se do boje než na útěk.“

„Souhlas,“ řekla Renna.

„Ale ten plášť není tak úplně bez užitku,“ mudroval Arlen. „Bez něj už nás mohlo oba pohltit Jádro.“

„Takže bych asi měla poděkovat Leeshe Papírově, že nás zachránila.“ Renna si odplivla.

„Tys nás zachránila, Ren,“ opravil ji Arlen. „To nebyl ten plášť ani tesák tvého táty, co nakráčelo rovnou k tomu zplozenci Jádra a oddělalo ho. Ze všech démonů měl mozkovec nejblíž k tomu, aby mě vyřídil, a já měl tu noc opravdu silné nutkání.“

Podal jí raneček, Renna přikývla a přijala ho. Usmála se. „Nemohu říct, že se netěším, až mě v něm Leesha uvidí. A lidem to řekne, že jsem pro tebe na prvním místě.“

Arlen se zlomyslně pousmál. „Některým lidem. Ostatní to uvidí a budou si myslet, že jsi jedna z Leeshiných učednic.“ Renna se zachmuřila a Arlen se rozchechtal.

Kapitola 5

Pastýř Hayes

333 p. N. Léto

25 jiter před novoluním

„Zpropadeně,“ zavrčel Arlen.

„Co je?“ zeptala se Renna. Po usilovné jízdě sesedli a vedli koně hustým lesem, kde se před nimi zrovna otevřela malá mýtina, z níž trčela skála.

„Někdo našel mou skrýš,“ ukazoval.

Renna sledovala jeho prst až ke skále, ale marně. „Nic nevidím.“

„Tamhle to je,“ řekl Arlen. „Musíš jít až ke skále, abys uviděla vchod. Měl jsem tam kovové dveře porostlé korkovcem. Ostatní zarostlo mechem a trávou.“

Renna pátravě přimhouřila oči. „Jak víš, že to někdo našel?“

Arlen ukázal na tenký proužek kouře stoupající z vrcholku odumřelého stromu, který se důstojně tyčil na malém skalním výstupku. „To je můj komín. Přece jsem nenechal hořet v krbu tři měsíce.“

„Nechal jsi tam něco důležitého?“ zeptala se Renna.

Arlen pokrčil rameny. „Nějaké rozdělané chranění. Lidé, co se přidávají k drvoštěpům, spotřebovávají zbraně rychleji, než je stačím chranit, takže to jako sklad vlastně nikdy pořádně nesloužilo. Jen jako místo, kde můžeš hlavu složit.“

Ozvalo se zakdákání a Arlen si povzdechl. „On si snad někdo z mojí krásné stáje udělal kurník.“

„A co teď?“ zeptala se Renna.

„Asi si pronajmeme nějakou místnost ve vsi,“ řekl Arlen znaveně. „Ale od zítřka. Ve dne nebo v noci, stejně vyvoláme poprask, jakmile nás lidé uvidí. A já se potřebuju pár hodin prospat, než to vypukne.“

„A co kdybychom prostě tábořili jako vždycky?“ opáčila Renna.

„Nejsme zvířata, Ren,“ namítl. „Na spaní v posteli není nic špatného a seznamování s lidmi nám taky jen prospěje.“

Renna protáhla obličej. V noci ani neměla možnost jít na lov a předpokládala, že jakmile budou ve vsi, její možnosti najíst se jadrnského masa, aniž by o tom Arlen věděl, se ještě scvrknou. Čím více rostla její moc, tím rychleji slábla ta její část, které se to hnusilo. Měla hlad a pouhé jídlo už ji nemohlo uspokojit.

Ale když viděla, jak znaveně Arlen vypadá, zkrotla. Nese na svých bedrech tíhu celého světa a ona ho musí v příštích dnech podporovat, ať to stojí, co to stojí.

„Dobrá. Od zítřka.“ Šla k němu, vzala ho za ruce a políbila ho. „Ty polož kruh a já řádně uložím tebe.“ Usmála se. „Budeš spát jako nemluvně.“

Unavený výraz Arlenovu tvář opustil, když ho začala laskat. Nikdy nebyl tak unavený, aby se neprobral, když odhodila šaty.

Ještě o několik hodin později bděla, poslouchala, jak se Arlenův dech prohlubuje do chrápání, a pak vyklouzla z jeho objetí. Na okamžik zaváhala a dívala se, jak tam leží v kruhu a spí. Vypadal tak malý, tak zranitelný. Přes všechnu moc, kterou měl, nedokázal ani pořádně dýchat, natož spát. Potřeboval mít někoho v zádech. Někoho, komu mohl věřit.

Někoho silného.

Vytáhla tesák a vyběhla do tmy.

Probudila se s obličejem v hlíně. Musela se v noci nějak skulit z pokrývky. Odplivla si, nepřítomně si ometla obličej a protáhla se, aby vyhnala z těla ranní strnulost. Ještě se úplně nerozednilo, ale obloha už byla natolik světlá, aby viděla i bez chranového zraku, i když pořád ještě mohla sledovat, jak slábnoucí cáry magie prchají do stínů.

Arlen už byl vzhůru a čilý, na sobě měl jen bido, urputně se přehraboval v sedlových vacích Soumračného Tanečníka a sám pro sebe si mumlal: „Vím, že jsem je dával někam sem…“

Renna ho s úsměvem pozorovala. S radostí by se každé ráno probouzela s pusou plnou hlíny, kdyby to první, co uvidí, byl Arlen Sedlák. „Copak je?“

Arlen se hrabal ve vaku dál, ale vzhlédl, podíval se na ni a podle jeho rozverného úsměvu poznala, jak asi vypadá. „Svoje šaty. Aha!“

Vytáhl zmuchlaný ranec šatů a vytřásl z něj vybledlé plátěné kalhoty a kdysi bílou košili. Oblékl si to a Renna se rozesmála. Viselo to na něm jako pytel. „Tátovy šaty ti pořád ještě nepadnou, co?“

Arlen se na ni povýšeně ušklíbl, utáhl si pásek a vykasal si rukávy. „Za mých poslovských dnů lidi říkali, že jsem hubený, a to jsem si ještě jedl dobře. Myslím, že jsem shodil tak dvacet liber od…“ přejel si rukou přes potetovaný obličej „… toho všeho.“ Ohrnul si nohavice.

Sandály postavil na úhledně složenou kutnu, všechno to uložil do sedlového vaku a vytáhl staré kožené holínky, ale po chvilce váhání cosi nevrle zamručel, strčil je zpátky a zůstal bos.

Bylo nezvyklé vidět Arlena v běžném vesnickém oděvu. Mhouřila oči, snažila se představit si, co by se z něj asi stalo, kdyby nikdy neopustil Tibbetskou Říčku, ale nešlo to. Tetování na předloktích a lýtkách – nemluvě o krku a obličeji – tlouklo do očí o to víc, že čouhalo z prosté košile a kalhot. „K čemu tohle všechno?“ zeptala se ho.

„Kutnu jsem začal nosit, protože mi kápě ve dne zakryla obličej a putujícího pastýře lidé obvykle moc neobtěžují,“ vysvětloval Arlen. „Kromě toho se kutna při západu slunce snadno odhodí.“

Potřásl hlavou. „Jenže teď už se neskrývám a kutna vyvolává v lidech mylné představy. Já nejsem žádný duchovní. A kdybych potřeboval rychle ukázat chrany…“ Luskl prsty, vmžiku se proměnil v mlhu a šaty odpadly. Vzápětí se zase zhmotnil, oděný jen do bida a chran.

„Tenhle fígl se může hodit nejen pro boj s démony,“ usoudila Renna.

Arlen se usmál. „Některé věci stojí za to dělat postaru.“

„Takže jdeme do vesnice tak, jak jsme?“ zeptala se Renna. „Nebudeš mě žádat, abych se pořádně oblékla, jako když jsme jeli z Říčního Mostu?“

Arlen zavrtěl hlavou. „To mi promiň, Ren. Byl jsem vzteky bez sebe. Neměl jsem právo…“

„Ale měl,“ přerušila ho Renna. „Dala jsem ti důvod, abys tak vypěnil. Už ti to připomínat nebudu. Potřebovala jsem za tu hloupost pár facek.“

Arlen šel k ní a vzal ji do náruče. „Tys udělala stejně tolik pro mne. Nejednou.“ Políbil ji. Slunce už konečně vyšlo a polaskalo je něžnými paprsky.

„Už žádné další schovávání, Ren,“ prohlásil Arlen. „Jsme, jací jsme, a lidé nás buď vezmou, nebo nechají být.“

„Pusu na to,“ souhlasila Renna, vzala do dlaní jeho hladkou, vyholenou hlavu a přitáhla si jeho rty zpátky.

Brzy poté už si společně vykračovali do Osvoboditelovy Kotliny. Arlen šel bos a Soumračného Tanečníka vedl za uzdu.

„Ty cesty nejsou chraněné,“ všimla si Renna.

„Ty cesty jsou chrana,“ opravil ji Arlen. „Přesněji část chrany. Když jadrnci srovnali většinu vesnice se zemí, postavili jsme novou a větší, rozvrženou do několika vzájemně propojených velechran, jako byla ta, kterou drvoštěpové mýtili severně odtud. Každý další kruh bude trvat déle než předešlý, ale za deset let nebude žádný zplozenec Jádra schopen vstoupit nikam v dosahu stovky mil od Kotliny.“

„To je… neuvěřitelné,“ vydechla Renna.

„To bude,“ souhlasil Arlen. „Jestli to bude aspoň zčásti hotové, než Jádro vychrlí svou armádu, která nás uvrhne zpátky do věku nevědomosti.“

Už takhle časně bylo na cestách a stezkách hodně lidí, kteří si šli po své práci. Arlen kýval kolemjdoucím na pozdrav, ale nic neříkal a nikdy se nezastavil. Všichni na něj třeštili oči, někteří se mu dokonce klaněli nebo kreslili do vzduchu chrany. Skoro všichni nechávali práci prací a táhli za ním. Udržovali si uctivý odstup, ale jejich počet neustále vzrůstal, šum sílil a Renna nejednou zachytila slovo ‚Osvoboditel‘.

Arlen si toho nevšímal a s důstojným výrazem na tváři je všechny vedl do středu vesnice.

Tucty nově postavených statků a chalup už stály a stovky dalších byly rozestavěné. V zákrutách velechrany musely zůstat velké pruhy netknutého lesa, čímž si Kotlina uchovala prostý vesnický ráz, tak nepodobný etonovým ulicím, kamenným hradbám a velkým budovám v Říčním Mostě.

„Tady se cítím skoro jako doma,“ poznamenala Renna. „Jako by stačilo zahnout za roh a uviděli bychom Návsí a Vepřovo hokynářství.“

Arlen přikývl. „Tady se tomu říká Jadrnský hřbitov a hokynářství je Smittovo místo Vepřovo, ale stačí kapku přimhouřit oko a těžko najdeš rozdíl. Myslím, že to je asi důvod, proč jsem se v Kotlině na čas usadil. Nebyl jsem v stavu jít domů a tohle bylo druhé nejlepší místo.“

Zahnuli za roh a před nimi se objevil Hřbitov. Střední část, dlážděná kočičími hlavami, vypadala skoro jako Návsí. Na jednom konci stála kamenná modlitebna, která mohla zrovna tak dobře patřívat pastýři Harralovi z Náhorních Slatin, jenže teď kolem ní stovky mužů hloubily výkopy a vláčely balvany a modlitebna se napohled scvrkávala před základy něčeho nového.

Arlen se zastavil, jako by do něj hrom udeřil, a mírumilovný výraz ho opustil. „Ten angierský pastýř neztrácel čas. Vypadá to, že si tu staví katedrálu, která spolkne Jonovu modlitebnu jako žába mouchu.“

„Ty to říkáš, jako by na tom bylo něco špatného,“ podivila se Renna. „Vesnice se rozrůstá přesně tak, jak jsi říkal. Copak nebudou potřebovat víc lavic?“

„Zřejmě,“ utrousil Arlen, ale zjevně ho to nepřesvědčilo.

Na protější straně dlážděné návsi stála velká plošina s rozlehlým pódiem a ozvučným přístřeškem na zesílení zvuku. Rennu úplně pohltilo klevetění velkého davu, ale jeden hlas ten šum překřičel. Uviděla, že na pódiu stojí Jow Drvoštěp. Jednoho by ani nenapadlo, že měl ještě před pár hodinami smrt na jazyku. Renna zahlédla i kutnu pastýře Hayese. Stál s jedním akolytou na kraji davu, opíral se o svou pastýřskou hůl a chladně pozoroval dění.

„Viděl jsem ho na vlastní oči!“ zařval Jow. „Lesoun mě dočista rozpáral a já slyšel, jak kořenářka Darsy říká, že už s tím nemůže nic dělat! Ale pak přišel Tetovaný, párkrát mávnul rukama a mně po těch zraněních nezbyla ani stopa!“

„Padej z toho pódia, Jowe Drvoštěpe!“ zahulákal někdo. „Hloupý sice jsi, ale žonglér nejsi! Spřádej si své báchorky někde jinde!“

„Přísahám na slunce!“ zařval Jow, vyhrnul si potrhanou, zakrvácenou kazajku a ukázal vybledlé jizvy na místě, kde ho rozdrásal lesní démon. Když se dav pořád tvářil nevěřícně, ukázal na jednoho muže v davu. „Evine Drvoštěpe, tys to taky viděl!“

Všechny zraky se obrátily k Evinovi, ale jeho obrovský vlčák se naježil a všichni ucouvli.

„Já žádné magické ranhojičství neviděl,“ řekl Evin po chvíli. „Alespoň ne na vlastní oči. Ale ano. Osvoboditel se vrátil.“

Arlen zasténal a chytil se za hlavu. Dav se s novým zájmem obrátil zpátky k Jowovi.

„Jo!“ ječel Jow. „Pravý Osvoboditel se vrátil, aby přivedl mistryni Leeshu domů a ukázal těm pouštním krysám, zač je toho loket!“ Dav souhlasně zaburácel.

„Blbý jak hromada šutrů, ale tak úplně se nemýlí,“ zamumlal Arlen.

A právě v tu chvíli se Jow rozhlédl a uviděl na kraji davu Arlena a Rennu. „Tamhle je!“ zařval a ukázal na ně. „Osvoboditel!“

Celý dav se obrátil jako jeden muž. Arlen si založil ruce v bok a díval se na Jowa jako na psa, který udělal lejno uvnitř domu.

A pak se najednou dav srotil kolem něj a všichni se po něm natahovali, každý se ho chtěl dotknout, stovky lidí se k němu tlačily a všichni křičeli.

„Osvoboditeli!“

„Budiž požehnán!“

„Požehnej mi!“

„Potřebuju…“

„Musíš…“

Renna bojovala proti tomu návalu, ale tlak davu byl moc i na její novou sílu. „Ustupte!“ zaječela, ale oni ji patrně neslyšeli a Renna cítila, jak v ní kypí krev. Najednou viděla rudě a sáhla po tesáku.

V tom okamžiku zahlédla, že na Arlena letí nějaká láhev, ale nebyla v postavení, aby ji mohla chytit.

Nemusela si dělat starosti. Arlenova ruka se mihla jako mžik a chytila láhev v letu. Všichni vyjekli a v davu se po celé dráze letu otevřela stezka; všichni ti, kdo v tom byli nevinně, rychle ustupovali, až se objevila trojice mužů, kteří na Arlena nasupeně, nevlídně hleděli. Šaty měli záplatované a obnošené a čišela z nich chudoba, vypovídající o zlých časech. To oni po něm hodili láhví, ale ochlasty uměla Renna poznat na první pohled a taky dobře věděla, že chlast může člověka ponoukat k ničemnostem všeho druhu. A znovu jí ruka sjela k jílci Harlova tesáku.

„Osvoboditel!“ odplivl si jeden muž. „Jestli ty jsi ten skvělý Osvoboditel, tak kdes byl, když mi Krasijci odvedli dceru?!“

„A mně syna!“ křikl druhý.

„A mně vzali statek!“ dodal třetí.

„Zatraceně, projevte aspoň trochu úcty,“ zavrčel Linder Drvoštěp a dal prvnímu z těch tří pěstí do obličeje. Muž se ztěžka sesunul k zemi a druzí dva vytáhli do pomsty a vrhli se na Lindera. Pověsili se na něj, drželi se na tom obrovitém drvoštěpovi jako klíšťata a snažili se ho strhnout na zem. Muž, který dostal pěstí, potřásl hlavou a pracně zkoušel vstát. V očích měl vražedný lesk.

„Hele, on se jen slušně ptal!“ vykřikl kdosi v davu a na to se ozval souhlasný i nesouhlasný šum. K šarvátce už se hnalo půl tuctu dalších drvoštěpů.

A byl tam i Arlen, který urazil tu vzdálenost neskutečně rychle. „Tak dost!“ Popadl oba muže za límce od košile, sundal je z Lindera a držel je od něj dál jako nezvedené děti. Linder se samolibě a nadřazeně ušklíbal, dokud Arlen i jeho nezpražil pohledem.

„Ještě jednou dáš někomu mým jménem pěstí, Lindere, a rozbiju ti hubu.“ Linder zrudnul a najednou se na něm projevil jeho skutečný věk a vypadal dočista jako přerostlý kluk.

Arlen oba muže odhodil – poměrně opatrně, aby dopadli na nohy – natáhl ruku k muži na zemi a pomohl mu vstát. Pak promluvil, mírumilovně, ale jeho hlas se nesl stejně daleko jako předtím Jowův, zesílený ozvučným přístřeškem, takže ho všichni dobře slyšeli.

„Vím, že tě to bolí, příteli, a je mi líto tvé dcery, ale házet láhvemi a dělat podobné hlouposti jí nepomůže, a já nepatřím k těm, na které by ses měl zlobit. Nikdy jsem netvrdil, že jsem Osvoboditel. Možná jsem potetovaný, ale jinak jsem jen člověk jako ty.“

„Ale ty jsi osvobodil Kotlinu,“ namítl skoro prosebně muž.

Arlen zavrtěl hlavou a pátravě přelétl pohledem dav. Všichni byli zticha a viseli mu na rtech. „Já jsem Kotlinu neosvobodil. Kotliňané se osvobodili sami a krváceli právě tady na těch dlažebních kamenech pod tvýma nohama. Já jsem sem přišel zrovna ve chvíli největší mizérie, to ano, ale stejně tak se mnou přišla i Leesha Papírova a Rojer Krčma. A stejně jako já se do boje zapojili i Linder a Evin Drvoštěpovi a stovka dalších lidí. Dokonce i Jow, i když to teď vypadá, že si najednou vzal do hlavy, že se bude chovat jako trouba.“ Letmo zavadil pohledem o Jowa, který pokorně seskočil z pódia.

Arlen položil muži ruku na rameno. „Já vím, jaké to je, někoho ztratit. Člověk by se z toho pomátl na rozumu, šílel by jako Jádro samo. Ale valí se na nás další pohromy. Přišel jsem na pomoc, ale to, co dělám, nebude stát za zlámanou grešli, jestli v tom zůstanu sám. Je na tobě, jestli se chceš přidat, nebo pít jako duha, ale já ti žádnou omluvu nedlužím.“

Obrátil se k davu a jeho hlas zaburácel naplno. „Já mám mnohem důležitější věci na práci než řešit nějaké třenice na Jadrnském hřbitově! A řek bych, že to samé platí i pro vás!“

Najednou si všichni prohlíželi nohy a mumlali něco o rozdělané práci. A jeden za druhým se trousili pryč.

Jow Drvoštěp se k nim přihnal, zrovna když se obrátil k odchodu i Arlen. „Omlouvám se. Nemyslel jsem…“

Arlen jeho proslov raději rychle uťal. „Já se na tebe nezlobím, Jowe. Patří mi to za to, že jsem byl minule tak tajuplný a nechal si to podstatné pro sebe.“

Jowovi se znatelně ulevilo, dokud mu ovšem Arlen nepohrozil prstem. „Ale ten ozvučný přístřešek je tu pro pastýře, žongléry a houslové čaroděje, a ne pro nějakého hlupáka, co si chce jen tak zahulákat. Už tě tam nahoře nechci vidět, ledaže bys tam zpíval a tančil. Jestli nemáš do čeho píchnout, jdi si říct Řezníkovým, ať ti dají nějakou práci.“

Jow dychtivě přikývl a už běžel.

Renna se ohlédla po inkvizitorovi, ale ten už byl také pryč.

„Tady mi to připomíná Říčku víc, než aby mi to bylo po chuti,“ povzdechla si Renna. „Oni nás postaví na pranýř, jestli je nespasíme?“

„Každý tu a tam potřebujeme pár facek za hloupost, Ren,“ řekl Arlen, když vedli koně do stáje za nově postavenou krčmou. „Časy jsou zlé a my se nemůžeme lidem divit, jestli jsou někdy kapku popudliví. Nemusíš pokaždé hned sahat po noži.“

Renna strnula. „Netušila jsem, že je to tak vidět.“

Arlen pokrčil rameny. „Je to velký tesák.“

Pro koně si přišel štíhlý, ale svalnatý mladík. Letmo přelétl očima Soumračného Tanečníka a pohledem přeskočil na Arlena.

„Jo, Keete, ten je můj,“ řekl Arlen. „Vím, že máte málo místa, ale moje snoubenka Renna a já potřebujeme na pár týdnů světnici.“

Keet přikývl. Rychle ustájil koně a je odvedl malým postranním vchodem do předsíně. „Počkejte tady, dojdu pro tátu.“

„Jeho táta Smitt je místní krčmář a starosta,“ řekl Arlen, když chlapec odešel. „Dobrý chlap, toho neošálíš. Čestnější než Vepř, i když dost neoblomný, když přijde na smlouvání. Jeho žena Stefny v malých dávkách není špatná, jenže ona vždycky vypadá, jako by týden nebyla na záchodě a chtěla to vyklopit na kohokoli, kdo se přiblíží. Taky rychle upadne do mravouky a hned ti začne kázat tohleto a támhleto o tom, jak máš podle Stvořitele žít, jako někdo z Jižní Hlásky.“

Renna se naježila. Hlásní s ní byli rychle hotoví, rovnou ji odsoudili k smrti a označili to za vůli Stvořitele.

Zanedlouho vstoupil do předsíně statný, silný vousáč kolem šedesátky a za ním malá, drobná žena s přísně utaženým šedivým drdolem. A s tím jejím výrazem měl Arlen naprostou pravdu. Vypadala, jako by právě snědla něco hořkého a chtěla to vyplivnout.

„Díky Stvořiteli, že jsi zase zpátky,“ řekl Smitt, když se navzájem představili.

„Stvořitel s tím nemá nic společného,“ odtušil Arlen. „Mám v Kotlině něco na práci.“

„Stvořitelova ruka je ve všem, velkém i malém,“ ozvala se Stefny. Zpod vysokého límečku od šatů vykukoval okraj démonské jizvy a ze Stefny čišela tvrdost. Renně to připomnělo Selii Jalovou, starostku Tibbetské Říčky, která ji bránila i v okamžiku, kdy od ní všichni ostatní dali ruce pryč. Renna ještě nikdy nepotkala silnější ženu než Selii.

Bez přemýšlení se ke Stefny naklonila a lehce přejela prsty po jizvě. „Tys také bojovala, že?“ zeptala se. „Loni, když selhaly chrany.“

Stefny vytřeštila oči, ale přikývla. „Přece jsem nemohla jen tak sedět s rukama v klíně.“

„Jistěže ne,“ souhlasila Renna a stiskla jí rameno. „Nemůžeme po nikom žádat, aby dělal něco, co bychom nebyli ochotni dělat sami.“

Strohý výraz ze Stefniny tváře zmizel a Stefny se usmála. Byl to neobratný úsměv, šel proti všem vráskám, které rozryly tvář. „Pojďte. Krčma je nabitá, ale necháváme pár volných světnic pro posly. Nejdřív vás ubytuju a pak vám pošlu něco na zub.“ Obrátila se a vedla je po zadním schodišti nahoru a Arlen se Smittem nestačili zírat.

Ledva se ubytovali a dojedli snídani, kterou jim Stefny poslala nahoru, ozvalo se klepání na dveře. Arlen otevřel a za dveřmi našel akolytu pastýře Hayese – toho, který mu byl vždy po boku.

Na sobě měl jen prosté sandály a hnědou kutnu; chraněnou rochetu si zřejmě nechával jen na noc. Zastřižený hnědý vous již protkaly šediny.

„Jsem Mladý Franq, pomocník pastýře Hayese, vysokého inkvizitora a duchovního rádce Jeho Výsosti hraběte Thamose z Drvoštěpské Kotliny,“ sdělil mu s nepatrnou úklonou. „Omlouvám se za vyrušení, mistře Sedláku a slečno Jirchářova,“ kývl zdvořile na Rennu, „ale na Jeho Svatost udělala tvá slova dnes ráno mimořádný dojem a žádá tě, abys ho poctil svou přítomností dnes u večeře v šest hodin v jídelně modlitebny. Společenský úbor se předpokládá.“

Obrátil se k odchodu, ale Arlenova odpověď ho zastavila ještě přede dveřmi. „Budeš muset vyřídit naše politování.“

Franq na okamžik strnul, a když se k nim zase obrátil, pořád na něm byl vidět stín překvapení. Věnoval jim další drobnou úklonu. „Chceš říci, že máš… eh, důležitější věci ve svém kalendáři než návštěvu Jeho Svatosti?“

Arlen bezmocně pokrčil rameny. „Obávám se, že můj kalendář je naprosto plný. Snad po novoluní.“

Tentokrát již nedokázal Franq skrýt své pobouření. „To… to je tvá odpověď Jeho Svatosti?“

„Mám mu to dát písemně?“ otázal se Arlen. Když Franq neodpovídal, rázně přistoupil ke dveřím a významně je otevřel dokořán. Franq se odšoural s nevěřícným a zároveň hluboce pohoršeným výrazem.

„Není na mladého trochu starý?“ zeptala se Renna, když jeho kroky na chodbě zeslábly.

Arlen přikývl. „Od pohledu mu táhne na čtyřicítku. Pastýři obvykle vstupují do řádu před třicítkou, a to i když jim rada nenajde stádo.“

„Takže co, to nesložil zkoušku?“

Arlen zavrtěl hlavou. „Znamená to, že Hayes je mocný, jak už tak pastýři bývají. Tak mocný, že pro mladšího potomka šlechtického rodu je žádoucnější být jeho pomocníkem, než starat se o vlastní stádo. Dvorská politika,“ vyplivl znechuceně.

„A copak to máme s tím kalendářem?“ zeptala se Renna. „Moc se mi to nezdálo. Přišli jsme do vsi teprve před hodinou. Nemáme v rozvrhu víc než výlet na záchod.“

„Neměj péči.“ Arlen podrážděně mávl rukou ke dveřím. „Ať se propadnu do Jádra, jestli se půjdu nechat šikanovat na nějakou zatracenou společenskou večeři, jen aby pastýř vypadal důležitě. Já nemám na společenské tanečky trpělivost.“

Ztišil hlas a napodobil Franqův nízký tenor. „… chceš říci, že máš… eh, důležitější věci než návštěvu Jeho Svatosti? Pche!“

„A máme důležitější věci?“ zeptala se Renna.

„Možná bychom mohli strávit pár hodin bušením hlavou do zdi,“ pouvažoval Arlen. „To je přibližně to samé jako mluvit s pastýřem. Všichni znají svatou knihu nazpaměť, ale každý ji čte jinak.“

„Pastýř Harral z Říčky byl dobrý člověk,“ namítla Renna. „Stál při mně, když vesnice žíznila po mé krvi.“

„Ale nestál před tebou, Ren,“ řekl Arlen. „Jen si vzpomeň. A Jeorje Hláska, který byl pln spravedlivého rozhořčení při tvém pranýřování, byl taky pastýř.“

„O starém kotlinském pastýři špatně nemluvíš,“ připomněla mu Renna.

Arlen rozpačitě přešlápl. „Jona byl stejně hloupý jako všichni ostatní. V některých ohledech možná víc. Ale vždycky jednal s lidmi slušně. On si svou úctu zasloužil. Hayes si nezaslouží nic.“

„Zatím nedostal moc příležitostí,“ poznamenala Renna.

Arlen chvíli mlčel, ale nakonec jen něco zamručel. „Dobrá, vzkážu mu po Keetovi, že jsme si našli v ‚kalendáři‘ okénko. Ale v žádném případě nepůjdeme ve společenském úboru.“

Když se Arlen s Rennou pozdě odpoledne vynořili z krčmy s cílem odebrat se do modlitebny na večeři s pastýřem Hayesem, nikdo by nemohl tvrdit, že se před krčmou shromáždil dav, ale pravda byla, že se kolem obchodů a nároží potloukaly stovky lidí snaživě předstírajících, že tam nutně potřebují být. A jakmile se ti dva objevili, vypukl horečnatý ruch.

Renna si povzdechla. Vypadalo to, že ať Arlen řekne, co řekne, na názoru některých lidí to nic nezmění, a to dokonce ani těch lidí, co mu viseli na rtech, jako by citoval kánon.

Toho dne jim pořád někdo klepal na dveře. Smitt a Stefny dělali, co mohli, aby se tam prosebníci nehoufovali, ale nemohli upřít přístup nikomu, koho považovali za důležitého, a že jich bylo mnoho. Řezníkovic přišli s těžkými knihami záznamů a srolovanými mapami, které rozvinuli na podlaze a ukazovali, jak postoupil nábor a mýcení. Před Krasijci, kteří se rozlézali po celém Rizonu, uprchly již tucty jižních vísek a mnohé z nich se znovu vcelku usazovaly na vlastních velechranách v Kotlinském hrabství. Kotlinu nyní obklopovalo šest velechran, nicméně naplno běžely jen dvě, Nový Rizon a Poutikonec. A ještě další byly teprve ve zrodu.

Foukač skla jménem Benn přinesl Arlenovi ukázat překrásné chraněné předměty a dovnitř se proplížila i Kendall, aby mu povyprávěla o angierských žonglérech, kteří přijeli s výpravou hraběte Thamose.

„Pět mistrů z žonglérského cechu,“ vykládala Kendall, „a tucet učedníků. Tvrdí, že sem přišli pomoct Rojerovi, abychom se naučili líp ovládat démony, ale vypadá to, že je víc zajímá sbírání historek o tobě.“

A tak to šlo dál. Chraničáři, poslové, kořenářky, starostové z uprchlých vesnic; jeden za druhým i ve dvojicích přicházeli a odcházeli, až si Renna myslela, že snad začne řvát.

Arlen to snášel lépe, mnohé zdravil jako přátele a většinou lidem předkládal návrhy, které zjevně přijímali jako rozkaz. Ale stejně byla úleva tu světnici opustit, i když to znamenalo snášet cestou po ulici nesčetné zvědavé pohledy.

Když dorazili k modlitebně, pastýř Hayes a Mladý Franq už je očekávali. Hayes byl v hnědé kutně, ale z nejjemnější látky, jakou kdy Renna viděla, když nepočítala svůj chraněný plášť. Přes kutnu měl pastýř bílý ornát, lemovaný zelenou břečťanovou výšivkou, uprostřed se skvěla zlatě vyšitá pastýřská hůl, obklopená kruhem chran, z nichž mnohé Renna nepoznávala. Štóla a čepička měly barvu lesní zeleně a i na nich byly lesklou zlatou nití vyšité chrany. Na rukou se mu třpytily zlaté prsteny a na jednom z nich hnízdil zelený kámen velikosti kravího oka.

I Franq byl ve večerním, měl zelenou chraněnou čepičku, přes hnědou kutnu bílou rochetu a na ní stejnou zelenou břečťanovou výšivku a zlatou nití vyšitou hůl jako Hayes. Kolem krku mu visel zlatý náhrdelník s velkým rudým kamenem.

Bosý Arlen ve vybledlých plátěných kalhotách a košili a podle všech měřítek vyzývavě oblečená Renna v kožené šněrovačce a sukni jen do půli lýtek, navíc po obou stranách rozstřižené až k pasu, vedle nich vypadali jako pěst na oko. Ale jestli je ty prosté šaty – či v Rennině případě hlavně jejich nedostatek – urážely, nedali to na sobě nijak znát.

„Vítejte v domě Páně, mistře Sedláku, slečno Jirchářova!“ pronesl zvučně Hayes. Jeho hlas se rozléhal široko daleko. „Jsme poctěni, že jste tak narychlo vyhověli našemu pozvání.“

Renna hledala v jeho tónu náznak posměchu, ale vypadalo to upřímně. „Je od vás laskavé, že jste nás přijali.“ Nakreslila do vzduchu svatou chranu. Arlen jen cosi zamručel a kývl jim na pozdrav.

Hayesův úsměv se maličko scvrkl. „Musím vám blahopřát k zásnubám. Jak si jistě dokážete představit, vyvolalo to u lidí ze vsi mnoho rozruchu. Bude mi ctí vést obřad, pokud si budete přát.“

„To je od tebe nesmírně laskavé,“ řekl Arlen dřív, než se Renna zmohla na odpověď, a jeho hlas se rozléhal stejně jako pastýřův, „ale rád bych, aby ho vedl pastýř Jona, až se vrátí.“

Mezi přihlížejícími – a teď už to nepochybně dav byl – to znovu zašumělo. Hayes semkl rty tak pevně, až se dočista ztratily v hustých vousech a knírech. „Byli jste si blízcí, že?“

Arlen pokrčil rameny. „Ne vždy jsem s ním souhlasil, ale v nouzi nejvyšší vedl pastýř Jona Kotlinu správně. Chovám naději, že se brzy vrátí.“

Úsměv Hayesovy oči opustil a Franq si odkašlal. „Snad bychom se měli přesunout dovnitř, Svatosti. Ostatní už jsou tu. Očekávají vás v jídelně.“

„Dobrá, jdi první,“ řekl Hayes. Franq se uklonil, odvedl je dovnitř, pečlivě za nimi zavřel dveře a zvědavé oči a uši nechal venku.

Z malé předsíně pod kůrem viděla Renna hlavní loď, určenou snad pro tři stovky dušiček. Podlaha z kamene, za léta dohladka ošlapaná nesčetnýma nohama. Lavice z ušlechtilého dřeva podobně ošoupané a s prohlubněmi v místech, kde lak odřela pokolení zadnic. Na nosných trámech vyřezané chrany, stejně jako na vitrážových oknech, které jinak zůstaly bez ozdob. Kněžiště podobně prosté, jen bohoslužebný stůl dostal nový ubrus zdobený břečťanem a berlou angierských pastýřů. Na podlaze ležely silné koberce.

„Musíte omluvit to ubohé vybavení,“ řekl Franq. „Jakmile bude rozšiřování dokončeno, budeme mít vskutku důstojný dům Páně s náležitým vybavením, vhodnějším pro přijímání svátosti.“

Rennin bystrý sluch zaznamenal, že Arlen skřípá zuby, ale neřekl nic a šel za Franqem k postranním dveřím, které vedly z kněžiště do úzké chodby a dál do malé jídelny bez oken. Jídelna byla mnohem bohatěji vybavená než zbytek budovy. Studené kamenné stěny pokrývaly silné tapisérie a přes celou místnost se táhl těžký stůl z leštěného zlatopně, pokrytý aksamitem. Na stole byly prostřeny talíře z křehkého porcelánu, stříbrné příbory a stál tu i velký, zlatý, rozvětvený svícen. V krbu planul hřejivý oheň a na prostém dřevěném lustru hořely další svíce.

U stolu seděli tři muži, ale jakmile vstoupil pastýř, rychle povstali.

„Na pana Arthera, hraběcího pobočníka, si jistě vzpomínáš,“ řekl Hayes a ukázal na něj. „Vedle něj je vladyka Gamon, kapitán hraběcí gardy.“

Arther byl oblečen v nóbl kamaších a nablýskaných holínkách, bílé košili s krajkovými manžetami a šedém heroldském pláštíku s hraběcím znakem, dřevním vojákem. Postroj s krátkým, lesklým kopím si pověsil na opěradlo židle. Kopí bylo pochraněné a mělo umělecky provedenou křížovou záštitou, posázenou drahokamy. Byla to nádherná a dobře udržovaná zbraň, ale Arther Renně nepřipadal jako bojovník a přemítala, jestli kdy vůbec okusil jadrnský ichor.

Při té představě se jí v ústech seběhly sliny a musela potlačit vlnu odporu. Co se to s ní děje, že v ní takové představy probouzejí takové choutky?

Gamon byl oblečený v podobně nóbl šatech, nicméně manžety měl bez krajek, čišela z něj tvrdost válečníka a nakrátko zastřižené vousy nezakryly hrubou, zvrásněnou jizvu z boje s démonem. Nespouštěl oči z Arlena, měřil si ho jako před rvačkou a jeho kopí už od pohledu hodně zažilo. Opřel si ho o zeď, hezky na dosah.

„Je mi ctí,“ řekl Arther, když se s kapitánem poklonili. „Hrabě s politováním vzkazuje, že se zdržel při dohlížení na stavbu své tvrze.“

„Tím myslí, že nechtěl být viděn, že s námi povečeří,“ zamumlal Arlen.

„A toto je vévodský herold, pan Jasin Zlatohlásek, synovec pana Jansona, prvního ministra Angiers,“ řekl Hayes a ukázal na třetího muže. „Jasin se zítra vydá zpět do Angiers, ale měli jsme to štěstí, žes přijel dřív a on tě tu před odjezdem ještě mohl zastihnout.“

„Čekal by tu, dokud by se s námi nesetkal,“ podotkl Arlen, znovu tak tiše, aby to slyšela jen Renna.

Herold měl na sobě dokonale padnoucí vestu a volné, smaragdově zelené hedvábné kalhoty, zastrčené do vysokých, hnědých, kozinkových holínek. K tomu krátký hnědý pláštík, na němž zářil angierský břečťanový trůn. Elegantně ho odhodil dozadu, aby mohl Renně vyseknout dvornou poklonu, a přitom se uvnitř blýskly pestré, strakaté barvy, které by čekala u žongléra.

„Až v Tibbetské Říčce jsem nikdy nebyl,“ řekl a políbil jí ruku, „ale asi bych to měl napravit, jsou-li tamní ženy tak krásné jako ty.“

Renna cítila, jak jí rudnou tváře. „To by stačilo,“ zavrčel Arlen.

„Jistě,“ souhlasil Hayes a káravě se podíval na Jasina. „Prosím, přijměte místo.“ Ukázal židle určené Arlenovi a Renně. Arther hladce vklouzl za Rennu a ta ho v prvním okamžiku div nepraštila, než si uvědomila, že jí prostě chce jen odtáhnout židli a pak ji pod ni podsunout, až si bude sedat. Židle byla čalouněná aksamitem. Na něčem tak jemném v životě neseděla.

Franq zatleskal a objevili se akolyté s láhvemi vína. Muži – včetně Arlena – si vzali ze stolu ubrousky, roztřepli je a položili na klín. Renna je neohrabaně napodobila.

„Dnes večer máme vynikající chody,“ sdělil jim Franq. „Pečeného bažanta ve vinné omáčce, nadívaného meruňkovými jádry, a selátko se švestkovými povidly, zvolna pečené na jabloňovém dřevu.“ Obrátil se na Rennu. „Dáš si raději červené nebo bílé?“

„Cože?“ opáčila Renna.

Franq se usmál „Víno, dítě. Jaké máš ráda?“

„Ono jich je víc?“ užasla Renna a vzápětí zrudla, když se Jasin, Arther a Franq rozesmáli. „Co jsem řekla?“ zamumlala nenápadně Arlenovi.

Arlen vypadal, že začne plivat oheň. „Nic,“ odpověděl a nijak se nesnažil šeptat. „Jsou prostě neomalení, hledí na tebe svrchu přes to svoje úžasné jídlo a pití, zatímco jen míli odtud jedí lidi býlí a děkují Stvořiteli, že mají aspoň to.“

Franq zesinal, letmo zavadil pohledem o pastýře a pak se podíval zase na Arlena. „Nechtěl jsem nijak urazit…“

Arlen si ho nevšímal, zadíval se zpříma na pastýře Hayese. „Tak ty, Svatosti, učíš své pomocníky, že je správné posmívat se obyčejným lidem? Nu, tak tam, odkud pocházíme, nenosí pastýři prosté kutny bezdůvodně.“

Hayes zaťal čelisti. „Nanejvýš rozhodně ne.“

„Nikoli tak to vidím já,“ odsekl Arlen a podíval se na Franqa. „Cos to říkal o této modlitebně? Že je ubohá? Nedůstojná?“

Franq vypadal jako štvaný jelen. „Chtěl jsem jen říct, že něco vznešenějšího…“

„Ty neznáš význam toho slova,“ přerušil ho Arlen. „Tato modlitebna je symbolem kotlinské síly. Když už bylo všechno ostatní ztraceno, stála tato budova jako skála. Sem jsme nosili raněné, některé právě do této místnosti, zatímco jejich přátelé a příbuzní stáli venku a čelili noci, aby je zachránili. Na tomto místě není nic ubohého.“ Podíval se na Hayese. „Ale ty ji strhneš a postavíš tu něco většího, aby lidé zapomněli, kým byli, než jsi přišel ty, a hlavně aby zapomněli na pastýře, jenž v ní přebýval.“

Hayes se zatvrdil. „Zase Jona! Hnědou kutnu jsi odhodil, ale pořád mluvíš jako svatý pastýř a kážeš nám, jak máme vést svůj řád. Hrabě už slíbil, že Jonově ženě bude dovoleno ho navštívit, a ty přesto pořád vyvoláváš spory jak venku před celým davem, tak znovu u mého stolu.“

„Venku jsi vyvolával spory ty,“ opravil ho Arlen a letmo přelétl pohledem ostatní stolovníky. „Vím, že nás považujete za hloupé, protože pocházíme z venkova, ale já jsem dlouhá léta pracoval jako posel a pletichy rozpoznám na první pohled. Stoupl jsem si na Hřbitov a všem jsem řekl, že nejsem ani duchovní, ani mě neseslalo nebe, jenže to ti nestačilo. Chtěl jsi víc, chtěl jsi lidem vnutit představu, že patřím do tvého stáda, zatímco vévodští…“ zavadil pohledem o Arthera, Gamona a Jasina, „… posílají zadními dveřmi ven své lokaje, aby špehovali lidi a podali jim hlášení. Vynechte mě ze svých hrátek. Já se nedržím žádného kánonu, ani jsem nesložil žádnou přísahu břečťanovému trůnu.“

Renna se uculila, pohodlně se opřela a pobaveně to sledovala. Nikdo jí nevěnoval nejmenší pozornost. Vévodští zuřili, ale Hayes jim naznačil, ať se uklidní.

„Nicméně,“ řekl Hayes, „břečťanový trůn je panovnickým trůnem Angiers a vše v rámci angierských hranic podléhá jeho zákonům. Vévoda Rhinebeck a Pastýř Pether vyhlásili, že Drvoštěpská Kotlina je kanonická država, pane Sedláku. Takže pokud tu pobýváš, jsi podřízený jak hraběcí pravomoci, tak mé.“

„Evejské právo,“ utrousil Arlen.

„Eh?“ opáčil pastýř.

„Náboženství a právo jsou v Krasii také jedno a to samé,“ vysvětlil Arlen. „Základem celé jejich kultury je Eveja, krasijská svatá kniha, což znamená, že Krasijci při obsazování jižních zemí vnucují místním lidem evejské právo čili je nutí, aby se zahalovali a modlili k Everamovi, ať se jim to líbí, nebo ne. Násilím se zmocňují žen, muže zotročují a děti odvádějí na celkovou převýchovu. I kdyby teď své tažení zastavili, během jednoho pokolení budou na jejich území pouze evejané a počet jejich věřících se tak zečtyřnásobí.“

„Na tom vidíš, proč jim musíme vzdorovat vším, co máme,“ řekl Hayes, „a odmítnout toho falešného boha obrodou víry v pravého Stvořitele.“

„Tímto vzdorem se staneš stejným jako oni,“ prohlásil Arlen. „A to já tady v Kotlině nestrpím. Z kazatelny si vykládej, co chceš. Jestli si dokážeš lidi naklonit, je to jejich věc. Ale jak zkusíš nějaké prastaré nesmysly jako přivázat smilníka na pranýř a vydat ho démonům, tak ten pranýř zlomím přes koleno a jednou půlkou rozmlátím dveře tobě a druhou hraběti.“

„To bys neudělal!“ zavrčel Franq.

„To byste koukali,“ ujistila je Renna.

„To je ale drzost!“ zařval Arther. Kapitán Gamon vyskočil na nohy a popadl své kopí. „Jménem hraběte Thamose tě zatýkám za zradu…“

Arlen si jen přezíravě odfrkl, ani se neobtěžoval vstát, jen letmo načrtl do vzduchu chranu. Hrot Gamonova kopí nabral modrošedou barvu zamlženého nebe, vzduch kolem zbraně se začal tetelit, jak hrot, tak ratiště se potáhly mlhou a vzápětí celé kopí pokryla jinovatka a zbělelo jako padlý sníh.

Pak to zapraštělo, Gamon zařval, pustil kopí a chytil se za ruku, jako by se popálil. Kopí dopadlo na kamennou podlahu mezi něj a Jasina a roztříštilo se na tisíc kousků. Jasin vyskočil ze židle.

„Aaauuu, Stvořiteli, moje ruka!“ sténal Gamon.

„Přestaň se chovat jako hlupák a sedni si,“ vyzval ho Arlen. Podíval se na jednoho chlapce, který obsluhoval u stolu a teď tam stál a zíral na to s otevřenými ústy. „Přines vladykovi na tu ruku umyvadlo se studenou vodou.“ Chlapec se ani nepodíval, co na to Hayes či Franq, a už pádil.

Hayes sepjal ruce pod bradou. „Takže ty se považuješ za nadřazeného zákonu lidskému i Stvořitelovu? Tímto se mi snažíš sdělit, že jsi ráno lhal a ve skutečnosti věříš, že jsi Osvoboditel?“

Arlen zavrtěl hlavou. „Tímto se ti snažím sdělit, že nejsem žádný trouba, s kterým si můžeš orat, jak se ti zlíbí. Do Kotliny jsem se vrátil, protože tady mám něco na práci, ne abych vyhledával spory s tebou nebo s hrabětem. Dokud budeš s lidmi zacházet slušně – a vypadá to, že převážně s nimi slušně zacházíš – tak budeme přátelé. Ale jak si začneš něco dovolovat, tak poznáš, kde je chranám konec. Já nemám žádný zájem dělat pěšáka ve vašich pletichách, a jestli ještě jednou bude někdo z vás tak hloupý, že se bude posmívat mé snoubence, tak mu ukážu, zač je toho loket.“

Hayes přikývl. „Omlouvám se za jakoukoli urážku vůči tobě či slečně Jirchářově. Nebyl to záměr a ujišťuji tě, že můj pomocník,“ letmo zavadil pohledem o Franqa, „bude náležitě pokárán.“

Rozevřel dlaně. „I já chci, abychom byli přáteli. Ani hrabě, ani já si tě nechceme znepřátelit, pane Sedláku. Thamos dostal od svého bratra vévody rozkaz jít na jih, držet hranici a bránit lid. Já mám od Pastýře Pethera víceméně stejné pověření. Mám za Jonovy nepřítomnosti – což je věc, kterou těžko ovlivním – vést tento lid na duchovní cestě tak, jak by činil on.“

„To je celé tvé pověření?“ zeptal se Arlen.

Hayes zavrtěl hlavou. „Je tu ještě jedno, důležitější. Ty.“

„Já?“ opáčil Arlen.

„Ty nejsi první rádoby Osvoboditel v Angiers,“ vysvětloval Hayes. „Historky o jeho návratu se vynořují každých pár let, zejména v malých vískách. Pastýři Stvořitele každou jednu prověřují, co je na ní pravdy. Já sám jsem jich za dobu svého úřadu prověřoval tucet – všechny byly smyšlené.“

Arlen se usmál. „Přidej si na seznam ještě jednu, protože já to nejsem.“

Hayes se k němu naklonil blíž. „Snad, ale říkej si, co chceš, nejsi ani jen prostý venkovský posel. Neváháš hlásat, kdo nejsi, ale zbývá ještě říct, kdo jsi. Používáš démonskou magii. Kdo může říci, že sám nejsi zplozencem Jádra?“

V místnosti se rozhostilo ticho a Renna se naježila. Ostatní muži se naklonili blíž, aby slyšeli každý odstín v Arlenově odpovědi, jen Hayes se pohodlně opřel. Jasin vytáhl malý zápisník a tužtičku. Historky vynášejí peníze každému žonglérovi a heroldovi ze všech nejvíc, i když se jeho obecenstvo skládá jen z jediného člověka.

„Dnes ráno jsi mě viděl stát na slunci,“ řekl Arlen. „Dokázal by to zplozenec Jádra?“

Hayes pokrčil rameny. „Všechno je někdy poprvé.“

„A ty tisíce démonů, co jsem zabil, včetně těch, jejichž smrti jsi byl svědkem včera v noci?“ opáčil Arlen. „To jsou jen lsti, jak si získat lidskou důvěru?“

„To říkáš ty,“ řekl Hayes.

„My ti nemusíme říkat vůbec nic,“ rozčílila se Renna. Všechny zraky se rázem obrátily k ní.

„Promiň, mladá dámo,“ řekl Hayes káravě, „ale…“

„Arlen sem nechtěl dnes večer jít,“ skočila mu Renna do řeči. „Věděl, co se stane. Říkal, že ho budete chtít využít nebo obvinit. Říkal, že snazší by bylo mluvit do zdi. To já jsem mu řekla, ať se chováme jak dobří sousedé.“ Vstala. „Teď toho rozhodnutí lituji a nevidím žádný důvod, proč bychom měli dál strpět takovéhle řeči. Přeji dobrou chuť k tomu vašemu bažantovi.“

A už si to rázovala ke dveřím. Arlen na pastýře omluvně pokrčil rameny a s veselým úsměvem na tváři šel za ní.

Venku už slunce zapadalo a na kotlinských ulicích panoval činorodý ruch. Na Jadrnském hřbitově se šikovaly čety drvoštěpů, které se připravovaly na noční obchůzky, pouliční prodavači dál halasně lákali zákazníky na své jídlo, pití a všelico jiného a zjevně neměli v úmyslu pro dnešek sbalit krám. Dokonce i dělníci kopající základy nové modlitebny pokračovali v práci. Renna sice věděla, že je velechrana všechny přes noc ubrání, ale dosud jí nedošlo, co to doopravdy znamená. Svobodu ve dne i v noci. V Kotlinském hrabství nebyli lidé nuceni žít podle démonských zvyklostí.

„Nebude už brzy tma na práci?“ zeptala se.

Arlen zavrtěl hlavou. „Brzy se začne zvedat magie. Zanedlouho bude zase dost světla na všechno.“

Rennu to udivilo, pátravě se dívala po známkách prozrazujících povstávání magie, po cárech mlžného světla, zvedajících se ze země a viditelných jen pro její a Arlenovy chraněné oči.

Ale na velechraně žádné známky po mlžné magii nebyly. Místo toho se celá ulice pod nohama zahřála a začala zářit. V první chvíli si myslela, že se jí to zdá, ale záře byla brzy tak jasná, že se nedala přehlédnout. Tak jasná, že bylo zřejmé, že světlo vidí každý, ať má, či nemá chraněný zrak. Samozřejmost, s jakou lidé zůstávali na ulicích, přestože už padla tma, teď dávala smysl. Nebylo jasno jako ve dne, ale víc než jasno na to, aby bylo vidět a dalo se pracovat.

„To je nádhera,“ řekla Renna. Nedaleko viděla okraj velechrany. Tam magie povstávala jako obvykle, ale plynula k velechraně stejným způsobem, jako plynula k Arlenovi, když ji povolal. Cítila, že velechrana dotírá i na její osobní magii. Přitahovala k sobě to jadérko moci, které v Renně vzklíčilo, když poprvé okusila démonské maso, jako k sobě železňák přitahuje magnet. Renně najednou ztěžkl krok, bylo jí slabo a točila se jí hlava.

„Na velechraně jsem se cítíval… mimo,“ ozval se Arlen, jako by jí četl myšlenky. „Jako bych se brodil vodou nebo byl příliš dlouho na slunci.“

„Cítíval?“ opáčila Renna.

„Teď je všechno jinak,“ řekl Arlen. „Velechrana přitahuje spoustu moci a čerpat z ní je stejně snadné jako dýchat.“ Zhluboka se nadechl a jeho chrany se rozhořely mnohem jasněji než kdy dřív. Vydechl a chrany zase pohasly. „Přebytek dokážu dokonce vypustit zpátky do chrany, pokud bych ho nepotřeboval, a posílit tak odpuzování.“ Podíval se na Rennu. „Tady jsem mocný, Ren. Mocnější, než se mi kdy snilo. A dokonce kvůli tomu ani nemusím zabíjet. Ale těžko říct, jestli to bude stačit. To, co na nás Jádro s příchodem novoluní vychrlí, bude bojovat svou životní bitvu.“

Obrátil se k další velké budově, té, která stála na protější straně dláždění. Byla to jediná chraněná stavba, kterou Renna v Kotlině viděla, a její chrany byly velké a silné, vyryté hluboko do dřeva.

„Špitál,“ řekl Arlen. „Musím zajít za mistryní Vikou. Snad jí dokážu ulevit od jejího těžkého břemene, ještě než odjede do Angiers. Doufám, že až tam skončím, nezůstane jí tam ani děcko, kterému by utřela nudli.“

„Myslíš, že je dobrý nápad zrovna teď zase znovu začínat s tou osvoboditelskou záležitostí?“ zeptala se Renna.

„Ta záležitost se otevře zas, ať se ti to líbí, nebo ne,“ odpověděl Arlen. „Já nejsem žádný Osvoboditel, ale na druhou stranu už nemohu tajit, co dokážu. Tím, že jsme zabili toho mozkového démona, jsme píchli do vosího hnízda, a jestli mne můj odhad neklame, tak se vosy vyrojí za novoluní. A bude zatraceně zapotřebí, aby byli všichni na nohou.“

Renna se zachmuřila.

„Co je?“ všiml si Arlen jejího výrazu. Renna si založila ruce na prsou a odvrátila se.

O chvíli později kolem sebe ucítila Arlenovy paže. Jemně ji stiskl. „Jestli tě něco trápí, Ren, tak to řekni. Od toho démona jsem se mnohé naučil, ale číst myšlenky opravdu není to, co bych chtěl zkoušet.“

Renna si povzdechla. „Nelíbí se mi, že léčíš.“

Arlen strnul. „Cože? Proč? To mám nechat lidi upoutané na lůžko? Zmrzačené? Umírat?“

Renna netoužila po ničem víc než zůstat v jeho náruči, ale setřásla ho a obrátila se k němu. „To ne. Jen si myslím, že je to nebezpečné. O mně jsi říkal, že jsem lehkomyslná, a přitom zrovna tebe to ranhojičství pokaždé málem zabije. Jsi tak tvrdohlavý, že ani nepoznáš, kdy skončit. Tak je to. Byla bych raději, kdyby se nějaký trouba se zlomenou nohou léčil postaru, než abys ty vypustil duši, jen abys mu ji dal do pořádku.“

Čekala, že na ni bude křičet, ale Arlen jen přikývl. „Taky se tomu snažím přijít na kloub. Ale teď mám celou velechranu, ze které můžu čerpat, a budu opatrný, Ren. Slibuju.“

Kapitola 6

Náušnice

333 p. N. Léto

29 jiter před Ubýváním

„Ah! Aaaaah!“

Z náušnice se ozvalo sténání té severské děvky a Inevera musela začít zhluboka dýchat.

Ten kroužek vypadal jako prostá stříbrná tretka, ale byly na něm vyryté maličké chrany a nabíjela ho půlka valounku z démonské kosti, vsazená doprostřed. Druhá půlka valounku byla vsazena do druhé náušnice, kterou dala Inevera Jardirovi v jejich svatební den, aniž by mu byla známá její pravá podstata.

Jestli mne miluješ, nikdy ji nesundáš, řekla mu toho dne.

Za běžných okolností nebyly chrany ve správném pořadí, ale stačilo jimi pootočit a ony ožily, kousek hory se spojil se svým dvojčetem a zvuky se přenášely k Ineveře jako u dětské hračky ze šálků a struny.

Včetně slastného sténání, které vydávala Leesha Papírova do ucha jejího manžela.

Jsem palma, opakovala si v duchu Inevera, a tohle je jen vítr. Já se ohnu, ale nezlomím.

Očima střelila po Melan a Asavi, svých nejbližších rádkyních. Ony ten kroužek neslyšely – jeho magie byla naladěná pouze na nositele – ale valný rozdíl v tom nebyl. Ahmann a Leesha teď předváděli své milostné hrátky veřejně, přinejmenším uvnitř paláce, a Inevera byla nucena se usmívat a tvářit, že ji to nijak netrápí, i když to silně nahlodávalo její moc jak nad damami’ting, tak nad muži u Jardirova dvora.

Zaťala pěsti. Proti tomu toho moc nezmůže. Ahmann byl Šar’dama Ka a podle jakéhokoli přijatého výkladu Eveji měl plné právo mít jakoukoli ženu, po níž zatouží. Inevera léta pracovala na tom, aby jeho potřeby zajišťovalo setkání přímo s ní nebo ženami, které osobně pečlivě vybírala tak, aby posílily jeho moc a rodily mu děti, ale aby je mohla snadno ovládat nebo odstranit.

Leesha Papírova z toho nesplňovala nic. Moc by Ahmannovi skutečně přinést mohla, ale s tím mazaně šetřila, a domýšlivá byla jako Androva první manželka. Ovládat se nedala a odstranit se ji Inevera pokusila už dvakrát marně. Poprvé nařídila své nejstarší dceři Amanvě, zasnoubené s rusovlasým seveřanem Rojerem, aby Leeshu otrávila. Dívka byla poslušná, ale nezkušená a těžce to zpackala.

Leesha by pak mohla jít za Jardirem a vynést jejich půtky na veřejnost, což by byla opravdu zapeklitá věc. Jardir by zuřil. A jí by se to mohlo vymknout z rukou úplně.

Ale Leesha neřekla Jardirovi nic. Dokonce dovolila Amanvě, aby u ní zůstala i nadále. Inevera musela uznat, že si za to zaslouží jistou dávku úcty, takže když brzy poté nařídila svým eunušským pozorovatelům, aby se vlámali do Leeshiny ložnice, bláhově se ji snažila zastrašit, místo aby ji rovnou nechala zabít. Té samé noci byla dokonce nucena zachránit Leeshe život, aby mohli všichni společně čelit mozkovému démonovi, který se pokoušel zabít Jardira.

Jistě, kdyby to neudělala, tak by ten démon Jardira klidně zabil, a ji zrovna tak. Nakolik si to Inevera nechtěla přiznat, byla ta severská lidová léčitelka úctyhodnou sokyní, kterou nebylo radno podceňovat. Kromě toho její moc té noci ještě vzrostla. Inevera jí nebyla schopná zabránit, aby si neodebrala z mozkového démona mocnou alagai-horu, a že si jí vzala víceméně stejně tolik, kolik sama Inevera. Poslala pro ty kosti eunuchy, jenže oni se vrátili zbití a s prázdnýma rukama. Leesha už se znovu překvapit nenechala.

A tak Inevera poslouchala. Poslouchala a snažila se necítit odstrčená. Vyhozená ze sedla. Potupená.

Zhluboka dýchala, aby se jí vrátil klid. Ta ženská se bude brzy vracet do své zapadlé vesnice a Inevera se jí konečně zbaví. Pak opět získá své právoplatné místo v Jardirově posteli a všechno bude, jak bývalo.

Snad.

Vášnivé sténání a výkřiky zeslábly a vystřídal je něžný šepot. Inevera napínala uši, aby rozeznala tlumená slova. Tohle je podstatně horší než nějaké vášnivé chroptění a pleskání těla o tělo. Inevera sledovala svého manžela s jinými ženami mnohokrát a dobře znala zvuky, které vydával, i ty, které vyloudil z žen. Inevera si v polštářovém tanci věřila a neměla žádné obavy z toho, co by v lásce mohla dokázat Leesha. Zato ty chvilky klidu, kdy si Jardir a Leesha leželi v náručí, ty nemohla Inevera vystát.

„Vezmi si mě,“ řekl Jardir.

„Kolikrát tě ještě budu muset odmítnout, než mě přestaneš žádat?“ opáčila Leesha, hloupě předstírajíc, že neví, jak neuvěřitelné pocty se jí dostává.

„I kdybys mě odmítla deset tisíckrát,“ řekl Jardir, „zeptám se tě deset tisíckrát zas. Podívej, ještě je pořád čas. Já jsem Šar’dama Ka a můžu nás oddat mávnutím ruky. Vdej se za mne hned, v tajnosti. Tvá matka a Abban nám mohou jít za svědky a podepsat smlouvy. Nikdo jiný o tom nemusí vědět, dokud nebudeme chtít, ale my to budeme vědět.“

Abban. Inevera otráveně našpulila rty. On je v tom taky namočený, hraje svou vlastní hru o moc a Jardirovu přízeň. I s ním si to bude muset vyřídit.

„Zeptej se mne deset tisíckrát nebo dvacet tisíckrát,“ řekla Leesha, „ale má odpověď bude pořád stejná. Už máš dost manželek.“

„Všem odepřu své lože,“ prohlásil Jardir a Inevera se naježila. „Všem vyjma Inevery,“ opravil se a Inevera zase popadla dech, ale pořád trnula nad jeho hloupostí. Říkalo se, že šarúmové neumí smlouvat, a Jardir byl šarúm do morku kostí.

„Takže bych se o tebe musela dělit jen s jednou ženou místo čtrnácti?“ opáčila Leesha.

„Dělíš se o mě už teď,“ zamručel Jardir a Inevera si vztekle hryzala ret při zvucích dalšího líbání.

„Jsme sami, Ahmanne,“ řekla Leesha a Jardir se zajíkl rozkoší. „Ještě několik hodin se o tebe nebudu dělit s nikým.“

„Damajo!“ zaječela Melan. „Tvoje ruce!“

Inevera sklopila pohled a uviděla, že ze zaťatých pěstí teče krev. Dlouhé, ostré nalakované nehty se zařízly hluboko do dlaní. Byla tak ochromená, že si to ani neuvědomila. Ještě i teď, když se Melan s Asavi rukou ujaly a opatrně rány čistily a obvazovaly, jí připadalo, že to jsou ruce někoho jiného.

Jak se to mohlo stát? Jak ji mohl Ahmann zničehonic tak zapudit, tak zostudit? Nechala ho vycvičit a vzdělat dřív, než z něj šarúmové stihli vytlouct všechny schopnosti nebo ho dokonce nechat zbytečně zemřít. Odevzdala mu jednotnou Krasii a poskytla mu prostředky na zahnání alagai zpátky do Nieiných bezedných hlubin. Dala mu čtyři syny a tři dcery a vybrala mu dživy sen, aby mu zahřívaly postel a povily ještě další děti.

„Možná jsem mu měla najít i nějaké severské děvky, abych ukojila jeho touhu po bílé kůži,“ zamumlala.

„Muži jsou předvídatelní tvorové,“ poznamenala Melan.

„Jakmile se něčeho zmocní, hned to přefiknou jako psi,“ souhlasila Asavi. „Mnozí šarúmové už mají zálusk na světlou pleť.“

Melan a Asavi, po všech těch letech stále milenky, měly společné komnaty a jedna od druhé se nehnuly. O muže nejevily žádný zájem, stačilo jim jejich semeno. Otce svých dědiček si již dávno vybraly pomocí kostek, za jednu noc to zvládly obě dvě a nikdy už ho pak neviděly.

Ale přes všechny předsudky tkvělo v jejich slovech zrnko pravdy. Inevera s tím měla počítat. A teď, protože tomu nepředešla, okouzluje jejího manžela v provoněné komnatě, kde tolikrát líhali spolu, nějaká nevěřící děvka.

Už teď začalo to Leeshino našeptávání Ahmanna měnit, už teď přehodnocoval staletí kultury a tradic. Výsledkem byly výnosy a nařízení. Některé vcelku neškodné, zatímco jiné byly nebezpečné, protože ho kvůli seveřanské útlocitnosti odcizovaly vlastnímu lidu, který zapomínal, že má být jeho poddanými, nikoli spojenci.

Oni nemají roky času na to, aby vyjednávali s chiny. Šarak ka se blíží. V jistém smyslu už začal.

Kapitola 7

Výcvik

300 p. N.

Inevera odjakživa nesnášela, když si otec vodil šarúmy domů. Ona a matka měli na krku všechno vaření a obsluhování, a otec na ně přitom křičel a plácal je, aby se jaksepatří předvedl před kamarády, kteří hráli s hliněnými kostkami šarak a byli čím dál opilejší a neurvalejší. Soli ještě ani neoblékl černou, a už mu Kasád zakazoval dělat jakoukoli práci. „Ty jsi válečník, můj synu, ne nějaký chaffit nebo ženská!“

Když byla Inevera mladší, muži ji nebrali na vědomí a pošilhávali po Manvě, ale když se blížila do rozpuku ženství, některé chtivé pohledy se obracely i jejím směrem. Jeden šarúm, nechutný chlap jménem Cemal, se ji dokonce snažil osahávat.

Ale i když Soli nemohl vařit ani nic nosit, pořád tu alespoň byl a chránil je. Cemal ji ještě ani nestačil pořádně stisknout, když ho bratr kolenem tvrdě nabral mezi nohy a pěstí mu přerazil nos.

Kasád se chechtal, posmíval se Cemalovi a blahopřál synovi, ale o Ineveru ani pohledem nezavadil, aby zjistil, jestli se jí něco nestalo. Ba co hůř, dál zval Cemala k nim domů a neudělal nic, aby mu to pošilhávání zatrhl. Inevera věděla, že šarúmové čekají jen na to, až Soli na chvilku přestane dávat pozor.

Obsluhovat otce a půltucet opilých šarúmů Ineveře nahánělo hrůzu, ale ani z poloviny ne tolik jako podávat damám’ting čaj na den Dorůstání luny.

Na tlustém koberci v jídelně byly do půlkruhu rozložené sametové podušky. Jako první usedla doprostřed Keneva a Melan jí okamžitě obsloužila šálkem horkého čaje. Ta dívka byla jako obláček dýmu, zjevila se, naplnila šálek a zase se rozplynula.

„Qevo, sedni si po mé pravici,“ vyzvala Keneva damu’ting a ukázala na podušku. „Favo, ty po mé levici.“

Qeva se poslušně posadila, a stejně tak Fava, ctihodná Nevěsta Everamova, která byla od pohledu ještě starší než Keneva. Předstoupila Asavi a ještě jedna nie’dama’ting a obsloužily je.

Keneva zvedla svůj šálek a všechny tři ženy se napily. Pak Keneva vyzvala další dvě Nevěsty, aby se posadily, každá z jedné strany. Dostaly horký čaj a všech pět se napilo.

Čaj pro další dvojici žen, podávaný ze stejných konvic, už příliš horký nebyl. Pro jinou další dvojici už byl jen teplý. Než se posadila poslední Nevěsta a všechny se napily, byl studený.

Jídlo se podávalo ve stejném pořadí, přičemž Keneviny oblíbenkyně dostávaly nejvybranější kousky masa, ale i tak se všem podávaly lahůdky, o nichž Inevera dosud neměla ani tušení. Z té vůně se jí dělalo mdlo hlady.

Po těchto rituálech se damy’ting uvolnily a začaly spolu celkem přívětivě hovořit. Vaření a většinu nošení obstarali jejich pohlední eunuchové, ale osobní péče o Nevěsty spočívala na zaslíbených.

Dama’ting sedící před Ineverou dopila čaj a postavila prázdný šálek před sebe. Když ho Inevera okamžitě nepřiběhla dolít, dama’ting se letmo ohlédla a povytáhla obočí. Inevera honem přispěchala s konvicí a jednou jí přitom ukápla na stůl kapka. Dama’ting naproti ní o ni letmo zavadila pohledem a přezíravě ohrnula nos.

Když se Inevera vrátila k obsluhujícím dívkám, Melan ji štípla tak, že měla Inevera co dělat, aby nevykřikla. „Huso,“ zašeptala dívka. „Za tohle zaplatíme všechny. Ještě jednou něco rozliješ a při příštím koupání tě budeme držet pod vodou, dokud se neodebereš k Everamovi.“

I v této vybrané společnosti si damy’ting nechávaly závoje přes obličej a při jídle se nakláněly nad misky a sousta si rychle vkládaly do úst dvěma hladkými hůlkami. Tu a tam Inevera zahlédla ústa či nos a okamžitě odvrátila zrak. Ten pohled jí připadal mnohem nemravnější než sledovat Kasáda, když ohnul Manvu přes hromadu košíků.

Když damy’ting dojedly, zaslíbené se samy obsloužily z toho, co zůstalo v kuchyni. Melan a ostatní dívky zahnaly Ineveru na konec řady, a než se najedly, moc už toho nezbylo. Inevera vyškrábala hrnce a podařilo se jí ulovit skoro plnou misku, ale i pak se ostatní dívky sesedly do uzavřeného kroužku a Ineveru rázně vykázaly ven. Najedla se sama, a když je při západu slunce Qeva odváděla zpátky do krypty, otupěle se k nim přidala.

Nie’damy’ting měly společnou ložnici, kterou osvětlovalo jasné chranové světlo ze stropu. Inevera zvedla zrak a v němém úžasu zůstala zírat na magické symboly.

„Chranění se začneš učit už brzy,“ řekla Qeva, když si všimla jejího pohledu. „Melan, kde spíš?“

Středem místnosti se táhlo několik vyrovnaných řad lůžek. Melan ukázala do kouta, dost daleko ode dveří.

Qeva přikývla. „Kdo spí tamhle?“ ukázala na lůžko vedle Melanina.

„Asavi,“ odpověděla Melan a dívka rychle předstoupila.

Qeva nevrle zamručela. „Tvá polštářová sestra si bude muset najít jiné místo. Po následujících dvanáct Ubývání bude vedle tebe spát Inevera, abys ji mohla snáze učit.“

Melan otráveně zasykla a Asavi si šla posbírat své věci – převážně knihy a psací potřeby. Když procházela kolem Inevery, zlostně ji zpražila pohledem, který ze všeho nejvíc připomínal dva nože.

„Dokud chranové světlo nezhasne, máte volno,“ oznámila jim Qeva a opustila místnost.

Inevera zadržela dech, čekala, že se na ni dívky vrhnou, ale zase si jí nevšímaly a shlukly se do malých, pro Ineveru uzavřených skupinek. Inevera šla ke svému lůžku, vytáhla Eveju’ting a začala si číst.

Trvalo několik hodin, než chranové světlo zhaslo, ale Inevera tlustou knihu sotva načala. Založila si stránku stužkou a upadla do neklidného spánku.

Inevera se probudila do tmy a zjistila, že nad ní někdo postává. Oči se rychle přizpůsobily tmě, ale stejně viděla jen obrys, který se opatrně pohyboval, aby nenadělal hluk. Na chvíli zadržela dech, pak se vzpamatovala a začala pravidelně oddechovat, aby to vypadalo, že spí. Dokonce i tiše zachrápala, jak to často dělávala matka.

Inevera neměla žádné věci vyjma Eveji’ting a hora-váčku, a rozhodně neměla nic, co by se dalo použít jako zbraň, pokud by jí vůbec něco mohlo být platné proti místnosti plné dívek, které jí pohrdaly. Dokázaly by ji zabít tady, ve tmě? Tak, aby jim to prošlo? Svaly se napjaly k útěku, jenže beztak neměla kam utéct. I kdyby se jí v té tmě podařilo najít dveře, stejně byly zvenčí na závoru.

Ale ten obrys ji minul a došoural se k Melanině posteli. Ozval se šramot, Melan odhrnovala pokrývku.

„Myslím, že mě slyšela,“ zašeptala Asavi.

Na okamžik se rozhostilo ticho. „Spí. Slyšela jsem ji chrápat,“ řekla Melan. „A vůbec, koho zajímá, co si myslí nějaká podvrženina?“

Inevera ležela ve svém lůžku, snažila se pravidelně chrápat a přitom poslouchala zamilovaný šepot a polibky z Melanina lůžka. Ona nikdy nepolíbila jinou dívku, nikdy by ji to ani nenapadlo, ale teď jim záviděla. Ještě nikdy se necítila tak osamělá.

Znovu se probudila, a tentokrát ji vytrhla ze spánku ostrá bolest v boku. Vykřikla, napůl se posadila a zjistila, že se Melan rozpřahuje k dalšímu kopnutí. „Vstávej, ty podvrženino mizerná.“

Chranové osvětlení opět svítilo a většina ostatních dívek už si zapletla bido. Inevera, která bolestně toužila jít na záchod, rychle vyrazila k žádanému závěsu, ale Melan ji chytila za ruku. „Tos měla vstát dřív, jestli chceš mít čas na tohle. Dama’ting přijde každým okamžikem, a jestli nebudeš mít bido úplně zapletené, tak bude plný měchýř to poslední, co tě bude trápit.“

Ineveře ztuhly rysy, rázem zapomněla na své potřeby a vmžiku se vrhla pro čisté hedvábí. Ostatní dívky se zachmuřenými výrazy sledovaly, jak si rychle zaplétá bido.

Asavi si před ní odplivla. „Takže dcera košíkářky? To ještě nic neznamená.“

Jen co si Inevera dopletla bido, těžké dveře do místnosti se otevřely a v nich stála Qeva a čekala. Dívky jen v bidech nastoupily do řady, Inevera se zařadila na konec a všechny společně opustily kryptu a přešly do dalšího velkého sálu v Podpalácí.

„Každý den začínáme šarusahkem,“ sdělila jí Melan. „Mluvit nesmíš. Dělej přesně to, co dělá dama’ting.“

Inevera přikývla. Dívky se rozestoupily do vyrovnaných řad na dva kroky od sebe. Qeva se důstojně odebrala na malý stupínek vepředu a rozepnula si roucho. Hedvábí sklouzlo jako vánek a dama’ting stála před shromážděnými dívkami nahá, až na závoje zakrývající vlasy a obličej.

Pomalu začala s protahovací sestavou. Ostatní dívky ji napodobovaly a Inevera se ze všech sil snažila dělat to samé. Qeva měla hladké, dlouhé svaly a tělo jí brzy pokryla lesklá vrstvička potu, která se smísila s vonnými oleji. Inevera přemítala, jak se může někdo u tak pomalých pohybů potit, jako kdyby hodinu běžel na prudkém slunci.

Pohyby byly jemné a propracované – nic tak rozmáchlého a hrubého, jako cvičil Soli. Ale byť byly jemné napohled, ukázalo se, že jsou mnohem složitější než to, co převáděl Soli. Inevera byla nucena vnutit tělu polohy a postoje, které by ani nepovažovala za možné, a vydržet v nich dlouhé chvíle. Nikdy nepoužívané svaly se bolestivě vzpouzely, Inevera se začala silně potit a srdce jí bušilo až v hrdle. Urputně se snažila popadnout dech, ale přes veškerou snahu se stejně nedokázala zhluboka nadechnout, a navíc se bála, že se každým okamžikem přestane ovládat a pomočí se.

Qeva se předklonila na levé noze tak hluboko, až měla trup svisle k podlaze, a ruce zvedla před sebe, jako by něco objímala. Pravou nohu zvedla nahoru a ohnula ji tak, že se špičkou téměř dotýkala kostrče.

Inevera se o ten postoj pokusila, ale ztratila rovnováhu a přepadla dopředu na ruce.

„Držte postoj,“ ozvala se Qeva, nechala ostatní dívky držet vratkou rovnováhu a sestoupila ze stupínku.

„Postav se rovně,“ nařídila Ineveře. Inevera se rychle vrátila na nohy a Qeva jí položila jednu ruku na holou hruď a druhou do prolákliny mezi lopatkami. „Dýchej nosem. Zhluboka.“ Stiskla a Inevera musela překonávat odpor, aby dostala vzduch do plic.

Dama’ting spokojeně zamručela. „Vydechni. Pomalu.“ Dál stlačovala hrudník, zatímco Inevera pomalu, rovnoměrně vydechovala.

„Znovu,“ zavelela Qeva. „Dech je život. Když dýcháš, máš svůj střed. Když máš svůj střed, nic se tě nemůže doopravdy týkat. Necítíš hlad ani bolest. Lásku ani zášť. Strach. Úzkost. Jen dýcháš.“

Už teď Inevera cítila, že se uklidňuje. Když sledovala cestu dechu z nosu do břicha a zase ven, neodbytné naléhání plného měchýře a prázdného žaludku sláblo. Ostatní dívky se začaly kymácet a napětí na jejich obličejích vypovídalo o tom, jak těžké je udržet se v té poloze.

„Se mnou,“ zavelela Qeva. Zatímco pořád stlačovala hrudník, začala pomalu, pravidelně dýchat a Inevera s ní srovnala vlastní dech. „Dech čistí mysl, pohyb tříbí tělo a mysl i tělo musí jednat v dokonalém souladu.“ Když se sladily v dechu, dama’ting pustila Ineveřin hrudník, chytila ji za ruce a doširoka jí je rozpřáhla nad hlavou.

„Kobří kápě,“ sdělila jí Qeva a pohledem přelétla ostatní dívky. „Všechny.“

Sálem zašuměl úlevný povzdech, všechny se dívky narovnaly a vztáhly ruce ke stropu.

„Tohle je šarukin,“ sdělila Qeva Ineveře, když ji provázela několika dalšími pohyby a mírně jí opravovala postoje. „Supí zobák. Šakalí skok.“

Ohnula Ineveru dopředu do postoje, který předtím nezvládla. „Štíří ocas.“ Levou nohou přišlápla Ineveře levé chodidlo k zemi, aby ji udržela na místě, zatímco pravým chodidlem se zahákla za Ineveřin pravý kotník a zvedla jí nohu, aby ji mohla chytit, a pak ji táhla výš a výš, až ji nakonec ohnula a Inevera měla pocit, že jí snad prasknou šlachy. Zalapala po dechu a zakymácela se.

„Dýchej,“ nařídila jí Qeva. „Ty jsi palma a dech je vítr. Využij jeho sílu, abys v sobě opět nastolila rovnováhu a nechala se vést z jedné polohy do druhé.“

Inevera se upnula na pravidelné dýchání a zjistila, že jí to opravdu pomáhá. Qeva zaznamenala, že zase našla rovnováhu, přikývla a vrátila se na stupínek.

Výuka pokračovala ještě nějakou dobu. Inevera se pořád neohrabaně kymácela, klouby se napínaly k prasknutí, ale pravidelný dech si udržela. S úlevou přijala, když Qeva konečně přestala a přešla k bedničce vedle stupínku. Ozvalo se kovové cinkání a dama’ting se vrátila se čtyřmi maličkými činelky s poutky, navlečenými po jednom na každém palci a prostředníčku.

Na její pokyn přišla Melan, vzala bedničku, vybrala si z ní svoje činelky a podala ji dál. Ostatní dívky udělaly to samé a brzy byly zase všechny na svých místech a čekaly, až Qeva začne s další částí výuky.

Qeva se pootočila, aby k nim stála bokem, a zvedla ruce s připravenými činelky. Jedna noha se předsunula dopředu, druhá zůstala na místě.

Ostatní dívky zaujaly stejné postavení a Inevera dělala, co mohla, aby je napodobila.

„Povolit kolena,“ zavelela Qeva. „Váha spočívá na špičkách.“

Když si Inevera opravila postoj a nalezla svůj střed, dama’ting čtyřikrát cinkla činelky o sebe a pokaždé k tomu cukla bokem, jako by bičem práskl.

„Všechny,“ zavelela a zopakovala to. Ostatní dívky ji napodobily s dokonalostí danou cvikem, zato Inevera zjistila, že ten pohyb je složitější, než vypadá.

„Znovu,“ zavelela Qeva. „Dívej se pořádně.“

A znovu zacinkaly činelky a zacukaly oblé boky a ten pohyb se Ineveře znovu vzepřel. Nejdřív nemohla přijít na to, jak švihnout bokem, pak zase nebyly její činelky sladěné s činelky ostatních. Zvládnout obojí naráz bylo prostě nemožné.

Qeva ji tím pohybem prováděla zas a zas. Inevera cítila, jak jsou ostatní dívky podrážděné, zatímco ona bojuje s pohybem, ale nemohla dělat nic jiného, než to zkoušet zas a zas.

Konečně snad byla Qeva spokojená. Zamručela a začala vyťukávat činelky souvislý rytmus, do kterého cukala boky. Inevera se rytmu chytila a brzy se jí stal druhou přirozeností. Najednou shledala, že se usmívá.

Ale pak se dala dama’ting do pohybu. Obcházela po stupínku s kočičí grácií, ani jednou nevypadla z rytmu – ani činelky, ani boky. Byla to nádhera. Uhrančivá krása. Ale když se ji Inevera pokusila napodobit, připletla se do cesty Melan a obě skončily na jedné hromadě.

„Huso!“ zavrčela Melan.

Qeva seskočila ze stupínku a vrazila Melan facku, až jí z toho činelky zacinkaly. „To byla tvoje chyba, Melan! Damaji’ting určila tebe, abys ji učila, co má umět nie’dama’ting! A cos ji naučila? Nezná ani kobří kápi, ani nejzákladnější pohyb boků.“

Zahrozila prstem Melan do obličeje. „Musíš se naučit brát své povinnosti vážně. Dokud nebude Inevera držet krok s ostatními, je ti odepřen vstup do komnaty stínů.“

Všechny dívky zalapaly po dechu a Melan vytřeštila oči.

„Vyvaluj na mě ty vzpurné oči ještě chvíli,“ zavrčela Qeva, „a najednou zjistíš, že žiješ ve velkém harému šarúmům pro potěchu.“

Melan sklopila oči a hluboce se poklonila. „Ano, damo’ting.“

Po šarusahku se dívky seřadily u kuchyně, kde každá dostala od dvojice stárnoucích eunuchů naběračku řídké ovesné kaše. Inevera viděla Melan a dalším dívkám na očích, že se ji zase chystají vykázat na konec řady, a tak se rovnou stáhla. Bezvýznamnou hádkou by stejně nic nezískala. Nejlepší bylo tvářit se, že se pokorně učí nie’dama’tingským způsobům.

Misku neměla plnou ani z půlky a navíc to byly poslední vodnaté zbytky z hrnce. Přesto je jen taktak stihla zhltnout, než k ní došla Melan.

„Už skoro svítá,“ sdělila jí Melan. „Damy’ting budou zakrátko odcházet do pavilonu a Nie nás vem, jestli se zpozdíme.“

„Do jakého pavilonu?“ podivila se Inevera.

Melan se na ni podívala, jako by byla úplně pitomá. „Šarúmové se budou za svítání vracet z Labyrintu a do pavilonu se budou dopravovat ranění. Pomáháme damám’ting při ranhojičství.“

Inevera si vzpomněla na nářek zraněných šarúmů, který včera pronikal plátěnými stěnami, a představila si, že všude kolem ní leží muži v krvi a řvou bolestí, zatímco ona pomáhá damě’ting řezat a šít.

Najednou se jí zatočila hlava, do tváří se jí vehnala krev a řídká kaše se drala zpátky do hrdla.

Melan jí vrazila facku, jen to mlasklo. Z Inevery vyletěla sprška ovesné kaše a žluči a rozstříkla se na kamenné podlaze. Všechny dívky v místnosti vzhlédly a chladně se na ni zadívaly. Žádná dama’ting tam nebyla a eunuchové byli jako vždy němí.

„U Everamových koulí, najdi svůj střed!“ zavrčela Melan. „Damy’ting neberou nic tak vážně jako ranhojičství. Už teď je mi odepřen vstup do komnaty stínů. Jestli kvůli tvé nedomrlosti ukápne jedna jediná kapka šarúmské krve zbytečně, tak ji dama’ting vytříská z mé kůže stokrát.“ Přisunula se blíž a ztišila hlas. „A v takovém případě ti uříznu bradavky a nacpu ti je do krku.“

Slova pomalu pronikala do vědomí a Inevera na Melan vyjeveně zírala. Ale Melan jí ani nedala čas na odpověď, rovnou ji popadla za ruku a vlekla ji do krypty. Tam si všechny dívky rychle umyly obličej a ruce, upravily bílá roucha, seřadily se a Melan je odvedla zase k východu, kde se sešly s damami’ting, které je Podměstím odvedly z paláce do katakomb pod Kadžiho dama’tingským pavilonem, kde čekaly, až damové odzpívají z minaretů Šarika Hory svítání.

Pomáhat damám’ting v ranhojičství bylo po všech stránkách přesně tak krvavé a strašné, jak se Inevera obávala. V uších jí zněly výkřiky a nářek, částečně od šarúmů, kteří příliš propadli trýzni, než aby svou bolest přijali, a zčásti od Melan a dam’ting, které ji proklínaly za pomalost.

Jednou, když nesla džbán s nástroji namočenými do jakési palčivě ostré tekutiny, vedle níž by vonělo i couzi, zakopla a pár kapek vylila. Melan jí za to dala pěstí do obličeje a Qeva a druhá dama’ting se na to jen dívaly. Ani jedna se jí slůvkem nezastala, víc je zajímaly nástroje, které Inevera nesla, než její otékající tvář.

Před nimi se na stole v bolestech svíjel válečník, kterému se právě snažily rozstřihnout kaftan a sundat mu ho z hluboké rány na břiše. Zakrvácené střepy z pancířových destiček z pálené hlíny odhazovaly do palmového košíku jeden za druhým, jen to chřestilo.

Qeva hodila Melan dvě hedvábné šňůry. „Znehybněte ho.“

Melan si jednu šňůru vzala a druhou podala Ineveře. „Pohni sebou a dělej přesně to, co já.“ A namotala si šňůru kolem dlaní tak, aby jí mezi rukama zůstal kus v délce předloktí.

Inevera ani neměla čas si to promyslet a už se Melan dala do díla. Bleskurychle a zároveň neuvěřitelně půvabně ovinula válečníkovi šňůru kolem zápěstí, otočila mu zápěstí dozadu a tahem ho donutila natáhnout ruku. Vzpouzel se, ale Melan znala úhly, v nichž je paže nejslabší, a zvládla ho.

„Dělej!“ křikla, když po ní muž nemotorně hrábnul druhou rukou. Inevera se pustila do práce a chvatně se snažila Melan napodobit. Chytila šarúmovo zápěstí do hedvábné smyčky, jenže na rozdíl od Melan nevěděla přesně, kam si stoupnout ani jak přenášet váhu. Válečník ji praštil hřbetem ruky a vedle té rány vypadala Melanina rána pěstí jako polibek.

Inevera ztěžka dopadla na podlahu. Qeva zlostně zasyčela a dvěma vztyčenými prsty bodla muže do ramenního kloubu. Ruka sebou křečovitě zaškubala a ztratila sílu na tak dlouho, aby si Inevera stačila srovnat šňůru a znehybnit ho. Qeva podrážděně sjela Melan pohledem a Melan zase mlčky provrtávala Ineveru zlostnýma očima. Zatímco společně držely válečníka nataženého na zádech, damy’ting mu vnutily do hrdla uspávací lektvar a muž brzy ochabl. Nevěsty se pustily do práce a nijak se nestaraly, jestli si čistá bílá roucha nepotřísní od krve a dalších, ještě horších výměšků.

„Tohle nepůjde,“ prohlásila po chvíli Qeva.

„Jestli to má přežít, potřebuje hora-magii,“ souhlasila druhá Nevěsta a podívala se na Melan.

„Odneste ho do katakomb.“

Melan přikývla a společně s Ineverou se chopily tyčí, které vodorovně visely po obou stranách stolu. Válečník byl jistě těžší než obě dvě dívky dohromady, ale Ineveře nebyla těžká práce cizí a neklopýtla ani jednou. Asavi rychle běžela napřed otevřít padací dveře a Inevera s Melan následovaly damy’ting dolů do tmy.

Asavi počkala, až Inevera s Melan sestoupí po schodech, pak za nimi dveře zaklapla a dole se rozhostila smolně černočerná tma. Qeva vytáhla žhnoucí úlomek démonské kosti a svítila jim na cestu do kamenné síně, kde nalezly další stůl a ocelové dveře, zapuštěné do skalní stěny. Qeva si sundala z krku klíč, dveře otevřela a uvnitř se objevilo něco, co ze všeho nejvíc připomínalo hromadu zuhelnatělých hrudek a zčernalých kostí. Alagai hora. Vybrala středně velikou hrudku a dveře zase zavřela. Cvaklo to, zámek opět zapadl.

„Odsávačku,“ zavelela Qeva a Melan přinesla vynález sestávající z trubiček a měchu, ovládaný šlapadlem. Zatímco Inevera rovnoměrně šlapala, Melan vsunula jednu trubičku válečníkovi do otevřené rány a odsávala krev do skleněné nádoby.

Damy’ting nejdříve očistily okraje rány – odstranily sedlou krev a okolí oholily – a Asavi mezitím připravila štětečky a kalamář.

„Inevero, přistup blíž,“ zavelela Qeva. Asavi ji vystřídala u šlapadla, Inevera přistoupila k Nevěstám a dávala si pozor, aby se jim nepletla pod ruce.

Qeva se na ni při řeči ani nepodívala. „Nejdříve odsávací chrana, ta se kreslí na severním okraji rány.“ Namočila štěteček do tuše a nakreslila neznámý symbol. Inevera ho pozorně sledovala, čekala, že se kresba rozzáří, ale nic se nedělo. „Pak následují chrany pro sílu, výdrž a krev.“ Rychle kreslila, štěteček se jen jen míhal po šarúmově těle a zleva doprava kladl kolem rány chrany na každou světovou stranu.

„Teď je musíme spojit,“ pokračovala Qeva, nakreslila do mezer mezi předešlé čtyři stejné chrany a utvořila tak osmiúhelník.

Když byla hotová, pokynula druhé damě’ting, která k nim přistoupila s hrudkou z démonské kosti, přinesenou zpoza ocelových dveří. Jakmile přiblížila kost k ráně, chrany, které nakreslila Qeva, ožily a ostře se rozzářily.

„Chrany samy o sobě magické nejsou,“ vysvětlovala Qeva, „ale když nasají z démonské kosti alagaiskou magii, využijí ji k Everamovým záměrům.“

Inevera s otevřenými ústy zírala, jak se tkáň začíná spojovat, jak srůstá, jak se rána zavírá, jako když se spojí dvě dlaně s vodou. Rána vmžiku zmizela a nezůstala ani jizva. Nová kůže byla jen o něco světlejší, protože se jí ještě nedotklo slunce ani věčné návěje písku. Vypadala dokonce zdravěji než kůže okolo.

„Budiž Everamovi chvála,“ zašeptala Inevera. Jímala ji posvátná bázeň. „Když máme takovou magii, tak už nikdy žádný šarúm zemřít nemusí.“

Qeva smutně potřásla hlavou. „Kéž by tomu tak bylo. Ta nejvážnější zranění nedokáže vyléčit ani hora-magie a navíc to není zadarmo.“ Ukázala na hrudku z démonské kosti, která se druhé damě’ting rozdrolila v ruce. „Ranhojičská magie je moc, za níž se platí cena nejvyšší, a nezískává se nijak snadno. Alagai jsou sice věčnou metlou lidstva a jsou jich nekonečné zástupy, ale získat jejich kosti stojí více životů, než mohou zachránit. Touto mocí musíme šetřit.“

„A používat ji potají,“ dodala přísně druhá Nevěsta. „Už takhle nakládají šarúmové se svým životem lehkomyslně. Jen Everam ví, jakých výšin hlouposti by dosáhli, kdyby věděli, že vládneme takovou mocí. Lepší je vyléčit jich co možná nejvíce přirozenou cestou.“

Qeva přikývla. „Tohoto šarúma budeme muset nějakou dobu držet dál od jeho bratří a pod omamnými lektvary, než se mu rána ‚zahojí‘.“

„Cožpak ho není zapotřebí, aby nás bránil před alagai?“ podivila se Inevera.

Melan se rozesmála a Qeva ji sjela pohledem. „Děkuji ti, že dobrovolně odneseš tohoto válečníka zpátky nahoru do pavilonu a po zbytek dne budeš prát bidová hedvábí, dcero.“

Melan ztuhla, ale poklonila se. „Omlouvám se za nezdvořilost, matko.“

Qeva jen třepla rukou, že může jít. „Omluva se přijímá. Vezmi si s sebou Asavi.“

Inevera si nebyla jistá, co má dělat, a tak tam rozpačitě postávala, zatímco dívky vzaly nosítka s uzdraveným šarúmem a odnesly ho ze sálu. Druhá dama’ting kráčela se žhnoucí démonskou kostí před nimi.

Když byly pryč, obrátila se Qeva zase k ní. „Necháme-li stranou nedostatek úcty, nelze s Melan nesouhlasit. To, co chrání Pouštní Kopí, jsou chranové hradby, nikoli válečníci. Dokud zase nepřijde Osvoboditel, bude alagai’šarak jen mužskou pýchou, díky níž mrháme lidskými životy kvůli vítězstvím, která za to nestojí.“

Inevera nad takovým rouháním vytřeštila oči. Soli a Kasád nasazovali v Labyrintu život každou noc. V Labyrintu umírali už tři sta let její dědové, strýcové, všichni mužští předci a ona si vždycky myslela, že tak tomu bude i s jejími syny. To přece nemůže být jen z mužské pýchy. „Copak nám Eveja neříká, že zabíjet alagai stojí nade vším?“

„Eveja nám říká, že poslouchat Šar’damu Ka stojí nade vším,“ opravila ji Qeva. „A Šar’dama Ka nám nařídil zabíjet alagai.“

Inevera otevřela ústa, ale Qeva vztyčila prst, ať mlčí. „Ale Šar’dama Ka je už tři tisíce let mrtvý a bojové chrany si vzal s sebou do hrobu. Každou noc zemře v Labyrintu více mužů, než se za celý den narodí. Před Návratem nás byly miliony. Teď nás není ani sto tisíc, a to všechno kvůli mužské ješitnosti a té jejich směšné hře na alagai’šarak.“

„Hře?“ opáčila Inevera. „Jak může být posvátný alagai’šarak, obrana městských hradeb před démony, hrou?“

„Protože ty hradby žádnou obranu nepotřebují,“ odpověděla Qeva. „Kadži vybudoval Pouštní Kopí s dvojími chranovými hradbami – jedněmi vnějšími na starodávném obvodu města, a jedněmi vnitřními, které měly chránit vlastní oázu s paláci a kmeny. Mezi nimi leží Labyrint, postavený na troskách vnějšího města.“ Odmlčela se a pozorně se zadívala Ineveře do očí. „Ani jedna hradba nebyla nikdy prolomena.“

Inevera se na ni užasle podívala. „Tak jak se démoni každou noc do Labyrintu dostanou?“

„Pouštíme je tam,“ zavrčela Qeva. „Šarúm Ka nechá brány otevřené dokořán, dokud není v Labyrintu dostatek alagai, pak je zase zavře a démony nechá uvězněné v Labyrintu, aby měli muži co lovit.“

Inevera měla stejný pocit jako před chvílí, když jí Melan vlepila facku. Hlava se jí zatočila a musela se opřít rukou o stěnu.

„Dýchej,“ doporučila jí Qeva. „Najdi svůj střed.“

Inevera ji poslechla, zhluboka, pravidelně dýchala a využívala každý nádech k tomu, aby uklidnila jak údy, tak bušící srdce.

Pomáhalo to, ale ne dost na to, aby poodstoupila ode všeho vzteku, který ji jímal. Část jejího já toužila všem mužům ve městě nafackovat. Vždycky si myslela, jak nejsou Soli a otec stateční a jejich oběť veliká, když noc co noc vstupují do Labyrintu. Ale pokud by prostě stačilo nechat zavřené brány…

„Ti… pitomci,“ vypravila ze sebe nakonec.

Qeva přikývla. „Ale pitomci nepitomci, není na nie’damách’ting, aby jejich oběť zlehčovaly.“

Inevera si vzpomněla, jak Qeva potrestala Melan, a do tváří se jí vehnala krev. Poklonila se. „Rozumím, matko.“

Qeva vyklenula obočí. „Matko?“

Inevera si skousla ret. „Není snad ‚matka‘ správný výraz, kterým má zaslíbená oslovovat Nevěstu?“

Qevě naskočily kolem oči vějířky vrásek a Inevera usoudila, že je to úsměv. „Ne. Melan mě tak oslovuje, protože je to má dcera.“

To sdělení ještě posílilo podezření, které se Inevery náhle zmocnilo. „Kenevu oslovuješ matko…“

Qeva přikývla. „A to ona taky je. Jsem dědičkou damaji’ting.“

Ineveře se sevřelo srdce. Qeva jí vždycky připadala přísná, ale spravedlivá. Ne zrovna přátelská, ale ani nepřátelská. Ale takhle…

„Dýchej,“ doporučila jí opět Qeva, zvedla ruku a počkala, až Inevera najde svůj střed. „Já nejsem tvůj nepřítel. Už jsem si vcelku zvykla na postavení druhé ženy mezi damami’ting a již dávno jsem se musela smířit s tím, že nenastoupím po své matce jako první z kadžijských žen. Melan se teprve musí naučit tu skutečnost přijmout a ohnout se v jejím větru, a já se jen modlím k Everamovi, aby to dokázala včas.“

Qevina zdvižená dlaň se změnila do vztyčeného prstu. „Ale nevykládej si má slova chybně. Já nejsem tvůj nepřítel, ale ani nejsem tvůj přítel. Vést kadžijské damy’ting silou, schopnostmi a pokorou před Everamem vyžaduje mimořádnou ženu, takovou, jako je má matka. Pokud neprokážeš tolik pokory, schopnosti a síly, abys přežila a dosáhla bílé,“ pokrčila rameny, „pak je to inevera.“

Ineveře ztuhly rysy, ale soustředila se na dech a nalezla svůj střed. „Ano, damo’ting.“

„Dobrá,“ uzavřela to Qeva. „Pojď se mnou.“ Rázně vyšla ze sálu a Inevera ji následovala tajnými chodbami v Podměstí zpátky do dama’tingského paláce. Většinu podzemních chodeb osvětlovaly dlouhé řady žhnoucích chran, které se táhly jak po stropě, tak dole po stěnách u země.

Když dorazily do dama’tingských komnat, otevřel jim eunuch, s nímž Qeva mluvila den předtím, a až na zlaté okovy byl nahý. Kleštěnec to sice byl, ale stejně nemohla Inevera odtrhnout oči od jeho těžkého mužství, které viselo přímo před ní.

„Působivý, že?“ podotkla Qeva. „Chavel je můj oblíbenec, je to zkušený milenec a věrný služebník. Ale obávám se, že teď od něj musíš odtrhnout zrak. Však během hodin polštářového tance ještě na vlastní kůži poznáš, co umí.“

Hodiny polštářového tance? Při těch slovech zalila Ineveru vlna úzkosti, spojená s nemalou špetkou zvědavosti.

Qeva ji však nenechala čas nad tím hloubat. Vytáhla čtvercovou bedničku s jemným bílým pískem a tenkou hůlku. Na dvou stranách proti sobě byla rýha, která jí umožňovala přejíždět z jedné strany na druhou skleněnou tabulkou a uhlazovat písek do rovné plochy. Podala Ineveře hůlku. „Dnes ráno ses dívala, jak kreslím pět chran. Teď mi je nakresli ty.“

Inevera našpulila rty, vzala si hůlku, a pokaždé, než začala opatrně kreslit, zavřela oči, aby si každou chranu přesně vybavila. Stejně jako předtím Qeva, i ona teď nakreslila osmiúhelník s chranou v každém vrcholu. Čtyři byly jedinečné, pátá se čtyřikrát opakovala a spojovala je. Držela hůlku skoro na konci jako pero a křivky znaků malovala pružnými, krouživými pohyby v zápěstí. Když byla hotová, pyšně vzhlédla.

Qeva si její dílo dlouhé minuty pozorně prohlížela, pak nesouhlasně zamručela. „Šarusahk ti šel líp. Jen dvě chrany v sobě mají aspoň nějakou sílu, ale ani ta by nestačila.“

Inevera se smutně dívala, jak Nevěsta přejíždí přes písek tabulkou, maže její dílo a bere si hůlku. „Začneme s odsávací chranou. Tohle jsou démonské špičáky,“ vysvětlovala Qeva, když kreslila do písku dvě zahnuté značky. Inevera se naklonila blíž a pozorně si je prohlížela. „Ty stojí samostatně buď vedle nebo uvnitř každé chrany a vtahují do chrany magii. Konečnou podobu dává magii celkový tvar chrany.“ Kreslila dál a hůlku držela na vzdálenějším konci. „Podívej se, že mám zápěstí pořád rovné. Pohybuji štětečkem celou paží, ne rukou. Chrany jsou nejsilnější, když je nakreslíš jediným, nepřerušovaným tahem, a to pouze zápěstím nedokážeš.“

Qeva rychle nakreslila odsávací chranu a Inevera si uvědomila, jak ošidná je její paměť. Studem se začervenala, ale Qeva si toho patrně nevšimla; uhladila písek a podala jí hůlku zpátky.

„Znovu.“

Inevera poslechla, ale držet hůlku tak jako Qeva bylo neohrabané, a pokud to vůbec bylo možné, byly její chrany napodruhé ještě horší.

Qeva ani nehnula brvou, jen písek znovu uhladila.

Když se Inevera konečně vrátila do krypty, ruka ji příšerně bolela od křečovitého držení hůlky, měla pocit, že jí močový měchýř snad praskne, a roucha měla dosud zamazaná od šarúmské krve.

Ale tyto věci se nyní zdály být podružné jako pouhé nepohodlí, které lze snadno nevnímat. Ostatně Melan a Asavi měly plné ruce práce, takže si konečně mohla dojít ulevit a využít lázně.

Našla tam vonné oleje, kostky mýdla, pilníky na nehty a drsné kameny na vyhlazení kůže. Vzala si břitvu a dokončila to, co minulou noc nie’damy’ting začaly. Ostatní dívky ji okázale přehlížely, když si holila poslední rozježené zbytky vlasů, dokud neměla hlavu na dotek dokonale hladkou. Byl to nezvyklý pocit, jako být v cizí kůži.

Ale zatímco tělo odpočívalo, myšlenky pádily jako splašené. Všechno, co kdy znala a čemu věřila, jí vzali, nebo se ukázalo, že to byla lež. Nic už nemělo smysl. Zdálo se, že už na ničem nezáleží.

U večeře měla Inevera pocit, jako by vystoupila mimo sebe. Jen letmo si uvědomovala své tělo, když obsluhovala damy’ting, když přiskočila, kdy bylo zapotřebí, a stejně tak rychle se zase vzdálila. Kupodivu to bylo patrně přesně to, co ty ženy chtěly, a Inevera je obsluhovala lépe, když plnila své povinnosti bezmyšlenkovitě. Ne že by tomu byla ochotná nějaké myšlenky věnovat, naopak, pořád se v duchu úporně snažila najít pevný bod nebo pravdu, které by se mohla chytit. Jenže se ukázalo, že dokonce i Eveja, v níž byla vychovaná a v niž kdysi věřila jako v nejvyšší pravdu, je jednostranná a předpojatá. Kadžiho hrdinské činy a zákony, které z nich damové odvodili, se jí najednou rozpadaly před očima. Eveja’ting popisovala Damajin pohled na události, které utvářely svět, a ten se často velmi lišil od mužského líčení.

Který pohled je pravdivý? Kadžiho popis, nebo sdělení první Inevery? Anebo jsou oba plné polopravd a lží? Záleží vůbec na tom, co se událo před třiceti třemi staletími?

Bolestně toužila po matčině náruči, po pocitu bezpečí, který měla, když jí Soli cuchal husté černé vlasy. Ale vlasy už byly pryč a Soli s nimi. Třeba ho zase uvidí, ale mnohem pravděpodobněji bude zabit v Labyrintu dřív, než se ona stane damou’ting, pokud se jí vůbec někdy stane. Dokonce ji bodla lítost i vůči Kasádovi a jeho opilým šarúmským kamarádům. Copak ona má právo posuzovat činy mužů nucených noc co noc zbytečně čelit hordám démonů nahnaných do Labyrintu?

Ale přes všechnu svou bolest a zmatek si Inevera uvědomovala, že i kdyby mohla mávnutím kouzelného proutku vzít poslední dva dny svého života zpátky, neudělala by to. Devět let strávila v temnotě a teď se poprvé objevilo mihotavé světélko.

Magie. Oni ji naučí zacházet s hora-magií.

Vzpomněla si, s jakým odporem hleděla na maličké démonské kostky, které Qeva použila jako světlo na cestě k její budoucnosti. Je možné, že to bylo teprve včera? Vypadalo to nekonečně dávno. Dnes netoužila po ničem víc než držet démonskou kost v ruce a jedním mávnutím léčit mužům rány.

Uvědomila si, že jí divoce buší srdce, a přiměla se zase pravidelně dýchat a najít svůj střed. Tělo se brzy uvolnilo a Inevera byla schopná zase znovu vystoupit mimo sebe. Nejasnosti a otázky jí vířily hlavou dál, ale teď už to bylo spíš víření písku, otravná svízel, která se dá snadno nebrat na vědomí.

Beze slova se šourala na konci nie’dama’tingské řady, čekající na jídlo, a tentokrát se jí podařilo vyškrábat si u eunuchů plnou misku. V tichosti ji snědla a spolu s ostatními dívkami se nechala odvést zpátky do krypty.

Najdi svůj střed! zavrčela na ni Melan při jídle těsně předtím, než jí dala facku. Inevera by si skoro přála dostat ji znovu, jen aby si dokázala vzpomenout, jaký to byl pocit.

Tohle znamená najít svůj střed? Tohle znamená být damou’ting? Cožpak ty ženy opravdu nic necítí, když se dívají do budoucnosti a vynášejí ortel, který znamená život nebo smrt jak pro ženy, tak pro muže, a přitom žijí jako dávná Damaji ve velkých palácích, kde mají vše, po čem zatouží?

Když se dívky vrátily do krypty, dala jim dama’ting večerní volno do chvíle, než zhasne chranové osvětlení. Pak za sebou zaklapla dveře, zacvakalo to, zámky zapadly a Inevera se vydala rovnou ke svému lůžku a Eveje’ting, která na něm ležela.

Ani si neuvědomila, že k ní jde Melan, dokud nezjistila, že letí vzduchem. Ztěžka dopadla na zem a probrala ji teprve oslepující bolest.

Opřela se rukama o zem, že vstane, a vzhlédla. Stejně jako v lázních, Melan přistoupila k ní a ostatní dívky kolem nich udělaly kruh.

Inevera si povzdechla. To snad ne. Už zase.

„Rozhodla jsem se, že tě naučím šarusahk,“ sdělila jí Melan. „Dokud se ho nenaučíš, nesmím do komnaty stínů!“

Vykročila proti ní a Inevera pomalu ustupovala, dokud zády nenarazila do kruhu dívek a jedna ji nepostrčila dopředu.

„Štír!“ vykřikla Melan, hladce se ohnula v pase, přičemž rukama objala Ineveru kolem boků a její noha vyletěla obloukem vzhůru a kopla Ineveru rovnou do obličeje.

Inevera ohromeně dopadla na zadek a chvilku jí trvalo, než se vzpamatovala a vyskočila zase na nohy. Melan setrvávala ve štířím postoji.

„Štír,“ opakovaly dívky okolo a každá jedna zaujala štíří postoj. „Štír. Štír…“

Inevera nasadila klidný, pravidelný dech a samotnou ji překvapilo, že se nebojí. Melan měla očividně v úmyslu dát jí výprask, ale zřejmě nemělo smysl se bránit. Pochybovala, že by jí dívky způsobily nějaké trvalé zranění, a i kdyby, tak by tomu stejně nemohla zabránit. Nejlepší bylo rychle se podřídit a přitom se naučit, co se dá.

Soustředila se na svůj střed, zaujala štíří postoj a navzdory rychle otékajícímu obličeji ani nezakolísala.

Taková odezva Melan patrně rozzuřila na nejvyšší míru, asi čekala, že Inevera bude plakat a prosit. Ineveře jí v tu chvíli bylo líto. Zrovna Melanina vlastní matka a Kenevina dědička musela vrhnout kostky, které povolaly Ineveru. Co všechno asi tolik vzteku a žárlivosti ještě napáchá?

„Vadnoucí květ!“ křikla Melan, bleskurychle se podvinula zespodu a vztyčenými prsty pravé ruky bodla Ineveru do břicha.

Přišla tupá bolest, Inevera ztratila v nohách všechen cit a zhroutila se na zem.

„Nestačí jen vědět, jak udeřit,“ poučila ji Melan. „Člověk taky musí vědět, kam.“ Než se Inevera stačila vzpamatovat a vstát, Melan ji srazila na záda, zaklekla jí paže nad lokty a bez námahy ji držela v šachu.

Pak se nad ni naklonila a silně přirazila klouby ukazováčků Ineveře na spánky.

Ta bolest byla prudká jako blesk, který obloukem protne mozek. Před očima se jí udělaly mžitky a Inevera sebou jen bezmocně mlátila. Na dýchání dočista zapomněla.

Uplynula snad celá věčnost, než ji Melan pustila a vstala. Inevera zůstala ležet a pomalu dýchala, dokud zase nenašla svůj střed.

„Vadnoucí květ,“ začaly opakovat ostatní dívky a přitom ho každá jedna plynule předvedla. „Vadnoucí květ. Vadnoucí květ…“

Inevera se roztřeseně vyhrabala na nohy a napodobila je.

„Toto je brejlovec podzemní,“ sdělila Qeva dívkám a podala jim skleněnou bedničku, aby si nie’damy’ting mohly hada prohlédnout. Uvnitř ležel na písčitém dně dutý kámen a v dutině malý svinutý hádek s matně šedými šupinami. „Není smrtelnějšího tvora pod sluncem.“

Inevera a další zaslíbené se naklonily blíž, aby na hada lépe viděly. Měsíce míjely a dny upadly do jisté jednotvárnosti. Začínalo se vždy šarusahkem a ošetřováním zraněných šarúmů, pak následovala výuka, někdy s ostatními dívkami jejího věku, jindy jen s Qevou.

„Je tak maličký,“ zašeptala.

„Nenech se ošálit velikostí,“ varovala ji Qeva. „Proti uštknutí brejlovcem podzemním je štíří bodnutí jen sladký polibek. Jediné uštknutí dokáže zabít šarúma za pár minut. Brejlovec bleskurychle uštkne, a pak se stáhne a počká, až oběť umře. Může si dovolit čekat. To, co otrávil, jiná zvířata nežerou, aby je ten jed nezabil taky.“ Při řeči si vyhrnula hedvábný rukáv až k lokti a sundala z bedničky víko. Do ruky vzala za ocásek malou pouštní myš. Myška větřila nebezpečí a zoufale pištěla a svíjela se. Qeva ji upustila do bedničky s brejlovcem, těsně před dutý kámen.

Had se okamžitě rozvinul a chňapl po myši, ale nakolik byl rychlý, Qeva byla rychlejší. Ruka se mihla jako blesk, chytila hada za hlavou a zvedla ho z bedničky. Zpočátku sebou mrskal, ale Qeva ho držela pevně, konejšila ho a hladila ho po hlavě, dokud se neuklidnil.

„Brejlovce můžeme přinutit, aby odhalil jedové zuby, tak, že mu tlačíme na spodinu lebeční,“ přitiskla na to místo palec a objevily se dva zahnuté zuby, předtím přilehlé k patru tlamy. Na stole stála malá skleněná lahvička s hrdlem překrytým tenkou blánou. Qeva přitiskla jedové zuby k bláně a protrhla ji.

„Jedové váčky jsou po obou stranách hlavy, tady a tady,“ ukázala. „Stlačením je vymačkáme do lahvičky.“ Učinila tak a do skleněné lahvičky dopadlo pár kapek. Pak Qeva hodila hada zpátky do skleněné bedničky, kde se okamžitě svinul, upřel zrak na myš a pomalu kolébal hlavou ze strany na stranu. Myš na něj strnule zírala jako přimražená, jen čumáček přesně sledoval tanec hadí hlavy. Nakonec had zaútočil, uštknul a stáhl se do své kamenné dutiny. Myš sebou chvíli škubala, pak ztuhla a zůstala nehybně ležet.

„Přestože jsme mu jed odebraly, stačí zabít i pouhé zbytky, které mu ulpěly na zubech,“ poučila je Qeva. Had se vyplazil z dutiny pro svou kořist a rozevřel čelisti, aby pozřel myš vcelku. „Brejlovec se nažere, vyspí a zítra touhle dobou budou jeho jedové váčky zase plné.“ Zvedla maličkou lahvičku s třemi slzami cenného jedu. „Toto by stačilo zabít všechny v této místnosti. Kdo mi může říct, jak se připravuje protijed?“

Několik dívek zvedlo ruku, ale Ineveru žádná nepředběhla.

Inevera klečela s ostatními dívkami v kruhu kolem hromady polštářů. Klečely na patách, záda měly vzpřímená a byly pozornost sama. Kromě nie’dam’ting se zúčastnilo i několik dal’ting v černých plachetkách, poslaných před odchodem do velkého harému na výuku do paláce.

Qeva shodila bílé roucho a sundala si dokonce i závoje z vlasů. Zůstala v průsvitných nohavicích, které splývaly po stehnech a lýtkách jako levandulový dým a nad bosýma nohama končily cinkavými nákotníčky se zlatými rolničkami. Nehty na nohou měla nalakované do barvy levandulových kalhot. I krátký vršek byl průsvitný, kolem pevných ňader volný, hladké břicho zůstalo holé až na zlatý řetízek se sametovým hora-váčkem a malým flakónkem. Na zápěstích cinkaly tucty zlatých náramků. Klín měla odhalený a hladce vyholený stejně jako celé tělo vyjma obočí a bujných černých vlasů, lesklých a zvlněných, spoutaných zlatem. Jen obličej zůstal zakrytý neprůhledným nachovým hedvábným závojem, který ještě zdůrazňoval průsvitnou levanduli. Tělo, natřené vonnými oleji, se lesklo.

Vzadu v sále začalo trio stárnoucích eunuchů zvolna, rytmicky hrát na surmu, tombak a kanun. Qeva pokynula Chavelovi, ať přistoupí. Svalnatý eunuch na sobě měl jako obvykle jen zlaté okovy a hedvábnou bederní roušku, která teď visela na velkém ztopořeném údu jako prapor. Inevera nebyla mezi ostatními dívkami výjimkou, i její oči úd přitahoval jako magnet. Rozpačitě se zavrtěla.

Dama’ting se rozesmála. „Jak vidíte, Chavel už je připraven splnit svou povinnost. Ale muž by měl být vždy napínán až do krajnosti, než se mu dovolí zasunout kopí do pochvy.“ Vzala Chavela za paži a hravě ho otočila tak, aby se vlastní váhou svalil do podušek.

Pak začala tančit. Boky se jí kolébaly do rytmu hudby, maličké mosazné činelky, navlečené na obou rukou na palci a prostředníčku, vyťukávaly dodatečný rytmus. Zlaté rolničky na kotnících a náramky na zápěstích přidávaly tanci na kouzlu, a když kroužila kolem lože z polštářů, měla krok rychlý a jistý jako při šarusahku. A opravdu, mnohé taneční pohyby se velmi podobaly těm, které dívky nacvičovaly každého rána před východem slunce.

Chavel z ní nespouštěl oči; Qeva ho uhranula jako brejlovec myš. Bederní rouška se napínala k prasknutí a s mohutným svalstvem to nebylo jiné, napínalo se, boulilo, naběhlé žíly rychle pulzovaly.

A tak to šlo dál, až se z toho Ineveře točila hlava. V sále provoněném dýmem z kadidla bylo horko a Inevera se začala podvědomě kolébat do nekonečného rytmu hudby a dama’tingských činelek. Ostatní dívky podlehly stejně tak a všechny jako zmámené sledovaly, jak Nevěsta krouží kolem vyhlédnuté kořisti.

Konečně Qeva zaútočila. Padla do polštářů, strhla Chavelovi bederní roušku a odhalila pyšné kopí. Přejela prstem po celé jeho délce a němý eunuch zasténal. Z řetízku v pase sundala flakón, nakapala si do dlaně olej a rozemnula si ho na obě dlaně, aby dobře klouzaly.

„Je sedm hmatů, které popsala Damaja, když líčila noci, kdy líhala s Kadžim,“ řekla dama’ting a sáhla po Chavelově údu. „Pozorně mě sledujte, budu předvádět jeden po druhém.“

Chavel brzy zvrátil hlavu a znovu zasténal, ale Nevěsta pevně stiskla pyj těsně pod houbovitým žaludem, tiše na eunucha vrkala a čekala, až se zase uklidní. „Chavel je sice vykleštěný, ale muži, s nimiž budete líhat, nebudou. V jejich bedrech spočívají budoucí krasijská pokolení a Eveja’ting nařizuje, že se žádné semeno nesmí promrhat ani spolknout.“

Ještě několikrát přivedla péče damy’ting nebohého Chavela až na pokraj šílenství, ale pokaždé znovu ho tlakem a trpělivostí přivedla zpátky k sebeovládání.

„Sedm hmatů,“ opakovala dama’ting, když se zvedla, aby eunucha obkročila, „ale způsobů, jak líhat s mužem, je sedmdesát a sedm. Tento je první, dživa nadřazená. Nestačí pohybovat se po kopí jen nahoru a dolů. Musíte se… vrtět.“ Předvedla to s využitím mnoha kroužků z tance, nyní uvedených do milování.

„Ovládáte-li mužova bedra v poduškách, ovládáte jeho,“ sdělila jim dama’ting, „a kromě toho z toho můžete čerpat vlastní potěšení. Většina mužů sotva ví, kam ho strčit, a když dostanou volnost, tak na to prostě skočí jako psi.“

Když se Inevera protahovala na ranní šarusahk, svaly ji bolely z nekonečných hodin nácviku polštářového tance, na prstech měla malé otlaky po poutkách od mosazných činelků a nohy samý rudý puchýř. Později si je v lázních vyhladí pemzou.

Ale i když byla celá ztuhlá a všechno ji bolelo, cítila se silná. Silnější než kdy dřív, dokonce silnější než v dobách, kdy na bazaru tahala hromady košů. Byla připravená začít se šarukinem, ale tentokrát si Qeva roucha nesundala. Místo toho pokynula dívkám, aby se shromáždily kolem ní do kruhu, a kývla na svalnatého eunucha. Tentokrát to nebyl Chavel, ale eunuch jménem Enkido.

Stejně jako ostatní eunuši i Enkido mluvil rukama, složitým znakovým jazykem, který se Inevera a ostatní nie’damy’ting učily jako součást svého výcviku. Damy’ting udílely svým sloužícím celé dlouhé pokyny jen rychlými posunky, a v těch vzácných případech, které to vyžadovaly, dostávaly stejně podrobné odpovědi.

Ale tady veškerá podobnost končila. Na rozdíl od ostatních eunuchů chodil Enkido vždy oblečen v černém kaftanu, i když otrocké zlaté okovy mu zůstaly. Rudý závoj znamenal, že před příchodem do dama’tingského paláce býval šarúmským kaprálem, odborníkem na šarusahk a mistrem Labyrintu. Říkalo se, že zabil mnoho alagai, zplodil mnoho synů a vycvičil mnoho válečníků, než podlehl dama’tingským čárám a dobrovolně si nechal vyříznout varlata i jazyk.

Inevera slyšela, že černý kaftan nosí proto, aby skryl strašlivé jizvy, které utržil jako šarúm, ale když dama’ting zatleskala a Enkido kaftan shodil, Inevera, stejně jako několik dalších mladších dívek, hlasitě vyjekla.

Jizvy měl, ale ty už byly dávno zahojené a vypadaly spíš jako odznaky cti než nevzhledné skvrny na kráse. Ty by za dívčí vyjeknutí nestály, ale tetování na holé kůži ano. Po celém těle se vinuly čáry a kroužky, černé značky pokrývaly paže, nohy i celý trup, krk i oholenou hlavu.

I Qeva odhodila roucho, i když si jako vždy nechala závoj přes obličej, a teď stáli proti sobě nazí. Pohnula se a Enkido zaútočil, nečekaně a děsivě rychle. Byl víc než dvakrát tak těžší než dama’ting, ale nezdálo se, že by mu váha ubírala na rychlosti. Bleskově se do sebe zaklesli a eunuch si damu’ting okamžitě podřídil a zvedl ji ze země, takže se mu ani nemohla vzepřít.

Ale damě’ting to zjevně nedělalo žádné starosti. Stačil drobný pohyb a zabodla mu dva vztyčené prsty do bodu vytetovaného na hrudi. Jedna paže mu rázem ochabla, dama’ting ji ze sebe sundala jako ručičku batolete, vykroutila se mu a složila ho na záda.

„Těla všech Everamových tvorů jsou ovládána silovými dráhami. Obzvlášť citlivé jsou body, v nichž se všechno sbíhá, čili kde se setkávají svaly, šlachy, kosti i silodráhy,“ vysvětlovala dama’ting. „Jsou to místa velké síly, ale rovněž zranitelnosti. Stačí se dotknout správného bodu sběhu a zeslábnou i ti nejsilnější.“

Pokynula mu a válečník znovu zaútočil, ale tentokrát se vyhnul všem zápasnickým chvatům. Útočil bleskovými kopy a ranami pěstí a byl rychlý jako brejlovec.

Ale dama’ting se ohýbala jako palma ve větrné smršti, odplývala hned sem, hned tam, a jeho rány nikdy nezasáhly cíl. Nakonec uprostřed jeho kopu téměř ladně vztáhla ruku a stiskla jeden bod vyznačený na stojné noze. Noha se mu podlomila, a i když Enkido dokázal pád vyrovnat a rychle se zase napřímil, noha zůstala ochablá a neudržela ho. Přenesl váhu na druhou nohu, zvedl ruce do střehu a čekal na další rozkazy od damy’ting.

Ale ta se místo toho obrátila zase k dívkám. „Enkido, vycvičený v Šariku Horovi, byl tím největším mistrem šarusahku, kterého kadžijští šarúmové za posledních sto let poznali. Žádný muž z žádného kmene se mu nemohl rovnat a alagai se při pohledu na něj třásli strachy. Nejedna dama’ting si přála, aby ji obšťastnil svým semenem a požehnal jí dcerou, a tak se dozvěděl o našem umění. Ale i když úpěnlivě prosil zas a zas, bylo mu zakázáno se ho naučit. Damaja učí, že v tajemstvích těla nelze důvěřovat žádnému muži. Nakonec se ho však damaji’ting zželelo a řekla mu, že pokud se vzdá svého jazyka a svobody, bude mu dovoleno poodhrnout roušku našeho tajemství. Na místě zlomil kopí přes koleno a jeho hrotem si sám vyřízl jazyk a usekl mužství až u kořene a položil je damaji’ting k nohám. Vykrvácel by k smrti, ale už nebyl mužem, a tak byl zachován při životě a bylo mu uděleno právo pomáhat při vašem výcviku. Budete mu prokazovat veškeré pocty.“

Inevera a ostatní dívky se jako jedna Enkidovi poklonily. I když to byl jen eunuch, hleděl na ně všechny přísným okem kaprála hodnotícího své nie’šarúmy, a když promluvil rukama, dívky rychle uposlechly.

Inevera měla ruku položenou na Eveje’ting, ale neotevřela ji, se zavřenýma očima odříkávala svaté verše:

„A z posvátného kovu Damaja Kadžimu tři svaté poklady ukula.

První byl plášť.

Z posvátného kovu poddajnou niť vykovala,

na nejjemnější hedvábí chrany neviditelnosti vyšila.

Měsíce se těžce lopotila

z Everamovy vůle.

Však alagaiské oči sklouzly z Kadžiho v tom hávu tak snadno,

jako její prsty potřené kanýzovým olejem klouzaly po jeho kůži.

Druhé bylo kopí.

Posvátný kov do tenkosti pergamenu rozklepala,

chrany na něj vyryla,

sedmasedmdesátkrát ho kolem hora-ratiště ovinula.

Čepel ze stejného plátu vykovala,

sedmasedmdesátkrát překládaného

a s hora-prachem taveného

v ohních z Nieiných bezedných hlubin.

Rok se těžce lopotila

z Everamovy vůle.

Však ostří démantovým prachem broušené

by dokázalo proříznout kůži samotné Nie.

Poslední byla koruna.

Kruh z lebky démonského prince vyřezala,

posvátným kovem ho potáhla, z obou stran pochranila,

by zakryla tu mnohou moc, jíž korunu obdařila.

Do něj devět hrotů z princovských rohů vtavila,

do každého drahokam zasadila,

by zostřil každou jednu jedinečnou moc.

Deset let se lopotila,

z Everamovy vůle.

Však ani sám démonský Pán nemohl proniknout ke Kadžiho myšlenkám,

ni se k němu přiblížit, pokud si to Šar’dama Ka nepřál.

S těmito poklady se Kadži stal nejobávanějším ze všech válečníků,

a když záhyby svého pláště odhrnul,

princové Nie zbaběle prchali z bitevního pole.“

Inevera skončila, Qeva přikývla a ukázala na chraničářský stůl, kolem něhož se nie’damy’ting shromáždily a kde už byly připravené misky s plátky kovu, čekajícího na roztavení.

„Ušlechtilé kovy vedou magii lépe než ty prosté. Stříbro je lepší než měď, zlato je lepší než stříbro. Ale dokonalý není přenos nikdy. Ztráty jsou vždycky.“

Podívala se na Ineveru. „Co je ušlechtilejší než zlato?“

Inevera zaváhala, nicméně měla tolik rozumu, aby nehledala pomoc pohledem u dívek rozestavěných kolem chraničářského stolu. Nakonec zavrtěla hlavou. „Omlouvám se, damo’ting. Nevím.“

Qeva se uchichtla. „Asi bys opravdu byla znovuzrozením své jmenovkyně, kdybys to věděla. Damaja, budiž požehnána, nám ve svých svatých verších zanechala mnohá tajemství. Leč ve své moudrosti si jiná podržela pro sebe, aby je neukradly její sokyně. Nyní již mnohá zmizela v propadlišti let. Chrany neviditelnosti, moc kopí a koruny i posvátný kov.“

Vzala jednu misku. „A tak začínáme výuku mědí…“

Přešly další týdny a Inevera shledala, že stojí před postříbřeným zrcadlem a měkkou tužkou si kreslí kolem očí chrany. Kreslení těchto okultních znaků si nacvičovala podle Eveji’ting už tisíckrát, a navíc zrcadlově převráceně, aby byly plně účinné, až si je teď bude kreslit před zrcadlem na vlastní kůži.

Některé starší dívky, mezi jinými i Melan a Asavi, už měly tužku za sebou a nosily na hlavě pečlivě vypracovanou čelenku s chraněnými penízky na čele, ale Ineveřina první čelenka zatím cinkala ve váčku u pasu ve stavu hrstky nedodělaných penízků a zlatého drátku.

Když kresby dokončila, Qeva si ji pozorně prohlédla – chytila ji za bradu a drsně jí natáčela hlavu sem a tam. Nic neřekla, jen uspokojeně zafuněla, ale to samo o sobě znamenalo pro Ineveru víc než ta nejnadšenější poklona. Kdyby tam byla sebemenší chybička, dama’ting by ji všem výsměšně ohlásila, přinutila by ji umýt si obličej a nakreslit všechno znova.

Ineveru zamrazilo, když si dama’ting smočila prst v malé misce s černou tekutinou. Vypadala jako inkoust, ale už podle pouhého pachu Inevera poznala, že je to čerstvě nasbíraný démonský ichor.

Když jí Qeva udělala na čelo nepatrnou skvrnku, ichor hřál, ale nepálil, takže toho se Inevera obávala zbytečně. Skvrnka svědila a Inevera cítila, jak se jí magie rozlézá po kůži, vsakuje se do tužkových chran a vine se po jemných čárkách dál a dál.

A pak oči najednou ožily, Inevera se zajíkla úžasem a dočista zapomněla na svůj vnitřní klid. Mdlé chranové osvětlení v sále bylo smeteno světlem, které se řinulo ze všech koutů, které se valilo po zemi a vsakovalo se do zdí, které vyzařovalo z Qevy i dívek. Tohle bylo Everamovo světlo, to byla ta silodráha, na kterou se snažily napojit každé ráno v šarusahku, to byl ten oheň v nitru, který dával životadárnou sílu všemu živoucímu. To byla ta nesmrtelná duše.

A ona ji viděla jasně jako slunce.

„Chvála budiž Everamovi ve vší jeho slávě.“ Inevera padla na kolena a celá se roztřásla a rozplakala radostí nad takovou nádherou.

„Opři se rukama o podlahu,“ poradila jí Qeva, „a nech slzy volně kapat, ať ti nerozmažou tužku a nezamlží se ti zrak.“

Inevera okamžitě padla na ruce, strachy bez sebe, aby nepřišla o tak vzácný dar. Slzy se rozstřikovaly na kamenné podlaze a v magii stoupající Alou na povrch se kolem nich tvořily maličké víry. Čekala, že se jí Melan a další dívky budou posmívat, ale dočkala se jen mlčení. Nepochybně byly všechny stejně dojaty jako ona, když poprvé uviděly Everamovo světlo.

Když záchvat polevil, hodila před ni Qeva hedvábný kapesník a Inevera si opatrně oťupkala oči. Ostatní dívky se mlčky dívaly, jak vstává.

Qeva ukázala na kamenný podstavec, na jehož hladkém povrchu byly vyryty tucty chran. Některé byly překryté oblázky. Inevera si už dřív všimla, že damy’ting používají podstavec k ovládání světla a teploty v sále, ale chranový vzorec byl příliš složitý na to, aby ho dokázala plně pochopit.

Ale teď, když jí oči naplnilo Everamovo světlo, viděla magii, která proudila v síti chran, a vzorec, který pro ni byl ještě před chvílí záhadou, byl teď jasný jako dětská skládačka.

„Ztlum světla,“ nařídila jí Qeva. „Na tuto výuku je nepotřebujeme.“

Inevera okamžitě poslechla, přesunula vyleštěné oblázky do jiného postavení, některé odebrala úplně a odložila je do malé nádržky.

Chranové osvětlení se okamžitě ztlumilo, ale Inevera viděla o to ostřeji, protože když nepotřebné osvětlení zmizelo, viděla v Everamově světle ještě lépe.

„Až se budeš učit našemu řemeslu, bude pro tebe chranový zrak nedocenitelný,“ řekla Qeva. „Je zakázán pouze v hlubokých kobkách komnaty stínů, kde si vyřežeš své kostky.“

Přešly měsíce a Ineveru výuka dočista pohltila. Vstávala na šarusahk, pomáhala damám’ting při ranhojičství, chodila na pravidelné hodiny dějin, chraničářství, lektvarů, šperkařství, zpěvu, tance a milostných her. Ostatní dívky se jí pořád stranily, a pak ještě víc, když uviděly její vyřezávané dřevěné kostky, kterými o roky předběhla mnohé z těch, kdo byly pro bílou zrozeny.

Každou noc ji Melan bila a říkala tomu nácvik šarusahku. Dokonce ani po půl roce nebyla Qeva s Ineveřiným šarusahkem plně spokojená a Melan pořád neměla povolený přístup do komnaty stínů.

Každou noc spávala Inevera sama, jen s Evejou’ting, kterou si tiskla k prsům, zatímco ostatní dívky si spolu ve tmě špitaly nebo si vlezly k sobě do postele a laskaly se. Dokonce i ve snech ji pronásledovaly tvary sedmi kostek, které řídily její život ode dne její Hannu Paš. Plakala by, ale obavy, že by se Melan a Asavi, které byly vždycky spolu hned na vedlejším lůžku, radovaly z jejího vzlykání, jí v tom zabránily.

Když si Keneva prohlížela ty dvě velké mísy, Inevera se dmula pýchou. Nakreslila v nich do písku ty nejsložitější kruhy, o jaké se kdy pokusila. Každý se skládal ze čtyřiceti devíti chran navzájem pospojovaných, aby působily jednotně. Mezi mísami ležela její cvičná bednička, a v ní byla uprostřed nakreslená jedna jediná chrana

Chrany nakreslené do jemného žlutého písku byly ostré a čisté, ale Ineveřino chranění nebylo ještě nikdy doopravdy prověřeno a ona sama neměla možnost zjistit, jestli je skutečně účinné.

Qeva stála vedle své matky, také si chrany pozorně prohlížela, ale nic neříkala. Ani nemusela. To, že ani ne po dvou letech usoudila, že Inevera může skládat zkoušku na horu, říkalo vše. Vedle Qevy stála Melan, tvářila se důstojně, ale vrhala po Ineveře pohledy ostré jako nože.

Konečně Keneva přikývla. „Zatáhni závěsy.“ Inevera uposlechla a damaji’ting vytáhla ze svého silného sametového hora-váčku velkou démonskou kost. Inevera přemítala, kolik šarúmské krve bylo prolito, aby takovou kost získala.

Inevera nastavila dlaně a Keneva jí do nich vložila ten nedocenitelný kus alagai-hory. Bylo to poprvé, co se Inevera vůbec dotkla démonské kosti, a i když jí Eveja’ting řekla, na co se má připravit, stejně zažívala neznámý pocit – palčivé svědění magie, která dotírala na její krev jako magnet.

Opatrně, uctivě položila kost na chranu umístěnou mezi mísami, chrany se měkce rozzářily, postupně sály sílu z kosti a jejich záře sílila. Písek pomalu ztmavl, ale chrany zlatě zářily dál a kruhy se začaly otáčet. Zpočátku to bylo jen slabé čeření a Inevera si myslela, že se jí to zdá, ale pak se víry zrychlovaly, jako když se pořádně zamíchá polévka v hrnci, a nakonec splynuly do osmičky.

Démonská kost uprostřed osmičky zmizela, jasně se zablesklo a pak mísy zčernaly. V nastalé tmě se Ineveře před očima roztančily barevné skvrny a zatočila se jí z toho hlava.

„Hotovo,“ ozvala se Keneva. „Odhrň závěsy.“

Inevera klopýtala ztemnělým sálem spíš popaměti než podle zraku, až nakonec po hmatu našla těžké závěsy, odhrnula je a sál zaplavilo světlo.

Vrátila se ke Kenevě a Qevě, a když uviděla mísy v jasných slunečních paprscích, zalapala po dechu. Písek z nádob zmizel stejně jako všechny stopy po démonské kosti, kterou položila mezi ně. Mísa nalevo byla plná čisté vody. Mísa napravo byla plná kuskusu, z něhož se ještě kouřilo, jen si nabrat.

Během příprav na tuto zkoušku se Inevera šest dní postila a pila jen jeden couzi-pohárek vody ráno a jeden večer. Teď měla hrdlo vyprahlé, prázdný žaludek se svíjel hlady a při vůni kuskusu jí v něm nečekaně zakručelo.

Keneva nad tím zvukem povytáhla obočí. „Tvůj půst může brzy skončit.“ Podala Ineveře dvě slonovinové jídelní hůlky s rukojeťmi korunovanými zlatem a diamanty. „Pokud jsi své chrany udělala dokonale, tak tě pouhé jedno sousto hůlkami nasytí…“ vytáhla zlatý pohár vykládaný démanty a nabrala do něj vodu „… tato voda bude ta nejčistší a nejsladší, jakou jsi kdy okusila, a tvou žízeň uhasí pouhý doušek.“

„Pokud ne…“ vrhla na Ineveru zlověstný pohled, „… tak zemřeš v okamžiku, kdy se dotkneš jazykem jednoho nebo druhého.“

Ineveru zamrazilo v zádech. Ruka se jí třásla, když si brala pohár. „Musím?“

Keneva zavrtěla hlavou. „Můžeš obé nechat být, ale jestli to uděláš, může trvat celé roky, než na tebe promarním další horu – pokud to vůbec někdy udělám.“

Inevera nalezla svůj střed a prsty se přestaly třást alespoň tak, že udržela hůlky v klidu. Natáhla ruku a hladce dopravila kuskus do úst.

Rozžvýkala ho a vytřeštila oči. Hryzavý hlad, kvůli kterému se už sotva držela na nohou, se rozplynul. A nová síla vproudila do všech údů, když zvedla pohár a zhluboka se napila.

Keneva se usmála, když Inevera vypila pohár do dna a oči se jí rozzářily. Opravdu nikdy nepila vodu tak čistou a osvěžující. Bylo to jako doušek z Everamovy řeky.

Damaji’ting odebrala Ineveře hůlky a pohár a předala je Melan. Dívce se vzteky rozšířilo chřípí a Inevera si dovolila malý jízlivý úsměv. Když Inevera u této zkoušky nezemřela, tak už nemohla Melan udělat nic, čím by jí zabránila získat přístup do komnaty stínů.

„Prosím, sestry,“ pronesla obřadní pozvání, „jezte a pijte z mých darů, neboť všechny jsme Damajiny děti.“

Melan zhltla trochu kuskusu z mísy, nabrala si vodu do poháru a rychle ji vypila, aby jídlo spláchla. „Damajiny děti.“

Pak převzala náčiní Qeva, která s ním zacházela s mnohem větší úctou a ani stopou pýchy. Závoj si nadzvedla jen natolik, aby dopravila hůlky a pohár ke rtům. Než hedvábí sklouzlo zase zpátky, Inevera zahlédla v koutku úst záchvěv úsměvu. „Damajiny děti.“

Qeva naplnila pohár Kenevě, ale hůlky ovládala stárnoucí damaji’ting bez potíží sama. Hbitě si dopravila do úst velké sousto a neupadlo jí ani zrnko. Pomalu, zamyšleně žvýkala, pak si usrkla vody a zkoumavě ji poválela v ústech. Nakonec polkla a pohár dopila. „Damajiny děti.“

Pak damaji’ting odložila náčiní, obrátila se k Ineveře a upřeně se na ni zadívala. „Jaké jsou nejlepší vodiče magie?“

Inevera chvíli mlčky stála, větřila past. Damaji’ting se jí zrovna tak mohla zeptat, kolik je dvě a dvě. Byla to hloupá otázka.

„Zlato, damaji’ting,“ odpověděla, „pak stříbro, bronz, měď, cín, kámen a ocel. Železo magii nevede. Máme devět drahokamů, které magii soustředí a zaměřují, počínaje démantem, který…“

Keneva mávla rukou, že to stačí. „Kolik je prorockých chran?“

Další prostá otázka. „Jedna, damaji’ting,“ odpověděla Inevera. „Protože je jen jeden Stvořitel.“ Prorocká chrana byla vyryta uprostřed jedné stěny na každé ze sedmi kostek a tyto chrany řídily vrh.

„Nakresli mi ji,“ vyzvala ji Keneva a dala znamení Melan, ať Ineveře podá štěteček, inkoust a jemný pergamen.

Inevera strávila několik posledních měsíců kreslením do písku a se štětečkem v ruce se cítila nesvá, ale odpustila si všechny poznámky, opatrně štěteček namočila, a než začala kreslit na drahocenný pergamen, pečlivě ještě otřela přebytek inkoustu o kalamář.

Když byla hotová, Keneva přikývla. „A kolik je věštebných symbolů?“

„Tři sta třicet sedm, damaji’ting,“ odpověděla Inevera. Věštebné symboly nebyly až tak chrany jako spíš slova, která představovala rozmanité zákruty osudu. Věštebné chrany se vyrývaly po jednom doprostřed každé zbývající stěny a ke všem hranám všech sedmi mnohostěnů, které damy’ting používaly ke čtení budoucnosti. Inevera podvědomě stiskla svůj hora--váček s hliněnými kostkami, jejichž hrany už ohladil rok usilovného učení.

Každá kostka měla jiný počet stěn – čtyři, šest, osm, deset, dvanáct, šestnáct a dvacet. Každý symbol měl více významů, záleželo na rozmístění okolních symbolů a souvislostech. Eveja’ting sice tyto významy podrobně vysvětlovala, ale čtení z kostek nebyla ani tak věda jako spíš umění a zároveň příčina mnohých sporů. Inevera sama bývala často svědkem hádek ohledně významu toho kterého vrhu. V nejvypjatějších případech byla přivolána Keneva, která vynesla rozhodující ortel. Proti rozhodnutí damaji’ting se sice nikdo neodvážil nic namítat, ale to ještě neznamenalo, že ho všechny damy’ting přijaly.

Keneva opět dala znamení Melan a ta položila před Ineveru čistý list pergamenu. Inevera si znovu namočila štěteček. Tentokrát kreslila symboly menší a štěteček vedla jistě, rychle a přesně, ale i tak jí drahnou dobu trvalo, než byla hotová. Damaji’ting se jí celou dobu dívala přes rameno, a jakmile Inevera skončila, Keneva přikývla.

„Máš s sebou hliněné kostky?“ zeptala se jí, jako by je Inevera u sebe nenosila pořád.

Inevera přikývla a sáhla do hora-váčku pro hliněné kostky, které jí damaji’ting dala prvního dne. Keneva si je vzala, položila si je na stůl vedle velkého úlomku slonoviny, pak vzala slonovinu a bušila s ní do kostek, dokud z nich nezbyl jen prach a střepinky laku.

„Máš dřevěné kostky?“ zeptala se jí Keneva. Inevera sáhla do svého hora-váčku podruhé a vytáhla kostky, které tak přepečlivě vyřezávala z kusu tvrdého dřeva, ohlazovala pískem a vyrývala. Ruce měla z té práce křížem krážem poseté maličkými jizvami.

Když jí Qeva ten dřevěný špalík dávala, tak si Inevera myslela, že nejobtížnější částí celého díla bude chranění kostek, ale to neměla s řezbářstvím sebemenší zkušenosti. Nakonec se ukázalo, že vyzískat ze dřeva byť i ten nejjednodušší tvar je hotová pohroma. Tolikrát se řízla, tolikrát vyhodila ohlodané trosky, že nakonec nechala špalík špalíkem, a vyřezávala kostky z mýdla, dokud řezbářské nástroje pořádně neovládla.

Ty prostší tvary, čtyřstěn, šestistěn a osmistěn, jí pak už šly rychle, ale vyřezat desetistěnnou kostku – přes pomocné geometrické výpočty uvedené v Eveje’ting – jí trvalo celé hodiny, a i potom byla jedna stěna maličko větší než ostatní, takže při vrhu padala častěji. Musela kostku vyhodit a začít znovu, protože měla-li složit zkoušky na horu, musela dát Kenevě kostky dokonalé v každém směru.

Keneva si kostky pečlivě prohlédla, pak je položila na pánev a Melan tu drahocennost, ten výsledek nesčetných hodin práce, postříkala olejem a zapálila. Inevera věděla, co její kostky čeká, ale přesto nebyla připravená na to, jak ji ta ztráta zdrtí. Melan se na ni dívala s jízlivým úsměvem na rtech.

Inevera se zhluboka nadechla, a než se na ni Keneva podívala znovu, našla svůj střed. „Máš slonovinové kostky?“

Inevera sáhla pro váček potřetí a vysypala jí do dlaní kostky, které vyřezávala z velbloudích zubů. Ty už dělala poslepu, s očima zavázanýma hedvábným bidovým pruhem. Slonovinové jí trvaly ještě déle než dřevěné, stály ji měsíce práce, a pokaždé, když musela žádat o nový zub, strávila týdny praním bid.

Keneva otáčela slonovinové kostky v prstech a pozorně si je prohlížela. Pak něco zamručela, a překvapivě silně s nimi mrštila o kamennou zeď. Křehké kostky se nárazem rozbily. Keneva vzala Ineveře z rukou prázdný hora-váček a hodila ho na pohřební pyramidu z dřevěných kostek. Samet chytil plamenem a vyvalil se z něj hustý, černý dým.

„Můžeš vstoupit do komnaty stínů,“ sdělila jí Keneva a podala Ineveře nový hora-váček, ještě jemnější než ten první, z černého aksamitu, stažený zlatou šňůrkou. „Uvnitř najdeš osm kousků alagai hory. Z nich vyřežeš sedm kostek. Veškerý odpad do posledního smítka uschováš. Když neuděláš žádnou chybu, poslední kousek ti zůstane a budeš ho moci použít, jak sama uznáš za vhodné. Když jich naopak budeš potřebovat víc, budě tě to stát roční pokání za každou kost.“

Komnata stínů. Ostatní nie’damy’ting o ní mluvily jen šeptem. Nacházela se hluboko v útrobách paláce, kam nikdy nepřišlo slunce, svíčka ani světlo z lučebnin. Říkalo se, že je tam taková tma, že stěny se zdají být chvílemi míle daleko a vzápětí se kolem člověka stáhnou. Tma tak úplná, že vypadá jako samy bezedné hlubiny, a když je člověk hodně potichu, může slyšet Nie šeptat ze tmy.

Když si Inevera brala váček, měla Melan oči jako brejlovec.

Dveře do krypty ještě ani nezaklaply na noc a už Melan srazila Ineveru na zem. Bylo jí patnáct a Ineveře ještě nebylo ani jedenáct. Ten rozdíl byl zřetelně vidět ve velikosti, nicméně už nebyl tak velký, jako když Inevera vstoupila do paláce poprvé.

„Já jsem měla kostky už skoro hotové!“ řvala Melan. „Chyběl mi nanejvýš rok a byla bych mohla dostat bílý závoj. Ta nejmladší od Návratu! A místo toho jsem ztratila dva roky snahou naučit nějakou nedomrlou vepřožroutku šarusahk, jen abych se pak musela dívat, jak vstupuje do komnaty stínů přede mnou!“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Tohle bude tvá poslední hodina, ty podvrženino. Dneska tě zabiju.“

Ineveře ztuhla krev v žilách. Melan vypadala tak vztekle, že to mohla klidně myslet vážně. A co by asi udělaly damy’ting, kdyby své výhrůžky splnila? Rozhlédla se po dívkách okolo.

„Já nic nevidím,“ řekla Asavi, jako vždy plně oddaná Melan, a obrátila se k nim zády.

„Já nic nevidím,“ řekla dívka vedle ní a také se obrátila.

„Já nic nevidím. Já nic nevidím.“ Opakovaly to jako názvy ze šarukinu a každá jedna se obracela zády.

Melan měla dívky dobře zpracované. A jak by také ne? Byla vnučkou damaji’ting a mezi zaslíbenými neměla v šarusahku sobě rovnou. Ostatní dívky na ni hleděly jako na svou velitelku a opravdu se od ní očekávalo, že se stane nejmladší damou’ting od Návratu. Zabránil tomu jen příkaz její matky.

Inevera nikdy nechápala, proč je Melan trestaná tak přísně a tak dlouho. Inevera v tanci a šarusahku vynikala. Koncem druhého měsíce v paláci měla postoje a pohyby stejně dobré jako ostatní dívky v jejím věku. A teď, po dvou letech, byla stejně dobrá jako každá jiná. Qeva měla ten zákaz odvolat už dávno, jenže to neudělala. Proč? Ničemu to neposloužilo, jen jí to Melan znepřátelilo. Jestli si dama’ting myslela, že takhle naučí svou dceru pokoře, tak byla pěkně hloupá.

A pak se jí vybavilo, co jí řekla Qeva přede dvěma roky, a najednou do sebe všechno zapadlo. Jestli neprokážeš dostatek pokory, schopnosti a sil na to, abys přežila a získala bílou, pak je to inevera.

Vyřezávání a chranění nejsou jedinou zkouškou, která jí otevírá dveře do komnaty stínů. Qeva chtěla pro Kadžije tu nejsilnější vládkyni, a tak postavila Ineveře do cesty vlastní dceru, ať už to Melan věděla nebo ne.

„Štír,“ zasyčela Melan a zaútočila.

Ale Inevera měla předstírání slabosti už dost. Dva roky strávila pokorou před Everamem. Teď přišel čas na sílu.

Během těch nočních výprasků se Inevera zatím nikdy nebránila. Neměla tím co získat. Ale pozorně se dívala, čekala, přemýšlela. Teď znala Melaniny slabiny. V duchu s ní bojovala tuto bitvu snad tisíckrát.

Na špičkách nohou se shýbla, jednou rukou se lehce opřela o zem a vztyčené prsty druhé ruky zabodla do bodu sběhu na Melanině stehně. „Vadnoucí květ,“ řekla, když se stojná noha podlomila a Melan se zhroutila na zem.

Melan se rychle převalila do stoje a masírovala si nohu, aby se jí do ní vrátila síla. Inevera mezitím klidně ustoupila. První útočit nebude. Nejedna dívka v kruhu okolo se nenápadně ohlédla přes rameno.

„Nic nevidíte!“ zavřískla Melan a dívky se rychle odvrátily.

„Nic nevidíme,“ odpověděly sborem.

„Mělas štěstí,“ zavrčela Melan. Inevera se na oplátku jen usmála. Melan znovu vyrazila do útoku, Inevera odrazila její kobří kápi zručnou ránou do krku a vzápětí se zase odvinula Melan z cesty.

„Roztříštěný vítr,“ poznamenala, když Melan vrávoravě klopýtala kolem ní a lapala po dechu. Dívky se zase ohlédly, ale Melan jim už nevěnovala pozornost; obrátila se a vrhla se na Ineveru. Její kopy a rány pěstí, těsně následované cílenými údery na Ineveřiny body sběhu, pršely jako útoky brejlovce.

Ale Inevera se ohýbala a kolébala jako palma ve větru, a pokaždé, když se Melan rozkročila a očima si vybírala cíl, Inevera na ní zřetelně viděla silodráhy a znovu a znovu je přerušovala, někdy prostě tak, že vyrazila Melan dech a obrala ji o rovnováhu, jindy přidala ostré bolestivé bodnutí, aby ji poučila důrazněji, ale vždycky si dávala pozor, aby jí nezpůsobila trvalé zranění. Inevera damám’ting nikdy neřekla, jak ji Melan a ostatní dívky ponižují a týrají. Až tolik jim nevěřila. A Qeva teď bude hledat výmluvy, proč Ineveře odepřít vstup do komnaty stínů, a kdyby jí Inevera zabila nebo zmrzačila dceru, určitě by toho využila.

Jenže Inevera už měla ponižování dost. Melan na ni znovu zaútočila, tvářila se, že nasadí velbloudí kop, ale pak nečekaně přešla do beraního rohu ve snaze rozbít Ineveře nos vlastním čelem.

Inevera chytila Melan za paži a uhnula stranou, jen nohu nechala Melan v cestě, aby zakopla a upadla. Kdyby Melan kladla odpor, vykloubila by jí paži z ramene. Dle očekávání se Melan raději vrhla do pádu, než aby si nechala vykloubit rameno, a ve výsledku v podstatě skočila Asavi na záda. Obě dívky se svalily na zem, dívky okolo vyjekly a rozprchly se.

Melan temně zavrčela, stočila se, nohama chytla Ineveřinu nohu do nůžek, strhla ji na zem a převalila se na ni. Pár minut se rvaly na podlaze a tady se dostala ke slovu síla starší dívky – propracovala se za Ineveru, nasadila jí správný chvat a opakovaně jí bušila hlavou o kamennou podlahu. S každým úderem se Ineveře zatmělo před očima, v uších jí hučelo a vnitřní klid byl v troskách.

Když Melan zatáhla za hedvábné bidové pruhy, které měla Inevera obtočené kolem krku, musela kvůli tomu na okamžik obětovat znehybňující chvat a Ineveře se v tu chvíli podařilo uvolnit si jednu ruku. Melan na to nehleděla, koneckonců, co zmůže Inevera s jednou rukou, když má Melan pevně usazenou na zádech? Sice hodila hlavou dozadu, aby Melan praštila do nosu, ale Melan tenhle trik dobře znala a uhnula obličejem šikmo dozadu.

A přesně s tím Inevera počítala. Rychle jako ohnivý démon vrazila Melan do chřípí ukazováček a prostředníček. Nehty měla ostré, snadno se zařízly do měkké chrupavky, a když tvrdě škubla, hrozilo, že utrhne Melan nos.

„Bude tě Asavi pořád ještě chtít líbat, až budeš mít místo nosu ohyzdnou díru?“ zašeptala.

Melan nebyla z těch nejkrásnějších nie’dam’ting, ale rozhodně byla nejmarnivější. Zaječela a pustila Ineveru, aby si zachránila krásu. V nastalém zmatku jí Inevera uštědřila pár rychlých ran, odkulila se a vstala. Melan vstávala pomaleji a vratce. Už se na nic nezmohla. Ineveřin štír ji zasáhl do obličeje a zlomil jí nos. Melan upadla na zem a měla co dělat, aby zase vstala.

„Myslím, že až dama’ting Qeva zítra uvidí tvůj obličej, tak ti zbytek trestu odpustí,“ řekla Inevera a zvedla svůj nový hora-váček. „Do komnaty stínů vstoupíme společně. A já dodělám své kostky dřív než ty.“

Kapitola 8

Šarúmové se nesklání

302-305 p. N.

Inevera stísněně čekala v dama’tingském pavilonu a v palčivém mrazu jí od úst stoupala pára. Byla tam Qeva, tři další Nevěsty, sedm zaslíbených a čtyři eunuchové včetně statného Enkida. Eunuchové byli v plné šarúmské černi včetně nočního závoje, kopí a štítu. Pod kaftany měli článkovanou zbroj z dama’tingské dílny, která vydržela i démonské kousnutí.

Ale i přes silné obsazení a dobře známé místo Inevera neklidně přešlapovala. Byla hluboká noc a oni byli na povrchu. Tohle evejský zákon zakazoval dokonce i Nevěstám Everamovým, a přesto si tu Qeva i všichni ostatní klidně postávali a klevetili mezi sebou stejně nevzrušeně, jako by stáli v dama’tingském podpalácí. Rozumem Inevera věděla, že pravděpodobnost, že se alagai dostanou přes šarúmy v Labyrintu a zdolají velké hradby, je opravdu mizivá, po pravdě se blíží nule, ale stejně jí bušilo srdce.

Strach a bolest jsou jen vítr, připomínala si, v duchu si malovala palmu a hledala svůj střed.

Němý Enkido, stojící u stanové chlopně, zvedl ruku a prsty rychle udělal několik posunků.

„Óót!“ zvolala Qeva. „Přicházejí.“

Všichni zmlkli, Nevěsty, s Qevou v čele, se přesunuly k východu, a Qeva pokynula Enkidovi, aby odhrnul stanovou chlopeň.

K pavilonu se blížilo půl tuctu šarúmů a jeden z nich vedl černě zahaleného velblouda. Silnou černou látkou ovinuli velbloudovi i nohy, do černé byla zabalená i kola velké káry, kterou táhl.

Černé kaftany potřísnil prach Labyrintu, na zbroji se leskly čerstvé šrámy, těžké štíty postříkal démonský ichor. Jeden válečník maličko napadal na nohu, druhý měl zraněnou paži a nouzovým obvazem prosakovala krev. Všichni šarúmové měli noční závoje vytažené přes obličej, ale Inevera je stejně okamžitě poznala – podle kaftanů bez rukávů a plátových kyrysů z černé oceli, na nichž se skvěl zlatý východ slunce damy Badena. A Kašíva by Inevera poznala dokonce i bez té jeho pyšné chůze a bílého kai’šarúmského závoje, a ještě snáze by vždycky poznala jeho adžína’pal, který kráčel vedle něj.

Soli.

Neviděla bratra dva roky, ale okamžitě ho odhalila i pod závojem. Oči měly jiskru bratrova nenuceného úsměvu, a i chůzi, držení těla a svalnaté paže znala Inevera stejně dobře jako vlastní. Potlačila vyjeknutí, ale pohled odtrhnout nedokázala.

Melan vedle ní si odfrkla. „Tady máš asi tolik šancí, jako že získáš závoj dřív než já, ty podvrženino. Tohle jsou puš’tingové. Mužští milenci. Říká se, že v boji není nad šarúmy damy Badena, ale radši by povalili kozla než tebe.“

Asavi se zahihňala. „A udělali by líp.“

„Ticho!“ zasyčela Qeva.

Kašív se šarúmy došel před damu’ting a všichni se hluboce poklonili. Soli přitom zavadil pohledem o Ineveru, ale i když neměla zahalenou tvář, asi ji v tom kalném světle nepoznal.

„Zvedněte se, ctění šarúmové,“ řekla Qeva. „Požehnání Everamovo vám.“

Všichni šarúmové se narovnali. „Everam je veliký,“ pronesl Kašív. „Jím začíná i končí všechna čest a sláva. Naše životy patří Jemu a Jeho svatým Nevěstám. Je první noc Ubývání po zimním slunovratu. Přišli jsme předat příspěvek damy Badena.“

Qeva přikývla. „Vaše krvavá oběť nezůstane nepovšimnuta ani Everamem ani Jeho Nevěstami. Jaký dar jste přinesli?“

Kašív se znovu uklonil. „Dvacet devět alagai, damo’ting.“

Qeva povytáhla obočí. „Dvacet devět? To je posvátné číslo.“

Kašív se znovu uklonil. „Dama’ting má samozřejmě pravdu. Obvyklý příspěvek je dvacet osm; sedm písečných démonů, sedm hlinných, sedm ohnivých a sedm větrných. Jeden každý z obvyklých druhů za každý pilíř Nebes.“ Odmlčel se a v očích mu pobaveně zajiskřilo. „Ale dama Baden je vděčný za přízeň dam’ting a nařídil nám nastražit zvláštní past. Na počest Stvořitele jsme přinesli rovněž jednoho vodního démona.“

Několik nie’dam’ting zalapalo po dechu. Na Nevěstách tak patrné známky překvapení vidět nebyly, ale Inevera ho dokázala vyčíst z jejich postoje stejně snadno, jako kdyby křičely nadšením. Vodní démoni byli v Krasii nade vše vzácní a některá kouzla šla provést pouze z jejich kostí. Samotné kouzlo stvoření vody by se mělo provádět jen s úlomkem vodní hory.

„Everam je potěšen darem, který jste přinesli na Jeho počest,“ řekla Qeva. „Jak se vám to podařilo?“

„Dama Baden nám přikázal oddělit část Labyrintu zdí a v oddělené části odstranit chrany a prorazit pískovec, který nedovoluje alagai povstat. Vykopali jsme hlubokou nádrž, kterou dama naplnil vodou z vlastních zásob a osadil rybami a dalším životem. Trvalo to mnoho měsíců, ale nakonec návnada zabrala a vodní démon se tam usadil. Když jsme ho dnes v noci v síti tahali ven, zabil jednoho z mých mužů a dva další zranil; žil na nočním vzduchu mnohem déle, než jsme čekali. Nakonec zemřel udušením, ale jinak je netknutý.“

Damy’ting si vyměnily pohled. Neunikla jim cena za odchyt tohoto démona. Už jen voda samotná, nyní zkažená a bez užitku, byl dar hodný damaji. Vypovídalo to o neuvěřitelném bohatství damy Badena… a o tom, jak velkou laskavost bude požadovat.

Dama Baden nedělal nic nadarmo.

„Tento dar nás velmi těší, Kašíve asu Avram am’Gošín am’Kadži. Tvá čest i čest tvých mužů nemá hranic. Radosti nebeské budou navěky vaše, až odejdete z tohoto života. Předejte nám své raněné.“

Předstoupili ti dva nejhůře zranění a damy’ting jim bez váhání kůži kolem ran pochranily, pak vytáhly malé kousky hory a magické hojení dokončily. Ostatní muži měli jen povrchní škrábnutí a popáleniny, které Nevěsty ošetřily běžnějšími prostředky.

Když byly hotové, obrátila se Qeva zpátky ke Kašívovi. „Odneste dary do úpravny.“

S jistotou lidí, kteří šli touto cestou už mnohokrát, začal Kašív se šarúmy vykládat alagaiské mršiny z káry a odnášet je padacími dveřmi, kterých si Inevera předtím vůbec nevšimla, dolů do předsálí úpravny. Velké bodné rány v hrudi písečných a větrných démonů vypovídaly o smrti žihadlem – šípem velikosti oštěpu, který se vystřeloval z dřevěných katapult z vršku hradeb. Hlinní démoni měli zase krunýř rozdrcený těžkými kameny, které se shazovaly do démonských jam. Z hnilobného ichorového pachu se Ineveře zvedal žaludek.

Ohniví démoni – utopení v mělkých jímkách – zůstali nepoškození stejně jako vodní démon, hromada slizu s rohatými chapadly a ostrými šupinami. Tlama byla vůči tělu obrovská, a čněly v ní řady hrozivých zubů.

Když byli hotoví, pokynula Qeva Kašívovi, aby před ní poklekl. „Čtyři otázky,“ řekla Qeva, „a přání.“

Kašív přikývl. „Děkuji, damo’ting. Pokorně přijímám tento dar, i když jsme ti k službám a jednáme jen pro větší slávu Everamovu, nikoli s myšlenkou na odměnu.“ Jeho slova měla zvuk cviku, zněla spíš jako odříkávání modlitby než jako řeč, a Inevera pochopila, že toto setkání se pravděpodobně odehrává každý rok víceméně jako obchodní záležitost, z níž se stal rituál. O tom vypovídala i samozřejmost, s jakou se všichni ostatní hladce rozestoupili do kruhu.

Qeva si klekla proti Kašívovi a sáhla do svého hora-váčku. „Máš damovu krev?“ Kašív vytáhl lesklou dřevěnou krabičku. Uvnitř byla křehká porcelánová lahvička. Podal ji damě’ting a ta ji vylila na své kostky.

„Spusť si závoj.“ Kašív uposlechl a dama’ting se ho otázala: „Přísaháš – a Everam ti budiž svědkem – že toto je pravá krev damy Badena a že mluvíš jeho jménem, jeho slovy a ne vlastními?“

Kašív položil ruce na plátěnou podlahu pavilonu a přitiskl čelo mezi ně. „Přísahám, damo’ting. Přísahám před samotným Everamem, ve jménu Kadžiho a na svou čest a naději na nebesa, že toto je krev damy Badena a já jsem se naučil jeho otázky doslova.“

Qeva přikývla, zvedla ruku a nechala kostky, ať se neškodně zatřpytí. Kašív sebou proti své vůli trhnul. „Ptej se, šarúme. Kostky poznají, jestli lžeš.“

Kašív ztěžka polkl a párkrát se zhluboka nadechl – hledal svůj střed víceméně stejně jako damy’ting. Jejich šarusahk byl sice o hodně jiný, ale pojetí jeho podstaty nikoli.

Kašív se podíval Qevě do očí a pomalu, opatrně tvořil slova. „Jaká bude letos moje největší ztráta a co z ní mohu vytěžit?“

„Dobře řečeno,“ poblahopřála mu Qeva. „Loni to byly dvě otázky.“ Ani nečekala na odpověď, potřásla kostkami v dlaních, a zatímco začínaly žhnout, odříkávala modlitbu a otázku. Pak kostky vrhla a pozorně vrh zkoumala.

„Tuto zimu postihne kozí stáda mor,“ řekla. „Jen dvě z pěti se dožijí jara, a i ty budou příliš slabé, než aby měly valnou cenu. Řekni damovi Badenovi, ať svá stáda ihned prodá a nakoupí tolik ovcí, kolik si jen bude moci dovolit.“

Kašív se uklonil a položil druhou otázku. „Když byl můj palankýn před měsícem nesen městem, nějaký chaffit z davu na mě plivl. Jak ho mohu najít, abych mohl učinit spravedlnosti zadost?“

Inevera naprosto přesně věděla, co tou ‚spravedlností‘ dama myslí. Byl-li někdo tak hloupý, že plivl na damu, tak si nepochybně zasloužil trest, ale jestliže dama Baden marní tak cennou otázku na pomstu, vypovídá to mnohé o jeho pýše.

Qeva nehnula ani brvou, jen se poradila s kostkami. „Najdete ho na bazaru. Jeho stánek je tři sta dvacet kroků východně od sochy svaté Matky u Džiddské brány v Chandžínské čtvrti. Je to prodavač…“

Inevera naklonila hlavu a pátravě si prohlédla vzorec, který dosud na kostkách slabě zářil. Cukrový meloun, četla.

„Sladkých koláčků,“ oznámila Qeva po chvíli. Inevera strnula a znovu se podívala na kostky, aby se ujistila, že četla správně. Letmo se podívala na Qevu. Nevěděla, co ji děsí víc, jestli to, že bude dama Baden mučit a zabije nesprávného člověka, nebo to, že její velká učitelka udělala chybu.

Zaváhala. Měla by se ozvat? Rychle tenhle nápad zavrhla. Kdyby poukázala na chybu před šarúmy, pravděpodobně by ji to stálo život stejně jako všechny přítomné válečníky včetně Soliho. Damy’ting se nemohou nechat veřejně nachytat při chybě.

Nadechla se, našla svůj střed a neudělala nic.

Kašív se znovu poklonil. „Dama Lakaš se snaží zrušit výjimku stanovující, že damovi osobní šarúmové nemusí bojovat v Labyrintu, vyjma Ubývání. Jak se tomu dá zabránit?“

Qeva cosi zamručela a vrhla kostky potřetí. „Zeť damy Lakaše a dědic damy Kivana tě na radě pomlouvá. Žádej zadostiučinění, zabij ho, a jako odškodnění si vezmi jeho Dživu Ka, Lakašovu nejstarší dceru Gisu, jako svou dživu sen. Té noci se s ní ožeň a třetí odpoledne po obřadu ji obtěžkej dcerou.“

Kašív při té představě ustaraně svraštil tvář. „To mne přivádí k poslední damově otázce, damo’ting: „S muži jsem stále silný, ale ztrácím svou schopnost líhat se svými manželkami a obtěžkávat je. Jak se dá toto napravit?“

Qeva si odfrkla a odložila kostky. Přehrabávala se ve váčku u pasu, kde cinkaly malé zazátkované lahvičky, až konečně jednu vybrala. „Tímto osobně potřeš damovi kopí těsně předtím, než se rozhodne k činu, a řekneš mu, ať si pospíší.“ Hodila lahvičku Kašívovi. „Jestli to nezabere, strč mu prst do zadku.“

Kašív a ostatní šarúmové se rozesmáli.

„A co přání?“ zeptala se Qeva.

„Můj pán přichází o devět ochutnávačů za rok,“ řekl Kašív. „Jsou otráveni. Podezřívá jednoho nebo i více svých synů.“

„Přesto promrhal jednu otázku na plivajícího chaffita,“ poznamenala Qeva.

Kašív se hluboce poklonil. „Synové mého pána dodávají lesku jeho moci a on si nepřeje zabít ani jednoho, ba dokonce si ani nemyslí, že by něco takového ty ostatní odradilo. Místo toho žádá číši, zdobenou jak náleží jeho postavení, a kouzelnou, aby přeměnila jed ve vodu.“

„Drahocenný dar,“ poznamenala Qeva. „Náročná výroba.“

Kašív se usmál. „Můj pán snažně prosí, jestli by nešla cena snížit, vzhledem k těm kostem z vodního démona.“

Qeva přikývla a vstala. „Můžeš jít. Řekni svému pánovi, že jeho číše bude hotova prvního Ubývání po jarní rovnodennosti. Naučíme ho, jak přesně ji má držet, aby jen on mohl oživit její moc.“

„Dama’ting je nadmíru šlechetná.“ Kašív se dotkl čelem země a vstal. Když se spolu s ostatními obrátil k odchodu, Soli se ohlédl. Na okamžik se střetl s Ineveřinýma očima.

A spiklenecky na ni mrkl.

Následující dny byly jedna velká hrůza. Inevera s ostatními nie’damami’ting, které už si také vysloužily komnatu stínů, čistily a zpracovávaly démonské mršiny kyselinou a ohněm tak, aby hora zůstala netknutá. Kosti pak nie’damy’ting za nekonečného odříkávání modliteb k Everamovi leštily posvátnými oleji, dokud nezčernaly a neztvrdly jako obsidián.

Do zbylé smrduté kyselé břečky se pak přidalo zásadité činidlo a výsledkem byla tekutina sice jedovatá na dotek, ale zato plná magie, kterou mohly damy’ting využít. Stáčela se do velkých kádí napojených na potrubí, které ji rozvádělo po paláci, kde kolovala a nabíjela jak chranové osvětlení, tak soustavy na čištění a zvlhčování vzduchu a řadu dalších palácových chranových kouzel.

Ostatní dívky při té práci bledly a zvracely, pálily je ruce a slzely jim oči, ale Inevera to ani nevnímala. Duchem byla povznesena nad tak bezvýznamný vítr. Při odříkávání modliteb dýchala ústy a její ruce samy vykonávaly jednotvárnou práci, zatímco se v myšlenkách zaobírala Solim. V posledních letech si o něj dělala velké starosti a srdce se jí svíralo každý den, když byli do pavilonu přinášeni ranění šarúmové. Plně by se spokojila s tím, že ho viděla a věděla, že je naživu, ale tím mrknutím se všechno změnilo. Věděl, co se z ní stalo, a pořád ji měl rád. Řekne Manvě, že se Ineveře vede dobře, a dá matčinu srdci klid.

Sál se rozezněl cinkáním Ineveřiných činelek, Inevera kroužila a vířila, bosé nohy na naleštěné kamenné podlaze držely jistý krok. Bylo jí třináct, ale už měla tělo ženy, pružné a správně zaoblené. Cukala boky na Chavela a viděla, jak se eunuch s každým cukem zvrátí.

Mladší dívky ji sledovaly jako uhranuté. Teď už Inevera vedla hodiny polštářového tance pro začátečnice, i když zaplétané bido, které nosila, znamenalo, že ona sama teprve musí prožít tanec naplno.

Svatý zákon stanovil, že Everamovy zaslíbené zůstanou pannami, dokud nedostanou závoj, a tuto skutečnost vyjadřovalo bido. Teprve té noci, kdy jí damaji’ting protrhne panenskou blánu, aby završila její sňatek s Everamem, se Inevera stane plnoprávnou Nevěstou.

Druhé noci se bude moci svobodně milovat s kýmkoli či čímkoli se jí zachce, protože co jsou oni ve srovnání s Everamovou náručí? Hračky.

Zavlnila boky na eunucha před sebou a střetla se s jeho pohledem. Uhranula ho, oči se mu leskly, hlava se kolébala do rytmu pohybů. Měla ho ve své moci.

Chavel byl dokonalou ukázkou tělesné krásy – u eunucha pro potěchu by se také damy’ting s ničím druhořadým nespokojily – hezké rysy, výbojná čelist, tělo samý sval, natřené olejem, jen se lesklo. Od útlého věku byl cvičen v masírování a všech dalších způsobech, jimiž může muž ženu potěšit, a nebylo pochyb, že je to schopný milenec. Šeptalo se, že ho využívají skoro všechny damy’ting a že trvale užívá lektvary podporující mužnost a dodržuje přísný rozvrh založený na rituálním cvičení a spánku. Skoro všechny nové damy’ting za poslední desetiletí ho tu druhou noc pozvaly do své komnaty a žádná nelitovala.

Ale i když Inevera viděla, že je to krásný eunuch, nevzbuzoval v ní milostné touhy o nic víc než dokonalá mužská socha. Ostatní dívky možná byly celé žhavé prožít už polštářový tanec naplno, ale Inevera přece nestrávila roky broušením svého umění na to, aby jím mrhala na polomuže. To by si raději vzala do postele chaffita.

Když svou ukázku dokončila, nechala mladší dívky nastoupit do řady a pomáhala jim s postavením nohou a nácvikem kroužení a cukání boky, které byly podstatou polštářového tance.

Po hodině tance šla do lázní, a zatímco se jí horká voda vpíjela do svalů, zhluboka vdechovala páru. Melan a Asavi tam byly také a obě ji okázale přehlížely, ale za tu řadu měsíců, které uplynuly od chvíle, kdy Inevera starší dívku porazila, většina ostatních nie’dam’ting svůj postoj vůči Ineveře změnila.

„Chceš umýt, sestro?“ zeptala se Jasira a zvedla mokrou žínku s voňavým mýdlem. Byla o dva roky starší než Inevera a zrovna složila zkoušku na přístup do komnaty stínů. Inevera na ni odmítavě mávla rukou. Jak její moc rostla a Melanina upadala, začínaly být takové nabídky běžné. Stalo se, co předpověděla Keneva – ostatní dívky se jí bály a šuškaly si mezi sebou, že z ní bude jednoho dne damaji’ting. Inevera si z většiny nie’dam’ting mohla udělat ochotné služtičky, dokonce až natolik povolné, aby si je mohla brát do lůžka jako polštářové přítelkyně a mít z nich potěšení. Ale takové věci Ineveru nezajímaly. Dívky se jí sice nestranily tak jako kdysi, ale její kamarádky to také nebyly.

Ze všeho nejvíc by si Inevera přála mluvit se svou matkou. Nebo s bratrem. S jedinými lidmi, jimž mohla doopravdy věřit.

Když se oblékaly, podívala se Inevera na Melan. „Jdeš do komnaty, sestro? Mohly bychom jít společně.“ Melan ji nevrle sjela pohledem a Inevera si dovolila drobný úsměšek.

„Jen se směj, ty podvrženino,“ zasyčela Melan. „Dneska dodělám kostky a zítra dostanu závoj.“ Věnovala Ineveře dravčí úsměv, ale ta jí oplatila jen milým pohledem.

„Stejně se stanu damou’ting dřív než ty,“ prohlásila.

V síni před komnatou stínů usedly dívky do půlkruhu kolem Qevy – sedm zaslíbených, které usilovaly o bílý závoj.

Vyřezávání vždycky předcházela výuka. Dama’tingské roucho bylo v kalném chranovém osvětlení – a jiné se v síni nepovolovalo – krvavě rudé.

Během výuky sebou Melan neustále šila, vrtěla se, špulila rty a v ruce převalovala váček s kostkami, jak moc dychtila užuž se dostat k vyřezávání.

Tak to bylo pořád. Inevera a Melan sice nastoupily do komnaty stínů společně, ale i když měla Melan před Ineverou několik let práce náskok a veřejně ji zesměšňovala, patrně vzala vážně Ineveřinu pohrůžku, že své kostky dodělá dřív. Každý den po skončení výuky Melan do řezbářské kobky přímo letěla, a když damy’ting ohlásily pro ten den konec práce, vždycky vycházela poslední. Inevera měla dojem, že slyší zuřivé škrábání jejích nástrojů i přes silné kamenné zdi.

Kdyby Melan dostala závoj dřív než Inevera, mohlo by to být nebezpečné. Možná smrtelně. Všechny zaslíbené Ineveru slyšely, když prohlásila, že dodělá kostky dřív, a veškerá moc, kterou nad ostatními dívkami získala tím, že Melan přeprala, by se rozplynula, kdyby se ukázalo, že to byly plané řeči. Navíc by Melan získala téměř neomezené dama’tingské výsady a její příležitosti zabít Ineveru by mnohonásobně vzrostly. Mezi Nevěstami Everamovými by se jistě našly i další, které by ji podpořily.

Dívky byly konečně propuštěny a potmě prošly studeným kamenným průchodem na dlouhou chodbu plnou malých řezbářských kobek. Na chodbě žádné chranové osvětlení nebylo, ale dívky vytáhly ještě nehotové kostky a svítily si na cestu jejich rudým světlem. I v řezbářské kobce bylo dovoleno pouze světlo chran, ale ani tam nebylo zadarmo. Dívka si ho musela vysloužit vlastníma rukama. Jenže bez světla by neviděly na nástroje, ruce ani samotné kostky.

Čelenky s chranovým zrakem nechaly venku, ty byly v řezbářských celách zakázané. V kryptě se šuškalo, že nějaká dívka se kdysi pokusila svou čelenku do kobky propašovat, aby mohla vyřezávat v Everamově světle. Ještě než ji z dama’tingského paláce vyhnali, vypíchli jí oči.

Dívky se jedna po druhé rozcházely do řezbářských kobek, Qeva za nimi zavírala dveře a na chodbě zůstávala jen slabounká záře chranového světla, probleskující pode dveřmi. Inevera šla beze spěchu dál, světla jedno po druhém mizela a v té slábnoucí záři došla Inevera k vlastní kobce. Qeva za ní zabouchla, Inevera si sundala roucho, ucpala s ním škvíru pode dveřmi a zůstala v naprosté tmě.

I Inevera mohla vyvolat světlo ze svých kostek, ale předem se rozhodla, že to v komnatě stínů neudělá. Eveja’ting varovala, že dokonce i chranové světlo může kostky oslabit a zbytečně z nich vysát moc. Samotná Damaja vyřezávala v naprosté tmě a Inevera neviděla žádný důvod, proč by to měla dělat jinak. Pokud jsi toho hodna, bude tvé ruce řídit Everam, říkala svatá kniha.

Vkleče ve tmě odříkávala modlitbu ke své jmenovkyni, a přitom vyndávala kostky a chraničářské náčiní a všechno úhledně vyrovnávala v poměrně velkých odstupech do řady před sebe. Čtyřstěnnou kostku už měla hotovou, i šestistěnnou, teď byl na řadě osmistěn. Pracovala pomalu a důsledně – tvarovala, ohlazovala, ryla, všechno v rytmu dechu.

Čas plynul. Nevnímala ho. Nevěděla, jak dlouho tu je. Ze soustředění ji vytrhlo až zvonění, které se do ticha v kobce hlasitě rozlehlo.

Melan dodělala své kostky.

Inevera rychle sesbírala svou horu do váčku a odložila náčiní. Dnes večer už se pracovat nebude. Několikrát se zhluboka nadechla a vyšla z kobky.

Ostatní dívky už byly na chodbě. Melan stála uprostřed a v chranovém světle bylo vidět, že září pýchou. Všem své kostky předváděla a vyhřívala se v obdivu a závisti přihlížejících. Když uviděla Ineveru, věnovala jí chladný vítězoslavný úsměv.

Inevera se na oplátku rovněž usmála a zdvořile se jí poklonila.

Shromáždily se v učebně a nie’damy’ting si klekly do půlkruhu kolem Melan. Zanedlouho začaly do místnosti vstupovat i damy’ting. Přišly skoro všechny Nevěsty z kmene a utvořily vnější kruh. Jako poslední dorazila Keneva. Odebrala se doprostřed kruhu, klekla si proti své vnučce a s neproniknutelným výrazem vyndala sadu starobylých, vybledlých karet. Jejich šustění se ve ztichlé místnosti hlasitě rozléhalo.

Damaji’ting vyložila na podlahu před Melan tři karty lícem dolů. Vyndala nůž, podala ho Melan, ta se řízla do ruky a nechala krev nakapat na své kostky. Chrany se měkce rozzářily.

Keneva ukázala na první kartu. Melan třásla kostkami, dokud divoce nežhnuly, a pak je rozhodila po podlaze přesně tím způsobem, jak se dívky učily. Inevera natahovala krk, aby viděla, co na nich je, ale stejně jako všechny ostatní vyjma Melan a Kenevu nebyla ve správném úhlu, aby mohla z vrhu něco vyčíst.

„Sedmička kopí,“ řekla Melan po chvíli.

Keneva ukázala na další kartu a Melan znovu vrhla kostky. „Damaji lebek.“

Znovu. „Trojka štítů.“

Keneva přikývla, stále s nečitelným výrazem na tváři. „Jedna Nevěsta mi dnes ohlásila, že čeká dceru. Která?“

Melan znovu vrhla kostky. Tentokrát jí to trvalo déle. Pozorně kostky prohlížela, pak přelétla pohledem shromážděné damy’ting a na čele jí vyrazil pot.

„Dama’ting Elan,“ řekla nakonec – jmenovala jednu mladší Nevěstu, která teprve musela porodit dědičku.

Keneva neřekla nic, jen obrátila první kartu. Nie’damy’ting se zajíkly, když se objevila sedmička kopí. Ineveře se sevřelo srdce.

Další karta byla obrácena. Damaji lebek. Ineveře vyskočilo srdce až do krku.

Keneva obrátila třetí kartu a všechny vyjekly. Byla to damaji’ting vody.

A najednou se Keneva rozpřáhla a vrazila Melan facku. „Žádná Nevěsta není těhotná, ty huso hloupá!“

Vytrhla Melan kostky z ruky, zvedla si je k očím a pozorně si je v chranovém světle prohlížela. „Takové lajdáctví! Takové mrhání! Dobré leda tak na to, aby se vystavily světlu. Ty dřevěné kostky, které jsi vyřezávala, sotva jsi dostala bido, byly lepší! Kde je ta osmá?“

Zdrcená a zděšená Melan dočista ztratila svůj střed. Otupěle sáhla do svého hora-váčku, vytáhla osmou horu a podala ji damaji’ting.

I ze své polohy Inevera viděla, že je naprosto zničená.

Keneva strčila kostky Melan pod nos. „Každá jedna znamená rok tvého života. Vystavíme je slunci a ty se vrátíš ke slonovině. Až uděláš tři dokonalé sady, můžeš se vrátit do komnaty stínů a vyřezávat jednu horu za rok, dokud nebudeš mít celou novou sadu. Každou kostku prověříme, než dostaneš horu na další, a Everam ti pomáhej, jestli najdeme sebemenší chybičku.“

Melan hrůzou vytřeštila oči, teprve s vyřčeným ortelem na ni plně dolehla velikost její hanby. Inevera zhluboka dýchala, hledala svůj střed a potlačovala úsměv, který se jí dral na rty.

Keneva hodila kostky zpátky Melan do ruky a ukázala k východu. Melan už nezastírala pláč, v slzách vstala a klopýtala ven. Asavi zakvílela a rozběhla za ní, ale Qeva ji chytila za ruku a hrubě ji strhla zpět.

Před síní čekaly mladší nie’damy’ting. Sborem se zajíkly, když uviděly plačící Melan, ale postupně se zařadily do procesí za Kenevu a všechny ostatní Nevěsty a zaslíbené.

Procesí vyšlo až na nejvyšší věž dama’tingského paláce. Kde Melan nedokázala stoupat dost rychle, Keneva projevila překvapivou sílu a řádně ji pošťouchla. Nejednou zakopla a Keneva do ní kopala, dokud nevstala a nestoupala po točitém schodišti výš, až konečně vyšla na nejhořejší terasu, z níž byl výhled na celé Pouštní Kopí.

„Natáhni ruku,“ nařídila jí Keneva a Melan uposlechla. Ostatní se mezitím natěsnaly za ni, některé na terasu, jiné do nejvyšší věžní síně. Dívka pevně svírala v dlani své drahocenné kostky, výsledek práce, které věnovala polovinu svého života.

„Otevři ruku,“ nařídila jí Keneva. Už bylo pozdě, slunce se sklánělo k západu, ale pořád ještě zalévalo terasu jasným Everamovým světlem. Plačící Melan uposlechla, rozevřela prsty a nechala paprsky dopadnout na kostky.

Výsledek byl okamžitý. Kostky zajiskřily, chytily plamenem, rozhořely se a rozžhavily se doběla. Melan zaječela.

Vmžiku bylo po všem. Melan se kouřilo z dlaně. Kde se maso neseškvařilo úplně, tam zčernalo. Tři největší prsty se spekly dohromady a mezi škvarky viděla Inevera kousky spálených kostí.

Keneva se obrátila ke Qevě. „Ruku jí ošetřete a zavažte, ale žádnou magii nepoužívejte. Musí navždy nosit známku svého selhání jako výstrahu pro sebe i pro ostatní,“ obrátila se a zabodla pohled do ostatních zaslíbených. Všechny nie’damy’ting vyjma Inevera při těch slovech zalapaly po dechu a ucouvly.

Když teď byla Melan vyřízená, vypudila Inevera nie’dama’tingské intriky z hlavy, nalezla svůj střed a soustředila se na učení. Dál se jí ve výcviku dařilo, zvládla bylinky i hora-magii, vyučovala šarusahk i polštářový tanec a dávala základy výuky mladším dívkám, jejichž výcvik začínal obvykle už v pěti letech.

Při dalším slunovratu znovu zahlédla Soliho a oplatila mu mrknutí. Kolem očí mu naskočily veselé vrásky. Šest měsíců z té vzpomínky žila.

Po roce dodělala Melan své tři sady ze slonoviny a vrátila se do komnaty stínů. Qeva svou dceru zkušeně ošetřovala, ale ruka stejně zůstala zničená a pokroucená, a z dřívější zručnosti zbylo jen málo. Melan si na ní vypěstovala dlouhé ostré nehty, které daly ruce vzhled alagaiského spáru. Ten pohled vyvolával v ostatních dívkách děs – jak z Melan, tak z toho, co hrozí každé, která chce získat bílý závoj.

Ale zatímco ostatní dívky Melanin spár děsil, pro Ineveru to neznamenalo nic – Melan byla jen hromada velbloudího trusu, kterou už obešla. Odřízla se od všeho, co by ji rozptylovalo, a pomalu, leč vytrvale a soustavně se věnovala výrobě svých kostek. Skutečnost, že pracuje v naprosté tmě, už vešla ve veřejnou známost, šuškalo se o tom všude, kde se objevila, u jídla i na chodbách. Šla jedna řeč, že něco takového ještě žádná dama’ting nedokázala, ba ani Keneva ne. Mnohé to patrně považovaly za znamení, že Inevera je vskutku vyvolená Everamem, aby nastoupila po stárnoucí damaji’ting.

Ale řeči se říkají a vítr vane; Inevera si toho nevšímala a zachovávala si svůj vnitřní klid. Veškerá práce ve tmě by přišla vniveč, kdyby jí narostlo sebevědomí tak jako Melan.

„Pro jeho manželky jsem ho dokonale zničila,“ svěřila se dama’ting Elan Ineveře jednoho večera, kdy jí Inevera podávala čaj. Zrovna toho rána nechala Elan sebrat jednoho pohledného kai’šarúma, aby jí požehnal dcerou.

Od každé damy’ting se čekalo, že porodí alespoň jednu dceru, která pak nastoupí po ní. Otcové byli pečlivě vybíráni tak, aby byli obdařeni rozumem i silou, a výběr a načasování ještě posvětily kostky. Když si dama’ting konečně nějakého muže vybrala, poslal se pro něj palankýn, a ten ho dopravil do soukromého domu rozkoše, který si Nevěsty držely mimo posvátný palác – tam žádný muž s varlaty vstoupit nesměl.

Žádný muž nebyl tak hloupý, aby pozvání od damy’ting odmítl, a vzhledem ke svým znalostem bylin a polštářového tance měly damy’ting jistotu, že jejich přání bude splněno, i kdyby ten muž byl puš’ting. Muži pak odvrávorali domů vyčerpaní a zmámení a neměli ani potuchy, že zrovna zplodili dceru, kterou nikdy nepoznají.

Jen málo Nevěst bylo povzneseno nad škodolibé vtipkování o těchto věcech. „Jeho dživy už ho nikdy neuspokojí,“ odfrkla si Elan. „Ten bude o mně snít po zbytek svých dnů a modlit se k Everamovi, abych mu zatančila ještě jednou.“

Spiklenecky zamrkala. „A možná i zatančím. Jeho kopí bylo tvrdé a pevné.“

Mnohé damy’ting se k Ineveře tímto způsobem lísaly – chovaly se k ní jako k důvěrnici a snažily si ji naklonit. Od Melanina selhání Nevěsty běžně braly za dané, že Kenevinou dědičkou bude Inevera. Některé, jako Elan, se na ni snažily udělat dojem. Jiné se ji snažily ovládnout nebo nalákat na dárky, kterými by si ji omotaly kolem prstu.

Inevera měla oči sklopené, uši nastražené a slova vyhýbavá. Intriky zaslíbených už sice mohla hodit za hlavu, ale intriky Nevěst, to byla pavučina, kterou teprve poznávala – proti ní vypadalo zaplétání bida jako zaplést někomu cop.

„Tvůj polštářový tanec se cení i mezi damami’ting,“ řekla Inevera Elan.

A to dost nízko, dodala v duchu, ale měla svůj střed a dama’ting na ní nepoznala ani stopu jejích skutečných pocitů.

„Takový už ten chlap nikdy neuvidí,“ souhlasila Elan.

Inevera se odvrátila a zjistila, že z druhé strany sálu na ni chladně, zlobně hledí Asavi. Asavi, o dva roky starší než Melan, přednedávnem získala závoj a Inevera kolem ní chodila po špičkách, aby jí nezavdala žádnou záminku k urážkám. Mezi Melan a Asavi teď stály dveře do krypty, takže už si nemohly ležet každou noc v náručí, ale během dne byla Melan často zvána do Asaviných nových komnat a Inevera nepochybovala o tom, že jejich polštářové přátelství pokračuje.

Jednoho brzkého rána pátého roku života v dama’tingském paláci byla zrovna Inevera v dama’tingském pavilonu, když důvěrně známý výkřik oznámil skupinu šarúmů, spěšně přinášejících své raněné. Bylo ráno po Ubývání a v posledních letech obětí přibývalo.

„Pusť mě dovnitř, ty holoto puš’tingská! To je můj syn!“

Ineveře ztuhla krev v žilách. I po půldesetiletí poznala otcův hlas.

Zapomněla na pověstný dama’tingský klid, podkasala si roucha a pádila na ošetřovnu, kde už stála dobře známá skupina šarúmů v černých ocelových kyrysech a kaftanech bez rukávů. Kašív měl na tvářích potůčky slz a stál proti Kasádovi, oba s válečníky za zády. Kasád měl oči podlité krví a vratce se kymácel, pravděpodobně na sobě dosud cítil účinky couzi, které vypil na kuráž do Labyrintu.

Damy’ting již několik válečníků ošetřovaly, ale Inevera měla oči jen pro jednoho. S výkřikem se rozběhla rovnou k Solimu. Jeho hezká tvář byla samý pot a prach, oči se mu leskly a byl bledý. Pravici mu na bicepsu rozerval alagaiský dráp a skoro ji oddělil od těla. Těsně pod ramenem měl uvázané škrtidlo, a přesto bylo prostěradlo pod ním nacucané krví a Inevera v duchu viděla krvavou stopu táhnoucí se po zemi z Labyrintu až do pavilonu.

Teď byla Everamovou zaslíbenou, bez rodiny a beze jména, ale bylo jí to jedno, vzala bratrovu hlavu do dlaní a jemně ji natočila, aby jí viděl do očí.

„Soli,“ zašeptala a shrnula propocené vlasy z obličeje. „Jsem tu. Budu se o tebe starat a uzdravím tě. Přísahám.“

V očích svitlo chabé poznání. Chtěl se zasmát, ale z hrdla se vydral jen kašel, který potřísnil rty krví. Hlas mu sípal v hrdle. „Je mou povinností starat se o tebe, sestřičko, ne naopak.“

„Už ne, bratře,“ zašeptala Inevera a cítila, že se jí z očí řinou slzy.

„Nebudeme schopné mu tu ruku zachránit,“ ozvala se za ní Qeva. „Ani s bylinami a horou. Bude se muset amputovat.“ Jestli jí vadilo, že Inevera zapomněla na důstojnost, nedala to na sobě znát.

„Ne!!“ zařval Kasád. „Jako by nebylo dost na tom, že mě Everam proklel puš’tingským synem, ještě abych měl mrzáka! Pošlete ho hned na osamělou pouť a modlete se, ať mu Everam odpustí, že mrhal svým semenem!“

Kašív ztýraně zaječel, skočil na Kasáda, složil ho na zem a vztekle mu přirazil hlavu k zemi. Kasádovi přátelé chtěli zasáhnout, ale Kašívovi válečníci jim zastoupili cestu. „Soli pro tebe nikdy nic neznamenal!“ ječel Kašív. „Ale pro mne je vším!“

„To tys ho pokřivil těmi svými puš’tingskými mravy!“ chrčel Kasád. „Pravý šarúm by nikdy nestrpěl, že má žít jako mrzák.“

Qeva si odfrkla a potřásla hlavou. „Jako by na jejich názorech nějak záleželo.“ Tleskla, a to tlesknutí prásklo jako hromobití. „Dost! Všichni ven! Z jakéhokoli nezraněného šarúma, který zůstane v pavilonu, než napočítám do deseti, bude do slunce západu chaffit!“

Na to slyšeli všichni. Zdraví válečníci se drali ven hlava nehlava, Kašív okamžitě pustil Kasáda, vyskočil a hluboce se poklonil. „Omlouvám se, že jsem na toto ranhojičské místo vnesl násilí, damo’ting.“ Vrhl zmučený pohled na Soliho, pak padl na kolena a přitiskl čelo k zemi. „Snažně tě prosím, ctěná Nevěsto, netrestej za mé činy Soliho. I jednoruký má cenu stovky jiných mužů.“

„Zachráníme ho,“ řekla Inevera, i když do toho neměla co mluvit. „Nenechám svého bratra zemřít.“

„Brat…“ Kasád vzhlédl. „U Everamova vousu, Inevera?!“

Na tváři mu svitlo poznání a najednou byl rychlý jako blesk. Sebral z podlahy své kopí a dceru odkopl stranou. Inevera to nečekala, ztěžka dopadla na zem a vzhlédla zrovna v okamžiku, kdy Kasád vbodl kopí Solimu do hrudi. „Lepší být mrtvý než puš’tingský mrzák zachráněný měkkosrdcatou sestrou!“

To už ho zezadu chytil Kašív. Jednou rukou ho chytil pod krkem, druhou mu držel u břicha handžár. Inevera se vrhla k Solimu, ale otec mířil přesně a její bratr byl mrtvý.

„Ty si nezasloužíš zemřít v alagaiských spárech ani na hrotu kopí,“ zavrčel Kašív Kasádovi do ucha. „Já tě rozpárám, jako když chaffité vyvrhují prasata, a budu se dívat, jak z tebe s krví odchází život. Ty si zasloužíš tisícero smrtí a v Nieiných bezedných hlubinách se jich jistě dočkáš.“

Kasád se zachechtal. „Já jsem vykonal Everamovu vůli a budu pít z jeho vinných řek na nebesích. Eveja nám říká: Nestrpte puš’tinga ani mrzáka!“

Přistoupila k nim Qeva. „A taky nám říká: Nepijte kvašené zrno… a Za napadení Everamovy zaslíbené je smrt.“

Byla to pravda. Trest za napadení nie’damy’ting byl stejný jako za napadení damy’ting – kdo ji udeřil, byl prohlášen chaffitem a pak popraven. Ušetřit ho mohla pouze napadená žena.

Qeva vytáhla svůj handžár a začala z Kasáda odřezávat černý šat. Ječel a mlátil sebou, ale Qeva mu uštědřila pár rychlých, přesných ran, které přerušily jeho silodráhy, a údy mu ochably.

„Nyní jsi chaffitem, Kasáde, se jménem, které nestojí za zmínku. Navždy budeš sedávat před nebeskou bránou, a i kdyby se snad Everam ve své moudrosti jednoho dne slitoval nad tvou duší a poslal tě zpátky na Alu, modli se, ať nejsi v příštím životě tak hloupý.“ Obrátila se k Ineveře a podala jí nůž. Kašív Kasáda pevně přitáhl k sobě, prohnul ho v zádech a vystavil Ineveře snadný cíl.

Kasád kvílel a žebronil, ale v očích kolem sebe nenacházel špetku soucitu. Nakonec se uklidnil a podíval se na Ineveru. „Jestli chceš zmařit život pravého válečníka kvůli jednorukému puš’tingovi, budiž. Čiň rychle, dcero.“

Inevera se střetla s jeho pohledem a vzteky v ní vzkypěla krev. Ve zpocené ruce cítila tvrdou, teplou stříbrnou střenku handžáru.

„Ne, vlastního otce nezabiju,“ řekla nakonec. „A ty si ani rychlou smrt nezasloužíš.“

Podívala se na Qevu. „Eveja říká, že ho mohu ušetřit, budu-li chtít.“

„Ne!“ zařval Kašív. „Nie tě vem, děvče, jestli se kvůli tobě tvému bratru nedostane spravedlnosti! Jestli si nechceš poskvrnit své čisté tělo, stačí slůvko a já budu tvou trestající rukou.“

„Víš, co znamená ‚ušetřit ho‘?“ zeptala se Qeva Inevery. Kašíva si nevšímala ani v nejmenším. „Za takovou urážku na Everamovi se musí zaplatit krví.“

„Kasád zaplatí,“ prohlásila Inevera.

Qeva přikývla, vzala škrtidlo a utáhla ho Kasádovi kolem té nohy, kterou Ineveru nakopl. Podívala se na Kašíva. „Drž ho pevně.“ Válečník přikývl a ještě zesílil svůj železný stisk.

Inevera bez váhání přiložila ostrý nůž k otcovu kolenu jako řezník, který porcuje kloub. Dolní část nohy se oddělila přesně v místě, kde se kosti stýkaly, jen to luplo a na Ineveru vystříkla horká krev. Kasádův nářek se rozléhal po celém pavilonu, ale tohle místo bylo na nářek zvyklé a nikdo se nad tím nepozastavil.

Inevera chytila otce za vousy, trhla mu hlavou a přerušila tak jeho kvílení. Teď měla jeho zmučený obličej přímo před očima. „Půjdeš k Manvě a budeš jí sloužit. Budeš jí sloužit tak, jako by to byla damaji’ting. A budeš-li tak činit po zbytek svých dnů, pak se možná slituji a nechám tě zemřít v černé.

Ale jestli mou matku jen jednou udeříš nebo nesplníš ten nejmenší z jejích rozmarů, dozvím se to a uříznu ti i druhou nohu a ruce taky. Budeš žít dlouhý život bez údů, které tě dostaly do neštěstí, zemřeš jako chaffit a tvou mrtvolu předhodí pouličním psům, kteří ji ohryžou a pokálejí.“

Kašív pustil Kasáda na zem a znovu zmučeně zakvílel. Pak namířil prst Ineveře do obličeje. „Nohu? Nohu nějakého bezcenného opilce? Tak si ceníš Soliho?“

Inevera byla rychlá jako blesk – chytila Kašíva za vztyčený prst a zlomila mu ho ve stejný okamžik, kdy mu jediným, přesně mířeným zásahem přerušila silodráhu v noze. Noha se mu podlomila a Inevera mu navrch ještě uštědřila úder, kterým ho složila na záda. „Jak si dovoluješ soudit mou lásku k mému bratrovi? Myslíš si snad, že má pokrevní pouta jsou slabší než tvá chámová?“

Kašív se na ni chladně podíval. „Má duše je připravená na osamělou pouť, Inevero va’Kasád. Zabil jsem mnoho alagai, zplodil syna a neudeřil jsem tě. Máš právo mě zabít, jestli chceš, ale na rozdíl od svého otce mi nebesa upřít nemůžeš. Budu sedět v Everamově velké síni vedle Soliho a utěšovat ho, aby se netrápil nad těmi velbloudími chcanky, které jeho sestra lije na jeho památku s každým dechem tohohle vepřožrouta.“

Odfrkl si. „Bodni. Udělej to!“ Do očí mu vstoupil blouznivý lesk a Inevera si uvědomila, že to opravdu chce. Že ji o to zoufale prosí.

Zavrtěla hlavou. „Kliď se odtud. Já tě za lásku k mému bratrovi nezabiju, i když tě připravuje o rozum.“

Po návratu do paláce se Inevera rychle odebrala rovnou do krypty. V tuto dobu tam bylo jen pár dívek, a ty se spěšně připravovaly na hodiny. I Ineveru ještě čekala odpolední výuka, než v podvečer vstoupí do komnaty stínů.

Uviděla nie’damu’ting Šasel, která si zrovna po koupeli zaplétala bido, a luskla prsty, aby na sebe dívku upozornila. I když byla Šasel starší, okamžitě vyskočila. „Musím si něco vyřídit,“ řekla jí Inevera. „Převezmi výuku základních bylin pro druhý ročník.“

„Jistě, nie’damaji’ting.“ Šasel se uklonila a už se běžela připravit.

Nie’damaji’ting. Jasná Kenevina dědička. Nebylo to nijak obvyklé oslovení, ba dokonce jakákoli dívka, kterou by při tom nachytali, by pravděpodobně byla přísně potrestaná.

Inevera ještě nikdy žádné dívce nenařídila, aby za ni vzala výuku, ani na to neměla žádné právo, ale v tu chvíli jí to bylo jedno. Teď chtěla jen jediné – být konečně sama. Hodila sebou na své malé lůžko a rozplakala se. Snažila se slzy nachytat do slzných lahviček, aby je mohla obětovat Everamovi s modlitbami za bratrovu duši, ale ruce se jí pláčem tak třásly, že tento úkol byl nad její síly. A tak zabořila tvář do polštáře a nechala slzy promáčet hrubou látku.

Soli byl pryč. Už nikdy neuvidí jeho bezstarostný úsměv ani hezkou tvář, už nikdy ji neutěší jeho slova, už nikdy nezažije pocit bezpečí v jeho přítomnosti. V jediném okamžiku se všechny tyto naděje rozplynuly. Přemítala, jestli dama’ting viděla v kostkách, jak skončí jeho Hannu Paš.

A Kasád? Prokázala světu nějaké dobro, když ho ušetřila, nebo bude pro Pouštní Kopí ještě větší přítěží? Co když měl Kašív pravdu? Nezklamala, neměla přece jen bratra pomstít tak, jak si zasloužil?

Čas běžel a zazvonil odpolední zvon. Komnata stínů volala, ale Inevera pořád nevstávala. Od povolení vstupu žádnou příležitost nezmeškala, ale žádné nařízení ani její přítomnost nevyžadovalo. Kdyby chtěla vyřezávat kostky celý život, měla na to právo.

Nakonec se dveře do krypty otevřely, vstoupila Qeva a zastavila se u vchodu. „Tak dost, děvče, už sis poplakala. V Pouštním Kopí není tolik vody, abys ji nechala téci celý den. Najdi svůj střed. Keneva si tě předvolala.“

Inevera se zhluboka nadechla, pak ještě jednou a zlehka, opatrně si otřela oči do lemu od rukávu.

Když Inevera dorazila do Keneviny pracovny, damaji’ting už tam na ni čekala. Z čajové konvice se kouřilo a na Kenevin pokyn Inevera oběma nalila a usedla naproti ní.

„Nikdy jsi mi neřekla, že tvůj bratr patří do Badenovy skupiny,“ poznamenala stařena.

Inevera otupěle přikývla. „Bála jsem se, že kdybys to věděla, tak mi nedovolíš, abych ho každý rok viděla.“ Vyznělo to jako přiznání, že Inevera damaji’ting lhala, ale Inevera neměla sílu lámat si nad tím hlavu.

Keneva něco zamručela. „Pravděpodobně ano. A možná by byl dnes naživu, kdybys mi to řekla.“ Inevera k ní vzhlédla a Keneva pokrčila rameny. „Nebo možná ne. Kostky nám dovolují zahlédnout mnohé z budoucnosti, ale o minulosti mlčí.“

„Minulost je pryč,“ citovala Inevera Damaju, „nemá význam ji hledat.“

„Tak proč jsi celý den plakala?“ opáčila Keneva.

„Má bolest je mocný vítr, damaji’ting,“ odpověděla Inevera. „I palma se musí sklonit před větrem a narovná se, až když vichřice přejde.“

Keneva si maličko nadzvedla závoj, aby mohla odfouknout páru z čaje. „Šarúmové se nesklání.“

Inevera vyjeveně vzhlédla. „Cože?“

„Oni se ani nesklání ani nepláčou,“ řekla Keneva. „To je přepych, který si šarúm v Labyrintu, kde ho jen vlásek dělí od smrti, nemůže dovolit. Kde my se skloníme před větrem, šarúm přijme bolest a dál ji nevnímá. Nevycvičeným připadá výsledek víceméně stejný, ale není. Tak jako silný vítr dokáže zlomit i ten nejohebnější strom, může být i bolest příliš velká, než aby ji šarúm unesl. Stane-li se tak, ponoří se do ní v naději, že zemře čestnou smrtí bez pokory na rtech.“

„Kašív chtěl takovou smrt,“ vzpomněla si Inevera. „Byli s mým bratrem milenci.“

Keneva si usrkla čaje. „Když ostatní šarúmové odcházejí na noc do Labyrintu, zavírají své blízké do Podměstí. Puš’tingové bojují bok po boku. Díky tomu sice bojují mnohem moudřeji, ale zároveň mnohem palčivěji vnímají ztrátu, pokud jeden z nich padne.“ Podívala se na Ineveru. „A tys mu upřela smrt. Ostatně svému otci také, přestože si to Eveja žádá.“

„Eveja mi dala na vybranou,“ namítla Inevera. „A proč by měl být Kašív zproštěn utrpení ze Soliho smrti, když já nejsem?“

Keneva přikývla. „Začali jsme v Krasii nakládat se smrtí příliš lehkomyslně. Z častého, byť nezvaného hosta se stává něco jako starý přítel, jehož vítáme s otevřenou náručí. Před třemi staletími nás byly miliony, toto velké město bylo plné, i všechna území okolo. I tehdy jsme bojovali mezi sebou, ale pár životů ztracených kvůli ukradené studni nic neznamenalo, když nás bylo jako zrnek písku v poušti. Teď je nás jako dešťových kapek a záleží na každém životě.“

„Alagai…“ začala Inevera.

Keneva zamítavě mávla rukou. „Alagai nás sice zabíjejí nejvíce, ale ve skutečnosti je živí naše vlastní hloupost.“

„Alagai’šarak,“ povzdechla si Inevera.

„Ať si Andra a Šarúm Ka vykládají, co chtějí, tisícileté kmenové spory při západu slunce nekončí,“ pokračovala Keneva. „Oba dva zkazila moc, oba staví Kadžiho nade vše ostatní a dělají, co mohou, aby se zbavili svých soků. Šarúm Ka je starý, na noc se zavírá ve svém paláci a nechává Labyrint bez pořádného velení, a my přesto noc co noc naháníme své nejzdatnější muže do toho mlýnu na maso, který požírá válečníky rychleji, než se rodí další. Damy’ting dělají, co se dá, aby v každém plodném ženském lůně v Krasii rostlo dítě, ale my jednoduše nemáme tolik lůn, abychom udržely krok s muži, kteří se ženou do záhuby.“

„Ale co se dá dělat?“ zeptala se Inevera.

Keneva si povzdechla. „Já opravdu nevím, jestli se dá vůbec něco dělat. Naše moc má své meze. Může se stát, že jednoho dne zdědíš můj závoj jen proto, abys vládla soumraku našeho národa.“

Inevera zavrtěla hlavou. „Na to já nepřistoupím. Everam nás zkouší. Nenechá náš národ padnout.“

„Nechává nás upadat už tři staletí,“ řekla Keneva. „Everam sice přeje silným, ale také chytrým. Možná už ztratil trpělivost s hloupými.“

Dál důkladně a soustavně pokračovala v práci, ale s blížícím se koncem v ní rostlo napětí víc a víc. Ještě týden, nanejvýš dva a podstoupí zkoušku na závoj. Ve čtrnácti. Nejmladší za staletí.

Na mysli jí nezvaně vytanula Melan a kostky spálené sluncem. Její nářek. Pach spáleného masa a smrdutý kouř, který ji štípal do očí. Ještě i teď, po mnoha řezáních, šitích a nejednom pochybném hora-léčení od Asavi měla Melan ruku znetvořenou a zjizvenou jako pařát písečného démona.

Bude tohle i její osud? Instinkt Ineveře říkal, že ne, ale žádnou jistotu neměla, dokonce ani přes Keneviny věštby.

S bušícím srdcem se probudila ze zlého snu. V kryptě byla ještě tma, ale Inevera tušila, že ráno už není daleko, a věděla, že spánek už pro ni nepřijde. Tiše vyklouzla z lůžka a po špičkách se šla umýt a vzít si z připravené hromady čisté bido; zapletla si ho stejně rychle, jako když si muž obléká kaftan. Už byla hotová, když se chranové osvětlení rozsvítilo, a rychle popoháněla mladší dívky, aby se oblékly a připravily na šarusahk.

Raněných bylo toho dne v pavilonu málo a Inevera už chtěla odejít zpátky do paláce, když dorazili dva chlapci, oba ještě v bidech. Jeden byl překvapivě tlustý – věděla, že kaprálové drží nie’šarúmy na pokraji hladu – a ten podpíral jiného chlapce, menšího a mnohem hubenějšího, samé kosti a šlachovité svaly. Nemohlo mu být víc než deset a ruku měl zlomenou tak mizerně, že z roztrženého svalu trčela bílá kost a po bezvládné paži valila krev. Byl sinalý a zpocený, ale neplakal a po svých došel ke stolu, kde mu Qeva ruku napraví. Jakmile Qeva přikývla, tak se tlouštík poklonil a zmizel.

Inevera pomáhala rovnat zlámané kosti už mnohokrát a věděla, jaké bylinky a nástroje má damě’ting přinést. Pro chlapce přinesla hůlku obalenou silnou vrstvou látky, aby se do ní zahryzl. Díval se na ni, oči se mu leskly bolestí a Ineveře se sevřelo srdce soucitem.

Vložila mu hůlku do úst. „Dal’šarúmové přijímají bolest.“

Chlapec poslušně přikývl, i když to očividně moc nechápal, a když mu Qeva srovnávala paži, zahryzl se do hůlky. Ale pak, po chvíli, tělo ochablo, čelisti povolily a hůlka vypadla. Inevera si pomyslela, že asi omdlel – bylo by to naprosto pochopitelné – ale on měl oči otevřené a klidně sledoval, jak mu dama’ting rovná zlomené kosti k sobě a ošetřuje ránu. To na Ineveru opravdu udělalo dojem. Zažila, jak se i dospělí šarúmové odvracejí od vlastní rány, aby se nemuseli dívat na šití. Když byla Qeva hotová, dala mu uspávací lektvar, aby se nehýbal, a Inevera mezitím připravovala sádru.

„Kaprálové.“ Qeva si div neodplivla. „Ten kluk je poslední z Jardirova rodu, jeho otec byl zbytečně zabit při madžáhském studničním nájezdu. Jako by nestačilo, kolik našich mužů umírá v noci; ještě abych věčně ošetřovala kluky ze šaraje. Mnozí se do Labyrintu nikdy ani nedostanou, protože jsou zmrzačeni nebo zabiti už při výcviku. Tohle musí skončit.“

„Skončí,“ prohlásila Inevera. „Já najdu nějaký způsob.“

„Ty?“ uchechtla se Qeva. „To si vážně myslíš, že jsi Damaja?“

Inevera pokrčila rameny. „Je snad lepší nečinně čekat, až se objeví ta pravá?“

Qeva přimhouřila oči. „Střez svá slova, děvče. Tohle zavání rouháním.“

Inevera se poklonila. „Nebylo to tak míněno, damo’ting.“

Inevera se už dávno mohla vrátit do paláce, a přece se ještě dívala, jak chlapec spí. Vypadal dobře, možná tak dobře, aby přitáhl i dama’tingské oko, ale Inevera si neuměla představit, že by tenhle vyměnil varlata za život eunucha. V tomhle chlapci byla síla. Cítila ji. To byl asi důvod, proč měla pocit, že s ním musí znovu mluvit.

Pohnul se, hnědé oči se otevřely, Inevera se usmála. „Náš mladý válečník se probudil.“

„Ty mluvíš,“ zachrčel chlapec.

„Jsem snad zvíře, abych nemluvila?“ opáčila Inevera, i když velmi dobře věděla, co tím myslí. Damy’ting v pavilonu neráčily mluvit s nie’šarúmy. Takové věci nechávaly na dívkách.

„Myslím se mnou,“ vysvětlil chlapec. „Já jsem jen nie’šarúm.“

Inevera přikývla. „A já jsem nie’dama’ting. Brzy si vysloužím závoj, ale ještě ho nenosím, a tak mohu mluvit, s kým se mi zachce.“

Zvedla mu k ústům misku kaše. „Předpokládám, že tě v kadži’šaraji trápí hlady. Jez. Podpoří to dama’tingská ranhojičská kouzla.“

Chlapec přikývl, hladově srkal kaši a miska byla brzy prázdná. Podíval se na ni. „Jak se jmenuješ?“

Inevera se znovu usmála a otřela mu ústa od kaše. „Troufalé na kluka sotva dost starého na bido.“

„Promiň,“ omluvil se chlapec.

Inevera se rozesmála. „Troufalost není důvodem k lítosti. Everam nemá v oblibě bázlivce. Jmenuji se Inevera.“

„Jak si Everam přeje,“ přeložil si to chlapec a sklonil hlavu, jako by ukazoval bradou na hruď. „Ahmann, syn Hoškaminův.“

Inevera potlačila smích. Chce se jí snad ten kluk dvořit? Zdvořile přikývla a přemítala, co ji vlastně k němu táhne. Napadlo ji, jestli i tenhle troufalý, statečný kluk bude jedním z těch, kdo jsou zabiti při výcviku a jejichž život je zmarněn dřív, než doopravdy začne, nebo jestli tak jako Soli padne za oběť Labyrintu a zvůli hlupáků.

Když se Inevera vrátila do paláce, šla rovnou do komnaty stínů. Dál už to odkládat nemohla. Na některé otázky jí mohly odpovědět jen kostky. Šla přímo do kobky, rozložila si nástroje, a pak vyndávala z hora-váčku kostky jednu po druhé a citlivými prsty je ohmatávala. Ohladily je desetitisíce doteků a posvátné oleje je vyleštily do hladkosti skla, jehož povrch narušovaly jen rýhy symbolů.

Prorocká chrana na každé a po jednom věštebném symbolu u všech hran a ještě uprostřed zbývajících stěn. Jen na čtyřstěnné kostce bylo šestnáct rytin. Na šestistěnné třicet. Na osmistěnné třicet dva. A tak dál. Jednu po druhé Inevera ve tmě zkoumala po hmatu a jako již nesčetněkrát předtím si ověřovala jejich dokonalost. S přibývajícími stranami byly rytiny menší a menší, ale všechny poznávala, jako by si je vyryla do vlastní duše.

Konečně zvedla dvacetistěnnou kostku. Tu poslední ze sady. Osmý kousek hory pořád zůstával ve váčku, toho se od chvíle, kdy ho od Kenevy dostala, ještě nedotkla. Většina dívek časem udělala chybu a náhradní kousek potřebovala. Použít ho nebyla žádná hanba, ale „vyrobit ze sedmi“ byla zvláštní čest, takže vyhodit nějakou kostku vyžadovalo velké sebezapření. Pokud ten osmý kousek uchová čistý a netknutý, zůstane jí magie, s níž bude moci naložit dle vlastního uvážení.

Dvacetistěn byl téměř hotový, zbývalo vyřezat poslední tři symboly. Dříve to dělala pomalu, jemně přejížděla rydlem po přesně načrtnutých čárách, aby jen maličko narušila povrch a naznačila symbol tak mělce, aby se dal kdykoli snadno vyleštit. Pak, když ho prsty prozkoumaly, přiložila rydlo znovu a zaryla hlouběji. A znovu. A znovu. Stokrát, bylo-li to nutné, dokud nebyly čáry hluboké a ostré.

Ale dnes ne. Dnes cítila v prstech Everamovu sílu. Ryla rovnou do hloubky a první symbol vyryla jediným plynulým pohybem. Byla to lehkomyslnost – pošetilost, ale nemohla si pomoci, otočila kostku a pustila se rovnou do dalšího maličkého symbolu a pak do třetího a za pár vteřin udělala tolik, co jí na jiných stranách trvalo týdny. Ruce se jí třásly, když smetala hoblinky a brala si leštící šátek. Bála se přejet prsty přes symboly. Neudělala chybu? Nezničila tu kostku? Jestli ano, přišla by vniveč roční práce a další šanci udělat chybu by neměla. Příští chyba by znamenala, že by se musely všechny kostky spálit.

Konečně našla svůj střed, odvážila se dotknout povrchu a užasla nad jeho dokonalostí. Bez sebemenšího zaváhání vzala nejostřejší rydlo, řízla se do svalu mezi palcem a ukazováčkem a nechala krev splynout na kostky a stéci do chranových rýh. A přitom se modlila.

„Everame, Stvořiteli nebes a Aly, dárce světla a života, tvé děti vymírají. Bojujeme mezi sebou, zatímco bychom měli držet pospolu, marníme životy, zatímco bychom je měli chránit. Jak můžeme znovu získat tvou přízeň a spasit se před odchodem z tohoto světa?“

Zatímco šeptala tato slova, jemně potřásala kostkami v dlaních a cítila, jak se dotykem zahřívají a jejich magie ožívá. Mezi prsty prosáklo světlo, dalo dlaním rudě žhnoucí záři, po stěnách kobky se roztančily slabé paprsky.

Zkoušet kostky sama bylo zakázáno. Zákon jasně říkal, že než začne kostkám důvěřovat, musí zazvonit na zvonek a ohlásit zkoušku, ale Ineveře to bylo jedno. Cítila, že se jí v rukou rodí nová moc, a už nemohla déle čekat.

Hodila.

Kostky se rozprchly po podlaze a magicky se rozzářily. Inevera se dívala, jak se nepřirozeně rozbíhají do vzorce určovaného více chranami než přírodními zákony a geometrií. Pak zůstaly ležet. Některé symboly mdle tepaly, jiné jasně zářily a ještě jiné ztmavly. Číst je bylo spíš umění než věda, ale pro Ineveru byl jejich význam jasný jako slova napsaná na pergamenu.

– Tisícího sedmdesátého sedmého jitra bude v Labyrintu plakat chlapec. Udělej z něj muže, který vykročí na stezku Šar’damy Ka.-

Inevera cítila, jak se jí do tváří žene krev, a zhluboka dýchala, aby našla svůj střed. Ona má najít znovuzrozeného Šar’damu Ka? Znamená to, že je opravdu Damaja, jak se jí Qeva posmívala. To se nikdy nedozví, protože kostky mohou číst jen budoucnost jiných, nikdy ne toho, kdo je vrhá.

„Udělej z něj muže,“ zašeptala. Tady byly symboly nejasné. Znamená to tradiční závojový obřad, jímž procházejí všichni šarúmové? Zbavení panictví? Vzdělání a výcvik? Sňatek? To kostky neříkaly.

Znovu s nimi zatřásla. „Everame, Stvořiteli nebes a Aly, dárce světla a života, co musím udělat, aby se z toho chlapce stal muž?“

Znovu k ní symboly promluvily, ale jejich odpověď nebyla o nic jasnější a jen ji naplnila novými obavami.

– Šarak ka je blízko. Osvoboditel musí získat všechny výhody.-

Šarak ka. První válka. Bez Osvoboditele studna lidství vyschne nadobro a poslední Everamovo světlo na Ale zhasne.

Osvoboditel musí získat všechny výhody.

Rychle kostky posbírala a podržela je ve vzduchu. V prstech natáčela symboly tak, aby si jejich světlem osvětlila kobku, v níž strávila nesčetné hodiny, a přesto ji ještě nikdy doopravdy neviděla. Světlo se zalesklo v malé štěrbině vytesané do skalní stěny, kde ležely stříbrné zvonky.

Pryč jsou dny života ve tmě. Od nynějška jí budou na cestu svítit kostky.

Zkouška na závoj proběhla během pár okamžiků. Inevera ani jednou nezapochybovala a odpovídala bez váhání, i když jí Keneva kladla mnohem více otázek než předtím Melan či vlastně jakékoli jiné dívce, která od té doby dostala závoj.

Damaji’ting proplétala své otázky záludnostmi a polopravdami a znovu a znovu se snažila Ineveru zmást. Po komnatě se začal zvedat šum, Nevěsty stejně jako zaslíbené se dohadovaly, jestli Inevera neudělala v něčem chybu a jestli ji z toho Keneva nezkouší znovu. Kostky byly svérázné a k chybám docházelo. Jedna by byla prošla, ale dvě ne.

Ale i když Inevera takové úvahy vycítila, byl to pro ni jen vítr. Cítila, že kostkami plyne Everamova moudrost, a mluvila s jistotou Jeho hlasu. Nedala jedinou nesprávnou odpověď a obě, ona i Keneva, to věděly. Nakonec stařena přikývla. „Vítej, sestro.“

Pravé damy’ting zachovaly klid, jen jejich tiché klevetění rázem ustalo. Některé nie’damy’ting radostně zajásaly, ale ne všechny. Inevera je přelétla očima a střetla se s Melaniným upřeným, nevlídným pohledem.

Melan téměř neznatelně sklonila hlavu na znamení úcty, ale v očích měla chlad. Těžko říct, jestli to bylo studem nebo pomstychtivostí. Inevera usoudila, že na tom nezáleží.

Přímo tam v komnatě stínů, před očima všech, svlékly Ineveře roucha i bido a nechali ji složit přísahu Everamovi.

„Já, Inevera va’Kasád am’Damaj am’Kadži, zaslíbená Everamovi, si beru Everama za svého prvního manžela. Jeho přání mi budou nade vše, mou největší touhou budiž Jeho láska a Jeho vůle budiž mi nejvyšším rozkazem, neboť On je Stvořitelem všeho velikého a pravdivého a všichni ostatní muži jsou jen bledým stínem jeho dokonalosti. Tak budiž od nynějška na věky věků, neboť po smrti se připojím ke svým sestrám-manželkám v nebeském harému, kde poznám Jeho posvátný dotek.“

„Slyšela jsem tvou přísahu a věřím, že ji dodržíš,“ řekla Keneva, zvedla své kostky a nechala je magicky rozhořet.

„Slyšela jsem,“ řekla Qeva a zvedla své jasně žhnoucí kostky.

„Slyšela jsem,“ ozývaly se další damy’ting jedna po druhé a popořadě zvedaly své kostky.

„Slyšela jsem. Slyšela jsem.“

Odvedly Ineveru k mramorovému stolu, na nějž musela pokleknout, vkleče se opřít o ruce a přitisknout čelo k mramoru. Vyhlazené prohlubeniny v kameni označovaly místa, kde už před ní spočívala nesčetná jiná kolena, ruce a čela.

Keneva vytáhla velký mramorový špalek, který byl kdysi zřejmě tvarován podle mužského údu, ale staletí používání ohladily baňatý vrchol tak, že téměř splýval s pyjem vjedno.

Qeva vzala číši svěcené vody a za šeptání modliteb ji vylila na falus. Pak vytáhla lahvičku posvátného kanýzového oleje, nakapala ho na mramor a krouživými, hladivými pohyby, jako by těšila muže, ho za použití všech sedmi posvátných hmatů rozetřela po celém falu.

Pak ho od ní převzala Keneva a stoupla si za Ineveru, která proti své vůli zaťala hýždě, i když věděla, že to je to nejhorší, co může udělat.

„Strach a bolest…“ řekla Keneva.

„… jsou jen vítr,“ dokončila Inevera. Sledovala svůj dech, našla svůj střed, uvolnila hýždě, otevřela se.

„Tímto završuji tvůj svazek s Everamem,“ řekla Keneva a bez váhání vrazila falus do Inevery. Dívka proti své vůli zalapala po dechu. Keneva opakovaně zarážela falus zas a zas a ještě s ním kroutila. Ineveru zachvátila bolest, ale sklonila se jako palma a oddala se pýše nad svým sňatkem s Everamem. On je jejím pravým manželem a mluví k ní skrze horu. Konečně pochopila, co to znamená být Everamovou Nevěstou. Už nikdy nebude sama. Vždycky ji povede On.

Nakonec Keneva odstoupila. „Je po všem, Nevěsto Everamovo.“

Inevera přikývla a pomalu se postavila na nohy. Plně si uvědomovala bolest i krev, která jí stékala po stehnech. Nohy se jí podlamovaly, ale udržela se na nich a vestoje se obrátila ke Kenevě, která vytáhla hladké bílé hedvábí a uvázala ho Ineveře přes obličej.

Inevera se poklonila. „Děkuji, damaji’ting.“ Keneva se na oplátku rovněž poklonila, Inevera se obrátila a pevným krokem, nahá až na závoj a hora-váček u pasu, minula ostatní ženy a vyšla z komnaty. Záda měla rovná a nesla se hrdě.

Dostala vlastní komnaty jak v paláci, tak v podpalácí. Byly prostorné a přepychové, plné drahých koberců, hedvábného ložního prádla a těžkých sametových závěsů, stříbrného a zlatého jídelního náčiní a křehkého porcelánu. Svítilo tu chranové osvětlení, které mohla dle libosti zesílit nebo stáhnout, měla tam soukromou mramorovou lázeň, obehnanou – stejně jako komnaty – žárovými chranami, které mohly dle jejího přání vodu zahřívat nebo chladit. Bohatství hodné damaji se vynaložilo jen na její pohodlí, na to, aby mohla všechno ovládat z jednoho z těch kamenných stojanů, s nimiž se seznámila, ještě když nosila bido.

Jakmile osaměla, šla do šatníku, kde viselo na tucet čistě bílých hedvábných rouch. Vybrala si dvě. První rozložila na širokou postel s nebesy. Na to druhé vzala nůž.

Eunuchové už lázeň zahřáli. Vlezla si do rozkošně teplé vody a pořádně se vydrhla. Na holé hlavě ucítila maličké strniště a usmála se. Už si nikdy nebude muset holit hlavu. Ale nohy a klín si bude dál holit denně.

Když se oholila dohladka, vzala štěteček a inkoust a nakreslila si kolem klína chrany. Krvácení už ustalo a zaschlé škraloupy odplavila voda, ale završení sňatku s Everamem bolelo pořád.

Zatáhla těžké závěsy, rozsvítila chranové osvětlení ve stěnách, klekla si na zem, modlila se a dýchala, aby nalezla svůj střed. Pak sáhla do svého hora-váčku a vytáhla osmou kost. Byla hrubá jako kus obsidiánu uštípnutý špičákem z Aly.

Byl to dar nesmírné ceny – magie, s níž mohla naložit dle vlastního uvážení. Ichorová břečka, která proudila palácovými zdmi jako krev, měla jen omezené uplatnění, mnohým kouzlům mohla dát sílu jen pravá démonská kost. Bude trvat rok, než získá další, kterou bude moci použít dle vlastního rozhodnutí mimo ranhojičský pavilon. Po paláci už nepochybně kolují hlubokomyslné úvahy nad tím, co Inevera bude se svou osmou dělat, jestli si ji třeba nepochraní jako zbraň nebo štít, který si mnohé damy’ting držely kolem své osoby.

Ale Inevera ani nezaváhala. Dotkla se horou chran, které si namalovala kolem klína, a ucítila, jak se zahřívají a ožívají, jak magie v kalném chranovém světle žhne. Stehna se zaťala a Ineveru rozechvěl pocit na pomezí rozkoše a bolesti.

Léčitelství je tou nejsilnější magií, a nejnáročnější na zdroj. Osmá kost se jí v dlani rozdrolila na prach. Inevera si sáhla mezi nohy, zkoumala. Kost vykonala své dílo.

Panenská blána se obnovila.

Pokud je tu naděje, že si vezmu Osvoboditele, měla bych k němu přijít jako řádná nevěsta, nepoznaná mužem.

Sáhla pro hedvábné roucho, nyní rozřezané na jeden dlouhý, tenký hedvábný pás, a znovu si zapletla bido.

Dobře známý stánek byl pryč, nahradil ho mnohem větší a krásnější pavilon.

„Košíkýýý!“ ozvalo se vyvolávání a Inevera překvapeně zvedla hlavu. Uviděla otce oblečeného v chaffitské hnědé. Opíral se o hůl a belhal se na dřevěné noze. „Ty nejkrásnější košíky v celé Krasii!“

Inevera počkala, až do pavilonu vstoupí nějaký zákazník, kterému se bude Kasád věnovat, pak kolem nich hbitě proklouzla za pult a už byla za závěsem.

Matka tam byla a čas ji nezměnil. Mezi nohama držela kostru košíku a vyplétala ji. Kolem sebe měla tucet dalších košíkářek, některé mladé, s odhalenými tvářemi, jiné středního nebo i úctyhodného věku. Když se Inevera protáhla kolem závěsu dovnitř, nějaká košíkářka varovně zasykla a všechny ostražitě vzhlédly. Jen Manva se klidně vrátila ke své práci.

„Nechte nás,“ řekla tiše Inevera, košíkářky rychle odkládaly kostry, nemotorně vstávaly a spěchaly pryč. Pár z nich Inevera poznala dokonce i pod závojem.

„Stojíš mě práci nejméně jednoho odpoledne,“ poznamenala Manva. „Pravděpodobně víc, protože ty slepice nebudou několik dní kdákat o ničem jiném.“

Inevera si uvolnila závoj a nechala ho sklouznout z obličeje. „To jsem já, mami. Inevera.“

Manva vzhlédla, ale v jejích očích neviděla Inevera ani překvapení ani poznání. „Dali mi na srozuměnou, že dama’ting žádnou rodinu nemá.“

„Nepotěšilo by je, kdyby se dozvěděly, že jsem tu byla,“ uznala Inevera. „Ale já jsem pořád tvá dcera.“

Manva si jen přezíravě odfrkla a vrátila se k práci. „Má dcera by tu jen tak nepostávala, když je tady tolik práce.“ Vzhlédla. „Ledaže bys už zapomněla, jak se to dělá?“

Inevera si odfrkla dočista jako matka, což jí dalo okamžik na rozmyšlenou. Pak se usmála, vrátila závoj na obličej, zula si sandály, posadila se na čistou deku, vzala nedokončený košík mezi nohy a ofrněla se nad ním. „Koukám, že se ti daří, když můžeš nechat pro sebe plést Krišu a její sestry,“ odstranila několik řad a sáhla na hromadu pro čerstvé palmové listy, „ale jejich práce je pořád mizerná.“

Manva nevrle zamručela. „Mnohé se sice změnilo od té doby, co se z tvého otce stal chaffit, ale všechno ne.“

„Ty víš, jak k tomu došlo?“ zeptala se Inevera.

Manva přikývla. „Přiznal se přede všemi. V první chvíli bych ho nejraději sama zabila, ale on se od té doby nedotkl ani láhve couzi ani kalíšku s kostkami, a ukázalo se, že je to mnohem lepší trhovec než válečník. Dokonce se mi podařilo nakoupit sestry-manželky.“ Povzdechla si. „Zvláštní, že jsme všechny nakonec mnohem pyšnější na sňatek s chaffitem než šarúmem. Tvůj otec ti vybral jméno dobře. Everamova vůle je Everamova vůle.“

Pletly a Inevera líčila matce události několika posledních let. Nic si nenechala pro sebe, včetně svého prvního vrhu kostkami a toho, co řekly, což by nikomu jinému nevyprávěla.

Manva se na ni zvědavě zadívala. „Takže ty démonské kostky, o kterých tu vykládáš, mluví za Everama. Radila ses s nimi ohledně své dnešní výpravy sem?“

„Ano,“ odpověděla Inevera. „Ale já jsem vždycky měla v úmyslu za tebou zase zajít, jakmile dostanu závoj.“

„Co kdyby ti kostky řekly, abys sem nechodila?“ zeptala se Manva.

Inevera se na ni zahleděla a chvíli zvažovala, jestli nezalhat.

„Pak bych nepřišla,“ přiznala nakonec.

Manva přikývla. „Co ti řekly? O dnešku?“

„Že mi budeš vždycky říkat pravdu,“ odpověděla Inevera, „i kdybych ji nechtěla slyšet.“

Manvě naskočily kolem očí vějířky vrásek a Inevera věděla, že se usmívá. „Mateřská povinnost.“

„Co mám dělat?“ naléhala Inevera. „Co ty kostky znamenaly?“

Manva pokrčila rameny. „Že máš jít toho tisícího sedmdesátého sedmého jitra do Labyrintu.“

Inevera užasla. „To je všechno? To je tvoje rada? Možná, že za tři roky potkám Osvoboditele, a ty po mně prostě chceš, abych… na to nemyslela?“

„Klidně si s tím lámej hlavu, jestli chceš,“ odtušila Manva. „Ale roky o to rychleji nepoběží.“ Významně se na Ineveru podívala. „Jsem si jistá, že si najdeš způsob, jak být mezitím užitečná. Jestli ne, mám tu spoustu pletení.“

Inevera dodělala svůj košík. „Jistě, máš pravdu.“ Vstala, přidala ho na hromadu a přitom si všimla, že i z té deky, na které seděla, se jí na zadek jejího čistého roucha otiskl prach. „Ale přijímám tvé pozvání přijít si zase s tebou zaplést,“ významně se oprašovala, až se zvedal prach, „pokud ovšem dokážeš zařídit čistší místo k sezení.“

„Koupím pro tvůj drahocenný dama’tingský zadek bílé hedvábí,“ odvětila Manva, „ale ty budeš plést, dokud se cena za něj v účtech nesmaže.“

Inevera se usmála. „Při třech draki za košík to může trvat roky.“

Manva přimhouřila oči. „Celý život, jestli budu kupovat na každou návštěvu nové hedvábí. Dama’ting by nic horšího mít neměla.“

Kapitola 9

Ahmann

308-313 p. N.

Inevera kráčela setmělými ulicemi Pouštního Kopí. Pryč byl strach, který kdysi zažívala při pobytu na povrchu v noci. I kdyby jí kostky už dávno neslíbily, že dnes za úsvitu uvidí toho chlapce, za ty tři roky měla Inevera v hora-váčku dost kostí na to, aby se ubránila většině útočníků, démonských i jiných, a v šarusahku se jí podle všeobecného mínění mohla rovnat už jen Qeva.

Starobylé město bylo za noci pokojné. Nádherné. Inevera se snažila sloupnout roky do doby, kdy byly barvy a zlacení čerstvé a sloupy a římsy neomšelé, a představit si, jaká bývala Krasia před Návratem, před pouhými třemi staletími.

Ta představa přilétla, jako by jen čekala na příležitost, a uchvátila Ineveru svými divy. Pouštní Kopí bylo sídlem rozlehlé říše na vrcholu moci, město určené pro miliony lidí. Akvadukty nechaly rozkvést poušť, žily tu velké lékařské a přírodovědecké univerzity, nacházely se tu stroje, které zastaly práci stovek dal’ting. Šarik Hora byl již tehdy největším Everamovým chrámem, ale město a okolní kraje byly posety stovkami dalších chrámů ke chvále Stvořitele.

A byl mír. To, co se nejvíce blížilo válce, byly vzájemné nájezdy kočovných kmenů za hradbami kvůli ženám a studnám.

Ale pak přišli démoni a ten bláznivý Andra, který volal po alagai’šaraku i poté, co se objasnilo, že bojové chrany jsou ztraceny.

Inevera se otřásla a probrala se. Prázdné město už nevypadalo mírumilovně ani nádherně. Byla to hrobka tak jako ztracené město Anocha Slunce, které před tisíci lety pohltil písek. Takový bude i osud celé Krasie, pokud se nepřestane vyčerpávat. Šarak ka přichází, a kdyby začal zítra, bude celé lidstvo ztraceno.

„Ale to se nestane,“ slíbila prázdným ulicím. „Já to nedopustím.“

Přidala do kroku. Jitro se blížilo, a ona musí provést věštbu dřív, než slunce vykoukne nad obzor.

Kaprál Keran jí kývl na pozdrav a ani slůvkem se nezmínil o tom, že chodí potmě sama bez doprovodu. Byla očekávána a šarúmové se dam’ting nikdy na nic neptají.

Během posledních let se radila s kostkami o tomto dni mnohokrát, ale ať své otázky kladla jakkoli, hora byla vyhýbavá, plná bychů a neznámých předpokladů. Budoucnost je vrtkavá záležitost a nikdy ji nelze doopravdy poznat. Vždy, když někdo při rozhodování projeví svobodnou vůli, zčeří ji vlnky další změny.

Ale i v těch vlnkách stojí pevné pilíře. Útržky pravdy, které si Inevera dokázala poskládat. Četné kličky a zákruty, sdělené namátkou, které Ineveře po týdnech strávených hloubáním nad plány Labyrintu umožnily přesně vypočítat, kde toho chlapce najde.

– Poznáš ho na první pohled– řekly jí kostky, ale to nebyl velký objev. Kolik může být v Labyrintu osamělých plačících chlapců?

– Porodíš mu mnoho synů.-

To Ineveru zarazilo. Dama’ting může mít muže a v tajnosti mu porodit dceru, ale synové byli mimo svatební slib zakázáni. Takže kostky jí řekly, že je jí osudem předurčeno si toho chlapce vzít. Co když to nebude přímo Osvoboditel, ale jeho otec? Třeba má Šar’dama Ka vyjít z jejího lůna.

Ta představa tak přetékala ctí a mocí, že ji myšlenky stěží dokázaly pojmout. Ale také z ní vanula špetka zklamání. Kadžiho matka byla sice uctívaná nadevše, ale byla to Damaja, která vnukávala Osvoboditeli moudrost a řídila jeho kroky. Co když to bude jiná žena, která bude s Osvoboditelem sdílet lože a které bude naslouchat?

To pomyšlení Ineveru zdrtilo a na chvíli ztratila svůj střed. Byly snad její modlitby pokrytecké? Co je pro ni důležitější: zachránit svůj národ nebo obléci plášť své jmenovkyně?

Pomalu dýchala, sledovala dráhu dechu, své životní síly, a nechávala se jím vést zpátky ke svému středu. Ale i když odsunula stranou své představy a touhy, stejně nevěděla o žádné ženě, která by si více zasloužila vést Osvoboditele než ona. Pokud takovou ženu nalezne, ustoupí Inevera stranou. Pokud ne, tak si Osvoboditele vezme, ať to stojí, co to stojí, i kdyby to znamenalo rozvod nebo sňatek s vlastním synem.

– Osvoboditel musí získat všechny výhody.-

Zepředu uslyšela křik a zvuky rvačky a přinutila se zpomalit. Beztak už by nestihla nic změnit. Když kostky mluvily jasně, zřetelně označovaly pevně daný bod jako velký balvan, který trčí z řeky času. Má toho chlapce najít samotného a plačícího. To už je dané a takovému větru nemá význam vzdorovat.

Objevil se nějaký šarúm, který si zavazoval šalváry a chechtal se při tom. Noční závoj mu volně visel kolem krku a na rtech měl krev. Když ji uviděl, na místě strnul a zesinal. Inevera nic neřekla, jen si vtiskla do paměti jeho obličej, povytáhla jedno obočí a hlavou trhla zpátky, odkud přišla. Válečník se poklonil, rychle se prošoural kolem ní, pak se rozběhl a pádil pryč, jako by mu za patami hořelo.

Inevera pokračovala v cestě za chlapeckým vzlykotem. Hlídala si pravidelný dech a hladký, plynulý krok. Když zahnula za poslední zákrutu, uviděla na zemi chlapce. Celý se klepal, bido měl u kolen a krvácel na rameni; ten šarúm ho patrně kousl, když jeho chtíč dosáhl vrcholu. Po těle byl samá modřina a odřenina, ale těžko říct, jestli od toho přepadení nebo z alagai’šaraku.

Všiml si jí, vzhlédl, ve světle hvězd se na tváři zaleskly slzy. A jak bylo předpovězeno, poznala ho.

Tohoto nie’šarúma potkala před léty, v ten samý den, kdy dodělala své kostky. Ahmann Jardir, který přijal bolest a bezhlesně sledoval, jak mu dama’ting srovnává zlomenou ruku. Ahmann Jardir, kterému se nějak ve dvanácti podařilo zabít prvního alagai a přežít noc v Labyrintu. Jako by na okamžik letmo zahlédla Everamův svatý plán.

Chvíli přemítala, jestli ji také pozná, ale ona dnes měla závoj a jemu tehdy zrak kalila bolest. Chlapec na okamžik strnul, pak se vzpamatoval a rychle si natahoval bido, jako by tím mohl zakrýt hanbu, kterou měl beztak jasně vepsanou ve tváři.

Srdce se jí sevřelo soucitem pro toho odvážného chlapce, který utrpěl takové ponížení v den, kdy by měl být oslavován. Nejraději by šla k němu a objala ho, ale kostky hovořily jasně.

– Udělej z něho muže.-

Zatvrdila se a znechuceně mlaskla, jako když práskne bičem.

„Na nohy, chlapče!“ vyjela na něj. „Před alagai neustoupíš, a nad tímhle pláčeš jako ženská? Everam potřebuje dal’šarúmy, ne chaffity!“

Sklíčený výraz přelétl přes chlapeckou tvář, ale přijal to, zvedl se na nohy a dlaní si utřel slzy.

„To už je lepší,“ řekla Inevera. „Lépe pozdě než nikdy. Nerada bych se vláčela až sem jen proto, abych věštila budoucnost zbabělci.“

Chlapec vztekle zavrčel a Inevera se v duchu usmála. Je v něm ocel, i když nekalená. „Jak jsi mě našla?“

Inevera na něj nevlídně zasyčela a otázku odbyla mávnutím ruky. „Už před léty jsem věděla, že tu budeš.“

Nevěřícně na ni zíral, ale Ineveře bylo lhostejné, jestli jí věří, nebo ne. „Pojď sem, chlapče, ať se na tebe můžu pořádně podívat.“

Vzala jeho tvář do dlaní a natáčela si ji do měsíčního světla sem a tam. „Mladý a silný. Ale to jsou všichni, kdo se dostanou až sem. Jsi mladší, než je obvyklé, ale to je zřídkakdy k dobrému.“

„Tys mi přišla předpovědět smrt?“ zeptal se Ahmann.

„A také troufalý,“ zamumlala a znovu potlačila úsměv. „Možná opravdu máš naději. Poklekni, chlapče.“

Poslechl, Inevera rozprostřela do prachu Labyrintu bílou modlitební roušku a klekla si k němu.

„Copak mě zajímá tvoje smrt?“ opáčila. „Já tu jsem, abych ti předpověděla život. Smrt je jen mezi tebou a Everamem.“

Otevřela svůj hora-váček a vysypala si do dlaně drahocenné kostky, v nichž tepala moc. Úsvit se rychle blížil. Jestli mu má věštit, musí to být hned.

Ahmann na to vytřeštil oči a Inevera zvedla kostky k němu. „Alagai-hora.“

Ucukl. Inevera mu to nemohla vyčítat, ještě si pamatovala, jak se sama zděsila, když poprvé uviděla démonské kosti, ale takové projevy slabosti je nutno rozdrtit už v počátcích.

„Zase zbabělost?“ zeptala se klidně. „Jaký je smysl chran, ne-li využívat alagaiskou magii pro naše vlastní cíle?“

Ahmann polkl a naklonil se zpátky k ní.

Ten najde svůj střed rychle, pomyslela si a zalila ji zvláštní pýcha. Cožpak ho právě ona kdysi nenaučila přijmout bolest?

„Natáhni ruku,“ poručila mu a vytáhla svůj handžár s vyšperkovaným stříbrným jílcem a ocelovou čepelí, na níž byly vyryté chrany.

Ruka se Ahmannovi ani nezachvěla, když ho řízla, vymáčkla z rány krev a otřela si ji do dlaně. Pak vzala alagai-hory do obou dlaní a zatřásla s nimi.

„Everame, dárce světla a života, snažně tě prosím, dej své ponížené služebnici vědět, co má přijít. Řekni mi o Ahmannovi, synu Hoškaminovu, poslednímu výhonku rodu Jardirova, sedmého syna Kadžiho.“

Třásla s kostkami a cítila, jak se v nich rozhořívá moc. „Je to znovuzrozený Osvoboditel?“ zamumlala tak tiše, aby to chlapec neslyšel.

A pak kostky vrhla.

Naklonila blíž, hladově zírala na kostky, které se v prachu Labyrintu kutálely do výsledného vrhu, a veškerý vnitřní klid byl rázem pryč. Už z prvních symbolů jí ztuhla krev v žilách.

– Člověk se Osvoboditelem nerodí. Člověk se jím stane.-

Zasyčela, plazila se v prachu, najednou jí bylo jedno, jestli si zamaže běloskvoucí roucha, a zkoumala další část vrhu.

– Tento se jím může stát, ale jestli získá závoj nebo pozná ženu dřív, než přijde jeho čas, zemře, a jeho stezka k výšinám Šar’damy Ka bude ztracena.-

Stane, nikoli narodí? Chlapec před ní může být Osvoboditelem? Nemožné.

„Na ty kostky muselo nějak dopadnout světlo,“ zamumlala, posbírala je a řízla chlapce ještě jednou, víc než předtím.

Ale navzdory tomu kostky padly do přesně stejného vzorce.

„To není možné!“ vykřikla, popadla kostky a vrhla je potřetí a ještě je přitom roztočila.

Ale výsledný vrh byl stejný.

„Co je?“ odvážil se zeptat Ahmann. „Co vidíš?“

Inevera vzhlédla a přimhouřila oči. „Není na tobě, abys znal budoucnost, chlapče.“

Stáhl se, Inevera vrátila kostky do váčku, vstala a oklepala si z roucha prach. Celou dobu zhluboka dýchala a hledala svůj střed, ale srdce pořád bušilo jako splašené.

Podívala se na chlapce. Bylo mu teprve dvanáct, nepochopil by, jak nesmírné břemeno se kolem něj vznáší v nekonečných možnostech budoucnosti.

„Vrátíš se do kadžijského pavilonu a zbytek noci strávíš na modlitbách,“ nařídila mu a odešla, ani se neohlédla.

Inevera se pomalu vracela z Labyrintu. Dama Chevat, spojka mezi damaji Amadeveramem a kadžijskými šarúmy, už na ni jistě bude čekat. Celý kadžijský kmen teď napjatě čeká na ortel, jako vždy, když přijde čas věštit budoucnost novému šarúmovi na konci jeho Hannu Paš. Ale kmen ji nezajímal. Starosti jí dělal Chevat. Byl to vychytralý a mocný dama z rodiny, jejíž kořeny sahaly až k prvním rádcům Osvoboditele. Těšil se velké přízni svého damaji, Šarúma Ka i samotného Andry. Kolem takových jako dama Chevat moudře chodí po špičkách dokonce i damy’ting.

Ale co mu má říct? Při čtení budoucnosti se obvykle dávaly jen dvě odpovědi: ano nebo ne. Ano, tento chlapec je hoden nosit černý závoj válečníka a být nazýván mužem. Ne, tento chlapec je zbabělec nebo slaboch, který se zlomí jako křehká ocel, když dostane ránu. Jistě, damy’ting viděly ve svých proroctvích víc, záblesky budoucích možností, ale do těchto věcí mužům nic nebylo, ani damovi ne.

Bylo možné poskytnout pár podrobností. Kostky často ukázaly na nevyužité schopnosti, když nechávaly nahlédnout do budoucnosti, kde se muži sami označovali jako chraničáři, střelci nebo velitelé. Ty poslední damové pozorně sledovali a po roce byli ti nejlepší z nich posláni do Šarika Hory na kai’šarúmský výcvik.

Někdy kostky vypovídaly o selhání. Krvelačnosti. Hlouposti. Pýše. Každý šarúm měl své chyby, ale o těch se damy’ting zmiňovaly jen vzácně, pokud zrovna budoucí šarúm neprojevoval sklony zničit svými vrtochy všechny kolem sebe.

Jenže jakmile Inevera přizná Ahmannovi černou, vzdá se veškerých dalších možností zasáhnout do dění. Bude moci jen tu a tam něco navrhnout či naznačit a dama a Šarúm Ka na to budou nebo nebudou brát ohledy podle toho, jak sami uznají za vhodné.

– Udělej z něj muže.– řekly kostky. Inevera neměla ani stín pochybnosti, že Ahmann Jardir si už ve dvanácti zaslouží černou. Jenže ať už to je či není budoucí Osvoboditel, teď je zranitelný, jak ostatně ukázal stav, v němž ho Inevera našla. Není možné, aby někdo stoupal tak rychle, aniž by si nadělal nepřátele. Jestli někdo těmto věcem rozuměl, byla to Inevera. A kostky řekly, že jestli dostane závoj předčasně, zemře.

– Lidé se Osvoboditeli stávají, nikoli rodí.– Čeká se od ní, že nějak zasáhne? Je to ten důvod, proč ji kostky poslaly právě za ním a právě teď? Nebo se venku mezi kmeny potuluje stovka dalších případných Osvoboditelů, kteří čekají na šanci stát se Osvoboditelem?

Inevera potřásla hlavou. Na to opravdu spoléhat nemůže. Musí tohoto chlapce, svého budoucího manžela, chránit. Chránit jeho čest, a co je důležitější, jeho život.

Jakmile dostane černou, tak Inevera zmůže jen málo. Labyrint mu upřít nemůže a dživy’šarúm ve velkém harému také ne. A už vůbec ho nemůže chránit před každým zákeřným nožem či kopím.

– Udělej z něj muže, ale ne předčasně.– Ale jak má vědět, kdy přijde čas? Řeknou jí to kostky? Jestli mu teď odepře černou, zůstane mu nějaká možnost ji získat?

Zahnula za roh, a jak předpokládala, Chevat už na ni čekal. Určitě pro něj došel kaprál. Našla svůj střed a lhostejně po damovi sklouzla pohledem, v němž tkvěl jen důstojný klid.

„Milost Everamova tobě, svatá dživo.“ Chevat se jí uklonil a Inevera to vzala na vědomí letmým přikývnutím.

„Tys předpověděla smrt Ahmanna Jardira?“ zeptal se.

Inevera mlčky přikývla, nic víc nenabídla.

„A?“ Do Chevatova hlasu se vloudil slabounký závan podráždění.

Inevera zachovala klid. „Je příliš mladý na černou.“

„Není hoden černé?“ zeptal se Chevat.

„Je příliš mladý,“ opakovala Inevera.

Chevat svraštil čelo. „Ten kluk je mimořádně slibný.“

Inevera se střetla s jeho pohledem a pokrčila rameny. „Tím spíš bys ho neměl posílat do Labyrintu tak mladého.“

Dama zbrunátněl. Byl mocný a naslouchali mu ještě mocnější. Žádný muž se nenechá jen tak zpovídat, natož aby si nechal něco nařizovat, tím méně od ženy. V městské hierarchii stály damy’ting níže než damové. „Ten kluk chytil démona do sítě. Everamův zákon hovoří jasně…“

„Nesmysl!“ odsekla Inevera. „Z každého zákona jsou výjimky, a poslat do Labyrintu chlapce, kterého od plné dospělosti dělí ještě půl desetiletí, je šílenství.“

„O tom ty rozhodovat nebudeš, damo’ting!“ zahřímal dama.

Inevera důstojně svraštila obočí a damovi přelétl přes obličej stín pochybností. Postavením ji sice převyšoval, ale kde panovala nejistota, tam byla moc dam’ting svrchovaná.

„Možná ne,“ souhlasila, „ale rozhoduji o tom, jestli ji dostane, a on ji díky tvému rozhodnutí nedostane.“ Zvedla svůj hora-váček a Chevat ucukl. „Předneseme tu záležitost u dvora? Možná mě damaji Amadeveram nechá věštit i tobě, aby se zjistilo, jestli jsi hoden vést jeho šaraj i poté, co zbytečně připravíš Kadžije o velmi slibného válečníka.“

Chevat vytřeštil oči a svaly na obličeji se mu roztřásly. Zjevně se dusil vzteky. Inevera ho dohnala do krajnosti. Přemítala, jestli se přestane ovládat. Byla by škoda, kdyby ho musela zabít.

„Jestli se ten chlapec vrátí do Labyrintu dřív, než dospěje, tak zemře, a takové mrhání já nestrpím,“ prohlásila. „Pošli mi ho znovu za pět let a já to opět uvážím.“

„A co s ním mám asi do té doby dělat?“ vyjel na ni Chevat. „Jakmile vstoupil do Labyrintu, tak už se do šaraje vrátit nemůže a do kadžijského pavilonu bez černé taky nemůže!“

Inevera pokrčila rameny, jako by ji ani za mák nezajímalo, jak si Chevat s chlapcem poradí. „To už není moje starost, damo. Kostky promluvily. Everam promluvil. Ty sis kaši navařil, ty si ji sněz. Jestli je ten chlapec tak výjimečný, jak říkáš, jistě ho dokážeš někam umístit. Jestli ne, mezi chaffity se určitě pro silný hřbet místo najde.“

A s tím se obrátila a odešla důstojným, plavným krokem, který naprosto neladil s niternými pocity rozvířenými jako písek v bouři. Cíleně damu rozzuřila, aby se rozhodl zachovat chlapci čest, i kdyby jen jí naschvál. Bylo jen jediné místo, kam ho mohl Chevat dát: Šarik Hora.

Ahmann byl sice příliš starý na to, aby byl povolán jako nie’dama, a v každém případě se na to nehodil, ale zato se plně hodil na kai-výcvik. Pokud Inevera věděla, žádný nie’šarúm ještě nikdy nebyl povolán předtím, než dostal černou, ale Eveja to nezakazovala. V Šariku Horovi se Ahmann bude učit psát a počítat, filozofii a strategii, chranění, dějiny a vyšší formy šarusahku.

Znalosti, které bude jako Šar’dama Ka potřebovat.

Musím mu zajistit všechny výhody, pomyslela si Inevera.

Jak Inevera doufala, Ahmanna poslali do Šarika Hory hned příštího dne. Když se příště setkala s damou Chevatem, jízlivě se na ni usmíval, byl přesvědčen, že ji přelstil. Inevera ho při tom nechala.

Často chodívala do podzemí pod chrámem, kde probíhal nie’damský výcvik, a z šerého výklenku sledovala, jaké dělá Ahmann pokroky. Chlapec byl v mnoha ohledech žalostně pozadu. V prvních hodinách byl obzvlášť navztekaný, protože byl přesvědčený, že se v šaraji už naučil všechno, co měl.

Ale z toho ho rychle vyvedli a vztek z něj vymrskali. Zanedlouho se plně ponořil do výuky a od té doby dělal rychlé pokroky.

Skoro sedm let po spálení prvních kostek zazvonily Melaniny zvonky znovu. Inevera sledovala její zkoušku klidně, přestože věděla, že mnohé jejich družky poběží zpátky k Melan, jestliže zkoušku složí.

Keneva byla příkrá, kostky zkoumala důkladně a otázky dávala složité. Melan prošla vším bez škobrtnutí, kostky sbírala zdravou rukou a vrhala tou znetvořenou.

Když později toho dne kráčela Inevera dlouhou síní v podpalácí do svých soukromých komnat, uviděla Melan před svými dveřmi. Měla na sobě své nové roucho a závoj, ale i kdyby ji nebylo poznat podle postoje, znetvořená ruka a nehty dlouhé a ostré jako alagaiské drápy ji prozradily vždycky.

Jeden ten dráp namířila Melan na Ineveru, ostatní škrobeně tiskla k dlani. „Tys mne obelstila.“

Na chodbě nikdo jiný nebyl, ale Inevera neucouvla. Kostky ji sice nevarovaly, že má čekat nějaký útok, ale to ještě nic neznamenalo. Hora odhalovala ta tajemství, která žena nemohla odhalit sama. Mohla ji varovat před skrytým jedem, ale útok, který viděla a mohla čekat, byl její starost. Everam nemá soucit se slabochy.

Zavrtěla hlavou. „Ne, Melan, tys obelstila samu sebe. Mně stačilo jen tě pošťouchnout, a už ses vrhla do boje. Kdyby ses držela svého středu, mohla jsi dodělat své kostky o rok dřív než já. Jenže ty ses nechala přemoci pýchou a žárlivostí a byla jsi tak hloupá, že jsi vyřezávání posvátných kostek pojala jako velbloudí dostihy. Nezasloužila sis závoj.“

Melan potemněly oči. „A zasloužím si ho teď?“

„Padnout tak hluboko jako ty musí být krušné,“ připustila Inevera. „Bolest, ponížení a znetvoření jako věčná výstraha. Většinu dívek by to zlomilo a opustily by dama’tingský palác. Nie’dama’ting, která neuspěla, je dokonce vyhledávaná nevěsta. Bohatý dama by rád přehlédl zjizvenou ruku jen pro tvůj výcvik v polštářovém tanci, nemluvě o znalostech léčitelství, šarusahku a hora-magii. Mohla sis dohodnout výhodný sňatek a zajistit si pohodlné postavení jako Dživa Ka úctyhodného manžela.“

Melan se ztěžka nadechla, až se jí závoj přilepil na obličej, pak se zase zavlnil.

„Ale tebe to nezlomilo,“ pokračovala Inevera. „Vyžaduje opravdu neuvěřitelnou odvahu, aby si člověk nevšímal pohrdavých pohledů a posměšků a vracel se do komnaty den co den po dlouhá léta, a nezdolnou vůli, aby se vytrvale soustředil na vyřezání dokonalých sedmi. Zasloužíš si závoj.“

Na okamžik Inevera střelila očima po Melanině znetvořené ruce. Ne ze strachu, jen aby Melan připomněla, jak se chovala, když Ineveře vyhrožovala jako nějaká trhovkyně na bazaru.

Melan se podívala na svou ruku a potřásla hlavou, jako by se probírala ze snu. Znovu se nadechla, o krůček ustoupila a ruku spustila.

Aniž to na sobě dala Inevera jakkoli znát, připravila se. Jestli má dojít k souboji, dojde k němu teď. „Můžeme s tím na místě skoncovat, Melan. Já k tobě žádnou zášť nechovám. Ať už byly tvé pohnutky jakékoli, já jsem potřebovala dostat za vyučenou od tebe, a stejně tak jsi podle mne potřebovala dostat za vyučenou ty ode mne. Teď jsme obě zrozené znovu jako Nevěsty Everamovy, a spory, které jsme mezi sebou měly, bychom měly nechat v kryptě, kde vznikly a kam patří.“

Inevera rozevřela náruč. „Vítej, sestro-manželko.“

Melan tam dlouho stála a třeštila na ni oči. Pak Ineveřinu nabídku na smír škrobeně, snad ze zdvořilosti, přijala, ale Inevera ji pevně objala; částečně proto, aby okamžik smíru stvrdila, částečně aby měla pod dohledem Melanin nebezpečný pařát.

Pomalu, a pak čím dál více, jako by praskala hráz a nakonec povolila úplně, začala Melan plakat.

Toho dne, kdy dostal Jardir černou – úplně první šarúm, který ji získal zároveň s bílým závojem – se Inevera vydala rázným krokem chodbami dama’tingského paláce do damaji’tingského křídla.

Cestou potkala skupinu Nevěst, které předvedly dokonalou ukázku ústupu z cesty spořádaným odplynutím do všech stran. Ineveře to připomnělo hejno ptáků. Nejdříve se jí klidily z cesty ty nejmladší a nejméně vlivné, naposledy ty nejstarší a nejmocnější.

Čajové pletichy. Keneva podávala čaj k Dorůstání Luny každý měsíc bez výjimky a sama pečlivě rozhodovala, která si kam sedne, aby jim dala jasně na vědomí, kde je podle ní jejich místo. Místa nejblíže damaji’ting se měnila jen vzácně, ale ta vzdálenější se měnila často a o vyšší společenské postavení se neustále bojovalo. A tak se damy’ting nekonečné hodiny užíraly úvahami, jak udělat na damaji’ting a její nejbližší rádkyně dojem.

Inevera potlačila úsměšek. Za ty roky se posunula podél stolu až ke Kenevině levici a byla hned druhá po Qevě, která sedávala po Kenevině pravici. Starosti ostatních Nevěst pro ni nic neznamenaly. Šarak ka se blížil a ona nemínila marnit čas bezvýznamnými šarvátkami kvůli údajným urážkám, ani drby, která měla kterého damu, jestli mu Andra naslouchá, kolik zlata má v měšci nebo kolik manželek v harému.

V očích některých družek jí její odmítání hrát čajové pletichy jen přidávalo na moci. Jaká tajemství asi skrývá, že ji to vyneslo nad palácové intriky? Mnohé se jí zdálky vyhýbaly, věřily – a oprávněně – že Inevera ví něco, co ony nevědí.

Ale jiné vnímaly to, že se Inevera nezapojuje do palácových intrik, jako její slabinu. Keneva byla mistryně v poštívání Nevěst proti sobě, a tím, že si držela Ineveru po levici, navíc stále v bílém, a nikoli černém závoji, dávala najevo, že Inevera dosud nebyla ustanovena její nástupkyní. To vedlo některé damy’ting k úvahám, že Keneva není přesvědčená, že je Inevera nejvhodnější k vedení kmene, a že by ji mohla nechat zabít, a do doby, než kostky povolají nějakou jinou, ustanovit jako damaji’ting Qevu.

Už teď Ineveře několikrát někdo ukládal o život. Třikrát měla otrávené jídlo a pití. Jednou měla v posteli brejlovce a jednou na ni kolemjdoucí eunuch zaútočil nožem.

Pokaždé ji kostky varovaly. Hada chytila a dala do bedničky, u jedu předstírala, že ho pozřela bez nejmenších následků. Eunucha zabila, a neposkytla k tomu žádné jiné vysvětlení, než že ji urazil. Nic víc se od sestry ani nežádá.

Ani jednou nesáhla k odvetě, ani jednou nepátrala, kdo za pokusem stál. Bylo jedno, jestli útok vyšel od samotné damaji’ting nebo od jiných sester větřících slabé místo. Neměla tolik času, aby jím mohla plýtvat na přípravu jedů nebo zasévání pomluv na oplátku. Dokud ji kostky varují, tak se těší Everamově přízni a není se tedy čeho obávat. Co jsou ve srovnání s tím přízemní zájmy jejích sester-manželek?

Její jedinou starostí byl Ahmann. Bylo nutné zajistit, aby byl v bezpečí a aby byl při první příležitosti připravený chopit se moci. Zasívat semínka té moci. Bude-li mu umožněno plně dospět, pak budou všechny krasijské mocenské pikle podružné. A jestli ne, tak se její národ během jednoho pokolení sám zničí.

Ale dnes dostal Ahmann závoj a tím se všechno změnilo. Dokud spal v Šariku Horovi, byl v bezpečí. Jen málo lidí vůbec vědělo, že tam je, a pod chrámem z kostí nebyl žádný alagai’šarak ani žádný sok, který by na něj zaútočil.

Jenže teď se stal kai’šarúmem a povede muže do noční bitvy. Pokud šlo o alagai, tak si o něj žádné zvláštní obavy nedělala, ale se všemi svými znalostmi a schopnostmi neunikne nadlouho pozornosti ostatních kai’šarúmů a Šarúma Ka. Damové se možná – zatím – tak slibného válečníka, vycvičeného jako jeden z nich, bát nebudou, ale mocnější šarúmové v něm budou vidět ohrožení svého postavení. Šarúmové si nevyřizují účty jedem a úkladnou vraždou, ti se na něj při sebemenším projevu slabosti vrhnou jako vlci.

Potřebovala být mu po boku, denně mu vrhat kostky a vykázat smrt od jeho dveří. Krasia ho potřebovala a on potřeboval ji. Osvoboditel si nemůže chodit jen tak bez chomoutu.

– Udělej z něj muže.-

Ta slova jí tanula na mysli, když ho nutila do zásnub, a rozechvění, které se jí zmocnilo, když přijal, nemělo nic společného s jejími povinnostmi vůči Everamovi. Jardir, který ještě před několika málo lety neuměl číst ani psát, teď mohl probírat s nejmoudřejšími damy taktiku, strategii i filozofii, a kohokoli, kdo by se mu postavil v šarusahku, by odrovnal.

A byl hezký. Všechny ty hodiny, po které ho pozorovala, jak v bidu dorůstá do mužnosti, v ní roznítily touhu. Bolestně toužila naposledy si rozplést bido o jejich svatební noci a nikdy už si tu prokletou věc nezaplétat.

Inevera dospěla ke Keneviným komnatám a zjistila, že přede dveřmi stojí na stráži Enkido. Tomu eunušskému šarúmovi již prokvetly vlasy šedinami, ale pořád byl silný a nebezpečný. Jediný muž na světě, zasvěcený do bojových tajemství kadžijských dam’ting. Při výcviku se nechával ženami porazit, aby jim předvedl, jak se má který pohyb správně udělat. Ale Inevera ho sledovala bedlivě a dobře viděla, že má vždycky navrch. Jakákoli dama’ting, která by Enkida podcenila, by byla velmi pošetilá.

Tajnou znakovou řečí eunuchů mu sdělila svou žádost; její hbité prsty mluvily rychle, její postoj vyjadřoval úctu, ale nikoli podřízenost.

Koneckonců to byl pořád jenom eunuch.

Musím mluvit s damaji’ting, říkaly její ruce.

Enkido se uklonil. Oznámím jí to, mistryně, odpověděly jeho ruce. Zaklepal na dveře a na Kenevino vyzvání vstoupil. O chvíli později se zase vynořil.

Damaji’ting tě žádá, abys počkala tady v síni, ukázal na hedvábný divan. Mohu ti přinést nějaké občerstvení?

Inevera zavrtěla hlavou a letmým mávnutím ho propustila. Eunuch zaujal zase svůj mramorový postoj před Kenevinými dveřmi. Damaji’ting nechala Ineveru čekat – v pohodlí, ale všem kolemjdoucím na očích – skoro hodinu.

Inevera zatínala zuby. Další zbytečné čajové pletichy. V tu chvíli nikdo na slyšení u Kenevy nebyl. Damaji’ting prostě nechala Ineveru veřejně čekat jen proto, aby předvedla, že si to může dovolit.

Konečně zacinkaly zvonky a Enkido jí naznačil, ať vstoupí. Inevera prošla dovnitř a eunuch za ní zavřel. Inevera se hluboce poklonila. Těžké sametové závěsy na oknech v Kenevině pracovně byly zatažené, žádné přirozené světlo dovnitř nepronikalo. Chranové osvětlení zalévalo místnost ohnivou září.

„Nevyznamenáváš mé dveře často, sestřičko.“ Keneva ji pozorovala s nečitelným výrazem v očích.

„Musela jsem vyřídit záležitosti, které nesnesly odkladu, damaji’ting,“ odpověděla Inevera, „a kromě toho je tvůj čas příliš vzácný na to, abych s ním jen tak mrhala.“

„Neodkladné záležitosti,“ zamručela Keneva. „Mohu se zeptat, co jsou zač? Schopnostmi a znalostmi se ti žádná nevyrovná, a přesto trávíš v paláci či u dvora tak málo času. Dokonce i ranhojičskému pavilonu věnuješ jen tolik času, kolik se od tebe požaduje, a ani o okamžik víc. Mí zpravodajové tě vídají po celém městě, dokonce i v oblastech ovládaných jinými kmeny.“

Odebírala jsem krev chlapcům a hledala jsem další takové jako Ahmann, uvědomila si Inevera.

– Lidé se Osvoboditeli stávají, nikoli rodí.-

Pokrčila rameny. „Poznávala jsem Pouštní Kopí a jeho obyvatele, abych jim mohla lépe sloužit.“

„Město ti poskytne dost ubohé dojmy,“ poznamenala Keneva „a kromě toho je nebezpečné vstupovat na území jiných dam’ting.“

„Nebezpečnější než chodit po palácových chodbách?“ opáčila Inevera.

Keneva našpulila rty. Neznamenalo to sice, že právě ona ukládala Ineveře o život, ale byla to jasná známka, že o tom ví. „Je-li můj čas tak vzácný, jak pravíš, tak co tě ke mně přivádí právě teď?“

Inevera se poklonila. „Rozhodla jsem se provdat.“

Keneva povytáhla obočí. „Opravdu? A kdopak je ten šťastný dama? Že by Chevat? Nebo si snad vezmeš Badena? Nezdá se, že bys měla skutečný zájem o mužskou společnost.“

Ineveře se sevřelo hrdlo. Keneva měla opravdu špehy všude, ale kolik si toho k tomu ještě domyslela? Kouzlo, jímž si Inevera obnovila panenství, bylo pravděpodobně pořád ještě tajemstvím, ale Inevera těžko mohla utajit, že do jejích komnat nemá přístup žádný eunuch vyjma těch příliš starých na to, aby ještě používali své kopí. Většinu pozornosti jí zabíraly nie’damy’ting. To jí dalo pověst, že si ráda bere do postele mladé dívky.

„Není to duchovní, damaji’ting,“ odpověděla. „Je to šarúm.“

„Šarúm?“ opáčila překvapeně Keneva. „Ještě podivnější. Snad ten kluk, cos ho šoupla do Šarika Hory?“

Ineveru na kratičký okamžik opustil příslovečný dama’tingský klid, stařena se rozesmála a Inevera dostala strach, jestli toho její oči neprozradily Kenevě příliš. „Máš mě za hloupou, děvče? I kdybys nerozzuřila celý kadžijský palác tím, že jsi tomu chlapci odmítla černou, tak už jen hodiny, které jsi strávila v katakombách sledováním jeho výcviku, byly všem nápadné ažaž.“

Keneva zvedla ruku, v níž držela starobylou sadu kostek. „A i já mám svou horu.“

Ineveru svrběly prsty po hora-váčku. Její nejmocnější kosti by dokázaly vyslat na stařenu magický poryv, který by ji na místě zabil. Byť Inevera ještě pořád nedostala černý závoj, kostky stejně nikoho dalšího nepovolaly, takže by mohla okamžitě vznést nárok na damaji’tingský trůn, i když by pravděpodobně musela zabít Qevu a několik dalších dam’ting, aby si ho udržela.

I já mám svou horu, řekla však Keneva. Připomněla jí tím jednak to, že i ona dokáže věštit, ale také to, že může být i nebezpečná. Inevera si od chvíle, kdy dostala závoj, nasbírala plnou hrst hory. Keneva má takových hrstí pravděpodobně stovky. Nepochybně se chrání způsoby, které Inevera nemůže vidět, a nepodařený pokus o vraždu by měl jen jediný výsledek.

Uvolnila se, Keneva přikývla a strčila své kostky zpátky do váčku. „Neradila ses se mnou o tom sňatku.“

„Radila jsem se s kostkami,“ odpověděla Inevera.

Záblesk vzteku se mihl v Keneviných očích, ale tvář zůstala klidná. „Neradila ses se mnou. Co kdybys četla kostky špatně? Už tisíc let se žádná damaji’ting nevdala. Naším manželem je Everam. To opravdu nemáš zájem stát se damaji’ting?“

„Nikde v Eveje’ting se neříká, že se nesmím vdát, abych mohla nosit černý šál,“ odpověděla Inevera. „To, že je to vzácné, je vedlejší. Kostky mi daly pokyn, abych mu porodila syny, a já to udělám v souladu s evejským zákonem.“

„Proč?“ vyjela na ni Keneva. „Co je na tom muži tak zvláštního?“

Inevera pokrčila rameny a pousmála se. „Eveja’ting říká, že muže dělá zvláštním správná manželka.“

Kenevě potemněly oči. „Vypadni odtud, jestliže pro tebe má rada tak málo znamená. Myslela jsem si, že tě povedu v tvé roli dědičky, ale vidím, že je lepší věnovat čas hledání jedu v čaji… nebo si ho raději vařit sama.“

Ineveru to pálilo, ale nedalo se s tím nic dělat. Už jen to, že damaji’ting vůbec o Ahmannovi věděla, bylo samo o sobě nebezpečné. Říkat něco víc by znamenalo, že začne Ahmanna špehovat na každém kroku.

Ahmann si vedl Ineveru k jejich svatební komnatě. I když šla ochotně, pevně ji držel za ruku, a kdyby jeho rychlému kroku nestačila, patrně by ji prostě vlekl. Pohyboval se jako vlk, který ví, že jsou mu na stopě, protože napáchal spoušť v kurníku.

Šarúmové v tom viděli dychtivost muže, který si táhne nevěstu do ložnice, povzbuzovali ho a pokřikovali na ně oplzlé narážky. Válečníci se rádi chvástali svými milostnými výkony a považovali se za hotové džiny jen proto, že byli schopni přimět ženu sténat.

Ale nesčetné hodiny polštářového tance Ineveru naučily poznat a využít mužskou nezkušenost. V tomto ohledu byl Ahmann stále ještě chlapec. Ještě nikdy neviděl ani neoblečenou ženu, natož aby se s nějakou líbal nebo ji laskal. Byl vyděšený.

Bylo to úžasné.

Svým způsobem byli panic a panna, ale zatímco Ahmann neměl ani tušení, co ho v polštářích čeká, Inevera věděla, že jdou na místo, kde vládne ona. Znala sedm hmatů a sedmasedmdesát poloh. Bude mu tančit a ovíjet ho svým kouzlem, bude ho připravovat na vrchol štěstí, aniž by mu dala sebeméně najevo, že on tu nevelí.

– Udělej z něj muže.-

Došli do polštářové komnaty, kterou jim Nevěsty předem pečlivě připravily. Vzduch provoněl těžký dým z kadidla a svíčky vrhaly matné, mihotavé světlo. Pro ni tam byl vyhrazený prostor na tanec, ze všech stran obklopený hromadami podušek. Hodí ho do nich a bude její, chycený jako moucha do pavučiny.

Když za nimi Inevera zatahovala těžké závěsy, usmívala se pod závojem. „Připadáš mi nějaký nesvůj.“

„A jak by mi asi mělo být?“ opáčil Ahmann. „Ty jsi moje Dživa Ka a já ani nevím, jak se jmenuješ.“

Inevera se rozesmála. Nemyslela to zle, ale z Ahmannova výrazu jí bylo rázem jasné, že to tak vzal, a okamžitě toho zalitovala.

„Ty to nevíš?“ zeptala se a shodila závoj i šál. Od té doby, co se stala damou’ting, si nechala zase růst vlasy, a teď měla husté, vlnité, ebenově černé kadeře, spoutané zlatem. Bido si už zaplétala jen do pasu.

Ahmann vytřeštil oči. „Inevera.“

Srdce jí poskočilo, že ji poznal. Viděl ji bez závoje jen jednou a to byl ještě oslepený bolestí, ale i po všech těch letech si ji pamatoval. Děs mu zmizel z očí, vystřídaly ho doutnající uhlíky a Inevera měla pocit, že ji snad propálí očima. Najednou jí přišlo těžší zachovat si v tom provoněném vzduchu klidný dech.

„Toho dne, kdy jsme se setkali,“ řekla Inevera, „jsem dokončila své první alagai’hory. Byl to osud, Everamova vůle, jako mé jméno. Potřebovala jsem otázku, kterou bych mohla položit. Na zkoušku, abych zjistila, jestli v sobě kostky mají osudovou moc. Ale jakou otázku? Pak jsem si vzpomněla na chlapce, kterého jsem ten den potkala, s troufalýma očima a drzými mravy, a když jsem třásla démonskými kostkami, ptala jsem se: „Uvidím ještě někdy Ahmanna Jardira?

A od toho večera jsem věděla, že tě najdu v Labyrintu po tvém prvním alagai’šaraku, ba co víc, že si tě vezmu a porodím ti mnoho dětí.“

Inevera si svou řeč nacvičovala tolikrát, že teď mluvila navzdory lžím a polopravdám naprosto přesvědčivě. Ale nakonec na jejích slovech nezáleželo. Jejich svazek byl předurčen Everamem. Byli pro sebe stvořeni. Proto se také na ni díval tak, až jí z toho hořely tváře a její dama’tingský klid ji opouštěl. Polapil ji jeho vítr.

Málem by podlehla a všechno mu řekla. Když se dívala do jeho čestných očí, přestávala se bát, že by se tento muž někdy mohl změnit v netvora. On byl vybrán Everamem. Jestli někdo to břímě unese, pak je to on.

Jenže copak se dá někomu jen tak říct, že je možná Osvoboditelem? To už by bylo moc a na to byla tato noc příliš důležitá. Musí být dokonalá.

Pohodila rameny a bílá roucha odplynula jako hedvábný vzdech. Zůstala jen v bidu, s prstovými činelky, které si zastrčila mezi hedvábné pruhy. Promnula si hladké špičky palců o prostředníčky, aby zvláčněly. Půjde k němu, nechá se laskat, dokud mu neselže dech, pak mu šarusahkovým hmatem přeruší silodráhy v noze. Ten lehký dotek ho složí do polštářů, ona si navlékne činelky a začne vyťukávat rytmus, který mu v bedrech roznítí oheň.

A pak mu bude tančit a přitom si naposledy, pomalu rozplete bido. Tanec, stejně jako slova, si nacvičovala tak pečlivě, až se jí stal druhou přirozeností do posledního pohybu.

A až Ahmanna úplně ovládne, padne do podušek k němu a zničí ho tak naprosto, že každá žena, která by snad měla přijít po ní, pro něj bude zklamáním.

Jenže on na ni pořád jen zíral a doutnající uhlíky v očích se rozhořívaly. Cítila jeho žár a zarděla se. Ve vzduchu se vznášela těžká vůně kadidla, a když se chtěla nadechnout, zatočila se jí hlava. Střed jí najednou unikal. Věděla, že by se měla chopit činu, ale ta myšlenka najednou byla tělu cizí.

Bezmocně sledovala, jak si Ahmann sundává kaftan a jde k ní. Přirazil si ji na nahou hruď a rukama jí přejížděl po těle. Vdechl parfém na jejím hrdle a z hrdla se mu vydralo zachroptění, které ji rozezvučelo mezi nohama. Držel ji u sebe, líbal ji a kradl jí dech, její střed. Ucítila tvrdost v jeho šalvárech a věděla, že může všechny své plány zahodit, jestli mu teď dovolí, aby si ji vzal jako obyčejnou dživu, jenže on jí nějak přerušil silodráhy v údech a ona se nechala bezmocně hodit do polštářů.

Rázem byl na ní, ruce a ústa bloumaly po těle, tu líbal, tu kousal, občas stiskl tak silně, až se svíjela. Ruce si našly cestu mezi nohy, laskaly hedvábné bido, Inevera sténala a otírala se o něj.

Musím ho ovládnout, uvědomila si zoufale, jinak si se mnou bude dělat, co se mu zlíbí.

Vykroutila se zpod něj, převalila se na něj, rozvázala mu tkanice v pase a odmotala mu bido. V komnatě byl olej a Inevera si do něj namočila dlaně a nasadila první ze sedmi hmatů.

Ahmann zachroptěl, v návalu vzrušení padl na záda a Inevera začala zase dýchat.

Teď ho mám.

Ale dlouho její vítězství netrvalo. Hmaty byly určené k tomu, aby muže vzrušily jen do jisté míry a v tomto stavu ho udržely, jenže Ahmanna vyburcovaly ještě víc. Změnila hmaty, aby ho pozdržela, ale na něj to pořád nestačilo. Strhl ji do náruče, strčil jí prsty do bida a snažil se ho z ní strhnout.

Ale nie’dama’tingské zaplétané bido bylo z pevného hedvábí a odolávalo mu. Zachrčel a škubl vztekleji. Inevera vyjekla.

Ahmann zafuněl a po hmatu hledal v zaplétání konce, ale nepodařilo se mu to. A tak znovu zahákl prsty za hedvábí a pokusil se ho roztrhnout, ale odolalo, i když skřípal zuby vzteky.

„Dovnitř se nedostaneš, dokud ho sama nerozpletu,“ řekla mu Inevera a zatlačila ho zpátky do polštářů. „Zatančím…“

„Potom.“ Ahmann ji popadl za loket, přitáhl si ji k sobě a natáhl se do svých šalvárů pro nůž.

„To nemůžeš…“ vyjekla.

„Jsem tvůj manžel,“ řekl. „Sním o tobě celá léta a teď tě mám v náručí. Je to inevera a já už nebudu čekat ani o chvíli déle.“

Nedokázala ho zastavit. Mohla by mu ochromit ruku, v níž držel nůž, nebo se mu vykroutit, ale váhala. A pak bylo hedvábí pryč a on byl v ní.

Žádná výuka Ineveru nepřipravila na nával rozkoše, která ji zaplavila, když si ji manžel vzal. Nebýt nesčetných hodin nácviku polštářového tance, asi by podlehla. Boky se jí pohybovaly o své vlastní vůli, kroutily se, když ho svírala stehny, chvílemi ho vtahovaly dovnitř ještě toužebněji, chvílemi ho držely v mezích.

Ale Ahmann nebyl žádný pokorný eunuch a Inevera zjistila, že nacvičené polohy se provádějí mnohem hůř, když vlastní smysly planou vzrušením. Ahmann vyrovnal nedostatek zkušeností vášní a teď zápasili v polštářích o nadvládu. Inevera cítila, že se v ní rodí vyvrcholení a proti všemu rozumu se nechala přemoci a podlehla mu skrznaskrz. Zavyla a Ahmann začal přirážet s ještě větší vervou. Pevně ho sevřela, její nehty se mu zaryla do tvrdých hýždí, až zařval, a vzápětí se oba zhroutili, udýchaní a vyčerpaní.

Chvíli se prospali, pak Ineveru probudilo Ahmannovo laskání. Ale oddechoval zhluboka a klidně.

I ve spánku mě můj vlk osahává, pomyslela si pyšně, zavrtěla se, přivinula boky zpátky k němu a ucítila, že už skoro ztvrdl.

Jenže Ahmann nespal až tak hluboce, jak se tvářil. Zničehonic ji převalil na břicho, obskočil ji jako pes fenu a blaženě zachrčel, když do ní vnikl.

Když ovládáš mužský úd, ovládáš muže, učila je Qeva, ale Inevera rozhodně neměla dojem, že by teď měla navrch. Svým způsobem ani nechtěla mít. Jak je to možné?

Protože to není jen tak nějaký muž, ozval se vnitřní hlas. Je to Osvoboditel.

Zasténala do polštářů.

Máš v sobě úd Osvoboditele.

Její sípání se změnilo ve sténání a tvrdě přirazila. I Ahmann brzy skončil a poté upadl do hlubokého spánku.

Ale Inevera už neusnula. Po zbytek noci ležela a bděla.

Kostky jsou záludné a občas říkají jen polopravdy.

Věděla, že z něj má udělat muže, ale nečekala, že zároveň on z ní udělá ženu.

Kapitola 10

Keneva

313-317 p. N.

„Můj syn mi slíbil, že mi jednoho dne dá palác,“ jásala šťastně Kadživa, když pobíhala po Ahmannových kai’šarúmských komnatách v kadžijském paláci. Popravdě nebyly ani Ahmannovy, natož Kadživiny, ale ta se o takové věci zjevně nestarala o nic víc než tři Ahmannovy mladší sestry Imisandre, Hošva a Hanya, které lítaly po místnostech a nadšeně vřískaly.

„Slíbil mi to, a i když Everam ví, že jsme nikdy neměli příliš štěstí, já jsem mu věřila. Říkalo se, že jsem prokletá, když mám po něm tři holky, ale víš, co já na to říkám?“

Inevera zavřela oči a zhluboka se nadechla. Je to jen vítr. „Že ti Everam požehnal synem tak velikým, že žádné bratry nepotřebuje?“ Odpustila si veškerou jízlivost, i když ta slova slyšela od svatebního dne, kdy se s Kadživou seznámila, snad tisíckrát. Byl tomu sotva týden.

„Přesně tak!“ Kadživa nebyla k zastavení. „Matka tyhle věci pozná. Vždycky jsem věděla, že můj syn je předurčen k velikosti.“

Tys o tom neměla ani tušení, pomyslela si Inevera. Jistě, jak by také mohla? Kadživa a její dcery byly nevzdělané, neuměly ani číst a psát, ničím nevynikaly. Ženy mdlého rozumu, které přespříliš milovaly jediného muže v rodině a málo jedna druhou. Až donedávna byly odkázané na podřadné práce – Kadživa s dcerami uklízely u bohatých rodin – a almužny místního damy.

Ne, Kadživa už nikdy nebude pracovat, bude si žít napořád v hojnosti. Už jen sama tato skutečnost pro ni byla neuchopitelná. Opravdová velikost jí byla vzdálená jako nebe rybě.

Kadživa prozkoumávala své nové prostředí a tlachala dál. Byla vcelku neškodná a Ineveřin bílý závoj chovala v úctě, ale pořád se jí pletla pod nohama a svého syna slepě, dětinsky zbožňovala, zatímco Inevera z něj chtěla mít tvrdého muže.

Jak ráda by tu ženu vyvdala. Ahmanna přiměla, aby své nanicovaté sestry zasnoubil se svými poručíky dokonce ještě předtím, než složili svatební slib. Byly docela pohledné, a těmi sňatky si Ahmann zpečetí věrnost svých velitelů. Dívky ječely radostí, když jim to sdělil. Ani se jich neptal, kterou má zasnoubit s kým.

Ale Kadživa byla příliš stará na to, aby rodila další děti, a žádný muž, kterého Inevera navrhla, nebyl Ahmannovi pro jeho velectěnou matku dost dobrý. A tak byla svěřena jejich domácnosti a Ineveřině trpělivosti.

Bude docela dobrá na hlídání dětí, usoudila Inevera, dokud jim ovšem nebude pět a nezačnou být chytřejší než ona.

„Mami! Podívej se na tohle!“ vykřikl Ahmann. Inevera se obrátila a uviděla manžela, jak se opatrně naklání a snaží se dotknout vody, zurčící z fontány v jejich salonu. Prsty se ještě vody ani nedotkly a už ucukl, jako by tím dotekem měl znesvětit něco posvátného. Vzhledem k tomu, že posledních deset let spal v maličké kamenné kobce, muselo mu to připadat jako neskutečný přepych.

Inevera si vzpomněla, jak poprvé vstoupila do dama’tingského paláce, a usmála se, když Kadživa přiběhla k synovi a oba začali nevědomky používat místo džbánu na vodu porcelánový nočník a pili rovnou z něj. Dívky uslyšely jejich smích, s nadšeným jásotem a výskotem se k nim přidaly a všech pět ochutnávalo vodu z fontány společně.

Inevera potřásla hlavou a snadno zase nalezla klid. Kadživa je neškodná a její péče je malou cenou za radost, kterou to Ahmannovi přináší.

Uplynuly tři roky a každé léto obdarovala Inevera Ahmanna dítětem. Nejdříve mu dala dva syny, Jayana a Asoma, jako jeho prvorozené dědice, pak přišla dcera Amanva jako její dědička. Pořídila si dvě sestry– –manželky, Everalii a Talaju, ovšem až poté, co si pohovořila se všemi neprovdanými dalami’ting z kmene a vrhla kostky, aby si ověřila nejlepší volbu. V zásadě to byly služky, ale dostatečně vhodné na to, aby rodily Ahmannovi syny, pozvedly jeho společenské postavení a rozšířily jeho vliv. Brzy budou obě těhotné.

Z Ahmanna se vyklubal vynikající kai’šarúm. Damové mu pro začátek svěřili velení patnácti mužů a tropili si z něho posměšky, když si místo starších a zkušenějších válečníků vybral své bývalé spolužáky ze šaraje. Jenže ti muži znali Ahmanna ještě z dob, kdy býval Nie Ka, a byli zvyklí ho poslouchat. U jeho jednotky panovala tužší kázeň než u jakékoli jiné u Kadžijů, bojovala mnohem lítěji a pobíjela tolik alagai, že ostatní kai’šarúmové brzy začali své muže bičovat ve snaze vymáčknout z nich stejné nadšení. Zanedlouho velel Ahmann padesáti mužům, největší jednotce z kmene, a i nejposlednější z jeho válečníků měl na svém účtu tolik zabitých alagai, že to dělalo dojem na kteréhokoli kaprála.

Nyní už ostatní kai’šarúmové Ahmanna ostražitě sledovali. „Kai Hajval sní o tom, že mě prošpikuje jako jehně,“ řekl jí jednoho dne, když ho koupala. „Vidím mu to na očích, i když nemá odvahu postavit se mi přímo.“

„Budu potřebovat jeho krev,“ řekla Inevera.

Ahmann překvapeně vzhlédl. „Proč?“

Vždycky byl troufalý, a tato jeho vlastnost s ubíhajícími léty ještě sílila. Poslouchal ji dál, ale spíš jako by Inevera byla jeho rádce, jako třeba Šandžat, než hlas Everamův. Začínal se nějak moc vyptávat.

„Abych si přečetla jeho osud,“ odpověděla. „Abych měla jistotu, že v něm není, že tě zabije.“ A dál pátrala, dodala v duchu, pro případ, že jsou ještě další jako ty.

„Zrovna jsem ti říkal, že na to nemá odvahu,“ prohlásil Ahmann, obrátil se, znovu se o ni pohodlně opřel, zavřel oči a poklidně, vyrovnaně si užíval horké páry a nechával si od ní masírovat znavené svaly. Tvrdohlavec.

„Zbabělci zabíjejí zrovna tak často jako hrdinové,“ namítla Inevera. „Jenom neútočí tak, aby byli vidět. Nůž do zad, záludné pomluvy, jed do jídla.“

„I tak by musel nejprve překonat mou padesátku, než by se dostal ke mně.“ Ahmann se nepotřeboval chvástat, že se mu v ostražitosti a síle nikdo nevyrovná. Měl pravdu, pravděpodobnost, že ho někdo zraní, byla pranepatrná.

Ale kde jeho úspěchy dohnaly k žárlivým představám jednoho muže, tam budou i jiní. A kdyby chránit Osvoboditele znamenalo prověřit všechny muže, ženy i děti z Pouštního Kopí, tak to Inevera udělá.

„A co když si místo toho bude vylévat vztek na tvých manželkách?“ zeptala se. „Nebo na dětech? Dějiny jsou plné takových případů. Dokážeš nás chránit všechny a pořád? Přece neuškodí zjistit, jak hluboká je jeho zášť.“

Ahmann si povzdechl. „On ke mně nechová vyloženou zášť. On prostě žárlí. Ale jestli mu budu muset zítra rozbít nos, abych ti mohl přinést zakrvácenou rukavici, tak mě začne nenávidět doopravdy. Pořád mluvíš o jednotě, o tom, že se národ musí spojit, jenže jak se může spojit, když ty sama chováš tak silnou nedůvěru dokonce i k lidem z vlastního kmene?“

Inevera strnula, ale ohnula se ve větru a uklidnila se dřív, než si Ahmann stačil něčeho všimnout. „Asi máš pravdu, drahý.“ Osušila ho a odvedla ho z koupelny. Po noční bitvě a horké lázni si musely odpočinout dokonce i Ahmannovy svaly, a tak mu ještě zatančila, než ho obsedla a vyčerpala.

Později, když už spokojeně pochrupoval, vyklouzla Inevera z jeho objetí a po špičkách se odebrala do jedné ze svých soukromých komnat. Ahmannova slova jí pořád ležela v hlavě. Taková hloupost. Pošetilost.

A přesto to byl právě ten druh moudrosti, kterou Kadži předkládal v Eveje. Damaja nevěřila nikomu, zatímco Šar’dama Ka vždycky hledal v lidech to nejlepší a byl schopen je přimět k neuvěřitelné soudržnosti.

Možná je to opravdu Osvoboditel.

Klekla si na sametovou podušku, na podlahu před sebe si rozprostřela věštebné plátno a vytáhla kostky. Lahvičku s Ahmannovou krví nosila pořád u sebe, takže teď stačilo nakapat pár kapek té drahocenné tekutiny na kostky a zatřást s nimi.

„Jak může Ahmann sjednotit náš rozvrácený národ?“ zašeptala a hodila.

– Osvoboditel musí mít z každého kmene nevěstu, která mu dá syny a dcery.-

Inevera leknutím ucukla. Kostky bývaly často tak tajuplné, že jejich rady postrádaly smysl nebo poskytly jen neparný útržek poznání. Zato jindy to bylo jako facka do obličeje. Nejenže mezikmenové sňatky odsunou Ahmanna – i ji – na okraj společnosti, ale ještě navíc byl symbol pro nevěstu stejný jako pro damu’ting. Copak si Everam přeje, aby se o svého manžela dělila s jinými damami’ting? To už na ni bylo trochu moc. Everalia a Talaja můžou plodit Ahmannovi děti, ale ty dvě nemají Ineveřin důvtip, v polštářovém tanci jí nesahají ani po kotníky, krásou se jí také rovnat nemohou a kouzelnickým či léčitelským uměním už vůbec ne. Další kadžijská dama’ting jako dživa sen by byla dostatečnou výzvou, ale dama’ting z jiného kmene? Jedenáct takových dam’ting?

Inevera zhluboka dýchala, aby našla svůj střed. Je Everamovou služebnicí, je nástrojem Jeho vůle. Jestliže to kostky nařizují, staniž se.

Posbírala kostky a sebrala odvahu k druhému vrhu. „Jak mám Ahmannovi vybrat nevěsty?“

– Už jsou vybrány.-

Když dorazila Belina, čekala na ni Inevera vkleče v malém věštebném přístěnku v Andrově paláci. Těchto komůrek tam byla celá řada, protože když zasedala rada, Andra a Damaji si často žádali menší kouzla a věštby, které byly v pravomoci Damaji’ting. Jednotlivé damaji’ting sice měly vrhat kostky osobně, ale během přestávek přesouvaly některé úkoly na nejzkušenější Nevěsty z kmene, které byly svým mistryním u dvora k ruce.

I od Inevery se jako od Keneviny Kenevy třetí očekávalo, že ji bude ke dvoru doprovázet, přestože to svatý zákon nevyžadoval, a tak všechny starší ženy pohoršilo, když jednou na pokyn svých kostek zasedání vynechala a místo toho sháněla podporu pro svého manžela. Během let tímto způsobem urazila Kenevu mnohokrát, a to neprošlo bez následků.

Kmeny mezi sebou často mívaly spory, ale všechny damy’ting čerpaly svou moudrost z Eveji’ting, což znamenalo, že všechny budoucí velitelky přicházely z vnějšku paláce. První z těchto dívek – do jedné mladších než Inevera – se objevila jen pár let poté, co začala ke dvoru docházet ona.

Od té doby dostaly černý závoj všechny. Všechny vyjma Inevery. Každá návštěva u dvora jí znovu a znovu připomínala, co musela kvůli Ahmannovi obětovat. Damy’ting si dokázaly očima odvyprávět celé litanie, a tak všechny nové dědičky ohrnovaly nos nad Ineverou, která stála na místě, zatímco ony postupovaly výš.

Nesnášela je. A Belinu Madžáhskou ze všech nejvíc. Když už této drobné damě’ting Inevera vůbec stála za pohled, neviděla v jejích očích nic než opovržení.

A tak bylo o to překvapivější, když jí den předtím, tak rychle, že si toho nikdo jiný nevšiml, předala Inevera na chodbě krátký dopis.

Ineveřin věštebný přístěnek byl bohatě vybavený, jak se také na třetí z kadžijských Nevěst slušelo a patřilo. Před slunečními paprsky byl zastíněný a osvětlovala ho jen měkká záře chranového osvětlení. Vedle Inevery stál stříbrný čajový servis, jehož žárové chrany udržovaly čaj horký.

Jakmile Belina vstoupila, nalila jim. Bylo to chladně vypočítavé gesto; Ineveru hluboce dopalovalo, že se má chovat podřízeně k někomu, koho musí ovládnout. „Děkuji, že jsi přišla, sestro.“

Belina šálek půvabně přijala. Byla maličká, celý coul jí chyběl do pěti stop. Ale jinak byla statná – nevýrazný pas, velká, těžká prsa, zaoblené boky. Vypadala, že by zvládla porodit celou armádu. Vrhla na Ineveru podezíravý pohled. „Pořád mi není úplně jasné, proč jsem tady.“

Inevera stále ještě klopila oči a nalévala si čaj. „Nic na sebe nehrajme, Belino. Obě jsme si před touto schůzkou vrhly kostky. Řekni mi, co řekly kostky tobě, a já ti povím, co ty moje řekly mně.“

Belinin čajový šálek se zachvěl – jediná známka, že ji ta žádost překvapila, ale u damy’ting to znamenala asi tolik, jako kdyby někdo jiný upustil šálek na zem. Věštění byl ryze soukromý rozhovor s Everamem, a i když Nevěsty někdy se svými nejbližšími a nejdůvěryhodnějšími spojenkyněmi význam vrhu probíraly, považovalo se za vrchol nevkusu otevřeně se některé zeptat, co v kostkách viděla.

Chvíli se mlčky navzájem pozorovaly a upíjely čaj. Nakonec Belina pokrčila rameny. „Říkaly, že mne obdaruješ a pak mi nabídneš svého manžela.“

Chladně se na Ineveru zadívala. „Jenže já nemám zájem vdát se za nějakého umrněného kai’šarúma, a už vůbec ne z jiného kmene. Říká se, že ti kvůli němu vlastní damaji’ting odepírá černý závoj. Na tom žádný dar nic nezmění.“

Urážku přešla Inevera mlčením. „Já tě nežádám, aby sis vzala kai’šarúma. Vezmeš si Šarúma Ka, a Šarúm Ka žádný kmen nemá.“

To probudilo Belininu zvědavost. Podezíravě přimhouřila oči. „Ahmann asu Hoškamin am’Jardir am’Kadži bude příštím Šarúmem Ka? Ty to víš?“

Inevera přikývla a potlačila úsměv. Přes všechny ústrky znaly jejího ‚umrněného‘ manžela jménem dokonce i damy’ting z ostatních kmenů. „Je to inevera.“ O ceně, jakou za to musí zaplatit, se nezmínila. I to byla Everamova vůle, a té se nedalo vyhnout.

Belina si usrkla čaje. „Ani samotný Andra neměl damaji’tingskou manželku už pět generací. To by byl pode mnou i Šarúm Ka…“ chladně se střetla s Ineveřiným pohledem, „… a já bych nikdy nepřistoupila na to, abych byla pod tebou.“

Inevera přikývla. „A proto ten dar, na příkaz mých kostek. Krev, která ti ukáže část Everamova plánu. Nastav kostky.“

Belina na ni ostražitě hleděla. Ruka jí sjela k hora-váčku, ale ať už ho chtěla sevřít nebo vytáhnout magii na ochranu, rozhodně to nevypadalo, že by měla v úmyslu vyndat kostky. „Ty mi nabízíš krev svého manžela?“ To by byl neskutečně velký dar – dar, který by mohl Belině dát moc nad Ahmannem. Bylo to stejné jako ptát se někoho, co mu řekly kostky; ani tohle se prostě nedělalo.

Ale Inevera zavrtěla hlavou. „Ne jeho.“ Vytáhla nůž a řízla se do spodní části dlaně. „Svoji.“ Napřáhla k Belině pěst, na níž už se sbírala první kapka krve. Belina zalapala po dechu. „Nastav kostky.“

Nikdo vycvičený v hora-magii by si takovou nabídku nenechal uniknout. Tentokrát Belina uposlechla okamžitě.

To je jen začátek, pomyslela si Inevera.

Když budeš dostatečně často nařizovat to, co by jen hlupák odmítl, učila Eveja’ting, tak si zvykne poslouchat dokonce i ta nejpyšnější dživa sen.

Inevera sledovala, jak Andra, jemuž tančila, začíná ztěžka funět. Byl odporně tlustý a vypadalo to, že se snad zhroutí pod tíhou vzduchu, který nabere do té své odulé hrudi.

Ten bude mít potíže se předvést. Už mu dodala do jídla i pití lektvary, které ho udrží ve stavu vzrušení, ale u takového muže mají i bylinky své meze.

Když mu sundala roucho, musela chvilku pátrat pod břišními faldy, než jeho úd vůbec našla, a bylo zapotřebí všech sedmi hmatů, než ztvrdl natolik, aby na něj mohla nasednout. Dvakrát se v jejích dlaních přiblížil nebesům, ale pokaždé ho strhla dolů s vědomím, že na jejich spojení závisí osud jejího manžela. Když byl uvnitř, dokončila to rychle a pro jeho potěchu vyla. Ty falešné výkřiky stěží zakryly její zhnusení, nicméně jeho dohnaly k šílenství. Zakroutit se, sevřít – udělala ho a nechala ho funět do polštářů.

„Úžasné,“ zasípal nakonec, namáhavě vstal a natáhl si kaftan. „Příštím Šarúmem Ka bude syn Hoškaminův.“

Inevera odcházela jako palma ohnutá ve větru, ale když se kolem jejího palankýnu zatáhly závěsy, palma praskla a Inevera se rozplakala. Celá léta věděla, že ji a Ahmanna osud předurčil k manželskému svazku, ale nepředvídala, že se do něj zamiluje.

Jen pár hodin poté, co Ahmann přijal bílý turban Šarúma Ka a přednesl Damaji žádost o nevěstu z každého kmene, zavolala si Keneva Ineveru do své pracovny. Nižší kmeny byly nadšené, jejich damaji’ting div neslintaly blahem při vyhlídkách, že budou moci umístit špehy přímo do polštářové komnaty Šarúma Ka – to ještě nevěděly, že budou vybrány jejich dědičky a budou podléhat Ineveře.

Jenže Kadžijové byli první mezi kmeny, kam až lidská paměť sahala, a damaji Amadeveram se rozpálil doběla při představě, že se kadžijská krev smísí s krví nižších kmenů. U dvora na sobě Keneva nedala nic znát, ale když k ní teď Inevera vstoupila, chladně si ji změřila.

„Myslela jsem si, jak není tvůj manžel chytrý, a on najednou přijde s tak šíleným požadavkem,“ zavrčela na ni stařena. „Jaké však bylo mé překvapení, když mi kostky,“ zachřestila kostkami v dlani, „řekly, že jsi za tím ty.“ Překvapeně rozhodně nevypadala.

Inevera neřekla nic, a to zjevně podráždilo damaji’ting ještě víc.

„Zbláznila ses?“ vyjela na ni stařena.

Inevera smířlivě rozevřela dlaně; věděla, že je to marná snaha, ale stejně to stálo za pokus. „Není to přesně to, cos chtěla? O čem jsme už před léty mluvily? Říkala jsi, že Andru a Šarúma Ka zkazila pýcha, že upřednostňují Kadžije způsobem, který náš národ rozděluje a ničí. Přísahala jsem, že najdu řešení, a našla jsem ho. Teď tu máme Šarúma Ka, který je odvážný, upřímného srdce a bude sňatkem vázán ke všem kmenům.“

„A ze všech nejvíc k tobě,“ odfrkla si Keneva. „Nemysli si, že jsem tak hloupá, abych to neviděla. A co Andra? Toho také vyměníš? Několik let učení v Šariku Horovi ještě nedělá z tvého tak rychle stoupajícího manžela damu.“

Inevera pokrčila rameny. „Ani Kadži nebyl dama. Povstal z krvavého alagai’šaraku a sjednotil svět za svým kopím.“

Keneva se rozesmála. „Ty si myslíš, že jsi první Inevera, která se snaží vystupovat jako další Damaja? Damaji’tingské dějiny jsou plné krvavých neúspěchů. Nebo jsi tak hloupá, že si opravdu myslíš, že tvůj manžel je znovuzrozený Osvoboditel?“

„Viděla jsem budoucnost, v níž Osvoboditelem je,“ namítla Inevera. „Zajistím, aby ta budoucnost nastala.“

„Opravdu?“ opáčila Keneva. „Co myslíš, že tvůj manžel udělá, až zjistí, že jsi musela zasunout Androvo kopí do vlastní pochvy, abys mu vydobyla Trůn kopí?“

Ineveře ztuhly rysy. Keneva to ví? Z vánku se stala písečná bouře, která by dokázala sloupat kůru i z té nejohebnější palmy.

A Keneva se znovu rozesmála. „Ty si o sobě myslíš, že jsi něco zvláštního? Ten starý prasák má damy’ting, které mu nabízejí, že mu za nějakou laskavost opečují to jeho ochablé kopí, každý den. Sama jsem s ním spala, už dávno, to jsi ještě byla semenem v žalostných koulích svého otce. Nevěstám Everamovým nikdy nebylo cizí kurvit se za přízeň, a jak to tak vypadá, tak i v tomto směru předčíš většinu ostatních. Myslíš, že tě Ahmann uhodí, až se to dozví? Jaká jízlivost osudu by to byla, kdyby tvá dravá cesta za mocí skončila vydáním tvého manžela na smrt za to, že udeřil svou dama’tingskou manželku.“

Ineveru zachvátil strach. V nikom nevře krev víc než v šarúmovi, jemuž žena nasadila parohy, učila Eveja’ting. Bylo docela dobře možné, že by Ahmann v záchvatu vzteku zabil ji nebo Andru nebo oba dva. Má-li Ahmann převzít Trůn lebek, bude muset toho tlusťocha stejně jednoho dne zabít, jenže dokud nebude mít v každém kmeni nie’damské syny, nebude mít tak silné postavení, aby si trůn udržel. Což znamená nejméně deset let.

„Co chceš?“ zeptala se.

„Pro začátek lahvičku s krví tvého manžela,“ odpověděla Keneva. „Sama mu hodím kostky…“

Inevera ji přerušila. „V žádném případě.“

„Zapomínáš se, dítě,“ napomenula ji Keneva. „Pořád jsem tvou mistryní. Mně nemůžeš odmítnout nic.“

Inevera zamítavě třepla rukou. „Kostky žádnou další dívku nepovolaly. Podle zákona se dnem tvé smrti stanu damaji’ting, ať už mě budeš podporovat nebo ne.“

„Pokud se toho dožiješ,“ odtušila Keneva. „Získám krev Ahmanna Jardira, i kdybych musela nejdřív vysát krev z tebe. Ostatně jestli je opravdu osudem předurčen k velikosti, snad by byl užitečný i jako eunuch, až tě bezpečně odklidím z cesty.“

Inevera si povzdechla. „Marně jsem doufala, že se tomu vyhnu,“ zamumlala a vytáhla ze svého hora-váčku lebku ohnivého démona.

Keneva zvrátila hlavou a zakdákala smíchy. „Ohnivá lebka? Zklamalas mě, Inevero. Čekala jsem od tebe víc.“ Nepochybně měla kolem celého stolu protiohnivé chrany. Rozpřáhla paže, dlaněmi ven, aby ukázala, že jsou prázdné. „Udeř. Kostky povolají další, až tě zabiju.“ Potřásla hlavou a přezíravě se ofrněla. „Takové plýtvání.“

„Jistě,“ přikývla Inevera, obrátila se a vypustila obrovský ohnivý poryv, ale ne na Kenevu, nýbrž na těžké sametové závěsy, které zakrývaly obrovská damaji’tingská okna. Závěsy se okamžitě vzňaly, oheň zahučel a v několika vteřinách je strávil docela. Dovnitř se vlilo jasné sluneční světlo, odrazilo se od kouře a dopadlo do každého kouta a škvíry.

Kruh z hory, v němž stála Inevera, očividně určený k tomu, aby ji lapil, vybuchl a zůstaly po něm jen díry vypálené do silných koberců. Na Kenevině stole zapráskaly další výbuchy a stařena zasažená hořícím úlomkem zavřískla.

Inevera mezitím stihla schovat svou ohnivou lebku do ochranného váčku. Rozvážně obešla stůl a postavila se před stařenu. Kouř ji štípal do očí a spaloval jí plíce, ale dalo se to vydržet. „Žádná magie už ti nepomůže, babizno. Tohle vyřešíme šarusahkem.“

Všechna čest, stařena ani nezaváhala. Celoživotní šarusahk se nedá jen tak zapomenout, i když se nedostala do souboje s jinou ženou už desítky let. Její útok, palma klátící se ve větru, byl svým provedením dokonalý.

Ale pomalý. Keneva byla sice se vynikající formě, ale přece jen byla o padesát let starší než Inevera a to se na rychlosti pozná. Palmu klátící se ve větru odklonila rozhoupaná větev, která Ineveru dostala za stařenu. Zezadu ji kopla pod koleno, stařeně se podlomila noha, Inevera jí nasadila chvat a tlačila ji k zemi.

Keneva se kroutila, a v okamžiku, kdy dopadly na zem, se jí opravdu podařilo držení obrátit. Šarusahk učí obírat protivníka o nevyužitou sílu při každé příležitosti, takže dokonce i stařena může být úctyhodným soupeřem, pokud dostane možnost získat dostatek protivníkovy síly a využít ji proti němu. Válely se v kouři a dohořívajících plamenech, chrčely a supěly. Někdo zabušil do dveří, ale Inevera je zevnitř zavřela na závoru.

Keneva se ukázala být mnohem nebezpečnější, než Inevera čekala, ale o výsledku bylo rozhodnuto, když Inevera přestala poskytovat damaji’ting sílu, kterou by mohla využít proti ní, a místo toho postavila sval proti svalu v pomalém tlaku, až dosáhla vytouženého chvatu a o pár vteřin později vykloubila Kenevě kyčel. Pak se Inevera proplazila po stařeně o kousek výš, pevně chytila Kenevu nohama kolem pasu, stáhla jí černý závoj, který měl být její už dávno, a obtočila ho Kenevě kolem krku. Kenevino bolestné vytí ustalo, jako když utne. Inevera tiskla damaji’ting naplocho k zemi, dokud nezbrunátněla v obličeji a nenadmula se k prasknutí. Stařena boj brzy vzdala, ale Inevera ji ještě chvíli držela, než stisk povolila a hedvábí odmotala.

Když se dveře pod nárazem magie rozletěly a dovnitř vtrhla Qeva s Enkidem, následováni houfem dam’ting a nie’dam’ting, Inevera už hrdě třímala černý šál i závoj.

Qeva s hrůzou hleděla na tu zkázu. Většina plamenů už zhasla, ale komnata byla plná ohořelých, čadících trosek. Na zemi uviděla nehybné tělo své matky, oloupené o závoj, obrátila se k Ineveře a z očí jí sršela vražda.

„Keneva byla stará a slabá,“ prohlásila Inevera. „Přišel čas černý šál předat.“

„Ty si nějak troufáš!“ vyjela na ni Qeva. Zabít damaji’ting, aby se otevřela otázka následnictví, nebylo nic nového, ale udělat to takto nepokrytě, to bylo neslýchané. „Má matka a já jsme tě naučily všechno, co znáš. Jak jsi ji mohla zradit poté, co jsme tě přijaly pod…“

Inevera se rozesmála. „Přijaly? Já jsem nebyla žádná žebračka z ulice ani nie’ting. Nepřekrucuj události a nedělej ze sebe mou spasitelku. Vy jste mě beze slova vyrvaly z matčiny náruče a hodily mě do jámy, kde se mne tvoje vlastní dcera snažila zabít.“ Melan byla také v davu, její pařátovitá ruka se nedala přehlédnout. Inevera se vyzývavě střetla s jejíma očima, ať si jen zkusí to popřít.

„A když jsem se nechovala tak, jak si Keneva přála,“ pokračovala Inevera, „snažila se mě odstranit. Sedmkrát mi to kostky řekly. Já jsem měla alespoň tolik zdvořilosti, že jsem šla proti ní tváří v tvář.“

„Lžeš,“ zavrčela Qeva.

Inevera zavrtěla hlavou. „Proč bych to dělala, když se tím stejně nic nezmění? Jsem jediná, kterou kostky povolaly, aby nastoupila po Kenevě. Dokud budu žít, je kadžijské damaji’tingství mé.“

„Pokud budeš žít,“ opravila ji Qeva, popošla dopředu a zaujala šarusahkový postoj. Jenže jakmile vyšla ze stínu u dveří, dopadlo slunce na horu, kterou použila, aby vyrazila dveře, a kost jí v ruce vybuchla. Qeva zavřískla. Pod nárazem magie zavrávorala a ztratila potřebné soustředění k boji.

Inevera se rychle dala do pohybu, aby ji dorazila dřív, než se vzpamatuje. Stačí rychlý kop a pak už může vznést nárok proti ní jen Melan.

Ale cestu jí zastoupil Enkido a po jeho velbloudím kopu se Inevera rozplácla na zemi.

„Zab ji!“ zavelela Qeva, když se Inevera zvedala na nohy.

„Ty bys nechala eunucha řešit otázku následnictví našeho kmene?“ zvolala Inevera užasle. A jak doufala, všechny zraky přeskočily na Qevu, co odpoví. V tu chvíli zajela rukou do svého hora váčku a pevně sevřela v pěsti kus chraněné kosti, opatrně, aby na ni nemohlo dopadnout světlo.

„Pokud nedokážeš porazit Enkida, nejsi hodna nás vést,“ zachrčela Qeva. „Má matka ho pověřila, aby byl jejím kopím až za hrob.“

Inevera ani neměla čas něco odseknout, a už na ni Enkido zaútočil, rychle a tvrdě. Takový šarusahk ještě nezažila. Šarúmské rozměry, váha a výbojnost, damský půvab a dama’tingská přesnost. Dosud ho nepoznala jinak než jako klidného muže, ale teď přímo sršel vzteky.

Všichni šarúmové musí pomstít smrt svého damského mistra, i kdyby to znamenalo jejich smrt, učila Eveja a Keneva nebyla Enkidovou mistryní o nic méně jen proto, že to byla žena. Ona ho zničila a zmrzačila, ale Enkido miloval šarusahk nade vše a šarusahku mu Keneva dala, co jeho srdce ráčilo. Enkido vytáhl na Ineveru všechno, co znal, a musela uznat, že bez pomoci magie by to byl její konec.

Ale chraněný kousek démonské kosti v ruce jí hnal do paže surovou magii a plnil její údy silou a rychlostí dvojnásob přesahující cokoli, co by zmohly pouhé svaly a šlachy. Vycítila, jak Enkida zaskočilo, když první ránou minul a ona mu zabodla prsty do ledvin.

Měla to být účinná rána, ale tentokrát byla překvapená ona. Enkido měl zbroj. Její prsty narazily na jednu z těch tvrdých destiček z pálené hlíny, které si šarúmové všívali do kaftanů, v nichž chodili do Labyrintu. Cítila, že se destička při nárazu roztříštila, ale zároveň s tím se vyčerpala i její síla a prsty ji bolely.

Jen taktak se jí podařilo vyhnout jeho odvetě, ale když se zase obracel, udeřil ji hřbetem ruky do obličeje. Hlava se jí zvrátila, jako když práskne bičem. Následující kop jí přerazil žebra a odhodil ji na Kenevin ohořelý stůl, který se pod její váhou zbortil. Ženy, které se nahrnuly do pracovny a obstoupily je, hromadně zalapaly po dechu.

Když Inevera tlumila dopad – vrhla se do kotoulu a využila část energie na to, aby se přes trosky převalila rovnou na nohy – musela napnout všechny síly, aby udržela pěst zaťatou a neztratila horu. Enkido už se na ni řítil zas, ale stihla se pevně rozkročit a už eunucha nepodceňovala.

Kroužili kolem sebe sem a tam, Enkido udeřil a minul, Inevera ho na oplátku zasypala ranami, z nichž se povětšinou oklepal, nebo je odrazila jeho zbroj. Oba teď byli ostražití a dávali si pozor, aby se zbytečně neodkryli nebo neposkytli protivníkovi přebytečnou sílu. Inevera letmo zavadila pohledem o Qevu, která trpělivě čekala v kruhu žen, obklopujících jejich souboj, svěží a připravená začít tam, kde Enkido skončí, pokud by snad byl poražen.

A Qeva má svou vlastní horu.

Enkido na ni zaútočil vadnoucím květem a Inevera měla uhnout, ale z náhlého popudu ránu přijala. Noha se jí podlomila a Enkido vyrazil, aby využil výhody, ale Inevera načerpala moc z démonské kosti, síla se do ochablé nohy rázem vrátila a Inevera šla rovnou do útoku a bodla ho prsty do škvíry mezi pancířovými destičkami. Enkido se zlomil v pase a pudově chytil za břicho, a v tu chvíli umístila Inevera několik přesně mířených úderů do silodrah na krku a na ramenou, a pak mu tvrdým kopem přerazila koleno.

Eunuch se němě sesul k zemi, nevydal ze sebe ani sten, jen se pracně snažil vstát, ale i když mu vypětím nabíhaly žíly na čele, údy ho neposlouchaly. Uklidnil se, zhluboka dýchal, hleděl na ni a s tichou důstojností a bez obav čekal, až ho Inevera dorazí.

Ale Inevera neměla na jeho smrti žádný zájem. „Ctil jsi svou mistryni, šarúme, ale Everam s tebou má ještě další záměry.“ Ucítila, že se vyčerpaná hora v její ruce rozdrolila na prach, a napadlo ji, jestli nebude svého milosrdenství litovat. Už teď lapala po dechu a kašlala z kouře.

Qeva zaujala šarusahkový postoj, ale Inevera neodpověděla stejnou mincí.

„Jsme snad zaslepení damové, abychom šly za nejschopnějším bojovníkem?“ zeptala se Inevera shromážděných žen. „Právě proto nám dala Eveja’ting alagai horu, abychom nikdy nemusely klesnout tak hluboko.“

Podívala se na Qevu. „To tys byla první, kdo mi vrhl kostky. To tys mě sem zatáhla, i když jsi mě mohla klidně odvrhnout. Proč? Co jsi viděla?“

„Tvá budoucnost byla skrytá,“ odpověděla Qeva. „A to bylo přesně to, co jsem měla podle mé matky hledat.“

Inevera přikývla. To věděla taky. „Už skrytá není. Vrhni mi kostky zas. Hned, v komnatě stínů a přede všemi.“

Qeva vytřeštila oči, pak se na Ineveru pátravě zadívala, větřila past. Mezi okolními ženami propukl horečnatý šepot a to rozhodlo.

Nařizuj, co může odmítnout jen hlupák.

Obě uchazečky o černý šál sestupovaly v čele průvodu dolů do podpalácí, následovány všemi ženami a dívkami z paláce. Když zasunuly závoru na dveřích do komnaty a odřízly se tak od mužských pohledů, vytáhla Qeva kostky a záštiplně je nastavila Ineveře. „Stačí pár kapek tvé krve, ale neboj se, než skončí den, budu mít i ten zbytek.“

Inevera si nadzvedla závoj a vyplivla na Qeviny kostky krev z roztrženého rtu. Vůbec by ji nenapadlo, že je možné tu ženu rozzuřit ještě víc, ale na očích jí viděla, že se jí to podařilo. Je mi líto, Qevo, ale je nutné tě zlomit, jako je nutné zlomit dživu sen, a to veřejně.

Qeva třásla kostkami, odříkávala modlitbu a shromáždění zadržovalo dech. Hora divoce zažhnula a vrhla na přítomné zlověstnou zář, ale Inevera se nebála ani jí, ani jich. Stála nad klečící Qevou, která nevnímala nic než kostky, jediným dobře mířeným kopem ji mohla zabít, ale Inevera netoužila Qevu zabít o nic víc než Enkida. Čest vyžadovala, aby Qeva zabila ji, ale Ineveře řekly kostky o jejím srdci víc.

– Jsi pro Qevu dcerou víc než její vlastní krev. Možná tě zabije, ale nikdy tě nezradí.-

Qeva vrhla, a když se kostky usadily, přihlížející ženy ztratily klid. Nevěsty či zaslíbené, všechny se nahrnuly dopředu, aby viděly, co padlo.

Některé, jako Qeva a Melan, viděly podstatu okamžitě a zalapaly po dechu, stejně jako Belina a pár dalších. Většina však nějakou dobu na kostky vyjeveně zírala, než jim začal docházet význam vrhu.

Qeva vzhlédla, podívala se na ni a Inevera jí podala černý šál. Pro ni to byla bezcenná věc, o kterou neměla nejmenší zájem. Popravdě se o něj nezajímala nikdy. Byla to jen příčka na žebříku, které se člověk chytí jen na tak dlouho, než vystoupí výš.

„Ty budeš nosit černý šál, sestro Qevo,“ řekla. Podívala se na Melan. „A ty, sestro Melan, si vezmeš černý závoj. Já se musím starat o svého manžela a o kadžijské čajové pletichy se málo zajímám. Mám svůj vlastní palác a vyšší cíle.“

Qeva přikývla a sáhla po šálu. Inevera s ním maličko ucukla z dosahu a celá komnata sborem zalapala po dechu.

„U dvora budeš mluvit za Kadžije,“ řekla Inevera, „ale i když to bude tvůj hlas, slova budou má.“

Qeva se poklonila. „Ano, Damajo.“ Znovu natáhla po šálu ruku a tentokrát ji Inevera nechala, aby si ho vzala.

Černý závoj podala Melan, která se poklonila mnohem hlouběji. „Ano, Damajo.“

Inevera závoj maličko zvedla, čímž přinutila Melan, aby zvedla zrak a podívala se jí do očí. „To jméno už nahlas nevyslovíš.“ Její hlas se rozlehl po celé komnatě, ale ještě se obrátila a každé jedné ženě a dívce se podívala do očí. „Nikdo z vás ho nevysloví – zatím.“

Ještě třikrát během následujících šesti měsíců potřebovala Inevera od Andry nějaké lejstro a pokaždé mu zaplatila stejně. Teď už ji nestydatě osahával jako nějakou polštářovou manželku. Když se ji jednou dokonce odvážil kousnout do ňadra, měla co dělat, aby ho nezapíchla.

Už to trvalo dost dlouho, pomyslela si. Ahmann si už udělal jméno. Andra mu bílý turban vzít nemůže a za tohle mi žádné lejstro nestojí.

Toho rána si k sobě pozvala Kvašu, svou šarašskou dživu sen a Ahmannovu oblíbenkyni.

„Dnes večer pozvu Andru zas,“ řekla. „Podřekni se před Ahmannem, že když je Šarúm Ka pryč, chodívá do jeho paláce Andra. Chci, aby nás Ahmann našel. Je načase naučit Andru, co je to strach, a je načase, aby se Ahmann dozvěděl víc o svém osudu. Já už osahávání toho tlusťocha dál trpět nebudu.“

Kapitola 11

Poslední snídaně

333 p. N. Léto

28 jiter před novoluním

„Přestaň tady pochodovat sem a tam, Rojere,“ požádala ho Leesha. „Bolí mě z toho hlava.“ Byla to pravda, z toho poletujícího, křiklavě strakatého žonglérského kabátku jí začalo cukat za pravým okem. Ustaraně si dlaní mnula spánek.

Ahmann je pozval ke svému stolu, aby s ním před návratem do Osvoboditelovy Kotliny posnídali, a Leesha předpokládala, že myslí za svítání, v čase obvyklém na snídani před zahájením dlouhé cesty, ale Krasijci si dávali nějak načas – patrně vyspávali – a nechávali je čekat v předsálí už několik hodin.

Po první hodině vytáhl Rojer housle a začal hrát, jenže do hudby se jako vždy promítaly jeho pocity a ta pronikavá melodie Leeshe nic nepřipomínala víc než skřípání nehtů o břidlicovou tabulku. Požádala ho, aby přestal, ale už bylo pozdě. Cítila, jak se mozkové laloky křečovitě smršťují. Nijak neznámý pocit, Leesha dobře věděla, že přichází další období úporných bolestí hlavy.

Bolesti hlavy ji provázely po celý život. Někdy trvala bolest a nevolnost hodinu. Jindy přicházela opakovaně týden či déle jako jarní deště. Většinu času byla z těch bolestí prostě podrážděná a mnohé zahnala jednoduchou bylinnou směsí a vyhýbáním se podnětům, které je spouštěly. Jindy si musela vybrat mezi oslepující bolestí a tak silnými lektvary, že z nich blouznila ještě několik hodin. V nejhorších – a naštěstí nejméně častých – případech se nedalo dělat nic než si najít soukromý koutek a plakat.

S přibývajícím věkem, starostmi a zodpovědností se bolesti zhoršovaly, a od té doby, co se stala kořenářkou Osvoboditelovy Kotliny, byly pravidelným návštěvníkem. Tady, v Everamově Štědrotě, uprostřed nepřátel, to byl téměř setrvalý stav, jako dlouhá zima bez známek jara.

Nebyla jediná, kdo se necítil dobře. Když teď byla družina z Osvoboditelovy Kotliny nucena trpně čekat, až se bude moci touto snídaní zdvořile rozloučit a konečně se připojit ke karavaně a vydat se na dlouhou cestu domů, napětí by se dalo krájet. Zrovna před chvílí její otec Erny vstal a rychle odkráčel na záchod, za poslední hodinu už posedmé, a vzteky zbrunátněl, když ho její matka za to hubovala.

„To není normální, Erny, ucrnknout tu a tam kapku. Měl by ses nechat od Leeshi prohlédnout.“ Elona byla sice na protější straně místnosti, ale když se rodily bolesti hlavy, tak by Leeshin čich zahanbil i vlka. Zachytila vůni matčina parfému a udělalo se jí špatně. Tlak v lebce zesílil.

Jako všichni ostatní, i drvoštěpové předstírali, že nic neslyšeli. Wonda, která se sama ustanovila Leeshinou osobní strážkyní, se nějak poskládala do křesílka příliš malého na její mohutnou postavu, na obrovském chraněném luku povolila tětivu, společně s toulcem šípů si ho pověsila na opěradlo, a těžký tesák si nechala za pasem.

Wondě Drvoštěpově, dost velké na to, aby složila na zem i statného chlapa, bylo teprve šestnáct, a když ji něco popouzelo, jako právě teď, kolébala se pomalu dopředu dozadu a prsty si přejížděla po démonských jizvách na obličeji.

Jediný, kdo v místnosti postavou odpovídal Wondiným měřítkům – i když příbuzní byli jen vzdáleně – byl Gared Drvoštěp se svými necelými sedmi stopami na výšku a tělem samý sval. Protože tu nebylo nic, co by mohl zabít, a on se tím pádem nudil, tak zkoušel vyřezat dřevěného koně, jenže jeho mohutné ruce byly sice vynikající na uškrcení a skolení větrného démona, ale na tak jemnou práci se nehodily. Moc tlačil a zrovna nabyl dojmu, že mu nůž snad už posté sjel a řízl ho do ruky.

„Do Jádra s tím!“ Strčil si krvácející palec do pusy a užuž by s tím kusem dřeva praštil, ale Leesha na něj povytáhla obočí a Gared se ovládl. Ihned toho gesta zalitovala – byť bylo jen letmé, oko okamžitě zachvátila ostrá, bodavá bolest.

Rojer se obrátil k ní. „Chodit nemůžu, na housle hrát nemůžu. Co teda můžu, Výsosti?“ Všichni vzhlédli. Leesha nebyla zrovna proslulá tím, že by si nechala takový tón líbit, ani když byla v nejlepším rozmaru.

Ale hádka byla to poslední, co by Leeshe v tu chvíli ještě scházelo. Pořád tu byla naděje, že záchvat bolesti sám odezní, a každé ostré slovo snižovalo její naděje na polovinu. Vzala si dávku prášku proti bolesti hlavy a zapila ho douškem vody z cestovní láhve. Voda zašplouchala v prázdném žaludku, ten se začal kroutit hlady a Leeshe se udělalo špatně. Jídlo sice bylo to poslední, po čem teď toužila, ale jestli se brzy nenají, bude to všechno ještě horší.

V duchu se proklínala, že si nezašla na čaj a sladké pečivo, které toho rána podávaly Abbanovy manželky v Zrcadlovém paláci, ale zrovna si vyčistila zuby a chtěla mít svěží dech, až se bude loučit s Ahmannem. Pozval ji přece na snídani, poslední jídlo, než se vydají na dlouhou cestu. A teď už stálo slunce hodně vysoko.

Holka pitomá, slyšela v duchu Brunu, příště s sebou nos mátový lístek na žvýkání. Leesha věděla, že duch její staré učitelky má pravdu. Prohledávala kapsáře u zástěry, jestli tam nenajde něco k jídlu, ale kromě tisíc a jedné medicíny, které by mohla obratem vytáhnout, neměla ani ořech.

Rojer ji pořád zlostně propaloval očima a Leesha potlačovala touhu ho seřvat. „Promiň, Rojere, ale jsem stejně otrávená jako ty. Jak to tak vypadá, bude po poledni, než vyrazíme na cestu.“

„Jestli nás vůbec nechají odejít,“ utrousil Rojer. „Každou minutou čekání ve mně sílí jistota, že do slunce západu skončím v žaláři a moje koule na řeznickém špalku.“

Rojer měl k obavám dobrý důvod. Ahmann poslal před pár týdny Rojerovi svou nejstarší dceru Amanvu – již plnoprávnou damu’ting – a svou neteř Sikvu jako případné nevěsty. Z těch dvou – které ostatně vybrala Inevera – se vyklubali špehové; předstíraly, že neumí thesky, zatímco ve skutečnosti mluvily thesky plynně, a když Leesha začala ohrožovat zavedené poměry v Everamově Štědrotě, pokusily se ji otrávit.

Jenže Rojer se jimi k velkému Leeshinu trápení nechal svést, podlehl Amanvinu ponoukání a skončil se Sikvou v posteli. Od té noci byl jako na trní a pořád čekal, kdy si pro něj přijdou Osvoboditelovi kopiníci a seberou ho za zneuctění dívek, neboť ani předem, ba dokonce ani potom neodsouhlasil, že si je vezme.

„Asi ses měl trochu víc ovládat,“ poznamenala.

„To říká ta pravá,“ odsekl Rojer.

„A to má zase znamenat co?“ opáčila Leesha.

Rojer nasadil tak směšně nevěřícný výraz, že by se Leesha snad rozesmála, nebýt bičujících slov, která následovala. „To si doopravdy myslíš, že v této místnosti, v tomto paláci, ba dokonce v tomto městě není člověka, který by nevěděl, že šoustáš s Ahmannem Jardirem?“

Leesha zavřela oči a zhluboka se nadechla. „Moje vztahy s Ahmannem jsou chladná, rozumová úvaha a já jsem předem zvážila všechny možnosti. Tvoje úvahy se řídily výhradně tvým ptákem.“

„Úvaha?“ Rojer se rozchechtal. „Já jsem vyrůstal v bordelu, Leesho, a o tomhle uvažování vím všechno.“

„Tak to by snad stačilo, Rojere!“ vzplanula Leesha. V lebce se zrodila jasná, ostrá bolest a dala jí sílu vstát.

Ale Rojer odmítal ustoupit. „Nebo co? Už mě to tvoje svatouškovství unavuje, Leesho. Ty nejsi žádná angierská vévodkyně matka. Já nemusím skákat, jak ty pískáš, a ještě se přitom tvářit, že jsi lepší než já, když se sama kurvíš s tím démonem z pouště.“

Gared vyskočil a namířil na Rojera svůj řezbářský nůž. „Takhle s Leeshou mluvit nebudeš, Rojere. Tetovaný říkal, abychom tě chránili, ale já ti vydrhnu pusu mýdlem, jestli to řekneš ještě jednou.“

V Rojerově ruce se zničehonic objevil vrhací nůž. „Zkus to, ty balíku venkovský, a dostaneš nožem do oka.“

Gared zesinal a na obličej se mu vplížil vzteklý dravčí výraz. Wonda vmžiku napjala luk, nasadila šíp a vyčkávala. „Jestli ten nůž hodíš, tak…“

„Přestaňte, všichni!“ zařvala Leesha. „Wondo, odlož luk. Garede, sedni si.“ Bleskurychle se obrátila k Rojerovi. „A ty si dávej pozor na ty svoje nafoukané manýry a pamatuj, že mé ‚kurvení‘ může být jediným důvodem, proč ti koule ještě zůstaly!“

„Leesho Papírova!“ zaburácel Erny a všechny zraky se obrátily k němu. Ernymu táhlo na šedesát, byl o hodně starší než jeho žena, ale vypadal ještě starší. Byl hubený a na hlavě mu zůstalo jen pár chomáčů šedin. Nosil tenké brýle a byl skoro průsvitně bledý. Ještě před chvílí tu seděl se sklopenou hlavou a trpně snášel Elonino neustálé popichování, ale teď se zpříma, zostra podíval Leeshe do očí. „Takhle jsem tě vychovával? Vyžaduj úctu, která ti náleží, ale také cti ostatní a mluv s nimi slušně.“

Leesha ztuhla a bolesti hlavy byly na okamžik zapomenuty. Otec nemluvil často, a takto ostře ještě méně, ale když už promluvil, nedalo se než neposlechnout, protože měl pravdu.

„Promiň, Rojere,“ řekla. „Žaludek se mi kroutí hlady, hlava mi může prasknout a ujely mi nervy. Ty dívky ti poslali především proto, protože si myslí, že by tvůj talent okouzlit démony mohl přejít na tvé syny. Kdyby tě zabili nebo vykleštili, tak by tato možnost padla. Kdybys byl jen tak nějaký chaffit nebo chin z ulice, kterého by nachytali v posteli s Osvoboditelovou neteří, aniž je s ní sezdaný, asi by sis měl dělat starosti. Ale z toho poprasku, jaký nadělala Inevera kolem toho, že Sikva už není panna, můžeme podle mne směle usuzovat, že to měly celé naplánované už od začátku.“

Rojer podezíravě naklonil hlavu. „Jako nějakou past?“

Leesha se chabě usmála. „Do které jsi okamžitě padl. Otázkou je, co se stane teď, když už past sklapla.“

Elona si odfrkla. „Možná tě na zbytek života zamknou v harému, abys jim plodil a vychovával armádu mrňavých houslových čarodějů.“

Gared zahýkal smíchy a obrovskou prackou se plácal do kolena. „Pořád lepší než štípat celý den dříví, že jo?“

Rojer jeho nadšení zjevně nesdílel; zbledl, začal znovu přecházet sem a tam a občas se podrbal na hrudi, kde měl pod košilí bezpečně schovaný svůj rodinný medailon.

„Proč nikdo nechce vidět řešení, které je nasnadě?“ ozvala se Elona. „Hlupáci jste oba, ty i moje dcera. Prostě si je vezmi, ty moulo.“

„I kdybych nakrásně chtěl,“ odpověděl Rojer, „budou čekat věno, které je jich hodno. Já jim nemám co nabídnout.“

„Jediné, co od tebe chtějí, je tvoje semeno,“ popadla do hrsti látku v klíně svých jezdeckých šatů a významně s ní zatřásla. „Ty máš moc, o níž jsme slýchali snad jen v příbězích o Jaku Šupináři, a oni chtějí vědět, jestli ji dokážeš zasít. Přesně tolik ti řekl Jardir svou nabídkou, že ti najde nevěsty. A co my víme? Možná má pravdu a v tvém rodě opravdu je něco, co ti umožňuje očarovat démony. Nezaškodí to vyzkoušet.“

„Přece nemůžu…“ nadechl se Rojer.

Ale Elona se nedala obměkčit a zaječela tak, že to Leeshiny bolesti hlavy ještě vybičovalo. „Co nemůžeš? Přijmout tu nejlepší nabídku ke sňatku, o jaké kdy kdo slyšel? Jardir je bohatý a mocný až k nevíře. Stačí, když si na deset minut soukromě posedíš se mnou, s Ineverou a s oběma dívkami a neřekneš ani slovo, a můžeš to všechno mít. Pozemky. Postavení. Sedláky, jimž budeš vládnout a kteří ti budou odvádět daně. Více zlata než mají milnské doly.“

„Nakradeného zlata,“ podotkla Leesha. „Ukradené lidi. Ukradené pozemky.“

Nad tím Elona jen mávla rukou. „V důsledku je ukradené vždycky všechno, území ze všeho nejvíc. A ti lidé, kterým to sebrali, to každopádně stejně zpátky nedostanou, a Rojer bude lepším pánem než nějací Krasijci.“

Obrátila se zpátky k Rojerovi. „A nezapomínejme na každodenní postelová práva na dvě nádherné ženy. Stvořiteli! Vždyť ony by ti dokonce pomohly vybrat další! Myslíš, že takové nabídky přicházejí každý den? Věř mi, chlapče,“ krátce střelila očima po Ernym, „nepřicházejí.“

„Já…“ začal Rojer.

Elona se na něj výhrůžně zašklebila a přetrhla mu řeč. „Nebo jsi spíš na chlapce? Jo, to by mohl být důvod, proč běháš za mou nedosažitelnou dcerou, místo abys vyhověl mnohem ochotnějším děvčatům. Není žádná hanba chtít tu a tam ohnout muže, ale i tak bys mohl těm holkám vyhovět a udělat jim pár fakanů. Stačí, když zavřeš oči a budeš si přitom představovat Gareda.“

„To snad ne!“ zaječel Gared.

„Nejsem na chlapečky!“ odsekl Rojer.

Leesha se předklonila a mnula si spánky. „Jestli se brzy nenajím, začnu řvát.“

„Šarúmové snídají později,“ ozvalo se, Leesha se obrátila a zjistila, že ve dveřích stojí Abban. „Potřebují se po celonočním pobíjení démonů vyspat. Ale neboj se nic, zakrátko tě již doprovodím k Osvoboditeli.“

Zatímco se k ní tlustý chaffit belhal o své berli s velbloudí hlavou, Leesha přemítala, kolik toho asi slyšel. Wonda se napjala, když sáhl do kaftanu, ale Abban se jí zdvořile poklonil, ruku vytáhl a ukázal jí, že v ní drží jen zralé červené jablko. V tu chvíli Leesha věděla, že slyšel všechno. Nedala by ani zlámanou grešli za to, že Abban celé to zpoždění obratně zosnoval sám, jen aby měl šanci je poslouchat.

„Díky.“ Vzala si jablko a okamžitě se do něj zakousla. První lahodné svěží křupnutí jí bylo lékem víc než cokoli, co by našla ve svých bylinných kapsářích. Stejně jako čich, i chuť a hmat byly při záchvatu bystřejší a Leesha s úlevou zavřela oči a vychutnávala si každé sousto.

„Pamatuj, mistryně,“ řekl Abban tiše, aby ho ostatní neslyšeli, „že ty jsi možná tvorem rozumových úvah, ale Ahmann je otrokem vášní. Pudově odlišuje správné od špatného a jedná bez okolků a bez ohledů. Domnívám se, že mu tato schopnost dobře slouží jako válečníkovi a vůdci mužů.“

„A co z toho?“ zeptala se Leesha.

„Znamená to, že Osvoboditel věří, že ti osud předurčil, aby sis ho jednoho dne vzala. Že je to Everamova vůle. Dnes tě možná nechá jít, ale nikdy tě nepřestane pronásledovat.“

„A pokud jde o tebe, žonglére,“ pokračoval už hlasitěji Abban a belhal se k Rojerovi, „dělal bych si menší starosti s Osvoboditelem a Damajou a větší s Hasikem. Jestli ten zjistí, žes mu líhal s dcerou, aniž by sis ji počestně vzal, bude to považovat za znásilnění. A jakmile Ahmann na chvilku odvrátí zrak, splatí ti to desetinásobně a tvé nožíky ho nezbrzdí o nic víc než hedvábné šátky.“

Rojerovi spadla brada a znovu sevřel svůj medailonek. „Hasik je Sikvin otec?“ Jardirova surového, mohutného osobního strážce znali dobře všichni.

„Pokud to ovšem Hasik zjistí, Rojere,“ zasáhla Leesha, „a on to nezjistí. Nenech se Abbanem strašit.“

Chaffit bezmocně pokrčil rameny. „Říkám jen pravdu, mistryně,“ uklonil se. „Možnosti, s nimiž je z rozumových důvodů dobré počítat.“

„Tak je tedy řekni všechny.“ Leesha se znovu zakousla do jablka. Už se blížila k jádřinci, který ohryže až na semínka a stopku. „Oba víme, že ani Sikva, ani Inevera nemají zájem to někomu vykládat. Evejský zákon ženám zakazuje svědčit ve věci znásilnění. Ahmann by musel dát přednost Rojerově výpovědi, a i kdyby to neudělal, stejně by to přiznání znamenalo i Sikvinu smrt.“

„Čestné slovo?“ užasl Rojer.

„Hnus, ale je to pravda,“ odpověděla Leesha.

„Když jde o Osvoboditelovu rodinu, dokáže být evejský zákon velmi pružný, mistryně,“ pokračoval Abban. „Odmítnout tu dívku jako nehodnou sňatku by se považovalo za urážku.“

„Čili Hasik mě zabije, jestli tu nabídku nepřijmu,“ zamumlal Rojer, jako by zkoušel, jak ta slova chutnají.

„Znásilní a zabije, ano,“ souhlasil Abban.

„Znásilní a zabije,“ opakoval tupě Rojer.

„Pche, vždyť není větší než Wonda,“ prohlásil Gared a Rojerovi přistála na rameni jeho obrovská tlapa. „Žádné strachy, já ti ublížit nenechám, i když se chováš jako vůl.“

Rojer byl o půldruhé stopy menší než Gared, ale stejně to vypadalo, že se na něj dívá svrchu. „Nevytahuj se, Garede. Ty jsi sice zvyklý být tou největší štikou v rybníce, jenže ve skutečnosti by tě Hasik složil na zem za pár vteřin.“

„A ještě by tě před ostatními šarúmy znásilnil, aby tě přede všemi zostudil,“ souhlasil Abban. „Tím on je proslulý.“

„Ty tlusťochu mrňavý…“ vrhl se Gared chaffitovi po krku, ale Abban hladce přešlápl na zdravou končetinu, uhnul obrovitému drvoštěpovi z cesty a vzápětí ho hezky zostra praštil svou velbloudí berlou zezadu do nohy.

Gared zařval bolestí, klesl na koleno, ale paličatě se obrátil, že hmátne chaffitovi po krku znovu, a vzápětí strnul, když zjistil, že mu berla míří přímo na krk a z konce trčí tenký nůž.

„Ah,“ zamručel Abban, zvedl čepel Garedovi do vousů a přinutil ho polknout. „V šaraji jsem sice nebyl, co mi začaly rašit vousy, ale i tak si pořád pamatuji ze šarusahku dost na to, abych dokázal nějakého nejapného nekňubu složit na zem, a mám i své finty, jak ho na zemi udržet.“

Ustoupil a čepel hladce, s tichým cvaknutím zmizela v berli. „Takže mě dobře poslouchej, když ti nabízím moudrou radu. Když přijde Hasik do mého domu bez Ahmanna, který by ho krotil, pokloním se a klidím se mu z cesty bez ohledu na to, co nebo koho chce. Je to zabiják všech zabijáků, a že jsem jich viděl hodně. Uč se od kaprála Kavala a možná se mu jednoho dne vyrovnáš, ale ten den ještě nepřišel.“

Podíval se na Rojera. „A ty se uč od mistryně Leeshi. Jestli ty dívky nechceš, otálej.“

„Jak?“ podivil se Rojer.

Abban pokrčil rameny. „Řekněme, že u vás je zvykem se… zasnoubit, říkáte?“

„Zasnoubit,“ souhlasil Rojer.

„Řekněme, že u vás je zvykem být rok zasnoubení nebo že musíš nejdříve složit nějaké velké hudební dílo, abys tomu dni požehnal. Řekněme, že se neoženíš, dokud se nenaučíš krasijsky nebo před prvním jarním dnem. Nezáleží na tom, co řekneš, synu Jessumovu, jen na tom, aby sis před mým pánem i oběma dívkami zachránil čest a získal čas dostat se odtud co nejdál.“

S Rojerem v čele následovali Kotliňané Abbana do Jardirovy obrovské hodovny. Vysokými okny proudilo dovnitř slunce a zalévalo mramorovou síň světlem. Hlavní část zaplnila spousta dlouhých nízkých stolů obklopených polštáři, na nichž se zkříženýma nohama seděly stovky šarúmů – jednak Osvoboditelovi kopiníci, výkvět jeho bojovníků, a jednak osobní strážci Damaji. Kopí a štíty si odložili na dosah a hladově do sebe házeli chléb, kuskus a rožněné maso, které jim na nádherně malované kamenině roznášeli chlapci odění jen v bílých bidech.

Rojer navenek nehnul ani brvou a kráčel nenuceně, jako by šel rozkvetlou loukou, ale když míjel válečníky, srdce měl až v krku. Z hodovní síně nebylo úniku, žádný kouřový trik ani housle by jim nepomohly potají se proplížit kolem tolika lidí. Odejdou jen s Jardirovým svolením, nebo neodejdou vůbec.

Abban je provedl mezi válečníky ke schodům na stupínek, kde kromě Damaji a Jardirových synů a dědiců seděli další vysocí duchovní hodnostáři. Na zemi ležel silný koberec, zdi zateplily tapisérie. Sedělo se na hedvábných poduškách a jedlo se vybraně ze stříbra. Podnosy přetékající lahůdkami roznášely ženy oděné od hlavy po paty v černé.

Duchovní záštiplně sledovali, jak Kotliňané procházejí mezi stolovníky a stoupají nad ně na další stupínek. Rojer ani nemrkl a jeho nenucený krok se rovněž nezměnil, ale hruď se mu svírala, jako by mu někdo pomalu vymačkával vzduch z plic. Znal bojové umění duchovních a dobře věděl, že i s holýma rukama jsou vražednější než drvoštěp se sekerou.

Na dalším a nejmenším stupínku – i když to byl pořád obrovský prostor bohatě vybavený silnými koberci a pozlaceným mramorem – seděl u svého stolu Jardir. Podušky byly vyšívané zlatem, zlaté byly i mísy, džbánky a talíře posázené démanty a obsluhovaly tu Jardirovy vlastní ženy, mnohé s dama’tingským černým závojem. Rojerovi se sevřel žaludek při představě, že jí u stolu, kde jsou téměř všechny jídlonošky odbornicemi na jedy. Všechny byly zahalené od hlavy po paty, ale Rojer mezi nimi stejně zahlédl Amanvu a Sikvu; jejich postavy a půvabné pohyby se mu navždy vryly do paměti.

Jardir seděl v čele stolu a Inevera po jeho pravici. Damaja byla jako vždy oděná v mámivě průsvitném hedvábí, které přitahovalo zrak, a přesto slibovalo bolestivou smrt každému muži, jehož pohled by na něm prodléval příliš dlouho. Na dolním konci stolu seděli damaji Ašán a Aleverak, jejich dědicové Asukadži a Madži, Jardirův prvorozený Jayan a druhorozený Asome, kai’šarúm Šandžat a samozřejmě Hasik.

Navzdory očividné marnosti pocítil Rojer naléhavou touhu spasit život útěkem. Nenápadně zajel prstem mezi knoflíky své strakaté košile a dotkl se chladného kovového medailonku. Napětí povolilo.

Ten medailon, to bylo nejvyšší vyznamenání za statečnost a dostal ho od vévody angierského Rojerův mistr Arrick Libohlas za to, že předhodil Rojera a jeho matku jadrncům a později o tomto činu lhal. Tohle nedokázal strávit dokonce ani Arrick, a když ho později z vévodského paláce vyhnali a on se musel sbalit, tak tam medailon nechal, přestože si odtamtud jinak odnesl všechno, co nebylo přibité.

Ale i když ho té dávné noci Arrick opustil, ostatní bojovali statečně. Posel Geral hodil matce štít a spolu s Rojerovým otcem vlastními těly bránili matku a dítě před démony, kteří se dovnitř valili vyraženými dveřmi. Zemřeli, stejně jako o mnoho let později Arrick, aby Rojer přežil.

Leesha vyryla Rojerovi na tu medaili za udatnost jména všech, kteří za Rojera položili život, a tak se z něj stal jeho talisman. Ve strastiplných chvílích mu dával pocit jistoty, ale zároveň mu trvale připomínal, že dny, které mu na tomto světě zbývají, vykoupili životem všichni, kdo se kdy o něj starali. Rád by věřil, že je na něm něco zvláštního, něco, co stálo za záchranu, ale popravdě nikdy neviděl moc důkazů, že by tomu tak opravdu bylo.

Leesha se posadila na podušku po Jardirově levici, vedle ní Rojer, pak následovala Elona, Erny, Gared a Wonda. Abban zaujal své obvyklé místo vkleče za Jardirem, kde byl téměř neviditelný.

Sikva před Rojera okamžitě postavila maličký šálek silné kávy, a když zachytil její pohled, mávla na něj svými hustými černými řasami. Nikdo jiný si toho vřelého, lišáckého mrknutí, které Rojera maličko rozechvělo, nevšiml, nicméně Rojer sám si taková gesta nacvičoval před zrcadlem tolikrát, že ho něco takového nemohlo obelstít. Amanva se Sikvou ho možná měly rády a chtěly si ho vzít, ale nemilovaly ho. Neznaly ho natolik dobře, aby to byla opravdová láska, i kdyby tomu samy věřily.

Ani Rojer nemiloval je. Byly oslnivě krásné, ale pod tou nádhernou slupkou pro něj stále byly záhadou.

Ale bylo tam něco…

V myšlenkách se často vracíval zpátky k té noci, kdy ho svedly, ale nebyly to milostné hrátky, na co vzpomínal. Alespoň ne moc často. Byla to Píseň Ubývání, kterou mu zpívaly dvojhlasně. Z jejich hlasů čišela síla, a Rojer, vychovaný snad největším zpěvákem své doby, dobře věděl, jak je taková síla vzácná a mocná.

Inevera s Elonou dělaly, co mohly, aby Rojera dotlačily do sňatku. Abban mu radil, aby se svatbou otálel. Leesha, která sama poskakovala, jak Abban pískal, po něm zjevně chtěla, aby jim dal rovnou košem.

Patrně vůbec nikoho nezajímalo, co chce Rojer sám.

Snídaně se vlekla celou věčnost – nekonečné modlitby, zdvořilosti, chabě zastíraná nedůvěra. K očividné nelibosti krasijských spolustolovníků věnoval Ahmann většinu pozornosti Leeshe. Hádali se, kolik šarúmů je bude doprovázet zpátky do Kotliny.

„Dohodli jsme se na deseti,“ prohlásila Leesha, „a ani jeden navíc. A Gared mi říkal, že v karavaně jich je skoro třicet.“

„Dohodli jsme se na deseti dal’šarúmech výhradně na vaši ochranu,“ namítl Jardir. „Ale vy potřebujete ještě pacholky k povozům, které povezou mé dary kotlinskému kmeni, lovce, abyste měli co jíst, čeledíny k tažným zvířatům, děvečky na vaření a praní. Ti nezvednou kopí, dokud nebude nouze nejvyšší.“

„Copak tuhle práci u vás nedělají obvykle ženy?“ opáčila Leesha. „Tak ať si s sebou těch deset válečníků vezme ženy a děti.“ Neřekla jako rukojmí, ale Rojer to v jejím tónu slyšel.

„Těch deset na vaši ochranu stejně nestačí,“ nevzdal se Jardir, „Mí zvědi mi řekli, že na cestách do Kotliny je plno chinských lupičů.“

„Nikoli chinských,“ opravila ho Leesha.

„Eh?“ opáčil Jardir.

Opatrně, pomyslel si Rojer.

„Učil jsi mě, že chin znamená ‚cizinec‘,“ pokračovala Leesha. „Tihle lidé žijí tam, kde se narodili, nebo kam je vyhnala tvoje armáda. To vy jste tu chinové.“ Mezi Krasijci se zvedl zlostný šum. Tady, v Everamově Štědrotě, měl Jardir svrchovanou moc a sebemenší jeho rozmar byl zákonem. Jeho výnosy mohly zrušit – a často i rušily – zákony, které zde platily tisíce let. Nikdo, a už vůbec ne žena, a k tomu cizinka, by se neodvažoval mluvit s ním před celým dvorem takhle troufale.

Jardir vztyčil prst a všichni ztichli. „Šalebná slova, která cestu bezpečnější neudělají. Dvacet válečníků. Deset cha’šarúmů a deset dal, včetně kaprála Kavala, který zároveň bude pokračovat s výcvikem vašich válečníků, a navrch můj pozorovatel Kolíf. Všichni si s sebou vezmou své první manželky a jedno dítě své krve.“

„Půlka budou dívky,“ prohlásila Leesha, „a nikdo dost starý na Hannu Paš. Já nechci dvacet kluků vytažených ze šaraje den předtím, než by odložili bido.“

Jardir se usmál a lusknul prstem přes rameno. „Abbane, zařiď to.“

Abban se dotkl čelem podlahy. „Jistě, Osvoboditeli.“

„Dvacet jedna,“ zasáhla Inevera. „Posvátné číslo. Amanva je dama’ting a musí mít osobního eunušského strážce. Pošlu s ní Enkida.“

„Souhlasím,“ řekl Jardir.

„To není…“ začala Leesha, ale Jardir ji zarazil.

„Má dcera musí mít ochranu, Leesho Papírova. Myslím, že tvůj ctěný otec,“ ukázal na Ernyho, „souhlasí, že o tom není sporu?“

Leesha se na něj podívala, ale Erny jí věnoval jen přísný pohled. „Má pravdu, Leesho, a ty to víš.“

„Snad,“ řekla Leesha. „Pokud ovšem s námi pojede. Na tomhle jsme se nedohodli.“

Inevera si dala doušek vody a usmála se na ni přes zlatý pohár. „To je jen další věc, dcero Ernyho, o které ty rozhodovat nebudeš.“

Všechny oči se obrátily k Rojerovi a jemu se sevřely útroby. V duchu se upnul na medailon, který ho tížil na hrudi, a zhluboka se nadechl. Pak sáhl do svého pestrobarevného pytle zázraků a vytáhl pouzdro s houslemi.

„Veliký Šar’damo Ka,“ řekl. „Nacvičoval jsem si nápěv, který mne naučila tvá dcera a její komorná. Píseň Ubývání. Říkal jsi, že hudba ke chvále Everamově je na tvém dvoře vítaná. Mohu ti ji zahrát?“

Kolem stolu se objevily překvapené pohledy nad takovými vytáčkami, ale Jardir nad tím jen mávl rukou a přikývl. „Jistěže, synu Jessumovu. Bude nám ctí.“

Rojer otevřel pouzdro a vyndal starobylé housle, které mu dal Tetovaný, pečlivě ochraňovanou památku na starý svět. Struny byly nové, ale lakované dřevo bylo dosud silné a zvučností překonávalo jakýkoli jiný nástroj, který kdy Rojer držel v ruce. Rozpačitě zaváhal, pak vzhlédl, jako by ho právě něco napadlo. „Bylo by vhodné požádat Amanvu a Sikvu, aby k houslím přidaly své hlasy?“

„Píseň Ubývání je velebná,“ řekl Jardir a pokynul dívkám. Tiše se slétly k Rojerovi jako ptáci na sokolníkovo zápěstí a klekly si na podušky za něj.

Ještěže na ně nevidím, pomyslel si Rojer. Nemůžu si dovolit žádné rozptylování. Ne tady a ne teď.

Vzal do zmrzačené ruky smyčec z jemných koňských žíní, zavřel oči, odřízl se od chuti krasijské kávy v ústech, od vůně jídla ve chřípí, od všeobecného hodovního šumu v uších. Soustředil se, dokud nebylo na světě nic než housle v rukou, a pak začal hrát.

Začal pomalu, dlouho kroužil kolem předehry. Zpočátku něžně, ale postupně podsouval do nápěvu víc a víc očekávané melodie a nechával ji sílit, až zaplnila Jardirův stupínek, přelila se přes damajský stupínek a nakonec se rozlila do celé síně. Rojer si matně uvědomoval mlčenlivé ticho, které padlo na dav, ale pro něj to nemělo význam. Záleželo jen na hudbě.

Když byl nápěv úplný, nechal Rojer housle zase ztišit a začal píseň nanovo. Nedal žádné znamení, ani neklepl smyčcem, jak by asi udělal na své učednice, nicméně Amanva a Sikva se k němu napodruhé okamžitě připojily, přidaly k Rojerovým houslím tiché brumendo a on dál budoval složitý celek, znovu ho dovedl k předešlé hlasitosti a ještě přidával.

Ach, ty plíce, pomyslel si, když vzduch rozechvěla síla jejich hlasů. Cítil tuhnutí v rozkroku, ale ignoroval to stejně jako všechno ostatní, co by ho rozptylovalo. Dobré dílo může mít i tento účinek. Naštěstí nosí žongléři volné kalhoty.

Když se nápěv znovu plně rozvinul, začaly ženy zpívat. Slova dosud přesahovala Rojerovy velmi omezené znalosti krasijštiny, ale i tak byla krásná – truchlivá, s varovným odstínem. Amanva a Sikva mu vysvětlovaly jejich význam, ale ani přes svou plynulou znalost thesštiny nebyly schopné přeložit mistrovský soulad mezi hudbou a původní krasijskou básní.

A právě to byla výzva, po které Rojer tak prahl. V Písni Ubývání tkvěla moc. Starobylá moc.

Po každé sloce následoval bezeslovný sbor, obracející se na nebesa s úpěnlivou prosbou k Everamovi, aby jim dal v noci sílu. Hlasy Amanvy a Sikvy splynuly tak, že se téměř nedalo rozlišit, kde jeden končí a druhý začíná.

Napoprvé hrál Rojer sbor přesně tak, jak mu ho dívky původně předvedly, ale před koncem druhé sloky začal vplétat novou variaci a zlehka kroužil kolem původního nápěvu. Pro housle to byla drobná změna, ale náročná pro toho, kdo zpíval. Ale dívky bez námahy jeho variaci přejaly a přizpůsobily zpěv jeho hudbě. Při třetím sboru je zavedl ještě dál a vybudoval z hudby něco, co by i jadrnce přikovalo k zemi. Znovu se přizpůsobily tak snadno, jako by s nimi ruku v ruce kráčel růžovou zahradou.

Čtvrtá sloka vypovídala o Alagai Ka, otci démonů, který za novoluní chodívá po zemi. Rojer nevěděl, jestli takový tvor vůbec může být, ale ten démonský princ, který se za novoluní před několika málo dny pokusil zabít Leeshu a Jardira, byl strašlivý ažaž. Hudba nabrala hrozivý spád, a když sloka dospěla k dalšímu sboru, nahradil Rojer nápěv pronikavým kvílením, které rvalo uši a zahnalo by z doslechu i skalního démona.

A znovu se Amanva se Sikvou bez nácviku i bez varování okamžitě přizpůsobily.

Sloku za slokou je Rojer zkoušel, propracovával svou houslovou magii – pokud to byla magie – k plné dokonalosti a zaplavoval hodovní síň svou mocí. Držely s ním krok celou dobu, dokonce i když předvedl zcela nový závěr a nechal hudbu doznít do ticha.

Když v houslích dozněl poslední tón, zvedl Rojer smyčec ze strun a otevřel oči, jako by se probíral z hlubokého spánku. Skutečnost pomalu nabírala obrysy. Všichni, dokonce i Jardir a Inevera, mlčky seděli u stolů a strnule na něj zírali. Rojer zvedl zrak dál, a u stolu o kousek níž uviděl tucty podobně omámených duchovních a stejně tak stovky šarúmů dole v síni.

A pak, jako by mávnutím kouzelného proutku, propukl v hodovně bouřlivý jásot. Šarúmové halekali, ječeli a dupali, až se podlaha otřásala. Duchovní se ovládali víc, ale i tak zněl jejich potlesk jako hromobití. Gared ho plácal po zádech, div mu nevyrazil dech, a Leesha po něm blýskla úsměvem, při němž by se mu dřív zastavilo srdce. Dokonce i Hasik tleskal a dupal a hleděl na svou dceru s očividnou pýchou.

Nicméně Jardir a Inevera byli stále zticha, a tak brzy ztichli i všichni ostatní a zahleděli se na Osvoboditele v očekávání, co k tomu řekne. Démon z pouště se pomalu usmál a pak se ke všeobecnému úžasu Rojerovi hluboce poklonil.

„Everam k tobě promlouvá, synu Jessumovu,“ řekl a tím spustil další kolo halekání a potlesku.

Rojer se na oplátku také poklonil, tak hluboko, jak mu to stůl před ním dovoloval. „Rád bych se oženil s tvou dcerou a neteří, Ahmanne asu Hoškamin am’Jardir am’Kadži.“ Leesha zalapala po dechu a Elona spokojeně zafuněla.

Jardir přikývl a pokynul pravou rukou Ineveře a levou Eloně. „Naše ženy zařídí…“

Ale Rojer zavrtěl hlavou. „Rád bych se s nimi oženil tady a teď. Není nic, o čem by ženy mohly vyjednávat. Já po žádném věnu netoužím, ani ho nepotřebuju, a sám na žádné věno peníze nemám.“

Jardir sepjal prsty a pátravě si Rojera měřil s nečitelným výrazem, na který by byl pyšný i mistr žonglér. Soudě podle toho výrazu mohl zrovna tak dobře nařídit Hasikovi, aby Rojera rozmáčkl jako štěnici, jako tu nabídku přijmout. A jeho strážce vskutku nenápadně spustil ruku ke kopí.

Ale Rojer teď měl na své straně diváky, a tak beze strachu naléhal dál. „A žádné zlato ani šperky beztak nikdy Amanvu ani Sikvu vyvážit nemohou. Ostatně co jiného jsou pro Šar’damu Ka takové věci než tretky? Místo toho přeložím Píseň Ubývání do thesštiny a budu ji hrát svému lidu. Jestli přichází šarak ka, jak říkáš, tak by všichni měli mít na paměti, že novoluní je třeba se obávat.“

„To si myslíš, že prodám svou dceru za píseň?“ ozvala se Inevera.

Rojer se jí poklonil. Věděl, že by z ní měl mít strach, ale právo bylo na jeho straně, a tak se jen usmál. „Omlouvám se, Damajo, ale o tomhle ty rozhodovat nebudeš.“

„Jistě,“ souhlasil Jardir dřív, než stačila Inevera něco odseknout. Navenek na sobě nedala znát, jak ji to pobouřilo, ale chladná vypočítavost v očích děsila víc než vzteklý výbuch.

Rojer se obrátil zpátky k Jardirovi. „Říkáš, že Everam ke mně promlouvá. Nemohu říci, jestli to tak je nebo není, ale pokud je to pravda, tak mi Everam říká, že právě teď zněla na tvém dvoře opravdová magie. Magie starší a hlubší než chranění. A Everam mi říká, že pokud budu tuto magii soustavně pěstovat s tvými dcerami, možná se naučíme zabíjet alagai pouhou písní.“

„Mně říká Everam to samé, synu Jessumovu,“ odpověděl Jardir. „Přijímám.“

Hasik radostí zavýskl tak, že ještě před pár minutami by z toho Rojera zamrazilo v zádech. Zespodu se ozval potlesk a dupot a od celého stolu pršela blahopřání.

„Ty mazaný zjádrasynu,“ zvolal Gared, Rojerovi dopadla na rameno jeho obrovská pracka a zatřásla s ním, až mu zuby zacvakaly. Zdálo se, že dokonce i Ineveru výsledek potěšil, i když Rojer věděl, mu tu urážku hned tak nezapomene. Jediný mrzutý pohled přišel od Elony, která nepochybně v duchu sčítala všechno bohatství, k němuž se Rojer právě obrátil zády.

Ale Rojer neměl majetek v lásce, leda jako prostředek k přežití, a na to už měl zlata dost od Tetovaného. A i bez něj ho nikdy dřív housle nezklamaly, vždycky mu vynesly na plné břicho a místo, kde hlavu složit.

Jardir pokynul Amanvě a dívka předstoupila a poklonila se. „Rojere, synu Jessumovu, odevzdávám se ti sňatkem v souladu s evejskými pokyny tak, jak stanovil Kadži, kopí Everamovo, jenž sedává u Everamova stolu, dokud se znovu nenarodí v časech šaraku ka. Slibuji na svou čest a důstojnost, že ti budu poslušnou a věrnou manželkou.“

Jardir se obrátil k Rojerovi. „Opakuj po mně, synu Jessumovu: Já, Rojer, syn Jessumův, přísahám před Everamem, Stvořitelem všehomíra, a před Šar’damou Ka, že si tě odvedu do svého domova a budu ti dobrým a shovívavým manželem.“

Rojer sáhl pod košili, vytáhl medailon a sevřel ho v pěsti. „Já, Rojer, syn Jessumův, přísahám před Everamem, Stvořitelem všehomíra, a před dušemi svých rodičů, že si tě odvedu do svého domova a budu ti dobrým a shovívavým manželem.“

Nad tou drobnou změnou se zvedlo rozladěné mumlání. Rojer mezi hlasy rozpoznal prastarého damaji Aleveraka, ale Jardir nedal nijak najevo, že by si nějaké změny vůbec všiml, i když Rojer nebyl tak hloupý, aby o tom pochyboval. „Přijímáš mou dceru za svou Dživu Ka?“

„Ano,“ odpověděl Rojer.

Slib se opakoval se Sikvou a pak se k ní Amanva naklonila a sundala jí černý závoj. „Vítej, sestro-manželko, milovaná dživo sen,“ řekla a uvázala jí místo černého závoj z bílého hedvábí.

Hasik vstal a zvedl kopí a štít. V první chvíli byl Rojer přesvědčený, že ho ten obrovitý dal’šarúm chce zabít, ale Hasik místo toho začal bušit kopím o štít a halekat. Všichni přítomní válečníci se okamžitě přidali a hodovní síň se otřásala v základech.

„Alespoň jsi mohl něco říct, Rojere, když už jsi to měl v úmyslu,“ vytkla mu Leesha, když je Abban doprovázel ke karavaně.

„Nebyl jsem rozhodnutý, dokud jsme nedozpívali tu píseň,“ odpověděl Rojer, „ale i kdybych byl, co je ti po tom, koho si vezmu? Nenalhávejme si, že ty by ses se mnou radila, kdybys byla na mém místě.“

Leesha pevně popadla sukně do hrsti. „Mám ti připomenout, že se mě ty dívky pokusily zavraždit?“

„Jo,“ souhlasil Rojer. „Přesto jsi právě ty ošetřovala Amanvu, když jí z protijedu bylo zle, a nabídla jsi jí i Sikvě útočiště.“

„Ty si nic nenalhávej,“ řekla Leesha. „Pořád to jsou Ineveřiny otrokyně.“

Rojer pokrčil rameny. „Možná. Zatím.“

„To si opravdu myslíš, že je dokážeš změnit?“ zeptala se Leesha.

Rojer pokrčila rameny. „To si opravdu myslíš, že ty dokážeš změnit jeho?“ Došli ke karavaně a Rojer, který dostal pro sebe a své manželky bohatě vybavený kočár, rychle zmizel uvnitř.

„Nepodceňuj syna Jessumova,“ řekl Abban Leeshe. „Dnes získal velký vliv.“ Ukázal na ženu s účetní knihou, která stála v čele karavany. „Moje první manželka Šamava. Bude tě doprovázet do Kotliny a osobně vybírala cha’šarúmy, kteří budou řídit povozy a pojedou se svými manželkami a dětmi. Všichni, manželky i manželé, jsou se mnou spřízněni nebo pro mě pracují. Tito ti žádné starosti dělat nebudou.“

„Cha’šarúmové nejsou zrovna ti, kteří by mi dělali starosti,“ posteskla si Leesha.

Abban přikývl. „A v tom jsi moudrá. Do výběru dal’šarúmů jsem samozřejmě neměl co mluvit. Ti se budou hlásit Kavalovi, a i když Ahmann sdělil kaprálovi, že jsi stále jeho vyvolená, a nařídil mu, aby se ti ve všem zodpovídal, předpokládám, že ve skutečnosti budou poslouchat Amanvu.“

„Takže bychom měli jen doufat, že je Rojerova důvěra oprávněná,“ povzdechla si Leesha.

„Jsem zarmoucen, že odcházíš, mistryně,“ řekl Abban. „Naše rozhovory mi budou chybět.“

Rojer zapadl do svatebního kočáru a spokojeně si vydechl. Byla to rizonská práce, krásné dřevo, zlacená malba a kovové pérování, které tlumilo otřesy a drncání na nerovných cestách. Patrně kočár nějakého šlechtice, a to velmi bohatého.

Ale Krasijci už si ho upravili – sedadla vyndali a na podlahu rozložili tlusté barevné koberce a vyšívané hedvábné polštáře. Stěny a strop potáhli sytě rudým a nachovým sametem a od stropu zavěsili dírkované bronzové džbánky s vonnými bylinami. Okénka byla skleněná, ale dala se pootevřít, aby šel dovnitř vzduch, jako třeba teď, a zároveň se daly zatáhnout závěsy kvůli soukromí. Na stěnách visely bronzové a skleněné olejové lampy, které se snadno rozsvěcovaly a zhášely, stačilo pootočit klíčem.

Rojer už zažil bordely hůř vybavené pro milování.

Zdá se, že nechtějí ztrácet čas. Nemohl popřít, že i on byl do milostných hrátek celý žhavý. Sikva už s ním byla, ale odmítla přijmout jeho semeno, dokud nebudou manželé, a Amanva byla ještě panna. Bude k ní muset být něžný.

Vzal si ze svého pytle zázraků tužku a zápisník a pokračoval v poznámkách o Písni Ubývání. Číst uměl docela dobře, i psát zmrzačenou rukou, ale ani psaní ani hudební značky, které ho naučil Arrick, mu nikdy nepřišly tak přirozené jako hraní na housle.

„Ne každému stačí píseň jednou uslyšet, aby ji uměl zahrát,“ huboval ho Arrick, když si Rojer stěžoval na výuku, a zdůraznil poučení pohlavkem. „Jestli chceš píseň prodat, musíš ji umět zaznamenat.“

V tu chvíli Rojer svého mistra nenáviděl, ale teď mu byl za ta ponaučení vděčný. Nápěv i básnickou stopu už měl zapsané. Nějaký čas mu bude trvat, než upraví překlad tak, aby plně vystihl význam, ale cesta do Kotliny jim bude trvat v nejlepším případě dva týdny a on stejně nebude mít co jiného na práci.

Rojer se usmál a pohladil jeden hedvábný polštář. No, skoro nic.

Uslyšel hlasy, vykoukl škvírou mezi závěsy a uviděl, že se ke kočáru blíží Amanva a Sikva s dvojicí bíle oděných damů, podivně vyhlížejícím šarúmem a dvěma dalšími ženami.

Jardirova syna Asoma a synovce Asukadžiho poznal Rojer okamžitě. Ten válečník, to byl určitě Amanvin osobní strážce Enkido. Na sobě měl obvyklou válečnickou čerň, ale na zápěstí a kotnících měl zlaté okovy, které byly patrně svařené na něm a nesundatelné.

Ty druhé dvě ženy nepoznával. Obě na sobě měly černá roucha, ale jedna měla bílý závoj jako Sikva. Druhá obličej zahalený neměla, což znamenalo, že není vdaná ani zasnoubená.

Asome a Amanva šli vepředu a hádali se. Když došli ke kočáru, zastavili se a šeptem, leč drsně si vyměňovali slova, jimž Rojer nerozuměl. Pak se Asome nevlídně zamračil, chytil Amanvu za ramena a třásl s ní. Její údajný strážce se na to jen díval, ale nic neudělal. Žádný div, těžko by se našel vůbec nějaký Krasijec, který by se odvážil udeřit Osvoboditelova syna, natož aby se toho odvážil obyčejný šarúm.

Rojera zamrazilo strachy. Věděl, že Asome by ho klidně zabil. Už viděl damy bojovat – ti nejposlednější z nich by si z jeho hlavy udělali míč. Na druhou stranu se na to nemohl jen tak dívat. Rychle si v duchu prošel rejstřík postav ze svých scének, vybral si tu nejneohroženější a vklouznul do ní jako do pláště.

Když rozkopl dveře od kočáru, všichni leknutím nadskočili.

„Pracky pryč od mé ženy!“ zavrčel tónem Tetovaného, švihl zdravou rukou a rázem v ní držel vrhací nůž.

Asukadži zasyčel a vypadalo to, že po něm užuž skočí, ale Asome pustil Amanvu a rychle ho předešel.

„Omlouvám se, synu Jessumovu,“ řekl, nicméně se nepoklonil. Jeho thesština byla čistá, pouze přízvuk měl stejně silný jako Amanva. „Pouhé sourozenecké neshody. Nemínil jsem nijak znectít váš svatební den.“ Podle hlasu s ním cloumal vztek a jen taktak se ovládal. Zřejmě mu ještě nikdy nikdo nevyhrožoval nožem.

„Máš dost divný způsob, jak to předvádět,“ ozval se Gared, který se jakoby nic vynořil zpoza kočáru. V jedné ruce si nenuceně nesl obrovskou sekeru, pro chraněnou mačetu mu stačilo jen sáhnout. Koutkem oka Rojer zahlédl Wondu, která se s lukem v ruce vynořila na druhé straně. Rojer věděl, že dokáže nasadit šíp a vystřelit, než by člověk mrkl.

Asukadži se přesunul mezi Wondu a Asoma. Čišel z něj chladný klid a Rojer přemítal, jestli by Wonda vypálila dřív, než by dama došel k ní, a i kdyby, tak jestli by vůbec něco zasáhla. Odevšad je sledoval jejich dal’šarúmský doprovod.

Rojer se nepatrně uklonil, spíš jen sklonil hlavu, obratem nechal nůž zmizet a ukázal prázdné ruce. „Je pro mne ctí, bratře, že jsi nám přišel osobně požehnat v náš svatební den a předat mi svou sestru a sestřenku.“

Amanva po něm střelila varovným pohledem. Rojer věděl, že kráčí po tenkém ledě, když mluví tak důvěrným tónem s mužem, který by ho stejně klidně zabil, jako pozdravil, ale teď měl hlavní slovo na scéně on. Dokud zachová zdvořilost, tak se dama neodváží napadnout Osvoboditelova novopečeného zetě na veřejnosti.

„Ovšem,“ souhlasil Asome, i když v jeho hlase nebylo po souhlasu ani stopy. Jeho odvetná poklona měla přesně stejnou hloubku a trvání jako Rojerova. Asukadži udělal to samé. „Požehnání tomuto dni… bratře.“

Asome se podíval na Amanvu a řekl pár slov krasijsky, pak se oba damové na patě obrátili a ke všeobecné úlevě odešli.

„Co říkal?“ zeptal se Rojer.

Amanva váhala a mlčela, dokud se neobrátil a nepodíval se jí do očí. „Říkal, že si o tom promluvíme jindy.“

Rojer přikývl, jako by to nemělo žádný význam. „Potěšilo by mě, ženo, kdybys mi představila zbytek svého doprovodu.“

Amanva se uklonila a pokynula ženám, aby předstoupily. První byla ta v bílém závoji. Zblízka Rojer viděl, že je mladá, snad ne starší než Sikva.

„Moje švagrová a sestřenice Ašia,“ řekla Amanva, „prvorozená dcera damaji Ašána a Osvoboditelovy nejstarší sestry, svaté Imisandre, Dživa Ka mého bratra Asoma.“

Rojer zatajil své překvapení a žena se poklonila. „Požehnáno budiž vašemu svatebnímu dni, synu Jessumovu. Mé srdce se naplnilo radostí, když jsem zjistila, že se moje požehnaná sestřenice vdává za tebe.“ V jejím hlase nebylo nic z Asomova pokrytectví. Dokonce naopak, vypadalo to, že by ho snad i zlíbala.

Obrátil se k druhé mladé ženě. Podle nezahalené tváře se dalo soudit, že je stejného věku jako ostatní.

„Moje sestřenice Šanva,“ řekla Amanva. „Prvorozená dcera kai’šarúma Šandžata, velitele Osvoboditelových kopiníků, a prostřední sestry mého otce, svaté Hošvy.“

„I mé požehnání, synu Jessumovu.“ Šanva se ladně poklonila tak nízko, div se nosem nedotkla země. Rojer znal zkušené tanečníky, kteří by dali cokoli za takovou sílu a ohebnost.

„Všechny čtyři jsme společně od dětství v dama’tingském paláci docházely na výcvik k Enkidovi,“ řekla Amanva a bradou zahrnula do počtu i Sikvu. „Přišly se rozloučit a chtějí s námi pobýt do poslední chvíle, protože se asi nějaký čas neuvidíme.“

Pak Amanva ukázala na Enkida a ten se Rojerovi hluboce poklonil.

„Rojer asu Jessum am’Krčma am’Most,“ sdělil mu Rojer své jméno po krasijsku a napřáhl k němu ruku. Válečník na ni chvíli udiveně zíral, pak sevřel Rojerovi zápěstí. Prsty měl jako ocelové pruty. Neodpověděl.

„Enkido je eunuch, drahý,“ sdělila mu Amanva. „Nemá kopí, takže mne lze během tvé nepřítomnosti bez obav svěřit pod jeho ochranu, a nemá jazyk, aby mohl roznášet klepy.“

„Ty sis od nich nechal useknout svůj strom?!“ vyhrkl otřeseně Gared. Všechny zraky se k němu obrátily a Gared zrudnul. Enkido na něj jen němě, nehybně hleděl.

„Enkido nezná tvůj pohanský jazyk,“ objasnila mu Amanva, „takže ani netuší, jak jsi neomalený.“

Gared zrudl ještě víc, neobratně si zastrčil sekeru zpátky do postroje na zádech a za opakovaného klanění vycouval. „Omlouvám se. Já… jsem…“ Obrátil se a mazal se postarat o svého koně.

Rojer se opět uklonil, čímž se mu podařilo přitáhnout pozornost zpátky k sobě. „Jsem poctěn, že se s námi přišlo rozloučit tolik Osvoboditelových příbuzných. Prosím, nenechte se mou přítomností rušit ve svém loučení. Lučte se, jak dlouho budete chtít.“

A s tím se odebral pryč. Ženy se začaly v slzách objímat a Rojer kývl na oba drvoštěpy. „Dík.“

„Děláme jen svou práci,“ zamručel Gared. „Tetovaný říkal, ať na tebe dohlídnem, a tak to děláme.“

„Ještě že už odjíždíme,“ zamumlala Wonda. „Čím dřív budeme pryč, tím líp.“

„Přesně tak,“ souhlasil Rojer.

„Tak o co vlastně šlo?“ vyjel Rojer na Amanvu, jakmile osaměli v kočáře.

„To byla záležitost mezi…“ začala Amanva.

„Takhle začneme svůj svazek, má Dživo Ka?“ přerušil ji Rojer. „Polopravdami a vytáčkami?“

Amanva se na něj překvapeně podívala, ale rychle oči zase sklopila. „Jistěže máš pravdu, drahý.“ Maličko se zachvěla. „Ty a tví společníci nejste jediní, kdo dychtí opustit Everamovu Štědrotu.“

„Proč se tvůj bratr tak vztekal?“ zeptal se Rojer.

„Asome je přesvědčen, že když po mně matka chtěla, abych se za tebe provdala, měla jsem jí to odmítnout,“ řekla Amanva. „Hádal se s ní a… nedopadlo to dobře.“

„On nechce, aby se váš rod spojil s nějakým Žírňanem?“ dohadoval se Rojer.

Amanva zavrtěla hlavou. „Ne, to vůbec ne. On vidí, jakou mocí vládneš a není slepý k jejímu užitku. Ale náš otec má mnoho dama’tingských dcer, které by podle něj posloužily zrovna tak dobře. Vždycky mě zamýšlel darovat Asukadžimu, přestože bratr nemá právo vyvdávat sestru, dokud je jejich otec naživu.“

„Proč zrovna tebe?“ podivil se Rojer.

„Protože pro Asomova milovaného Asukadžiho není nic dost dobré, takže to musela být jeho nejstarší vlastní sestra,“ odsekla Amanva. „Nemůže svému milenci porodit dítě sám, a tak se snaží o to nejbližší možné řešení, stejně jako Asukadži, který přesvědčil strýce Ašána, aby nabídl mému bratrovi Ašiu. Zatím mne před tím zachránilo jen mé bílé roucho.“ Podívala se na něj. „Mé bílé roucho a pak ty.“

Rojerovi se udělalo špatně. „U nás doma se považuje za… nevhodné oženit se se svou sestřenicí, pokud ovšem nežiješ v nějaké odlehlé vísce, kde si nemůžeš moc vybírat.“

Amanva přikývla. „Ani u mého lidu to není v oblibě, ale Asome je synem Šar’damy Ka a Damaje. Dělá si, co se mu zlíbí. Už teď byla Ašia nucena porodit mu syna, s nímž on a Asukadži zacházejí, jako by byl jejich.“

Rojer se otřásl a úlevou vydechl, když se kočár zakolébal na znamení, že se konečně dávají do pohybu.

„Už na to nemysli, manželi,“ řekla Amanva a vzala ho za pravici, zatímco Sikva si zabrala levici. „Dnes je náš svatební den.“

Kapitola 12

Setnina

333 p. N. Léto

28 jiter před Ubýváním

Zpocený a zadýchaný Abban ležel na přepychových hedvábných prostěradlech v posteli svého pána v Zrcadlovém paláci. Právě v té posteli, kde si Ahmann poprvé vzal mistryni Leeshu, právě v té posteli, kterou na Abbanův návrh vyrvali zpod damaji Ichácha. Dělalo mu dobře užívat si tam vlastní rozkoš a špinit Icháchovo hedvábí, zatímco vůdce chandžínského kmene musel skládat hlavu na nějakém podřadnějším místě.

Šamava už byla na nohou a oblékala si černé roucho. „Vstávej, tlusťochu, už sis ulevil a čas se krátí.“

„Vodu,“ zasténal Abban a posadil se. Šamava šla ke stříbrnému džbánu, který se chladil na stole. Když mu nalévala, stekly po kovu kapky vody připomínající kapky potu, stékající po jeho kůži.

„Jednoho dne ti při tom srdce vypoví službu a vláda nad tvým jměním přejde na mě,“ popíchla ho, nejdřív uhasila svou žízeň, pak nalila znovu a odnesla mu pohár.

Kdyby ho takhle popichovala jakákoli jiná jeho manželka, Abban by na ni osobně vzal hůl, ale pro Šamavu měl jen úsměvy. Jeho Dživa Ka nikdy nebyla tou nejkrásnější z jeho manželek a její plodné roky už také dávno odplynuly, ale byla jediná, s kterou kdy spal z lásky.

„Ty už vládu nad mým jměním máš,“ řekl, vzal si pohár a vyprázdnil ho. Šamava mu začala pomáhat do šatů.

„Možná právě proto mě posíláš pryč,“ poznamenala.

Abban ji volnou rukou pohladil po tváři. Věděl, že ho jen pokouší, ale i tak to pro něj bylo hodně těžké. „Budu proklínat každou minutu našeho odloučení.“ Spiklenecky na ni mrkl. „A nejen proto, že bez tebe budu muset pracovat dvakrát tolik.“

Šamava ho políbila do dlaně. „Třikrát.“

Abban odevzdaně přikývl. „Ale to jen proto, že nikomu jinému nevěřím. My teď potřebujeme urychleně zahájit vlastní jednání s kotlinským kmenem, abychom ochránili své cíle a získali Žírňany na svou stranu, a to i kdyby to zpočátku mělo znamenat červená čísla v účetních knihách. A v tom se na nikoho jiného spolehnout nemohu.“

„To se dřív propadnu do Nie, než budu mít červená čísla,“ zamumlala Šamava. „Získat si důvěru Kotlinských moc času nezabralo a prodali ji lacino. Oni opravdu nedokážou tajit své slabůstky dlouho.“

Byla to vcelku pravda. Když se poprvé vydali do Osvoboditelovy Kotliny, všichni seveřané zpočátku vždycky ztichli, kdykoli se Abban přiblížil; nedůvěřovali nikomu, kdo měl jen o odstín tmavší pleť. Jenže Abban vždycky chodil s dárky. Nic tak troufalého jako zlato a démanty – to by ty lidi urazilo. Ale hedvábná poduška nenuceně nabídnutá, aby člověk ulevil bolavé zadnici po dlouhých dnech na kozlíku? Nějaká ta lichotka, když se to hodí? Cizokrajné koření, aby mělo jídlo v hrnci neobvyklou chuť? A k tomu občas nějaká ta zmínka o Abbanově národě…

Takové věci přijímali seveřané bez nedůvěry a blahopřáli si, když se naučili říkat jeho jazykem „prosím“ a „děkuji“, jako by to byl nějaký hrdinský výkon.

A tak s ním začali mluvit. Zpočátku ostražitě, ale ostražitost postupně polevovala a seveřané nechávali Abbana odvádět rozhovory od počasí k dožínkám a svátkům, svatebním zvyklostem a morálce. Seveřané se tak rádi poslouchali.

Jistě, nebyly to zrovna ty zprávy, které chtěl Ahmann. Osvoboditel chtěl znát velikost a rozmístění vojsk, body vojenského nebo náboženského významu a mapy. Mapy chtěl ze všeho nejvíc. Rizonský poslovský cech spálil své mapy v den, kdy Krasijci zaútočili na Rizon, a ty pitomé šarúmy vůbec nenapadlo, že by jim to měli zarazit. Knihovna vévody Edona byla sice bohatá na mapy týkající se jeho území, ale mapy krajin za jeho hranicemi byly už deset let staré. Mezitím se na severu kvapem rozrůstala Osvoboditelova Kotlina, malé vísky přetékaly uprchlíky a vznikala celá nová osídlení, navíc mnohdy daleko od poselských cest, které Ahmann potřeboval k přesunu svých vojenských sil.

„Krajina se mění,“ poznamenal Ahmann. „Nemůžeme zvítězit, dokud těm změnám neporozumíme.“

Z těch úvah vanul vojenský duch, ale i když byli Kotliňané hodně důvěřiví, zas takoví hlupáci to nebyli, aby prozrazovali zrovna to, co chtěl znát Ahmann. Jenže zatímco Ahmann nad klepy a drby ohrnoval nos, Abban dobře věděl, jaká síla v nich spočívá.

I v planých řečech se dají najít plodné věci, říkával jeho otec Čabin.

Když pak přišli Žírňané do Zrcadlového paláce, dělala Šamava víceméně to samé. Všechny Abbanovy manželky a dcery hovořily thesky, ale na její příkaz předstíraly, že umí jen pár slov, a dělaly z prostých jednání tak složitou posunčinu, že se Kotliňané navzdory jejich trvalé přítomnosti brzy přestali o pracný rozhovor snažit. A tak jim Krasijky mlčky přinášely jídlo, uklízely, převlékaly postele a nosily vodu, jako by byly neviditelné.

Po pár týdnech se Žírňané už neobtěžovali tajit ani své drobné rozmíšky. Ale i když si mysleli, že jsou sami, skoro vždycky se nacházeli poblíž nějakého z mnoha palácových větracích průduchů. A ústřední větrací šachty nechávala Šamava ženy „čistit“ pořád. Abban četl jejich podrobná hlášení, kde se uvádělo vše od osobních zálib po milostné pletky. Některá četl s větším potěšením, jiná mu tolik radosti nedělala.

Teď četl i v seveřanských srdcích jako v rozvinutých svitcích. Poznej, po čem člověk touží, říkával mu otec, a když mu to splníš, můžeš po něm žádat, co budeš chtít.

Kousek po kousku jako po příčlích na žebříku si budoval jejich důvěru. Jejich tajemství si nechával pro sebe a oplátkou nabízel dobré rady. Občas se dokonce tvářil, že doporučuje něco, co neslouží jeho pánovi ku prospěchu. Každé dítě na bazaru vědělo, že něčemu takovému se nedá věřit. Ale na Žírňany to očividně zabíralo vždycky, vždyť i z těch nejlepších by byli hodně mizerní trhovci.

Nejmistrnějšími tahy bylo získat si jejich důvěru poskytnutím nějakého tajemstvíčka o Ineveře a zároveň tím zmařit Damajiny intriky.

Damaja už začínala mít podezření, že v tom má prsty Abban, ale na tom málo záleželo. Abban rozehrával svou hru příliš mazaně na to, aby se mu mohla otevřeně postavit, a navíc běžně využíval jiné, aby ničeho netušíce jednali za něj – včetně Ahmanna samotného. Šar’dama Ka možná na veřejnosti zasypával Abbana nadávkami, ale to, co strpěl jemu, by nikomu jinému neprošlo. Dokonce drsně zatrhl i vlastním synům a nejbližším rádcům snahy sužovat tohoto chaffita nějakými zlomyslnostmi.

Jenže to nestačí. Jestli svou obranu nepropracuje o hodně, hodně líp, tak ho dříve či později nechá Inevera nebo někdo jiný otrávit, případně zabít v posteli.

„Budu o tebe mít strach,“ řekla Šamava, jako by mu četla myšlenky. „O tebe i o zbytek rodiny. Že já musím odjíždět zrovna teď, když musíme opustit Zrcadlový palác.“

„V následujících měsících budeš mít dost svých starostí,“ odpověděl Abban, „a já už se tady po tu dobu o sebe i celou ženskou část rodiny postarám.“

„A co naši synové?“ zeptala se Šamava.

Abban zhluboka vydechl, srovnal si před zrcadlem turban a sáhl pro velbloudí berlu. „To bude horší,“ uznal. „Ale řešme starosti jednu po druhé. Teď musíš stihnout karavanu.“

Když jeho žena a Žírňané konečně odjeli, vydal se Abban o berli zpátky k Ahmannovu paláci. Sídlo vévody Edona bylo sice tou nejpůsobivější a nejlépe hájitelnou stavbou v Everamově Štědrotě, ale ve srovnání s paláci v Pouštním Kopí to byl trpaslík. Jen samotný Abban měl v Krasii větší panství, byť se to jeho tvářilo jako polorozpadlé sklady v chudinské čtvrti. Byl by také od chaffita holý nerozum, předvádět před tamními damy a šarúmy své bohatství.

Po dobytí Rizonu si Damaji a nejmocnější damové zabrali v Everamově Štědrotě všechny největší budovy a šarúmové uchvátili to nejlepší z toho, co zbylo. Na Abbana zůstalo skrovné bydlení v nejchudší a nejhůře přístupné části města, dům tak malý, že tam ani nemohl pořádně ubytovat všechny své manželky, dcery a služebnictvo. I jeho pavilon na Novém Bazaru byl vznešenější.

Zakrátko to Abban vyřešil tak, že celou rodinu i s čeledí dočasně nastěhoval do Zrcadlového paláce a mezitím v tichosti skoupil všechny pozemky v okolí svého nuzného domu. Otroci dřeli ve dne v noci, než potají prorazili po obvodě jeho budoucího panství podzemní chodbu. Tu naplní litým kamenem, čímž založí vnější hradby. Materiál už měl uskladněný. Než si někdo všimne, co se děje, budou hradby stát a on bude bezpečně skryt před slídivými zraky. Ostatně i zvědavé oči by viděly jen hranatou budovu, na níž nic navenek neprozrazovalo, jak skvostně je uvnitř zařízená.

Jenže hradby bez válečníků, kteří by je střežili, nestačí. Abban válečníkem nebyl, ale znal jejich cenu. Svalnatých chinských otroků měl sice habaděj, jenže ti by proti pravým šarúmům neobstáli, a jestli nebude včas připravený, tak mu Damaji zabaví jeho nový palác v okamžiku, kdy bude položena poslední cihla. Na chodbách paláce Šar’damy Ka bylo plno damů a dam’ting, ozbrojených šarúmů, kteří pochodovali sem a tam a střežili každý průchod a dveře, a černě oděných dal’ting, které pobíhaly kolem s podnosy a čistým postíráním. Abban klopil oči k zemi, přeháněl své kulhání a jeho berla pravidelně dopadala na tlustý koberec, jen to dunělo.

Vždycky musíš vypadat slabší, než jsi, učil ho Čabin a Abban si jeho ponaučení bral k srdci. Noha, zchromlá už před desítkami let, ho sice bolela pořád, ale ani způlky tak, jak předváděl dokonce i Ahmannovi. Prostá hůl by mu úplně stačila, ale berla působí mnohem bezmocněji. A svůj cíl to splnilo, skoro všichni před ním raději uhýbali pohledem, aby nebylo vidět, jak jsou z něj znechuceni.

Hasik, který stál před trůnním sálem, metal po kulhajícím Abbanovi nasupené pohledy. Celý Ahmannův nejužší okruh rádců měl pro chaffity jen pohrdání, ale Hasik navíc proslul schopností nenávidět a týrat takovým způsobem, že překonával kohokoli, s kým se kdy Abban setkal. Byl vysoký a svalnatý tak, že by porazil v zápase i severské obry z Osvoboditelovy Kotliny, a když se stal osobním ochráncem Osvoboditele, tak se mu dostalo ještě zvláštního výcviku v šarusahku. Bolest pro Hasika nic neznamenala a báli se ho dokonce i kai’šarúmové, protože Hasikovi nestačilo svého nepřítele jen porazit. Potřeboval ho zmrzačit a ponížit.

Znali se ještě ze šaraje, kde se Abban kamarádil s Ahmannem a Hasik byl Ahmannovým největším protivníkem. Teď byl sice Hasik Ahmannovi bezmezně oddaný, ale jeho zášť vůči Abbanovi naopak ještě vzrostla, a to zejména od té doby, co Abban využíval sebemenší příležitost, aby Hasikovi připomněl, že je jen jeho osobní strážce, zatímco Abbanovým radám Osvoboditel naslouchá.

Když tedy nemohl Hasik napadnout Abbana přímo, vyléval si vztek na Abbanových ženách. Často docházel do jeho pavilonu i k němu domů s nějakou pochůzkou pro Osvoboditele a vždycky si našel čas, aby rozbil něco opravdu cenného nebo znásilnil tu Abbanovu ženu či dceru, která byla zrovna po ruce.

Avšak v Zrcadlovém paláci byly jeho ženy před Hasikem v bezpečí, a protože mu bylo toto potěšení dočasně odepřeno, jeho nenávist se ještě znásobila. Když se k němu teď chaffit blížil, chřípí se Hasikovi rozšířilo jako býkovi a Abban přemítal, jestli se ten válečník vůbec dokáže ovládnout.

„Nestůj tam a otevři ty dveře,“ vyjel na něj úsečně. „Nebo mám Osvoboditeli říct, že jsi mě zdržoval, když jsem přichvátal na jeho pozvání?“

Hasik na něj vytřeštil oči a vypadalo to, že se snad vzteky zalkne. Abban pobaveně sledoval, jak prská, ale nakonec veřeje otevřel.

Ahmann už pro výstrahu potrestal tolik těch, kdo bránili Abbanovi vstoupit, že se toho neodvážil ani Hasik. Oči slibovaly pomstu, když kolem něj Abban procházel, ale chaffit se na oplátku jen usmál.

Když se Abban vbelhal do trůnního sálu, byl kolem Ahmanna chumel damaji a všelikých patolízalů, ale Ahmann je všechny mávnutím ruky propustil. „Nechte nás.“

Muži vrhali na Abbana zlověstné pohledy, ale nikdo se neodvážil neuposlechnout. Ahmann vzal Abbana do menší postranní komnaty. Byl tam velký oválný stůl z tmavého leštěného dřeva, s dvaceti židlemi a trůnem v čele. Za trůnem visela obrovská mapa přes celou zeď a stůl přetékal čerstvými lahůdkami a nápoji.

„Odjela?“ zeptal se Ahmann, když osaměli.

Abban přikývl. „Mistryně Leesha souhlasila, že mi dovolí zřídit u kotlinského kmene obchodní stanici. To usnadní jejich začlenění a nám to umožní navázat na severu cenné styky.“

Ahmann přikývl. „Dobrá práce.“

„Budu potřebovat lidi na ostrahu zásilek jak po cestě, tak ve skladech na stanici,“ pokračoval Abban. „Dřív jsem měl na těžkou práci pacholky. Sice chaffity, ale statné chlapy.“

„Ze všech pacholků jsou teď cha’šarúmové,“ poznamenal Ahmann.

Abban se uklonil. „Vidíš mé obtíže. Žádný dal’šarúm samozřejmě nebude přijímat rozkazy od chaffita, ale kdybys mi dovolil vybrat si pár cha’šarúmů, kteří by mi v tomto směru plně dostačovali, bylo by to nanejvýš uspokojivé řešení.“

Ahmann podezíravě přimhouřil oči. Bezelstný možná byl, ale hloupý ne. „Kolik?“

Abban pokrčil rameny. „Vystačil bych si se stovkou. Maličkost.“

„Žádný válečník, dokonce ani cha’šarúm, není maličkost, Abbane,“ pokáral ho Ahmann.

Abban se uklonil. „Služné jejich rodinám uhradím samozřejmě ze své truhly.“

Ahmann to ještě chvíli zvažoval, pak pokrčil rameny. „Vyber si svou setninu.“

Abban se poklonil tak hluboko, jak mu jen berla dovolovala. „Budu potřebovat kaprála, který by pokračoval s jejich výcvikem.“

Ahmann zavrtěl hlavou. „Toho, příteli, postrádat nemohu.“

Abban se usmál. „Napadlo mne, jestli by třeba mistr Keran…“

Keran býval jedním z Abbanových a Ahmannových kaprálů, když byli ještě v šaraji. Byl to drsný, nenáviděný, prchlivý šarúm, navíc zaníceně pobožný. Pak ho navíc tak zle pokousal polní démon, že byly damy’ting nuceny vzít mu nohu. Kaprál se sice uzdravil, ale jeho pýcha nikoli.

Ahmann se na Abbana překvapen podíval. „Keran? Keran, který mě praštil, protože jsem tě nepředhodil smrti do spárů?“

Abban se poklonil. „Právě ten. Jestliže se sám Osvoboditel rozhodl mě nehodného ušetřit a přišel na to, jak mohu být k užitku, snad bude k užitku i kaprál. Zdá se, že poslední dobou pro něj nastaly zlé časy. Pořád ještě učí v šaraji, ale nie’šarúmové už mu neprokazují takovou úctu jako kdysi.“

Ahmann nevrle zachrčel. „Nie’šarúmové jsou vždycky hloupí, dokud neprojdou první bitvou, ale brzy bude dost bitev pro všechny. Jestli chceš, aby Keran pracoval pro tebe, můžeš ho požádat, ale já mu to nařizovat nebudu.“

Abban se znovu uklonil. „Změnily tvé sliby mistryni kotlinského kmene nějak tvé plány?“

Ahmann zavrtěl hlavou. „Mé sliby nemají na mé plány žádný vliv. Pořád je mou povinností sjednotit lid severských krajů do šaraku ka. Na jaře vytáhneme na Lakton.“

Abban uvážlivě našpulil rty, ale přikývl.

„Ty si myslíš, že je to chyba,“ usoudil Ahmann. „Chtěl bys, abych počkal.“

Abban se poklonil. „Vůbec ne. Bylo mi řečeno, že už jsi dokonce začal povolávat vojsko zpátky do zbraně.“

Ahmann přikývl. „Zabitím toho démonského prince jsme rozlítili samotného Alagai Ka, takže další Ubývání s sebou přinese první nápor šaraku ka. Cítím to v srdci. Musíme se připravit.“

„Jistěže,“ souhlasil Abban. „Ostatně chinové jsou již zkroceni, takže si můžeš dovolit většinu svých válečníků z jejich území odvolat, aniž bys riskoval, že se začnou bouřit. Jejich ženy chodí řádně zahalené, jejich synové byli odvedeni na Hannu Paš a jejich muži jsou zotročeni. Ale bude trvat léta, než budou chlapci dost staří na dal’šarúmskou zkoušku, a jejich otcové, chi’šarúmové, si podle toho, co jsem slyšel, nevedou na výcviku nejlépe.“

Ahmann povytáhl obočí. „Slýcháš toho ze šarúmských pavilonů nějak hodně, chaffite.“

Abban se jen usmál. „Nohu možná zmrzačenou mám, příteli, ale sluch mi stále slouží dobře.“

„Chlapci odvedení na Hannu Paš byli odděleni od svých rodin a jsou dost mladí na to, aby zapomněli na staré mravy,“ mudroval Ahmann. „Z mnohých budou vynikající dal’šarúmové a z několika i cenní damové, které můžeme využít v severských krajích jako misionáře. Nicméně jejich otcové si pamatují příliš mnoho a naučili se příliš málo. Většina z nich nikdy neotevře své srdce poctě, jakou jim nabízíme, když je cvičíme k boji v šaraku ka.“

„Když ty po nich chceš, aby nejdříve bojovali v šaraku slunce proti svým žírňanským bratrům,“ podotkl Abban. „To je těžká věc pro každého muže.“

„Válka za bílého dne byla předpovězena,“ namítl Ahmann. „Nelze ji nebojovat, jestliže máme vyhrát proti alagai a zbavit svět tohoto moru navěky.“

„Proroctví jsou mlhavá, Ahmanne, a často se špatně vykládají, dokud není pozdě. To nám říkají všechny příběhy v Eveje.“ Abban zvedl svou obrovskou, těžkou účetní knihu, celou hustě popsanou nerozluštitelnými drobnými značkami v úhledných řádcích. „Rozdíly mezi příjmy a výdaji hovoří jasnější řečí.“

„Tak uděláme z chinů pouhé nemyslící nástroje,“ mudroval Ahmann. „Terče pro nepřátelské prakovnice a katapulty. Budou štítem mé armády, tak jako jsou praví šarúmové jejím kopím.“

„Tvá kopí budou mít přinejmenším skvělé koně,“ uznal Abban. „My jsme sice hrdí na naše krasijské plemeno, ale stáda divokých koní, která se prohánějí po travnatých pastvinách Everamovy Štědroty, je hluboce zahanbují. Chinové je nazývají mustangy. Jsou to obrovská, silná zvířata.“

Ahmann spokojeně zamručel. „To by také měli být, když dokážou přežít v noci.“

„Dal’šarúmové projevují mimořádnou zdatnost v jejich lovu a krocení,“ pokračoval Abban. „Tvá armáda bude rychlá a máloco se jí bude moci postavit do cesty.“

Ahmann spokojeně přikývl. „Už aby přišlo jaro. Každý den čekání dává našim nepřátelům čas shromáždit síly.“

„Souhlasím,“ řekl Abban. „A právě proto bys neměl čekat. Vytáhni na Lakton s prvním sněhem.“

Ahmann se na něj překvapeně podíval, ale Abban zachoval netečný výraz. Těšilo ho, že svého přítele tak zaskočil.

„Odkdy navrhuje zbabělec Abban, abychom vytáhli do útoku?“ zeptal se Ahmann.

Abban zvedl svou účetní knihu. „Od té doby, co to nese zisk.“

Ahmann na něj dlouho hleděl, pak šel a nalil si pohár sladké šťávy, usedl na trůn a pokynul Abbanovi, ať se také posadí. „Tak tedy dobrá. Řekni mi své proroctví zisku. Jak mám vědět, kdy přijde první sníh? To je z tebe teď dama’ting, že vidíš do budoucnosti?“

Abban se usmál, vzal si také pohár, posadil se ke stolu a otevřel knihu. „První sníh není událost, ale pevné datum v theském kalendáři. Třicet dnů po podzimní rovnodennosti. V Laktonu je to významný den, protože právě na první sníh vesnice odvádějí desátek ze sklizně přímo laktonskému vévodovi.“

„A ty chceš, abychom mu ho ukradli,“ dohadoval se Ahmann.

„Kopí jsou bez užitku, když je nesou muži s prázdným břichem, Ahmanne,“ řekl Abban. „Tvoje armáda minulou zimu málem pomřela hlady, protože jeden bláznivý dama založil oheň v sýpkách. Další takové břídilství si nemůžeme dovolit.“

„Souhlasím,“ řekl Ahmann, „ale teď ovládáme největší pás zemědělské půdy na severu. Na co potřebujeme další?“

„Ovládáme,“ souhlasil Abban, „ale zrovna tak se rozrostla naše armáda. Teď počítáme chi’šarúmy po tisících a ty máš rostoucí národ, který musíš udržet a uživit. A co víc, ty musíš připravit Lakton o zásoby na zimu. To město stojí na vodní ploše tak rozlehlé, že – podle toho, co se povídá – člověk ze středu nedohlédne na břeh v žádném směru.“

„Vypadá to nemožně,“ souhlasil Ahmann a ohlédl se na obrovskou mapu na stěně, „ale Žírňané by s tím zjevně souhlasili.“

„Žádné katapulty ani prakovnice na to město z břehu nedostřelí,“ pokračoval Abban. „Jestli si dokážou navozit do města lodě plné zásob, může trvat rok nebo déle, než to město dokážeš dobýt.“

Ahmann sepjal prsty. „Co navrhuješ?“

Abban ztěžka vstal, opřel se o velbloudí hůl a odbelhal se k velké nástěnné mapě. Ahmann se obrátil a se zájmem chaffita sledoval.

„Stejně jako Everamova Štědrota má i Lakton jedno velké město stejného jména,“ ukázal špičkou berly na velké jezero a město, „a tucty vísek rozesetých po vévodství.“ Hlavou berly obkroužil mnohem větší pás země. „V těch vískách je půda úrodná jako v Everamově Štědrotě, žně skoro stejně bohaté, a to všechno je téměř nestřežené.“

„Tak co kdybychom ty vesnice prostě obsadili a hotovo?“ zeptal se Ahmann.

Abban zavrtěl hlavou a mávnutím berly obsáhl okolní krajinu. „To území je příliš rozlehlé na to, abychom ho prostě zabrali. Na to nemáš dost mužů, nemluvě o tom, že si navíc budeš muset sklidit úrodu sám, pokud ovšem místní obyvatelstvo pole nespálí v okamžiku, kdy se tvoje armáda objeví na obzoru. Navíc ti tak jako tak mnozí místní proklouznou mezi prsty a stihnou se dostat na břeh včas, aby dokmistři shrábli zásoby, zvedli kotvy a město odřízli.

Lepší je počkat na první sníh a zaútočit tady,“ ukázal na velkou vesnici na západním břehu jezera. „Dokov. Sem budou chinové přinášet své odvody, dokmistři je zapíšou, naloží na loď a pošlou do města na jezeře. Tady bude v docích kotvit celé loďstvo a čekat na náklad.

Dokov je slabě opevněný a v tuhle pozdní roční dobu nebude čekat útok. Ale tvoje armáda má mustangy a bude rychlá. Vybraná skupina mužů může zabavit celou sklizeň a obsadit většinu doků a polovinu lodí. Ty své nemyslící nástroje pošli v týle, aby po překvapivém útoku na Dokov rozdrtili vesnice. Zaměř se nejdříve na ty podél pobřeží, aby neměli bezpečné přístavy, a Laktoňané budou lapeni na ostrově celou zimu bez pořádných zásob. S příchodem jara se možná vzdají bez boje, a i kdyby ne, budeš mít vlastní lodě plné šarúmů, kteří město dobudou.“

Ahmann dlouho zíral na mapu a vraštil čelo. „Budu o tom přemýšlet.“

Tím chceš říct, že se poradíš s Ineveřinými kostkami, pomyslel si Abban, ale moudře mlčel. Ostatně před tak nejistým tažením bude docela dobré poradit se i s horou.

S Ahmannovým lejstrem v ruce se belhal Abban přes cvičiště směrem ke kadži’šaraji.

Okamžitě ho zahlédl Jurim, který s ním byl kdysi ve výcviku. To byli oba ještě chlapci a Jurim se rozchechtal, když Abban spadl ze zdi Labyrintu – a zpřerážel si nohu – a kaprál Keran ho tehdy za trest shodil dolů taky. Ale zatímco Abban zůstal navždy zmrzačený, Jurim se ze zranění brzy vykřesal. Ale nezapomněl.

Zrovna si u kadžijského pavilonu užíval volna s ostatními válečníky; popíjeli couzi a hráli šarak. Byla to hra, kterou – jak ke svému překvapení shledal Abban – hráli i Žírňané, i když ti tomu říkali útočiště a měli jiná pravidla. Jeden šarúm zatřásl kostkami v pohárku, hodil a ke zlosti ostatních vítězoslavně zařval.

„Co děláš tady mezi muži, chaffite?“ křikl Jurim. Ostatní válečníci vzhlédli. V Abbanovi při pohledu na dva z nich pokleslo srdce.

Fahki a Šusten.

Jeho synové.

Jurim vyskočil. Nebylo na něm nijak znát, že mu ani ne před týdnem zbičovali záda do krve. Vždycky se mu všechno rychle hojilo, dokonce ještě před tím, než začal v noci vstřebávat démonskou magii.

Přiblížil se k Abbanovi a vztyčil se nad ním jako přízrak. Abban nebyl v žádném ohledu malý, ale Jurim byl ještě vyšší a tenký jako bič, zatímco tlustému Abbanovi ohýbala váha hřbet a musel se opírat o berlu.

Jurim se sice neodvažoval vztáhnout na Abbana ruku – dokonce ani když nebyl v dohledu Ahmann – ale stejně jako Hasik nepromeškal jedinou příležitost svého bývalého spolužáka ponížit a ranit. Zatímco Hasik si vybíjel svou zášť na Abbanových ženách, Jurim a Šandžat ho týrali skrze jeho syny. Koneckonců to byli Osvoboditelovi kopiníci, ti nejproslulejší – a nejvražednější – z válečníků Šar’damy Ka, ostřílení bojovníci, udržovaní při mládí a síle magií, kterou vstřebávali za noci. Fahki a Šusten je zbožňovali.

Oba mladíci šli za Jurimem, ale pro Abbana neměli slůvko pozdravu, ba dokonce ani nejnepatrnější náznak poznání v očích. Vlastně se oba dívali na zem, na sebe, do dálky – kamkoli vyjma svého otce. Ve společnosti, kde bylo otcovo jméno důležitější než vlastní, nemohlo být větší urážky.

„Z tvých synů rostou vynikající válečníci,“ poblahopřál mu Jurim. „Zpočátku to byli změkčilci, jak se taky dalo od chaffitské krve čekat,“ Fahki si odplivl do prachu, „ale vzal jsem je pod svá křídla a vykřesal jsem z nich ocel.“ Jízlivě se ušklíbl. „Tu asi zdědili po své matce.“

Všichni tři válečníci se přitom rozesmáli a Abban sevřel slonovinovou rukojeť berle tak pevně, až ho rozbolela ruka. Skrytý nůž byl otrávený, a on ho mohl vrazit Jurimovi do nohy dřív, než by si vůbec všiml, že se na něj něco žene. Ale i když mu to mohlo získat chvilku úcty v očích svých synů, bylo by to jen nakrátko. Jed byl zbraní zbabělců a chaffita, který z jakéhokoli důvodu napadl šarúma, čekala smrt. Abban nebyl nic víc než oblíbený rádce Osvoboditele, a dokonce i pouhá neuctivost by mu mohla vysloužit kopí do hrudi.

Fahki a Šusten si ho znechuceně, zlostně měřili. Kdyby zaútočil, bez váhání by ho vydali nejbližšímu damovi a rozsudek nad ním by byl vykonán dřív, než by se o něm Ahmann vůbec dozvěděl.

A tak Abban zachoval netečný výraz, přinutil se k pokloně a zvedl svitek s Osvoboditelovou pečetí. Jurim stejně jako mnoho jiných válečníků neuměl číst, ale korunu a kopí znal dobře. „Přicházím v záležitosti Šar’damy Ka.“

Jurim se zachmuřil „A copak je to za tak důležitou záležitost, že musíš hanobit pozemky válečníků?“

Abban se narovnal. „Do toho tobě nic není. Doveď mě ke kaprálu Keranovi a hoď sebou.“

Šusten se výhrůžně ušklíbl. „Takovým tónem s výše postavenými nemluv, chaffite!“

Abban po něm šlehl chladným pohledem. „Možná jsi zdědil po matce ocel, chlapče, ale očividně ne mozek, jestli se stavíš do cesty vůli Šar’damy Ka. Jdi si najít něco užitečného na práci, nebo se příště Osvoboditeli zmíním, jak jeho šarúmové místo výcviku tráví dny hrou v šarak a popíjením couzi.“

Na to chlapci zbledli, podívali se na sebe a už běželi. Abban pocítil chladné uspokojení, ale nůž v srdci zůstal a srdce dál krvácelo. Že se mu ostatní muži pošklebují pro zmrzačenou nohu a zbabělost v srdci, si Abban už zvykl. Ale muž, který nepožívá úcty svých synů, není žádný muž.

Brzy, slíbil si v duchu. Už brzy.

Mnozí šarúmové rádi a okázale předváděli, jak porušují Eveju a popíjejí couzi – v noci na kuráž a ve dne, aby zapomněli na noc. Nicméně jen málokdo byl tak hloupý, aby se opil natolik, že by nedokázal stát v pozoru pro případ, že by šel kolem dama.

A právě tak a ještě víc opilý byl Keran. Seděl na flekatém polštáři, zády se opíral o střední stanovou tyč, na černém kaftanu pomalu zasychaly vlhké skvrny a smrděl zvratky. Vedle něj leželo jeho nádherné chraněné kopí, na kterém měl přidělanou příčnou rozpěru, aby ho mohl používat jako berlu. Levá noha končila těsně pod kolenem, nohavici od šalvárů měl ohrnutou a přišpendlenou. K pahýlu byl řemeny přivázaný obyčejný dřevěný kolík.

Když chaffit vstoupil, kaprál ho zlostně sjel pohledem a malá očka ztvrdla nenávistí. „Jdeš se popást na cizím neštěstí, chaffite? Teď jsem skoro stejně neužitečný jako ty, ale aspoň mám jisté místo na nebesích.“

Abban nechal stanovou chlopeň sklouznout na místo, aby byli sami. Pak si před Keranem odplivl.

„Nejsem neužitečný, kaprále. Sloužím svému pánovi každý den a ani jednou jedinkrát jsem nad svým osudem neskuhral jako nějaká ženská, tím méně abych se opíjel pod obraz. Everam ti požehnal silným tělem, ale jak vidím, bez něj je tvé srdce slabé.“

Keran zesinal vzteky a sáhl po kopí; chtěl vstát a vrazit ho Abbanovi do srdce. Ale nebyl ještě se svou dřevěnou nohou dostatečně sžitý a zbytek vykonalo couzi. Zavrávoral a ta chvilka Abbanovi stačila, aby kaprálovi podrazil berlou dřevěný kolík. Když šel Keran k zemi, Abban mu dalším šťouchem vyrazil kopí z ruky a odhodil ho stranou.

Kaprál ztěžka dopadl na zem, něco cvaklo, Abbanův skrytý nůž vyjel ven a už mu mířil rovnou mezi oči.

„Svého času jsi zabil mnoho démonů, kaprále,“ řekl Abban, „ale budeš mít místo na nebesích pořád jisté, jestliže tě v tvých vlastních zvratcích zabije zmrzačený chaffit, kterého jsi s ostudou vyhnal ze šaraje?“

Keran dlouho mlčel a tvrdá očka div nešilhala, jak sledovala nůž vznášející se nad kořenem nosu. „O co ti jde?“ zeptal se nakonec.

Abban se usmál, poodstoupil a nechal nůž zajet dovnitř, aby se mohl o berlu opřít a poklonit se. Z útrob pestrobarevné vesty vytáhl svitek s Osvoboditelovou pečetí. „Nu, chci ti zase vrátit velikost.“

Když se Abban s Keranem společně belhali přes cvičiště ke kadžijskému chaffit’šaraji, přitahovali nemálo pohledů. V šaraji jedna dživa’šarúm kaprála svlékla, opláchla ho v čisté vodě a oblékla mu čistý černý kaftan. Kaprál na jasném denním světle nevraživě mžoural a Abban bez stínu pochyb věděl, že mu hlava třeští z couzi, ale po očistě se trochu vzchopil a nedal na sobě nic ze svých útrap znát. Nesl se s rovnými zády a hrdě zdviženou hlavou. Jak bylo zvykem, Abban šel o krok za ním, byť by ho při tom pomalém kroku, který Keran potřeboval k důstojné chůzi, mohl snadno předehnat.

Došli k části cvičiště vyhrazené pro tříslově hnědé cha’šarúmy – jen v samotném kadžijském kmeni jich byly tisíce. Většina nacvičovala prosté bojové postavení se štítem a kopím v jednoduchém útvaru, na nějž si Abban pamatoval ještě z dob, které mu teď připadaly nekonečně vzdálené – všichni naráz se otočit, všichni naráz bodnout a sklapnout štíty k sobě tak, aby se částečně překrývaly. Menší skupinka tu nacvičovala pokročilejší boj.

Keran si odplivl. „Většina těch mužů by ještě měla nosit bido nebo ještě lépe, vodu a leštit štíty.“

Mezi řadami procházela hrstka mladých šarúmů. Byli v černém, ale hnědé závoje, které jim volně visely kolem krku, je označovaly jako chaffitské kaprály.

„Štěňata,“ zavrčel Keran, „která si brousí zuby na chaffitech v naději, že si tak vyslouží rudou.“

Jeden z těch mladých kaprálů je viděl přicházet a ostražitě, nadřazeně si je měřil, dokud si nevšiml Keranova rudého závoje. Krátce střelil pohledem po obličeji a svitlo mu. Keran býval u Osvoboditelových kopiníků a byl proslulý, vždyť on a kaprál Kaval kdysi měli ve výcviku i samotného Šar’damu Ka!

Mladý kaprál se Keranovi poklonil, Abbana okázale přehlédl. „Jsem Hamáš asu Gimáz am’Tezan am’Kadži.“

Keran mu poklonu oplatil lehkým přikývnutím. „Cvičil jsem tvého otce. Gimáz byl zuřivý válečník. Zemřel dobře, v Labyrintu.“

Hamáš se znovu poklonil, tentokrát mnohem hlouběji. „Co tě přivádí do chaffit’šaraje, ctihodný kaprále?“

Abban se přibelhal blíž a podal mu lejstro. Kaprálové dostávali stejně jako kai’šarúmové zvláštní výcvik, který zahrnoval i psaní a chranění, ale soudě podle toho, jak Hamáš vraštil čelo, když zíral na lejstro, ve výuce očividně neuspěl.

Abban to přešel mlčením. On z toho mohl jen těžit. „Osvoboditel žádá deset tvých nejlepších cha’šarúmů. Mám je vybrat.“

„Ty, chaffit, a máš vybírat válečníky?“ užasl Hamáš a střelil očima po Keranovi.

Abban se usmál. „A kdo jiný? Koneckonců jsou to chaffitští válečníci.“

„Ale přesto válečníci,“ zavrčel mladý kaprál.

„Kaprál Keran už dohlédne, aby byli bojeschopní,“ řekl Abban. „Já mám dohlédnout, aby měli v hlavě mozek.“

„Jen deset?“ zašeptal tiše Keran, aby to Hamáš neslyšel. „Říkal jsi mi, že Šar’dama Ka nařídil stovku.“

„Osvoboditel nemá kmen, kaprále,“ řekl Abban. „Vybereme si deset z každého.“

„To je víc než stovka,“ namítl Keran. Krasijských kmenů bylo dvanáct.

Na šarúma je nějaký chytrý, mudroval Abban. „Já si dobře pamatuji na tvůj způsob výcviku, kaprále. Zajisté se najdou tací, kteří nepřežijí jeho tvrdost, i tací, kteří nebudou vhodní pro boj, až s nimi skončíš.“ Významně si poklepal berlou o svou nohu. „Začneme se sto dvaceti, abys mohl zabít nebo vyhodit ty, kteří tě zklamou.“

Keran něco zamručel a Hamáš, který tu výměnu názorů nevraživě sledoval, se střetl s jeho pohledem a rty se mu znechuceně zvlnily. „Dokonce ani chromý kaprál přece nemůže dovolit chaffitovi, aby s ním mluvil tak troufale.“

Keranovy chladné oči neodkryly nic z jeho úmyslů, ale ratiště jeho kopí zničehonic vyletělo a nabralo Hamáše rovnou mezi nohy. Mladý kaprál se zlomil v pase, Keran zbraň vytrhl a praštil s ní Hamáše ze strany do hlavy. Rána srazila mladého kaprála na zem.

Rychle se odkulil, ale Keran to čekal a udeřil okovaným spodkem ratiště přesně ve chvíli, kdy se mu Hamáš přivalil do rány. Kopí Hamášovi roztrhlo tvář a polámalo několik zubů. Vykašlal krev s úlomky a chabě se pokusil vstát, ale Keran nepřestal. Pevně se rozkročil a bušil do mladého kaprála zas a zas. Většinou to byly spíš bolestivé rány, které neměly napáchat trvalé škody, jenže mladý kaprál pořád vzdoroval, a tak mu nakonec Keran přerazil kopím pravici v lokti, jen to zapraštělo. Mladík zavyl bolestí.

„Přijmi bolest a buď zticha, hlupáku!“ zasyčel Keran. „Všichni se dívají!“ Opravdu, kaprálové i cha’šarúmové přestali s výcvikem a zírali na to s otevřenými ústy.

Keran se obrátil a zabodl pohled do ostatních kaprálů. „Svlékněte ty chlapy do bid a nechte je nastoupit do čet na přehlídku!“ zaburácel, a oni se mohli přetrhnout, jako by jim ten rozkaz dal sám Osvoboditel. Vmžiku byly kopí a štíty úhledně vyrovnané, kaftany poskládané a muži stáli v pozoru v pouhých tříslově hnědých bederních rouškách.

Keran bodl ratištěm do Hamáše, který se pořád ještě válel v prachu. „Na nohy a za mnou. Hnědý závoj ti seberu. Jak se opozdíš nebo mě ještě jednou urazíš, seberu ti i černý kaftan.“

Když se Hamáš neohrabaně zvedal, celý sinalý a zakrvácený, Abban potlačoval spokojený úsměv. Vybral si svého kaprála dobře.

Bledý a omráčený Hamáš, jemuž se po obličeji valila krev, klopýtal za kulhavou dvojicí k první četě. Před ní už stál v pozoru další kaprál s tříslově hnědým závojem. Uklonil se Keranovi tak hluboko, že málem vousem zametal zem.

Šli podél řady, Keran si každého jednoho cha’šarúma předvolával ven z řady a nakládal s ním nejinak než s otrokem na dražebním kvádru.

„Huspenina,“ poznamenal Keran u prvního, když ho štípl do paže, „ale pár měsíců ovesné kaše a tahání balvanů, až bude běhat kolem městských hradeb, to spraví. Předveď první šarukin.“ Muži vyrazil na čele pot, ale poslechl a pomalu předvedl sestavu pohybů.

Keran si odplivl do prachu. „Žalostné dokonce i na chaffita.“

„Čím ses živil, než jsi uposlechl Osvoboditelovy výzvy k šaraku?“ zeptal se ho Abban a vytáhl účetní knihu a pero.

„Vyráběl jsem lampy,“ odpověděl muž.

Abban spokojeně zafuněl. „Byl jsi mistrem nebo učedníkem?“

„Mistrem,“ odpověděl muž. „Naše živnost patřila otci, ale řemeslu jsem své syny učil již já.“

„Co se tím mění?“ rozčílil se Keran, ale Abban si ho nevšímal a položil muži ještě několik dalších otázek, než se přesunuli k dalšímu v řadě. Ten byl tak hubený, že v bidu vypadal jen jako kost a kůže. Zamžoural, když se před ním zastavili.

Abban zvedl tři prsty. „Kolik?“

Muž zamžoural ještě úporněji. „Dva,“ odpověděl nejistě.

Abban o pár kroků ustoupil a mžourání ustalo. „Tři,“ prohlásil muž mnohem sebevědoměji.

Keran do hubeňoura strčil, až spadl na záda do prachu.

„Na nohy, pse!“ zařval jeden kaprál s hnědým závojem, ohnal se po něm ratištěm a muž se rychle zase zařadil.

„Tenhle nepatří ani sem, natož mezi Osvoboditelův výběr,“ prohlásil Keran.

Abban jeho poznámku opět nechal být a dál stál před hubeňourem. „Umíš číst? Umíš počítat na kuličkovém počítadle?“

Muž přikývl. „Umím, když mám skřipec.“

A tak pokračovali dál a dál, Keran muže prohmatával a sekýroval, Abban je vyslýchal. Některým nařídili, aby si stoupli stranou a založili tak skupinu případných uchazečů, z níž si pak budou vybírat.

Došli k jednomu, který byl o hlavu větší než ostatní, měl rozložitou hruď a paže samý sval. Abban se usmál.

„Toho nechtějte,“ poradil jim jeden kaprál. „Je silný jako stádo velbloudů, ale neslyší ani signální rohy, natož něco jiného.“

„Tebe se nikdo na nic neptal,“ uzemnil ho Abban. „Já si na něj vzpomínám. Byl jedním z prvních, kdo uposlechli Osvoboditelovy výzvy. Jak se jmenuje?“

Kaprál pokrčil rameny. „To nikdo neví. Říkáme mu prostě Hluchej.“

Abban na něj udělal pár ostrých posunků, obr opustil řadu a postavil se k ostatním, kteří přicházeli v úvahu.

Ve městě bylo přes tisíc kadžijských cha’šarúmů. Když večer damové na minaretech vyvolávali zákaz vycházení, měli Abban s Keranem za sebou stěží polovinu. Při odchodu přebrali ty, co přicházeli v úvahu, ale pořád za nimi šla více než padesátka mužů. Abban s Keranem je odvedli do pavilonu, kde je dál prověřovali a vyslýchali, dokud se skupinka nezmenšila na dvacet, pak na deset, až se nakonec shodli na čtyřech včetně hluchoněmého obra.

Keran měl proti obrovi hromadu námitek. „Válečník, který neslyší ani rohy, je jen na obtíž.“

„V alagai’šaraku snad,“ souhlasil Abban, „ale stejně jako mají damy’ting eunuchy bez jazyka, já mohu docela dobře využít muže, který nikdy nezaslechne nic, co by neměl.“

Příštího dne se vrátili a využili dobu mezi slunce východem a slunce západem do poslední chviličky k prověřování, zkoušení, vyptávání a hádkám, dokud nebyli spokojeni. Šestkrát Keran Abbanovi vyhrožoval, že mu s tím praští, když Abban přebil jeho námitky proti nějakému muži.

„Ty jdi zpátky,“ rozhodl Abban o sedmém, jámovém psu z Pískovce. Byl to statný svalovec, ale v očích měl tupý lesk a nespočítal ani vlastní prsty. „Slabomyslné bojovníky neberu.“ Svalovec si ho zlostně změřil, ale za Abbanem se tyčil Hluchej, s rukama založenýma na hrudi, a tak si svalovec nějaké řeči raději rozmyslel.

Keran zabodl do Abbana vzteklý pohled, ale Abban mu ho stejně zlostně oplatil. Nakonec to kaprál vzdal. „Kdybys v sobě měl tuhle ocel jako kluk, udělal bych z tebe chlapa.“

Abban se usmál a maličko se uklonil. „Měl jsem ji v sobě vždycky, kaprále. Jen se nehodila do bitvy.“

„Máš dobré oko,“ uznal, byť nerad, nakonec Keran, když si prohlížel svých deset nováčků. „Z těchto chlapů udělám válečníky.“

„Dobrá,“ uzavřel to Abban. „Zítra jdeme do madžáhského chaffit’šaraje a začneme zase nanovo.“

Prohlídka Madžáhů zabrala další den, třetí den strávili u Mehndingů. Pak už to šlo rychleji; jak postupovali po jednotlivých pavilonech kolem cvičiště, kmeny se co do počtu scvrkávaly víc a víc. Nejmenší byl kmen šarašský, kde byly jen tři tucty plnoprávných dal’šarúmů a stěží stovka cha’šarúmů.

„U Kadžijů jsme nechali stovky lepších chlapů,“ poznamenal Keran, když si vybrali to nejlepší, co mohli Šarachové nabídnout. Stejně jako mnozí jiní starší válečníci, vycvičení předtím, než Ahmann kmeny sjednotil, byl i Keran vášnivě oddaný své krvi a dal by přednost tomu, aby byla většina odvedenců z jeho kmene.

Abban přikývl. „Ale Šarachové jsou mistři v chytání alagai do smyčky.“ Bylo to tak, sami sledovali šarašské válečníky, jak cvičí s lapači alagai, dlouhými dutými kopími, která měla na spodním konci smyčku ze stočeného ocelového drátu. Smyčka se hodila démonovi či člověku kolem krku a páčkou u křížové záštity se dala rychle stáhnout nebo uvolnit. Šarusahk učil i postupy, jak s touto zbraní zacházet a ovládat oběti.

„Ovládání této zbraně můžu docela dobře učit sám,“ podotkl Keran.

„Docela dobře nestačí, kaprále,“ odtušil Abban.

Kaprál se vztekle ušklíbl. „Učil jsem bojová umění samotného Osvoboditele. To nestačí?“

Na Abbana to valný dojem neudělalo. „Naučil jsi ho hodně, ale damové ho naučili víc a právě splynutí obého mu dalo to pravé mistrovství. Ahmann teď zná šarukin všech kmenů a to samé se budeš učit i ty. Ty budeš tyto muže cvičit, ale rovněž se sám naučíš všechno, co umějí oni. Nandžijské kopí a řetěz. Krevašská práce s žebříkem. Všechno. A jestli na to nebudeš stačit, tak si najdu někoho, kdo na to stačit bude.“

„Já se válečné umění nižších kmenů naučím,“ zahučel Keran.

„Jistě,“ souhlasil Abban. „A mnohé na něm nepochybně vylepšíš. Nevybral jsem si největšího žijícího kaprála bezdůvodně. Ty uděláš i z posledního z těchto mužů více než rovnocenného soupeře pro kteréhokoli kai’šarúma.“

To Kerana zjevně obměkčilo. Šarúmové jsou tak prostí tvorové. Kapka biče, na závěr drobná lichotka a máte je v hrsti.

„Nemůžu je učit damská tajemství, která se učí kai’šarúmové,“ podotkl Keran po chvíli.

Abban se usmál. „Tohle nech na mně, kaprále.“

Než Abban s Keranem nahnali všech sto dvacet cha’šarúmů na Abbanovo panství, bylo už obehnané dřevěnou palisádou. Kůly byly zapuštěné hluboko a pevně svázané, aby neuniklo ven nic, co se děje uvnitř, ale zároveň je starostlivě odrbali, aby vypadaly omšele a nesourodě. Na palisádě byly po celé délce namalované silné, leč nijak umělecky vyvedené chrany, čili nic, co by přitahovalo pozornost k tomu, co se může dít za ní.

Bylo to samozřejmě puntičkářsky provedené klamné zdání. Jakmile Keran vstoupil dovnitř, čelist mu poklesla. Stovky chinských otroků tu vláčely krásně opracovaný kámen a těsně u palisády z něj zdili opravdové hradby, už po pás vysoké. Jiní sváželi suť zbylou z trosek chudinských žírňanských domků, které byly v této oblasti původně. Už tu stály i rozlehlé pavilony a z některých již stoupaly velké chocholy dýmu. Všude se ozývalo kovové řinčení, mlácení do kamene a pokřikování dělníků.

„Ty tu buduješ pevnost!“ užasl Keran.

„Pevnost, z níž vyzbrojíme vojska na šarak ka,“ řekl Abban. „Pevnost, kterou je rovněž nutno bránit, a to zejména teď, kdy je nejslabší.“

Snad poprvé od chvíle, kdy ho Abban načapal ve slabé opilecké chvilce, se Keran usmál; jeho cvičené oko uznale přejíždělo po palisádách a základech vnitřních hradeb. „To nech na mně. Než padne noc, budou se tu tví cha’šarúmové střídat na obchůzkách.“

„Prozatím to bude stačit, ale ne napořád,“ řekl Abban. „Mí pověřenci nakoupili v dražbě hodně otroků, kteří se těžkou prací otužili, ale válečníci to nejsou. Ty musíš taky vycvičit.“

„S rozhodnutím Šar’damy Ka vyzbrojit chiny jsem se nikdy plně nesžil,“ zamručel Keran. „Eveja nám říká, abychom své nepřátele odzbrojili, ne vycvičili k boji.“

„Tvoje sžívání je vedlejší, kaprále,“ odvětil Abban. „Šar’dama Ka rozhodl. Tohle nejsou nepřátelé, ale otroci a já s nimi nezacházím špatně. Spí v teple a s plnými břichy, mnozí s vlastními rodinami, a jsou tu v bezpečí před násilníky.“

„Jsi hloupý, že jim věříš,“ sjel ho Keran.

Abban se proti své vůli rozchechtal, až se musel zastavit a opřít o berlu, aby neupadl. Pak si utřel uslzené oči a podíval se na zachmuřeného Kerana, který si nebyl jist, jestli náhodou není terčem vtipu on. „Věřím?“ znovu se rozchechtal. „Kaprále, já nevěřím nikomu.“

Keran na to jen něco nevrle zamručel a pokračovali v obchůzce. Abban ho dovedl do zbrojířského pavilonu, kde zvonil kov a hořela kovářská výheň. Dokonce i přes větrací průduchy ve zdech bylo uvnitř k zalknutí z kouře, vedra a výparů z chladicích kádí. Po celé délce pavilonu se táhly řemeslnické dílny – kovářské a sklářské výhně, kovotepci, zbrojíři, brusiči, truhláři, tesaři, šípaři, tkalci a chraničáři.

Každou dílnu řídilo několik žen v černých dal’tingských rouchách, které to parné vedro zjevně netrápilo. Ani Keran na sobě nedal znát, že by mu to nějak vadilo, nicméně nasadil pravidelný dech šarúma přijímajícího bolest.

Abban zhluboka nabral do plic horký, těžký vzduch a spokojeně vydechl, jako by kouřil ten nejjemnější tabák ze své vodní dýmky. Tady to vonělo ziskem.

Uprostřed pavilonu stály úhledně vyrovnané a stále rostoucí haldy hotových výrobků – kopí, štíty, žebříky, háky a lana, lapače alagai, a rovněž i ty menší – i když neméně smrtonosné – zbraně, které si pro sebe schovávali pozorovatelé. K tomu žihadla po veletuctech a obří pojízdné katapulty, z nichž se žihadla vystřelovala.

Kaprál si namátkou vybral z hromady jedno kopí, pevně se rozkročil a předvedl sestavu úderů a bodů. „Je tak lehké.“

Abban přikývl. „Žírňané mají strom, který nazývají zlatopeň, a ten dělá čest svému jménu, jeho cena se opravdu vyvažuje tímto drahým kovem. Zlatodřevo je lehčí a silnější než rákos rotan, který se používá na šarúmská kopí v Krasii, takže na vytvrzení chran, které jsou vyřezány po celé délce kopí, spotřebujeme méně vrstev laku.“

Keran zkusil kopí hrotem o dlaň a uznale se usmál, když stačilo jen maličko zatlačit a hrot snadno zajel do svalu. „Co je to za kov, že ho lze tak nabrousit?“

„Žádný kov,“ odtušil Abban. „Sklo.“

„Sklo?“ opáčil Keran. „Nemožné. Vždyť by se roztříštilo při první ráně.“

Abban mu mlčky ukázal ke studené kovadlině v jedné kovárně a Keran se tam bez váhání odbelhal, použil ji a praštil do kopí na kovadlině tak silně, že by to zlomilo i ocelovou čepel. Ale kopí jen zazvonilo a zarylo se do kovadliny.

„To jsem se naučil od kotlinského kmene,“ řekl Abban. „Chraněné sklo – lehčí a silnější než ocel a dost tvrdé, aby ostří zůstalo ostré. Sklo potahujeme stříbrem, abychom ho zakryli.“

Vzal Kerana do další dílny a podal mu destičku z pálené hlíny. „Toto jsou destičky, které dal’šarúmové běžně nosí všité do svých kaftanů.“

„Jsem s nimi důvěrně obeznámen,“ odtušil suše Keran.

„Pak také jistě víš, že při nárazu prasknou, že odolají nanejvýš jedné ráně, pak se roztříští a přitom ještě často nadělají pořádnou paseku,“ řekl Abban.

Keran pokrčil rameny.

Abban mu podal druhou destičku, tentokrát z průzračného chraněného skla, které se ve světle výhně třpytilo. „Tenčí, lehčí a silné tak, že by si o něj přerazil pařát i skalní démon.“

„Osvoboditelovu armádu nic nezastaví,“ vydechl Keran.

Abban se uchechtl. „Takovou výstroj si žádný obyčejný šarúm dovolit nemůže, kaprále, ale pro Osvoboditelovy kopiníky není nic dost dobré.“ Spiklenecky na něj mrkl. „Stejně jako pro mou setninu. Tví odvedenci budou lépe vybaveni než kdo jiný, vyjma těch nejlepších válečníků Šar’damy Ka.“

Abban uviděl v kaprálových očích lačný lesk a usmál se. Ještě jeden dárek a mám tě v hrsti.

„Pojď,“ řekl. „Žádný kaprál v mých službách nebude pajdat na laciném dřevěném kolíku.“

Abban s uspokojením sledoval, jak Keran rázným krokem přechází před chaffity a chiny, které si vybral na výcvik. Kaprálovu dřevěnou nohu hodili do ohně, z plátu chraněné oceli mu vytvarovali novou a vypružili ji. Byla jednoduchá, vkusná a dávala mu možnost znovu získat skoro všechny soubojové schopnosti, o které přišel. Pořád ještě se opíral o kopí, aby nevrávoral, ale přece jen už měl mnohem jistější krok.

Muže svlékli do bid a kaftany i prádlo spálili. Chaffité dostali oděv tříslově hnědý, chinové olivově zelený.

„Mně je fuk, jak vás nazývali ti nanicovatí rádobykaprálové v šaraji,“ řval na ně Keran. „Pro mě jste všichni nie’šarúmové a tak to taky zůstane, dokud neukážete, co ve vás vězí. Když si povedete dobře, budete odměněni. Válečnickým kaftanem a závojem. Vynikajícími zbraněmi a zbrojí. Lepším jídlem. Ženami. Jestli mi uděláte ostudu,“ zastavil se a zadíval se těsně nad hlavy davu, takže to vypadalo, jako by se jim všem naráz díval do očí, „zabiju vás.“

Muži mlčeli jako zařezaní, stáli v pozoru, vypínali hruď a i v chladném ranním vzduchu se nejeden z nich zpotil a zbledl. Keran se obrátil k Abbanovi a pokynul mu.

„Jdi,“ zamumlal Abban svému synovci Džámerovi, ale mladý dama si už to sám rázoval vpřed. Byl vysoký, ale nijak hubený; pokud šlo o jídlo, nikdy na evejská přikázání o střídmosti příliš nedbal. Ale ani tlustý nebyl a pohyboval se s tím plavným půvabem, kterým se vyznačovali všichni evejští duchovní. Džámer strávil většinu života v Šariku Horovi, opsal si tam nebo ukradl tajné šarusahkové příručky skoro všech kmenů a mistrně ovládal i zakázaná umění. Umění, která velice ochotně prodal svému strýci.

„Poklekněte před damou Džámerem!“ vyštěkl Keran a muži okamžitě padli na kolena a bez váhání přitiskli dlaně do prachu.

Džámer zvedl ruce. V jedné držel lejstro podepsané Ahmannem, v druhé Eveju. „Věrní nie’šarúmové! Ahmann asu Hoškamin am’Jardir am’Kadži, Šar’dama Ka a Everamův hlas na Ale, vás dal svému služebníkovi Abbanovi. Byl to právě Abban, kdo přiměl Osvoboditele, aby na vás spočinul svým zrakem, a dal tak mužům odvrženým z Everamova světla naději na spásu, naději dokázat svou věrnost.“

Pohledem přelétl shromážděné muže. „Jste věrní?“

„Ano, damo!“ zařvali jako jeden muž.

„Everam se dívá!“ zvolal Džámer a vztáhl ruce ke slunci. „Ti, kdož slouží věrně a s vírou, se dočkají odměny jak na Ale, tak na nebesích. Ti, kdož poruší svou přísahu nebo nesplní svou povinnost, budou ve své poslední hodince strašlivě trpět, a nakonec Everam svrhne jejich duše do Nieiných bezedných hlubin.“

Abban potlačoval smích. Ten blouznivý lesk v očích jeho synovce nebylo nic víc než nacvičený výraz podobně jako u severských žonglérů. Ten chlap byl čistokrevný bezvěrec už předtím, než ho povolali duchovní.

Ale strach v očích mužů ukazoval, že se své role zhostil dokonale. Dokonce i Keran vypadal vystrašeně, když k němu Džámer napřáhl Eveju.

„Ruku, v níž nosíš kopí,“ zavelel Džámer a kaprál položil na odřenou koženou vazbu pravici.

„Přísaháš, že budeš sloužit Abbanovi asu Čabin am’Haman am’Kadži?“ zeptal se ho Džámer. „Že ho budeš chránit a poslouchat a jeho a jen jeho a nikoho jiného vyjma samotného Osvoboditele od nynějška až do své smrti?“

Keran zaváhal. Střelil očima po Abbanovi a vztekle svraštil obočí. Když se ti tři předtím sešli, aby si nazkoušeli přísahu, nikdo se mu nezmínil, že se ho to bude týkat taky. Jedna věc byla žádat pro Abbana přísahu od chaffitů a chinů, něco úplně jiného bylo čekat přísahu od dal’šarúmského kaprála Keranova kalibru.

Abban se na něj usmál. Rozhodni se, kaprále, pomyslel si. Everam se dívá a ty svou přísahu nemůžeš vzít zpět. Buď mi budeš sloužit, nebo zase budeš pajdat na laciném dřevěném kolíku a spát ve vlastních zvratcích.

I Keran to věděl. Abban mu otevřel cestu ke slávě, ale sláva něco stojí. Kaprál se podíval na čekající dal’šarúmy s vědomím, že každá vteřina váhání znamená pochyby, které pak bude muset z mužstva vymlátit.

„Přísahám, že budu sloužit Abbanovi,“ zachrčel nakonec a podíval se Abbanovi do očí, „až do své smrti nebo dokud mne Osvoboditel přísahy nezbaví.“

Abban sáhl do vesty a vytáhl láhev couzi. Pozdvihl ji válečníkovi na pozdrav a napil se.

Kapitola 13

Vodit dav za nos

333 p. N. Léto

28 jiter před novoluním

Leesha se podívala na smrákající se oblohu a musela si přitisknout dlaň na oko, aby si ulevila od škubavé bolesti. Vzhledem k pozdnímu odjezdu od Ahmannova paláce ujela výprava do Osvoboditelovy Kotliny toho prvního dne jen málo – snad deset mil. Posel by ujel cestu z hradiště Rizonu do Osvoboditelovy Kotliny do dvou týdnů. Osvoboditelovi kopiníci, kteří se žádných démonů nebáli a jezdívali tryskem i v noci, by to ujeli za polovinu. Dokonce i sem se dostali poměrně rychle, navzdory pomalému, těžkému povozu, v němž jeli její rodiče, kteří nebyli zvyklí cestovat.

Leeshin otec nebyl nijak statný, ani když byl mladý, a teď už měl k mládí daleko. Cestou sem Ernyho denně braly křeče do zad a Leesha mu musela dávat uvolňující lektvary, po kterých spal jako zabitý. Vraceli se v mnohem pohodlnějším kočáře, jenže i když si slovem nepostěžoval, Leeshe neuniklo, jak si tře záda, když si myslí, že ho nikdo nevidí, a věděla, že ta cesta pro něj bude těžká.

„Brzy bychom měli zastavit na noc,“ řekla Šamavě, která jela v kočáru s ní a s jejími rodiči – pokud zrovna nebyla venku a nehulákala na ostatní ženy. Krasijky měly svůj vlastní společenský žebříček a bylo jedno, že je Šamava manželkou chaffita. Všechny ženy – a rovněž cha’šarúmové – poskakovaly, jak ona pískala, a udržovaly tak výpravu v náležitém chodu.

Přesto se těžce naložené vozy pohybovaly hlemýždím tempem, které zjevně šlo na nervy nejen smolně černým dal’šarúmským válečným ořům, ale dokonce i podsaditým poníkům, na nichž jeli Gared a Wonda. Leesha si vzpomněla na Ahmannovo varování o lupičích a neklidně si hryzala ret. Dokonce i na krasijském území byli mnozí, kteří by ji rádi viděli mrtvou. A ti, kdo všechno ztratili, když přišli Krasijci a zabrali jim domov, by jen těžko odolali vozům plným jídla a šatstva, které jely v karavaně s nimi. Menší bandu by šarúmové odstrašili, ale měli s sebou ženy a děti jako případná rukojmí a Leesha dobře věděla, že lupiči by takové slabiny jistě využili.

„Jistě.“ Šamava mluvila thesky skoro stejně plynně jako její manžel. „Hned za dalším kopcem je vesnice Kadžijov a já už jsem vyslala napřed jezdce, aby připravili náležité přijetí.“

Kadžijov. Jméno krasijského Osvoboditele s theskou příponou. To vypovídalo mnohé o současném Rizonu… či Everamově Štědrotě, jak si ho raději zvykla nazývat. Ahmann rozdal zemi svým kmenům, jako když muž rozkrájí narozeninový dort své rodině, a i když vesnice nebyly dobývány tak surově jako samotné hradiště Rizon, z kočárového okénka Leesha jasně viděla, že kmeny už se usadily a evejský zákon pevně zapustil kořeny.

Vyjma slabých a nemocných nebyl nikde vidět jediný muž v bojeschopném věku a na polích pracovaly Thesanky v pohřebně tmavých šatech, které je halily od kotníků ke krku, a vlasy měly pečlivě zakryté plachetkou. Když damové zpěvem svolávali k modlitbě nebo se jen objevili v dohledu, rychle před nimi padaly na tvář. Ve vzduchu vonělo ostré krasijské koření a už se objevovala směs lámané krasijštiny a thesštiny, prokládaná posunky a provázená výrazy obličeje.

Vévodství, které znávala, bylo pryč a těžko se někdy vrátí, i kdyby byli Krasijci nakrásně nějak vyhnáni.

Z ‚náležitého přijetí‘ se vyklubalo všeobecné klanění a projevy pokory od vesničanů, kolem nichž projížděli, a vesnická krčma byla až na obsluhu prázdná. I když tisíce lidí před krasijským tažením uprchlo a skupiny utečenců přeplnily všechny vísky a vesnice severovýchodně od Everamovy Štědroty, bylo jasné, že mnohem víc lidí zůstalo doma nebo byli prostě pochytáni a nahnáni zpět. Jen v samotném Kadžijově zůstaly stovky Thesanů. Rizonská krajina byla úrodná a obyvatelstva měla víc než všechna ostatní vévodství dohromady.

Když vjeli na rynek, uviděla Leesha uprostřed velký kůl a na něm ženu, která ochable visela v řetězech, za zápěstí připoutaná nad hlavou. Byla očividně mrtvá a šrámy na nahém těle stejně jako kameny poházené kolem objasňovaly příčinu. Na ceduli na vršku kůlu stálo jediné slovo vykroužené hladkým krasijským písmem, ale Leesha nepotřebovala tlumočníka, vídala ho v Eveje dost často.

Cizoložnice.

Bolest hlavy se ozvala zas a Leesha myslela, že se snad v kočáru pozvrací. Zašátrala v kapsářích u zástěry, vytáhla kořínek a hrst listů a strčila je rovnou do úst; ani se neobtěžovala uvařit z nich něco přijatelného. Rozžvýkala je na hořký lék, ale žaludek to uklidnilo. Nebylo by dobré předvádět Krasijcům své slabiny.

Když zastavili, děti začaly házet okvětní lístky od kočáru ke schodům do krčmy a chovaly se, jako by jen pár kroků odtud žádná mrtvola nebyla.

„Děti si dokážou zvyknout na všechno,“ říkávala Bruna a podle Leeshiny zkušenosti to byla vcelku pravda, ale na tohle by si žádné dítě zvykat nemělo.

Očekával je místní dama, který vypadal jako vyřezaný ze statného dubu, s kovově šedivými vousy a břidlicově modrýma očima. Kaval, který jel v čele výpravy, přitáhl uzdu, seskočil z koně mnohem svižněji, než by ladilo s šedinami v jeho vousech, poklonil se damovi a vyměnili si pár slov. Když Leesha vystupovala z kočáru, dama směrem k ní lehce naznačil poklonu.

„To je ta severská čarodějnice, která obloudila Šar’damu Ka?“ zamumlal ke Kavalovi krasijsky.

Vůně okvětních lístků pod nohama nepřekryla pach smrti a bolest a vztek vyvolávaly chuť vraždit. Teď snad bude soudit i ji? Leesha měla co dělat, aby nevytáhla nůž a nepodřízla ho.

Místo toho ho obdařila panovačným pohledem, který se naučila od Inevery. „Ta severská čarodějnice ti rozumí, damo,“ sdělila mu. „Jak se jmenuješ, ať mohu Ahmannovi říci, jakými slovy jsi mě přivítal?“

Duchovní vytřeštil oči. V Krasii mluvily neprovdané ženy, jen když byly vyzvány, a takovým tónem by se s damou rozhodně mluvit neodvážily, ten by je za takovou urážku mohl klidně zabít – a často i zabil.

Jenže Leesha mluvila krasijsky, předvedla, že zná jejich mravy, a samozřejmost, s jakou použila Osvoboditelovo jméno, poukazovala na důvěrný vztah, z něhož by propotili kaftan všichni až na ty nejmocnější damaji.

Dama zaváhal, na jeho obličeji se svářila pýcha s pudem sebezáchovy. Nakonec se znovu poklonil, tentokrát tak hluboko, až dlouhým vousem zametal prach. „Dama Andžu. Omlouvám se, svatá Vyvolená. Nechtěl jsem urazit.“

„V mé zemi ti, kdo nechtějí urazit, nezapomínají mluvit uctivě,“ upozornila ho Leesha. Volila jednoduchá slova, její krasijština měla přece jen k plynulosti daleko. „Teď sundej tělo té ženy a vrať ho její rodině, aby mohla ostatky uložit podle svých zvyklostí. Dnes je svatební den Osvoboditelovy nejstarší dcery s Rojerem asu Jessumem am’Krčma am’Kotlina a přítomnost mrtvoly je urážkou.“

Neměla sice nejmenší právo mluvit za Rojera, ale když ho nazvala ‚am’Kotlina‘ místo ‚am’Most‘ podle Říčního Mostu jako místa jeho narození, jmenovala ho jako člena kotlinského kmene, čímž ho v očích Krasijců zahrnula do rodiny.

Damovi Andžuovi začalo cukat obočí. Jen damy’ting se odvažovaly mluvit s damy takovým tónem a sekýrovat je, a to ještě jen proto, že v Eveje bylo jasně stanoveno, že zranit nějakou damu’ting nebo jí v čemkoli bránit znamená smrt a odepření nebes. Leesha žádná dama’ting nebyla, ale z jejího tónu bylo jasné, že je přesvědčená, že postavení svaté Vyvolené jí dává stejná práva.

Damovi uvázl dech v hrdle a Leesha věděla, že zašla příliš daleko. Dívala se, jak brunátní, jak v něm stoupá vztek, a sáhla do zástěry pro špetku Brunina oslepujícího prášku. Jestli se na ni vrhne, přede všemi mu to zarazí.

Andžu vykročil.

„Nedělej to,“ varoval ho Kaval tiše.

Dama se podíval na kaprála a zjistil, že třímá v ruce kopí. Zaslechl nějaké zvuky, obrátil se a zjistil, že i dal’šarúmové z Leeshina doprovodu už se chopili kopí. Wonda na něj mířila lukem a Gared třímal sekeru a mačetu.

Andžu přešel do mnohem podřízenějšího postoje, ale v obličeji byl pořád rudý a dýchal rychle a mělce. Leesha nedokázala odolat, prostě musela zakroutit nožem v pochvě a přitom mu směle hleděla do očí. „Syna Jessumova by potěšilo, kdybys na počest této svaté příležitosti propustil sedm chinských otroků, jednoho za každý pilíř nebeský.“

Bezmocný, hořký vztek, který viděla v damových břidlicových očích, jí byl sladkou odměnou. To je jen zlomeček chuti, jakou si zasloužíš, pomyslela si.

Než stačil Andžu odpovědět, prošustila Leesha kolem něj do krčmy. Za sebou slyšela, že její rozkazy jsou plněny, ale zachovala důstojný, netečný výraz a nedala najevo nic z toho, co v nitru cítila.

Učila se.

„A máme to tu zas,“ zasténala Leesha, když zpěv ustal.

Rojer a jeho manželky byli svoji již týden, ale z Rojerova kočáru se jako nekonečné kyvadlo vytrvale ozýval buď ženský zpěv, nebo vášnivé výkřiky.

Zakrátko začala sténat Sikva a Amanva se k ní brzy připojila. Leesha složila hlavu do dlaní a mnula si spánky. Bolesti hlavy trvaly celý týden. Ostrá bolest sice polevila, ale křeč ve svalech kolem levého oka byla trvalou připomínkou, že se může každým okamžikem vrátit v plné síle. „Noci, nemohli by s tím ty coury na pět minut přestat?“

„Pravděpodobně ne.“ Elona si toužebně povzdechla. „Není nad bimbase osmnáctiletého kluka. Ten ztvrdne pokaždé, jak zavětří šanci, a zvedne se deset minut poté, co ho vycucneš.“

„Tady to vypadá spíš na každé tři hodiny,“ utrousila Leesha.

Elona se rozesmála. „I tak má mou úctu a tu já nedávám snadno. Ten kohoutek dostal dvě mladé nevěsty pro potěchu a soudě podle těch zvuků zatím vydržel o hodně déle, než většina kluků jeho věku… i mnoho mužů o hodně starších.“ Střelila pohledem po Ernym, který vypadal, že by se nejraději vsoukal mezi sedadla. „Beru to zpátky. Ty bys možná udělal lépe, kdyby sis ho nechal pro sebe.“

Změť zvuků sílila a Leesha potřásla hlavou. „To už přehánějí. Takhle přece nikdo nevříská.“

„Ale vříská,“ prohlásila Elona. „Každá novomanželka, co má jen trochu fištrónu, přece ví, jak dát svému manželovi pocit, že je králem i průzkumníkem zároveň, že si mapuje nové území, jemuž bude vládnout.“ Podívala se na Leeshu. „Tak se mi zdá, že v tvých očích vidím kapku závisti. Nechybí ti tvůj krasijský milenec?“

Leesha cítila, jak jí rudnou tváře, a Erny se podíval na dveře, jako by zvažoval, jestli nevyskočit z kočáru za jízdy. „Tak to není, mami. Jen jim prostě nevěřím. Snovají kolem Rojera pavučinu, ale pořád jsou věrné Ineveře. To by poznal i hlupák.“

„To rozhodně ne,“ odvětila Elona, „protože nenapravitelnému hlupákovi by to uniklo, ale jinak máš vcelku pravdu. Ostatně tak bych to udělala i já. I ty. Nechala jsi snad tomu démonovi z pouště nějaké semínko ve váčku, než jsi odjela?“

Leesha si povzdechla, vystrčila hlavu z okna, a zatímco drandili po cestě, zhluboka dýchala čerstvý vzduch. „Já prostě budu šťastná, až budeme bezpečně v Kotlině. Zítra opouštíme Everamovu Štědrotu.“

„Zaplať pánbůh,“ řekla Elona a odplivla si ze svého okna.

„Jo,“ souhlasila Leesha, „ale šarúmové, kteří nás tady chrání, budou za hranicemi vyvolávat pozornost, o kterou nestojíme. Po našich povozech budou hladově pokukovat lupiči i vévodští a Ahmann měl pravdu, že dvacet válečníků nemusí stačit.“

„Nabízel nám víc,“ připomněla jí Elona.

Leesha přikývla. „Jenže i pouhých dvacet válečníků může v Kotlině napáchat pěknou neplechu. Každý jeden navíc by byla jen další starost navrch, a my máme dost starostí i bez toho. Viděla jsi od té doby, co jsme vyjeli z města, třeba jen jednoho jediného chlapce staršího šesti let?“

Elona zavrtěla hlavou. „Všechny odvedli na Hannapat nebo co.“

„Hannu Paš,“ opravila ji Leesha. „Výcvik a převýchova. Zanedlouho budou mluvit krasijsky jako rodilí mluvčí a dodržovat evejské mravy. Za deset let budou mít Krasijci armádu, která může rozdrtit Svobodná města, jako když dítě rozkope mraveniště.“

„Stvořiteli na nebesích,“ zajíkl se Rojer a hltavě polykal chladnou vodu z měchu, který mu Sikva zvedla k ústům. Amanva mu cuchala vlasy slepené potem, žužlala mu ucho a něžně vrkala.

Původně si myslel, že jsou krasijské ženy utiskované, a na veřejnosti asi i byly, ale jakmile s manželem osaměly, byla to rázem jiná pohádka. V soukromí kočáru odložily Amanva se Sikvou prostá roucha a zůstaly v zářivém hedvábí, křiklavém jako žonglérský kabátek. Půlka oděvu byla tak tenounká, že všechno prosvítalo, a ta druhá nebyla o moc silnější. Všechno bylo vroubené zlatou nití, krajkami a výšivkami. Závoje měly pořád, ale vyměnily je za zdobené, z barevného, průsvitného hedvábí, které začínalo na špičce nosu a končilo těsně pod rty. Vlasy zahalené neměly, zato si je napustily olejem a sepnuly zlatem.

„Náš manžel vládne svým kopím lépe než nějaký šarúm,“ zavrkala Amanva. Krev ve svatební den potvrdila, že byla panna, ale v ‚polštářovém tanci‘ nebyla o nic méně zdatná než Sikva. „Žongléři mají spoustu cviku,“ řekl Rojer. „Mému mistrovi se ženy samy vrhaly do náruče a troufám si tvrdit, že i já jsem se pár věcí naučil, ale – bez urážky – vy dvě děláte věci, nad kterými by se rděly i děvky z bordelu vévody Rhinebecka.“

Sikva se rozesmála. „Ženy z harému vašeho severského vévody nebyly vychovány v dama’tingském paláci.“

Rojer potřásl hlavou. „A to se nemohu zbavit dojmu, že se pořád ještě držíte zpátky.“

Amanva ho políbila na ucho tak něžně, až se celý zachvěl. „Je sedmdesát sedm způsobů, jak líhat s mužem,“ zašeptala, „a my máme roky na to, abychom je s tebou vyzkoušely.“

Ukázalo se, že Amanva se Sikvou nejsou ani trochu takové, jak si představoval. Zpočátku si myslel, že jsou víceméně stejné, ale čím víc je poznával, tím víc viděl, jak jsou jedinečné každá po svém. Amanva byla vyšší, měla menší prsa a dlouhé, pružné údy. Sikva byla zaoblenější v bocích a měla silnější paže a nohy. Obě ženy měly neuvěřitelně pružné svaly, což se projevovalo při každém pohybu. To bylo tím protahováním, které prováděly každé ráno. Nazývaly to šarusahkem, ale nebyl to žádný takový surový zápas, jaký znal Rojer od šarúmů a Tetovaného.

Zatímco Amanva byla klidná a vyrovnaná, Sikva snadno podléhala vášním. Čekal, že Amanva ve svých bílých rouchách bude z těch dvou upjatější, ale naopak Sikva byla vždycky ta, kdo se první zajíkl nad nějakou nerozvážností.

„Teď se prospi, drahý,“ řekla Amanva. „Musíš nabrat síly. Sikvo, závěsy.“

Sikva okamžitě vyskočila a přes průsvitné záclonky na kočárových oknech zatáhla ještě těžké sametové závěsy. Vypadalo to, že ‚první manželka‘ je něco víc než jen oslovení. Amanva se ujala vedení ve všem od rozhovorů po svádění a Sikvu proháněla jako služku. Sikva nikdy ani v nejmenším neodporovala a splnila jakýkoli úkol, jako by na nic jiného ani nepomyslela. Bez vyzvání mluvila jen málo, pokud zrovna nebyla Amanva pryč nebo se nevěnovala něčemu jinému. Pak ovšem Sikva ožila doopravdy.

Usmál se. Jeho ženy spustily něžnou krasijskou ukolébavku a Rojer cítil, jak odplouvá do spánku. Byl zvyklý si během dne schrupnout, byl to běžný žonglérský způsob, jak se udržet svěží a čilý na noční představení, protože většina lidí neuměla číst, ani co by se za nehet vešlo, a když slunce zapadlo a nádobí od večeře se umylo, tak už moc co dělat nebylo.

„Když jiní s prací končí, my začínáme,“ říkával Arrick.

Kočár poskočil, zastavil a Rojer se probudil. Nadzvedl těžký závěs a okamžitě ho zase spustil. Venku zářilo slunce, bylo pozdní odpoledne a oni stáli před skromnou krčmou. Amanva a Sikva už si přes pestrobarevné hedvábí oblékly prostá roucha a závoje.

„Není trochu brzo na zastavování na noc?“

„Tohle je poslední vesnice před odjezdem z Everamovy Štědroty, drahý,“ řekla Amanva. „Šamava si myslí, že je lepší si před další cestou odpočinout a doplnit zásoby. Jestli chceš ještě spát, klidně spi, než chaffité vyloží naše věci.“

Takže má dost času. Jeho manželky necestují nalehko. Rojer si vymnul spánek z obličeje. „To je v pořádku. Potřebuju si protáhnout nohy.“ Natáhl se pro šaty a obě ženy mu okamžitě začaly pomáhat.

Brzy vyskočil z kočáru, trochu se prošel kolem, a pak se dal do sestavy protahování a přemetů, kterou pravidelně prováděl, aby se udržel při síle. Sestava bylo představení samo o sobě, plné skoků a salt, kotoulů a mostů.

Jako obvykle začalo to maličké představení budit pozornost. Kolemjdoucí, jak Krasijci, tak Thesané, se zastavovali a dívali se, a když začal chodit po rukou, pár dětí se s jásotem batolilo za ním.

Rojer je pudově vedl doprostřed dlážděného rynku, kde zakroužil, aby si udělal místo. Okolní prostor se rychle zaplnil lidmi – místními vesničany i šarúmy, chaffity a dalami’ting z kmene, který si tu vesnici zabral. Místní dama ho sice sledoval přísným okem, ale nebyl tak hloupý, aby se zaplétal do sporů s Osvoboditelovým zetěm.

Amanva a Sikva se také dívaly. Sikva se jeho skotačení smála a tleskala spolu s davem snad nejnadšeněji ze všech. Amanva byla její přesný opak, jen ho chladně pozorovala.

„Horší než ženská, která se směje pokaždé, když si nabiješ zadek,“ slyšel Arricka, „je jen taková, které nepřijde směšné vůbec nic.“

Přešel k nim. „Copak to děláš, manželi?“ zeptala se Amanva.

„Pohrávám si s davem,“ odpověděl Rojer. „Jen se dívej. Sikvo, prosím, přines mi můj pytel zázraků.“

„Už běžím, drahý,“ zavrkala Sikva a zmizela v davu. Amanva na něj pořád upřeně hleděla, ale Rojer na ni jen spiklenecky mrkl a šel zpátky zahřívat dav. Pokračoval prostě, nebyl si jistý, který z jeho košilatých vtípků a písní by mohl Krasijce urazit. Hudba se v Krasii omezovala na soukromí ložnice nebo chválu Everamovu. Jeho manželky ho něco z toho naučily, ale náboženské zanícení krasijských básní ho rozčilovalo. Dokud nedokončí překlad Písně Ubývání, hrál Rojer jen písně beze slov, ale brzy rozehřál i Krasijce tak, že dupali a tleskali do rytmu.

Když přišel čas na kouzla, byla mu poslušná Sikva vynikající pomocnicí; každý příkaz splnila bez váhání. Kéž by tak jen nebyla oblečená v tom beztvarém černém rouchu a závoji. Oblékni si své hedvábí na polštářový tanec, drahá, a budeme mít to nejlepší číslo v These.

Dav byl bez námahy jeho. Dokonce i dama se proti své vůli párkrát zasmál. Jen s Amanvou to nehnulo.

Obloha už se smrákala, když představení skončilo. Rojer se zrovna zvedal ze závěrečné poklony, když se jeho první manželka obrátila na podpatku a rázovala si to do krčmy. Sikva se okamžitě rozběhla k němu.

„Tvoje Dživa Ka se omlouvá, že na tebe nepočká, ale svatou dceru pohnulo tvé vynikající představení k modlitbám,“ sdělila mu, jako by to bylo něco naprosto přirozeného.

Takže se jí hluboce nelíbilo, pomyslel si. Do něčeho jsem šlápl a ani nevím do čeho.

„Odebrala se do své světnice?“ zeptal se Rojer. Sikva přikývla.

Rojer si obvykle pronajímal v krčmě jednu malou světničku, ale Amanva vždycky požadovala alespoň tři – jednu společnou, jednu pro Rojera a jednu soukromou jen pro ni, kam se mohla stáhnout, kdykoli se jí zachtělo. Amanva nepřistoupila na nic jiného než na ty nejlepší světnice, bohatě vybavené jejími vlastním věcmi. Každého večera vláčeli chaffité dovnitř těžké koberce a houně, lampy a kadidelnice, hedvábné povlečení a sady líčidel a pudrů, nad kterými by spadla čelist i žonglérovi. Tady vyhodili krčmáře s rodinou z jejich vlastních světnic, a ty se upravily pro dceru Ahmanna Jardira.

Když se vrátili, Rojer viděl, že dveře do Amanviny světnice jsou zavřené a před nimi stojí na stráži Enkido. I kdyby věděl, co Amanvu trápí, i kdyby věděl, co říct, bylo by to jedno, stejně by se k ní přes toho obrovitého eunucha nedostal.

Jídlo jim nahoru přinesla krčmářova dcera, buclatá žena hodně po čtyřicítce, která pořád klopila oči a při každém jejich slově nadskočila. Když už nebyl v dohledu žádný muž, tak se Sikva zase převlékla do svého zářivého vyšívaného hedvábí a úslužně ho u jídla obsluhovala, zatímco sama si ze svého na jeho naléhání jen občas uďobla.

„Chceš se koupat brzy, drahý?“ zeptala se, když dojedl. „To nádherné představení tě muselo unavit.“

Tak to bylo vlastně každý večer. Amanva v jistou chvíli ztichla, pak se omluvila a na celé hodiny zmizela ve své soukromé světnici. Sikva se vrhla do práce, postarala se o všechno, co Rojer potřeboval, a než se Amanva vrátila, zasypávala Rojera lichotkami.

Obvykle mu byla Sikvina pozornost spolehlivým rozptýlením, jenže Rojerovi se ještě nestalo, aby Amanva něco tak ostře neschvalovala. Tady se schylovalo k hádce a Rojer do toho chtěl jít rovnou, aby to měl za sebou.

„Co tam, do Jádra, dělá,“ mrmlal.

„Hovoří s Everamem,“ řekla Sikva a začala leštit misky.

„Hází kostky,“ usoudil Rojer.

Sikvu jeho tón zjevně urazil. „Alagai-hora není žádná hra, drahý. Tvoje Dživa Ka se radí s kostkami, jak ti může pomoci vést tvé kroky.“

Rojer semknul rty. Tohle vůbec neznělo dobře, ale nic na to neřekl. Uvědomil si, že nutně potřebuje pohár vína, ale pochyboval, že by si tu mohl nějaký dát. Alkohol bylo to první, co damové ve vesnicích zničili. Představoval si, co by to asi udělalo s jeho mistrem Arrickem. Možná by plakal nebo by si ušetřil další starosti a rovnou si uvázal oprátku.

A právě v tu chvíli otevřela Amanva dveře. Z toho, jak člověk otevře dveře, se dá hodně poznat – to ví každý žonglér, který kdy stál na jevišti. Amanva neotevřela dveře zkusmo jako člověk provinilý, ani zprudka jako člověk v ráži. Byl to klidný, cílevědomý čin. Zůstala zahalená v bílém a vstoupila s důstojným, vážným výrazem.

Do Jádra s tím, pomyslel si Rojer a nasadil svou žonglérskou masku. Amanva si sedla proti němu a zabodla do něj chladný, pronikavý pohled. Maličko se zavrtěl, aby ucítil tíhu medailonku na hrudi.

„Tohleto znamená být žonglérem?“ zeptala se Amanva. „Tančit na míči a předstírat, že padáš na obličej, aby se venkovská děcka smála?“

Rojer zachoval klid, i když se mu z těch slov chtělo řvát. Nebylo to o nic horší, než co slýchal od sebestředných vévodských v Angiers, kteří se na takové jako on dívali svrchu, přestože si je najímali na své plesy a dýchánky, ale slova, která přijdou od vlastní ženy, se zaříznou hlouběji.

Noci, do čeho jsem to zabředl?

„Nezdálo se mi, že by ti v Everamově Štědrotě nějak vadilo vystupovat pro šarúmy a damy,“ poznamenal.

„To bylo na Osvoboditelově dvoře, ke chvále Everama a před váženými hosty a věrnými šarúmy!“ zasyčela Amanva. Sikva se rychle stáhla z dosahu a začala poklízet po světnici. „Ten den neměla tvá čest mezí, manželi, ale to přece nemůžeš vážně srovnávat s ponižujícím předváděním nějakého nešiky pro chaffity a chiny.“

„Chaffité,“ opakoval Rojer. „Chinové. Ta slova pro mne nemají žádný význam. Jediné, co jsem na rynku viděl, byli lidé a každý jeden z nich si zaslouží v životě trochu radosti.“

Amanvin důstojný, kamenný výraz byl dobrý, ale Rojer postřehl, že jí na čele nabíhá žíla, a věděl, že jeho slova zasáhla. Bod pro mě.

Amanva vstala. „Budu ve své komnatě. Sikvo, postarej se o Rojerovu koupel.“

Sikva se poklonila. „Ano, Dživo Ka.“ Amanva odšustila z místnosti.

„Mám ti připravit koupel, drahý?“ zeptala se Sikva.

Rojer se na ni nevěřícně podíval. „Jistě. A když už v tom budeš, tak mě můžeš rovnou vykleštit.“

Sikva strnula, a když Rojer viděl ten vyděšený výraz na jejím obličeji, okamžitě svých slov zalitoval. „Já… Já jsem…“

„Zapomeň na to,“ přerušil ji Rojer, zvedl se a oblékl si svůj strakatý kabátek. „Jdu na chvíli dolů.“

Sikva se na něj starostlivě podívala. „Nepotřebuješ něco? Třeba jídlo? Čaj? Donesu ti, co si budeš přát.“

Rojer zavrtěl hlavou. „Jen se potřebuju projít a být na chvíli sám se svými myšlenkami.“ Ukázal na ložnici. „Zahřívej mi postel.“

Sikvu ten pokyn zjevně nepotěšil, ale dostala od něj jasný příkaz a on už zjistil, že Sikva mu v takovém případě nic neodmítne bez dobrého důvodu a Amanvina souhlasu, a ani jedno z toho neměla. „Jak si přeješ, drahý.“

Odešel ze světnice a hned za dveřmi narazil na Enkida a Gareda. Eunuch se zlatými okovy stál rovně a strnule před Amanvinými dveřmi, a když Rojer vyšel na chodbu, nehnul ani brvou.

Naopak Gared se houpal na židli a házel karty do klobouku, postaveného o pár stop dál. Zbraně měl opřené o stěnu, hezky po ruce.

„A hele, Rojer. Myslel jsem, že už jsi v posteli.“ Spiklenecky na něj mrkl a zachechtal se, jako by se mu povedl obzvlášť chytrý vtip.

„Nemusíš tady hlídat celou noc, Gare,“ řekl Rojer.

Gared pokrčil rameny. „Nemusím, ale já obvykle radši počkám, až půjdeš spát, a pak se teprve odvalím do své postele.“ Kývl bradou na Enkida. „Já nevím, jak to dělá, že tam stojí jako strom celou noc. On asi vůbec nespí.“

„Pojď se mnou dolů,“ řekl Rojer. „Chci se mrknout pod pult, jestli žhavému pohledu místního damy neuniklo něco silnějšího než čaj.“ Gared souhlasně zamručel a vstal. Rojer navyklým pohybem shrábl karty a cestou po schodech je míchal a překládal.

V šenku bylo prázdno až na krčmáře Darela, který zametal podlahu. Stejně jako ve všech ostatních krčmách, kde se zastavili na poselské cestě přes Everamovu Štědrotu, byli i tady ostatní hosté na noc vykázáni ven, aby se tu mohla ubytovat Leeshina družina. Ona, její rodiče, Gared, Wonda, Rojer a jeho manželky dostali všichni vlastní světnice, stejně jako plnoprávní dal’šarúmové a jejich manželky. Ženy, děti a cha’šarúmové spali ve vozech, rozestavěných do kruhu kolem krčmy.

Darel byl statný chlap, ale už dávno překročil bojeschopný věk a v jeho vousech bylo víc šedin než původní pískové barvy. „Velectění pánové,“ poklonil se jim. „Čím mohu posloužit?“

„Pro začátek přestaň s tím poklonkováním,“ zavrčel Rojer. „Tady jsme všichni jen chinové.“

Muž se viditelně uklidnil, zamířil za výčepní pult a Rojer s Garedem se posadili. „Omlouvám se. V dnešní době člověk nikdy neví, kdo ho poslouchá.“

„Přesně,“ souhlasil Gared. „A pak ti pro výstrahu někde selže chrana.“

„Nemáš něco pořádného na pití?“ zeptal se Rojer. „Mám strašlivou žízeň a voda ji neuhasí. A už zatraceně dlouho. Láhev něčeho ostřejšího by to spravila.“

Darel si odchrchlal do hliněného plivátka. „Hned ten den, co přitáhli do vesnice, mi dama všechny vinné sudy rozmlátil. Silnější pití použil na podpálení hranice, na které spálil všechno ‚hříšné‘, co ve vsi našel. Mé vnučce sebral vycpanou panenku. Že prý má neslušné šaty.“ Znovu si odplivl. „Ona tu panenku tak milovala. Štěstí, že nesebrali taky ji, řek‘ bych.“

„Je to hodně zlé?“ zeptal se Rojer.

Krčmář pokrčil rameny. „První týden byl drsný. Dama přišel s lejstrem od toho démona z pouště, kde se říkalo, že vesnice teď patří jeho kmeni. Někteří lidi měli jiný názor, a tak je šarúmové tvrdě umlčeli. Pak už většina souhlasila.“

„Takže jste se prostě nechali obsadit,“ zavrčel Gared.

„My nejsme bojovníci jako vy, Kotliňané,“ povzdechl si Darel. „Viděl jsem, jak největšímu chlapovi ve vsi zlomil dama, který byl sotva poloviční, ruku jako proutek jen za to, že se mu odmítl poklonit. Musel jsem se postarat o sebe a rodinu, a to bych mrtvý nemohl.“

„Nikdo ti nic nevyčítá,“ chlácholil ho Rojer.

„Jakmile se naučíš pravidla, tak už to není tak zlé,“ dodal Darel. „Většina krasijské svaté knihy je stejná jako kánon, a stejně jako u nás je i u nich někdo víc pobožný, někdo míň,“ střelil po nich úsměvem a ztišil hlas, „a někteří jsou pokrytci.“ A s tím vytáhl malou hliněnou láhev a dva maličké kalíšky. „Hele, chlapi, už jste někdy zkusili couzi?“

„Uh-uh,“ zafuněl Gared.

„Slyšel jsem o tom,“ řekl Rojer.

Darel se uchechtl. „Přes všechny svoje řeči o hříšném lihu vaří ten písečný národ pití, které ti propálí vnitřnosti.“

Rojer a Gared přijali pohárky a zvědavě je okukovali. Rojer ho snadno udržel dokonce i ve zmrzačené ruce. Ten Garedův vypadal jako něco, v čem by dítě podávalo panence čaj. „Je to sotva hlt. Ty si to vychutnáváš nebo to do sebe hodíš?“

„Ten první do sebe hoď,“ poradil mu Darel. „Pak už to jde snáz.“

Ëukli si, hodili to do sebe a vytřeštili oči. Rojer pil od svých dvanácti let a myslel si, že je zvyklý na to nejhorší, co může pálenka přinést, ale tohle bylo jako pít oheň. Gared se rozkašlal.

Darel se jen usmál a naplnil pohárky znovu. Ještě jednou je do sebe hodili a jak říkal – tentokrát to bylo snazší. Nebo už jim možná jazyk a hrdlo otupěly.

Gared zamyšleně usrkával třetí pohárek. „Chutná to jako…“

„… skořice,“ doplnil ho Rojer, který převaloval couzi v ústech.

„Krasijci jsou jako couzi nebo jako tyhle zpropadené svědivé vousy, které si museli nechat narůst všichni muži,“ zatahal se Darel za bradku. „Nějakou dobu trvá, než si na to člověk zvykne, ale po čase to není tak zlé. Dokud budu platit daně a dodržovat pravidla, tak mi krčmu nechají, a jestli dohodnu vnučce sňatek dřív, než začne krvácet, nemusím si dělat starosti, že jí ho dohodnou ty bílé čarodějnice.“

Najednou zbledl a rozpačitě se podíval na Rojera.

Rojer se usmál a zvedl zjizvenou ruku. „Netřeba hned promáčet kalhoty. Sice jsem se s jednou damou’ting oženil, ale to ještě neznamená, že mě děsí o to míň. Ale možná to chce zbavit se zvyku nazývat je bílými čarodějnicemi. Jak říkával můj mistr – když něco dodržuješ v soukromí, tak se to nakonec projeví i na veřejnosti.“

„Jo,“ souhlasil Darel. „Svatá pravda.“

„Jak jsi to říkal?“ vzpomněl si Rojer. „Že Krasijci nejsou tak špatní?“

„Já to nějak nemůžu spolknout,“ ozval se Gared. „Je to jako říkat, že není tak zlé mít na zádech něčí nohu.“

Darel si také nalil pohárek couzi a obrátil ho do sebe s rychlostí danou cvikem. „Neříkám, že mi nechybí staré časy a spousta lidí je na tom mnohem hůř než já, ale kolem a kolem vzato, když se nezapomínáš klanět a nestrkáš do ničeho nos, tak tě Krasijci nechají na pokoji. Když máš spory se sousedem, stejně s tím jdeš nejdřív ke starostovi, a ten s tím pak jde za damou, teprve když to nedokáže vyřešit sám na místě. A damové jsou vcelku spravedliví, jenom všechno to oko za oko v kánonu berou doslova. Znám chlápka, co přišel o ruku, protože ukradl kuře, a jiného, co znásilnil holku a musel se dívat, jak to samé dělají jeho sestře.“

Gared zaťal pěst. „A to není tak zlé?“

Darel do sebe hodil další pohárek. „Je to zlé, to jo, ale já nekradu kuřata ani neznásilňuju holky. A taky počítám, že toho bude do budoucna čím dál míň. Evejský zákon je přísný, ale nelze mu upřít výsledky.“

„A co to, že odvádějí všechny kluky?“ zeptal se Gared. „Já mít syna, tak bych se jich tak nezastával.“

Darel poválel v ústech třetí pohárek a zamyšleně ho polkl. „Odvedli mi vnuka. Nejsem z toho nijak šťastný, ale oni ho nechávají každý měsíc chodit na novoluní domů. Ubývání tomu říkají. Kluci to nesou těžce, chodí domů s modřinami a zlámanými kostmi, ale nejsou na tom hůř než krasijští kluci. Pochytí jazyk a pravidla rychleji než my ostatní a dama říká, že ten, kdo si vyslouží černou, bude plnoprávným občanem se všemi právy šarúmských pánů. A toho, kdo ne, vykopnou jako chaffita.“ Usmál se a podrbal se na krku. „Což se tolik neliší od mého osudu, až na ty svědivé vousy.“

Rojer si usrkl ze čtvrtého – nebo to byl pátý – pohárku couzi. Začínala se mu točit hlava. „Kolik kluků odvedli z… kde to vlastně jsme?“

„Býval to Jablkov,“ řekl Darel. „Teď je to nějaký dlouhý hrozen písečných slov. My to prostě nazýváme ‚Šarašves‘, protože to je teď náš kmen. Bylo tu třicet kluků v odpovídajícím věku na Hannu Paš nebo co.“

Když lezli po schodech nahoru, musel se Rojer opírat o Gareda. Vypil džbán čerstvé vody a sežvýkal kyselec, ale pochyboval, že své manželky ošálí, jestli cestou do postele zakopne o vlastní nohu. Naštěstí byl Rojer učedníkem Arricka Libohlase a měl spoustu zkušeností s předstíráním střízlivosti, když byl člověk cokoli, jen ne střízlivý.

„Oni budují větší armádu, než mají všechna Svobodná města dohromady,“ řekl tiše. „Lakton nemá naději.“

„Musíme něco udělat,“ prohlásil Gared. „Najít Tetovaného, bojovat, něco. Nemůžeme jen tak vysedávat a koukat, jak si zabírají všechno na jih od Kotliny.“

„Ze všeho nejdřív je nutné varovat lidi v Laktonu, co se na ně žene,“ usoudil Rojer. „Mám v tomto směru jistý nápad, ale potřebuju se na to vyspat a možná si nejdřív seženu nějaký kýbl, kam bych se vyzvracel.“

Když procházel kolem Enkida, potřeboval všechno své herecké a akrobatické umění, aby se udržel na nohou. Ale jestli si ho ten obrovitý eunuch vůbec všiml, nedal to na sobě znát. Amanva byla ještě ve své soukromé světnici – zpod dveří prosvítala ďábelská záře chranového osvětlení. Do postele trefil bez zádrhele. Sikva na něj čekala, ale nic neřekla, když padl na břicho do polštářů. Cítil škubání, když mu stahovala boty a šaty, ale i když neodporoval, neměl ani sílu se zapojit. Něžně ho hladila po zádech a vrkala a Rojer brzy tvrdě usnul.

Kapitola 14

Píseň Ubývání

333 p. N. Léto

20 jiter před novoluním

Hodinu před rozbřeskem probudily Rojera úporné bolesti hlavy. I když mu občas začínalo lézt na nervy, že Sikva neustále číhá na cokoli, čím by mu mohla posloužit – koupe ho, vybírá mu šaty, obléká ho – teď jí za to byl vděčný. Hlava mu třeštila, jako by ho do ní kopl mezek, a v krku měl vyprahlo, jako by mu do něj někdo nacpal surovou bavlnu.

„Od Angiers si na mě takhle nikdo hubu neotevřel,“ zamumlal.

Sikva vzhlédla. „Eh?“

Zavrtěl hlavou. „Nic. Dneska dopoledne budete muset v kočáře bavit Ernyho a Elonu. Potřebuju si promluvit s Leeshou.

„To se nesluší, drahý,“ řekla Amanva, která právě vyplula ze své soukromé světnice s malou dřevěnou bedničkou, nalakovanou načerno a vyleštěnou do vysokého lesku. To tam byla celou noc? Rojer si nedokázal dát dohromady, kdy se dostal do postele, ale pryč byl dlouho. „Jednak je dcera Ernyho neprovdaná, a jednak je to vyvolená mého otce. A ty jsi ženatý. Nemůžeš…“

Sikva mu zrovna zapínala knoflíček u manžety a Rojer jí vytrhl ruku tak vztekle, až vyjekla. „Démonské lejno nemůžu. Přísahal jsem, že budu věrným manželem, a taky jsem to tak myslel, ale to neznamená, že se vzdám práva hovořit soukromě se svými přáteli. Pokud si myslíš, že ano, tak si nebudeme rozumět.“

Sikvu to hluboce pohoršilo a Amanva dlouho mlčela, dívala se na bedničku, kterou nesla, a jednou rukou na ni ostře poklepávala. Rojer věděl, že to je to nejpodrážděnější gesto, jaké kdy u ní pravděpodobně uvidí, i kdyby se chystala vrazit mu nůž do oka nebo nechat Enkida, aby mu zlámal prsty.

Ale v tu chvíli mu to bylo jedno. Sňatek je smrtí svobody, říkával jeho mistr. Potřásl hlavou a odhodlaně si zapnul knoflíček na manžetě sám. Ne pro mě. Ať se propadnu do Jádra, jestli ano.

Konečně Amanva vzhlédla a střetla se s jeho pohledem. „Jak si přeješ, manželi.“

Leesha byla trochu překvapená, když ji Rojer požádal, jestli by nemohl dopoledne jet s ní, ale na nic se nevyptávala. I když si namlouvala, že se na něj pořád ještě zlobí kvůli tomu, s kým se oženil, pravdivější bylo, že jí hrozně chyběl. Rojer byl víc než rok jejím nejlepším přítelem a nejbližším důvěrníkem, a když jí ho teď sňatek vzdálil, zbylo po něm prázdno.

Amanva se Sikvou vztyčily mezi nimi neproniknutelnou zeď nejen svým zpěvem a sténáním. Kdykoli zastavili na noc, střežily Rojera jako lvice kořist. Tohle bylo poprvé od začátku cesty, kdy s ním byla Leesha sama, a i tak byli nuceni nechat závěsy na kočárových oknech roztažené, aby vyhověli krasijským mravům. Kolem kočáru pravidelně projížděli šarúmové, kteří se dokonce ani nesnažili být nenápadní, když nakukovali dovnitř, aby se ujistili, že Leesha s Rojerem jsou stále oblečení a sedí naproti sobě.

Nicméně soukromí to přece jen bylo. Gared s Wondou jeli po stranách, aby udrželi všechny ostatní z doslechu, a Leesha vybrala kočího, o němž si byla jistá, že neumí slovo thesky. Většina Krasijců, kteří uměli thesky víc než ‚prosím‘ a ‚děkuji‘, jevila sklony to tajit stejně jako kdysi Amanva se Sikvou, ale Kotliňané už je prokoukli a většinu slídilů během posledního týdne odhalili. Jako vynikající odbornice na tuto hru se projevila Elona, která schopně trousila urážlivé výroky a ostražitě sledovala, koho se to dotklo a chodí žalovat.

„Řekla bych, že se mé matce tvůj kočár docela zalíbil,“ podotkla Leesha. „Možná shledáš, že se jí po zastávce na oběd nebude chtít vracet.“

„To jí moc nepomůže,“ odtušil Rojer. „Amanva se Sikvou nebyly nijak nadšené z představy, že nás mají nechat spolu o samotě.“

„Nu, už se s tím očividně snaží nějak vyrovnat,“ ukázala Leesha bradou za okno, kde zrovna na koni projížděl Kaval. „Dočista jako Ahmann. Také jsem nesouhlasila s tím, že když spím s ním, tak mám vypustit ze svého života všechny ostatní muže, ať si lidi říkají, co chtějí.“

„Přesně moje řeč,“ souhlasil Rojer, „ale myslím, že to bude nekonečný boj.“

Leesha se usmála. „Tak už to asi po svatbě chodí. Lituješ toho rozhodnutí?“

Rojer zavrtěl hlavou. „Žádný tanec není zadarmo. A já svých pár mincí do klobouku hodím, ale ať se propadnu do Jádra, jestli se po mně bude žádat, abych přeplácel.“

Leesha přikývla. „Takže co ti stálo za to, abys riskoval hněv svých manželek a přišel to se mnou probrat?“

„Tvůj vyvolený,“ odtušil Rojer.

„To není…“ začala Leesha.

„Podívej, ty tyranizuješ celé své okolí Krasijci jako Ahmann,“ přerušil ji Rojer. „O co ti vlastně jde?“

Leesha ucítila škubání za okem a předstírala, že si uhlazuje vlasy, aby si mohla promnout spánek. „Co je ti po tom? Ty ses se mnou o svých zásnubách taky neradil.“

„Mé manželky neunášejí každého tělesně zdatného kluka pod patnáct let,“ odsekl Rojer. „Kdyby jen půlka z nich zvládla Hannu Paš…“

„Tak bude mít Ahmann za pár let armádu nadšených theských stoupenců dost velkou na to, aby dobyl všechno odtud po hradiště Miln,“ dopověděla to Leesha. „Já nejsem slepá, Rojere.“

„Takže co budeme dělat?“ zeptal se Rojer.

„Vybudujeme si vlastní vojsko,“ řekla Leesha. „Kotlina se musí pořád rozšiřovat a drvoštěpové se musí dál cvičit v boji. Ahmann nás nazývá svými soukmenovci a nenapadne nás, pokud my nezaútočíme první.“

„Ty tomu doopravdy věříš?“ opáčil Rojer. „Musím uznat, že není takový, jak jsem čekal, ale opravdu mu věříš?“

Leesha přikývla. „Ahmann je mnohé, ale rozhodně je čestný. Nedělá žádné tajnosti s tím, že chce dobýt všechno, co s ním dobrovolně nepůjde do šaraku ka, ale to ještě nutně neznamená, že se mu musí všichni klanět ve dne.“

„A kdyby ano?“ zeptal se Rojer.

„Tak si mě prostě vezme, čímž vyjádří, že nás dobyl, a bude, „ odpověděla Leesha. „Není to zrovna to, co bych volila nejraději, ale je to lepší než otevřená válka, která postaví souseda proti sousedovi.“

„To možná zachrání Kotlinu,“ řekl Rojer, „ale Lakton půjde stejně na špalek. Jejich město bude asi odolávat lépe, než odolávalo hradiště Rizon, ale vesnice jsou neudržitelné. Krasijci je brzy začnou hltat jednu po druhé.“

„Souhlasím,“ řekla Leesha. „Jenže s tím my nic nenaděláme.“

„Můžeme lidi varovat,“ namítl Rojer. „A chtít po nich, aby to varování předávali dál. Můžeme jim nabídnout útočiště a výcvik v Kotlině, hned teď, dokud jsou cesty ještě průjezdné.“

„A jak to asi uděláme?“ vyjela na něj Leesha.

Rojer se usmál. „Ty hraj svou roli princezny. Požaduj střechu nad hlavou na každou noc, kdy budeme projíždět přes Lakton. A žádné další vyhazování všech ostatních hostů z krčmy. Hodlám uvést svou novou píseň a na to potřebuju publikum.“

„Já to opravdu nepovažuji za dobrý nápad, mistryně,“ řekl šarúmský velitel Kaval, když nakrátko zastavili, aby se lidé mohli naobědvat a protáhnout si nohy. Na poledním slunci si nechal rudý závoj volně viset kolem krku. Navenek byl zdvořilý, ale v nitru to vřelo. Nebyl zvyklý obhajovat svůj názor před ženou.

„Mně je jedno, co si myslíš, šarúme,“ odpověděla Leesha. „Já nebudu spát na cestě s kamenem pod hlavou místo polštáře, když tu máme až do dvou dnů od Kotliny naprosto vyhovující krčmy.“

Kaval se zachmuřil. „Už nejsme na území Šar’damy Ka. Bylo by bezpečnější…“

„Tábořit na cestě, kde nás mohou v noci přepadnout lupiči?“ uťala ho Leesha.

Kaval si odplivl do prachu. „Ti chinští zbabělci si na nás v noci netroufnou. Alagai by je roztrhali.“

„Lupiči nebo démoni, nehodlám trávit noc venku ani s jedněmi,“ odsekla Leesha.

„Dřív mistryně žádný strach před alagai nejevila,“ poznamenal Kaval. „Já bych se více obával úkladného kopí v nějaké neznámé chinské vesnici.“

Přišla k nim Amanva. „O co jde?“ zeptala se.

Kaval okamžitě poklekl. „Mistryně si dnes v noci přeje přespat v chinské vesnici, damo’ting. Říkal jsem jí, že je to holý nerozum…“

„Má samozřejmě pravdu,“ přerušila ho Amanva. „Já netoužím spát v noci pod širým nebem o nic víc než ona. Jestli se bojíš těch několika místních chinů,“ řekla přezíravě, jako by mluvila o vších, „tak nás klidně nech v krčmě, rozbij si stan v lese a můžeš se tam do rána schovávat.“

Leesha potlačovala úsměv, když se Kaval klaněl tak hluboce, aby nebylo vidět, že skřípe zubama.

„My se nebojíme ničeho, damo’ting,“ řekl kaprál. „Je-li to tvým přáním, zabereme…“

„Nic takového,“ přerušila ho Leesha. „Jak říkáš, toto není Osvoboditelova země. My si své postele zaplatíme, ne že si je vynutíme kopím. Nejsme zloději.“

Leesha by mohla přísahat, že slyší skřípění zubů. Kaval střelil pohledem po Amanvě, čekal, že se proti tomu ohradí, ale dívka moudře mlčela. Bývalá povýšenost se jí částečně vrátila, ale obě dvě měly dosud na paměti, jak to dopadlo, když se naposledy pokusila Leeshe zkřížit plány.

„Svolej šarúmy. Všech dvacet. Ať se rozesadí tamhle,“ ukázala Leesha na malý plácek. „Než se najedí, tak s nimi promluvím. Nechci, aby si kdokoli jakkoli mylně vykládal, co je to přijatelné chování. Ať už jde o posly, které vyšleme napřed, nebo o hlavní skupinu, až dorazíme do vesnice.“

A plavně odkráčela směrem ke kotlům, kde daly’ting pod Šamaviným bdělým okem připravovaly pro celou výpravu oběd. Většina dostane hustý hnědý hovězí vývar s brambory a zeleninou a k tomu půl bochníku chleba. Šarúmové si jedli lépe, ti měli kromě polévky s velkými kusy masa ještě rožněné jehněčí s kuskusem. Leesha, její rodiče, Rojer a jeho manželky si jedli ještě lépe, ti měli pečeného bažanta s bylinkovou kůrčičkou a jehněčí koleno s kořeněným kuskusem maštěným máslem.

Leesha zašla za Šamavou. „Při obědě budu mít řeč k šarúmům. Budu potřebovat, abys mi tlumočila.“

„Jistě, mistryně,“ uklonila se Šamava. „Bude mi velkou ctí.“

Leesha ukázala na plácek, kde už se začínali scházet válečníci. „Dohlédni na to, aby si sedli do půlměsíce, a rozdejte jim misky.“ Šamava přikývla a už chvátala.

Leesha zašla za ženou, která vařila polévku šarúmům, vzala si od ní naběračku a ochutnala ji. „Potřebuje trochu okořenit,“ řekla, vzala pár hrstek koření z misek, které si kuchařky rozložily vedle, a spolu se špetkou bylin ze své zástěry ho přihodila do polévky.

Předstírala, že ji ochutnala znovu. „Vynikající.“

Rojer dlouho protahoval poslední tón Písně Ubývání; oči měl zavřené a užíval si, jak mu dřevo v rukou zvučí. Pak tón rázně uťal a Amanva se Sikvou se obratem přizpůsobily.

„Klid před bouří,“ říkával tomu Arrick – drahocenný okamžik ticha mezi posledním tónem vynikajícího výkonu a potleskem davu. Těžké závěsy měli zatažené, takže k nim hlučení a lomoz jedoucí karavany doléhalo jen tlumeně.

Rojer ucítil, že se mu svírá hruď, a najednou si uvědomil, že zadržuje dech. Nebyl tu nikdo, kdo by tleskal, ale on ten potlesk stejně slyšel. Bez nadsázky mohl říct, že jako trio překonávají všechno, co kdy dělal sám.

Pomalu vydechl a otevřel oči přesně v okamžiku, kdy otevřely oči Amanva se Sikvou. A ty nádherné oči mu řekly, že i ony cítí sílu toho, co právě předvedli.

Kdybyste jen věděly, pomyslel si Rojer. Brzy, mé lásky. Brzy vám to ukážu.

Mé lásky. Začal jim tak říkat alespoň v duchu, když ne nahlas. Původně mu přišlo jako dobrý vtip, nazývat láskami ženy, které sotva znal, ale vlastně to nikdy směšné nebylo. Byly chvíle, kdy z toho vanula vášeň, i chvíle, jako třeba včera večer a dneska ráno, kdy to zavánělo hořkostí.

A byly chvíle, jako třeba právě teď, kdy se prázdno, které zůstalo, když hudba utichla, naplnilo láskou tak upřímnou, že si to snad ani nedovedl představit. Hleděl na své manželky a cítil, že ve srovnání s tímto obraz Leeshi Papírovy bledne.

„Můj mistr říkával, že v hudbě nic takového jako dokonalost neexistuje,“ řekl, „ale my k ní máme zatraceně blízko.“

Původní Píseň Ubývání měla sedm slok, každá z nich sedm veršů a každý z nich sedm slabik. Amanva říkala, že to je kvůli sedmi nebeským pilířům, sedmi zemím na Ale a sedmi plástům Nieiných bezedných hlubin.

Překlad udělal z jeho předchozího vrcholného díla, Bitvy o Drvoštěpskou Kotlinu, laciný šlágr. Píseň Ubývání měla moc nad lidmi i jadrnci. Její nápěv dokáže démona dohnat k celé škále činů a její slova řeknou Laktoňanům všechno, co potřebují vědět.

Tetovaný chtěl mít víc takových houslových čarodějů jako Rojer, ale v tomto směru Rojer zklamal, a dokonce začal pochybovat, jestli se vůbec vlohy dají naučit. Navíc začal mít dojem, že se v osmnácti dostal na vrchol a od té doby přešlapuje na místě. Ale teď zavadil o něco nového a měl pocit, že jeho moc zase roste. Nebylo to přesně to, co on nebo Tetovaný hledali, ale bylo to něco ještě silnějšího.

Případný úspěch ovšem předpokládal, že jeho manželky budou vystupovat s ním a že si Krasijci neuvědomí, co Rojer vlastně dělá, a nezabijí ho.

Amanva a Sikva se poklonily. „Je nám ctí tě doprovázet, drahý,“ řekla Amanva. „Jak říká můj otec, k tobě promlouvá Everam.“

Everam. Rojerovi se z toho už dělalo špatně. Žádný Stvořitel neexistuje, lhostejno jakého jména. „Není valného rozdílu mezi velebníčky a žongléry, Rojere,“ mudroval Arrick nad svými poháry. „Všichni pořád dokola spřádají ty samé báchorky a povídačky, jen aby přitroublá venkovská trdla žasla a zapomínala na životní útrapy.“

Pak se obvykle hořce uchechtl. „Kazatelé jsou jenom lépe placení a více vážení.“

Rojerovi bleskl hlavou obrázek ďábelsky rudé záře prosvítající každou noc zpod dveří do Amanviny soukromé světnice. To tam tráví celé noci?

Tvoje Dživa Ka se radí s kostkami, jak ti pomoci řídit tvé kroky.

Rojer nepředstíral, že dama’tingské kostní magii rozumí, ale Leesha mu o tom vysvětlila dost na to, aby pochopil, že na tom nic božského není. Neporoučela snad věda starého světa bleskům, větru a dešti? Rojer sice nevěděl, co jí kostky říkají, ale nebyly z tohoto světa a jemu se ani za mák nelíbila představa, že on skáče, jak ony pískají.

„Souhlasí tvé kostky?“ zeptal se. Dával si pozor, aby to znělo lhostejně, ale i tak se Sikva ostře nadechla. Ale Amanva ani nemrkla, nijak nedala najevo, co se jí honí hlavou. Žonglér v Rojerovi vztekle láteřil. V cechovní síni patřilo k běžným zábavám snažit se ostatní žongléry rozesmát nebo je jinak vykolejit z role, když si nacvičovali čísla. A v tomto ohledu se Rojer považoval za mistra.

Tázavě naklonil hlavu. Strávím snad zbytek života tím, že se z tebe budu snažit vymámit špetku upřímnosti?

„Alagai-hory nikdy nerozhodují, drahý. Je to jen vodítko.“

„A co ti říkají o mně?“ zeptal se Rojer.

Sikva zasyčela. „Je zakázáno se ptát…!“

„Do Jádra s tím!“ vyletěl Rojer. „Já přece nebudu hopsat podle písničky, kterou si musím domýšlet.“

Amanva se obrátila a sáhla do velkého sametového vaku toho druhu, v jakém damy’ting uchovávaly své démonské kosti. Těžké závěsy zůstaly zatažené, takže v kočáru přirozené světlo nebylo – dokonalé pro hora--magii. Rojer strnul a zalitoval, že nemá pod zápěstím nůž.

Ale Amanva vytáhla jen balíček a s úklonou mu ho podala. „Kostky o tobě říkají mnoho i málo, drahý. Tvá moc je nepopiratelná, ale tvá životní stezka je plná rozcestí. Jsou budoucnosti, kde na tvůj nápěv tančí hordy alagai, i jiné, kde jsi svůj dar rozmařile promrhal. Velikost i selhání.“

Rojer odmotal barevný látkový obal a objevil malou dřevěnou bedničku, kterou přinesla dnes ráno. „Ale když jsem se jich ptala, jestli si tě mám vzít, řekly mi, že ano, a když jsem se ptala, jaký svatební dar by ti pomohl k velikosti, nasměrovaly mě na toto.“

Rojer se najednou cítil jako sobecký hulvát. Ona trávila celé noci o samotě výrobou svatebního daru? Stvořiteli, čeká se snad od něj, že bude také dávat dary? To mu nikdo neřekl. V duchu si poznamenal, že až zastaví na noc, musí se zeptat Šamavy, jak to u Krasijců chodí, a pokud bude dárků zapotřebí, tak ji požádat o radu.

Amanva se uklonila tak hluboce, že něco takového snad ještě neviděl. Hlavou se málem dotkla koberce na kočárové podlaze. „Prosím, přijmi mé omluvy, že mi tak dlouho trvalo, než jsem tě obdarovala. Začala jsem na daru pracovat před dvěma týdny v domnění, že budu mít na přípravu celé měsíce. Kostky nepředpověděly, že se pohneš ke svatebnímu slibu tak rychle.“

Rojer přejel třemi prsty pravice po hladké bedničce a ucítil chrany, které byly do dřeva vypáleny ještě před lakováním. Něco byly chrany záštitné, ale většinu neznal. V chraničení nikdy nevynikal.

Co je asi uvnitř? Rojer váhal. Co jí ty démonské kostky nařídily pro něj udělat? Hlavou mu bleskl obraz Enkida. Jestli je to pár zlatých okovů, tak beru pytel zázraků a skáču rovnou ze dveří, ať ten kočár jede, nebo ne.

Otevřel bedničku a vytřeštil oči. Uvnitř ležel na podložce z hedvábí houslový podbradek z hlazeného růžového dřeva, se středem ulitým na míru ze zlata a se zlatým kováním k upevnění podbradku přes struník. Podbradek byl poset chranami vyrytými do zlata i do lakovaného dřeva a vyplněnými zlatým filigránem. Byla to nádhera.

Arrickovy i Jaycobovy housle podbradek měly, stejně jako všechny ostatní současné nástroje, ale ty starobylé housle, které si Rojer odnesl z pokladnice Tetovaného, ne, možná pocházely z dob, kdy tato novinka ještě nebyla známa. Podbradek umožňoval houslistovi udržet housle pod bradou jen hlavou, čímž si mohl v případě potřeby uvolnit ruce na jiné věci.

„Tento kousek pochází z dílny osobního houslíře vévody Edona a původně byl vyroben pro královského herolda.“ Zatímco Amanva mluvila, Rojer se ho s úctou dotýkal. „Trvalo mi mnoho nocí, než jsem ho pochranila a nasytila horou.“

Rojer ucukl, jako by sáhl na horkou konvici. „Horou? V něm je démonská kost?“

Amanva se rozesmála. Líbezný zvuk, který slýchal až příliš zřídka. Je to upřímný smích, přemítal Rojer, nebo je to jen součást hry?

„Nemůže ti ublížit, drahý. Nieina zlovůle umírá s alagai, ale jejich kosti v sobě dál nesou magii Aly, stvořené Everamem dávno předtím, než Nie stvořila bezedné hlubiny, aby ji nakazila zlem.“

Rojer našpulil rty. „Stejně…“

„Démonské kosti tam není víc než tenounký plátek,“ dodala Amanva. „Navíc je spoutaný chranami a zlatem.“

„Co to dělá?“ zeptal se obezřetně Rojer.

Amanva se usmála tak šťastně, že to Rojer viděl i přes průsvitný závoj, a dokonce i jeho cvičenému oku připadal její úsměv tak upřímný, až se zachvěl.

„Vyzkoušej ho,“ zašeptala Amanva, vzala housle a podala mu je.

Rojer chvíli váhal, pak pokrčil rameny, převzal nástroj a opatrně, aby nepoškodil dřevo, nasadil podbradek přes struník, kde housle zvučí nejvíc. Pak si zasunul housle pod bradu a bez rukou si nástroj přidržel. V místě, kde se brada dotýkala podbradku, ucítil slabé mravenčení, jako když si člověk přesedí nohu.

Chvíli vyčkával. „Co se má stát?“

Amanva se znovu rozesmála. „Hraj!“

Rojer vzal do zmrzačené ruky smyčec, druhou uchopil hmatník, zahrál rychlou písničku a užasl, jak zvučně najednou zněla. Housle byly dvakrát tak hlasité. „To je úžasné.“

„A to ještě většinu chran zakrýváš bradou,“ řekla Amanva. „Zvedni ji a zvuk ještě zesílí.“

Rojer na ni povytáhl obočí a pak se zase vrátil k hraní. Zpočátku držel podbradek zakrytý a nástroj zjevně hrál jen o maličko hlasitěji než obvykle. Pak pomalu zvedal bradu, odhalil pár chran a zvuk začal sílit. Zvedl bradu ještě víc a zvuk se zdvojnásobil, pak ještě zdvojnásobil, až mu z toho drkotaly zuby a jeho manželky si zacpávaly uši. Nakonec ho z toho začala brnět hlava tak, že musel přestat, i když většina chran byla ještě zakrytá.

„Tohle přehluší váš nádherný dvojhlas,“ namítl Rojer.

Amanva zavrtěla hlavou, nadzvedla si závoj a ukázal mu zlatý obojek s chraněnou kuličkou, která spočívala v prohlubni na krku. Sikva mu ukázala, že má na krku podobný šperk. „My se ti vyrovnáme, drahý.“

Rojer ohromeně potřásl hlavou. Třeba není kostní magie vůbec tak špatná.

„Nevím, co říct,“ vypravil ze sebe nakonec. „Tohle je ten nejúžasnější dar, jaký mi kdo kdy dal, ale já pro vás za to nic nemám.“

Amanva a Sikva se rozesmály. „To už jsi zapomněl na tu píseň, kterou jsme právě zpívaly?“ řekla Amanva. „To byl tvůj svatební dar, který jsi nám předal přímo před naším svatým otcem.“ Položila mu ruku na loket. „Dnes večer ji budeme s tebou zpívat chinům.“

Rojer přikývl a najednou se hluboce zastyděl. Ony nemají ani tušení, co bude ta píseň říkat Laktoňanům.

Když výprava dorazila do Lučiny, našla jen prázdná pole, nikde ani živáčka, nikde žádný dobytek. Těch pár prchavých záchvěvů života se rychle rozplynulo v kopcích a lesích. Povozy nechali na poselské cestě, s kočáry zajeli přímo do vsi. Ale i vesnice vypadala opuštěně, nikde ani noha.

„To se mi nelíbí,“ zavrčel Kaval. Kolíf mu řekl něco krasijsky a Kaval nevrle zamručel.

„Co se děje?“ zeptala se Leesha.

„Říká, že chinové dělají jen maličko míň hluku než hromobití. Že jsou všude okolo, dívají se ze všech oken, zpoza každého rohu. Pošlu ho na výzvědy…“

„Nepošleš,“ přerušila ho Leesha.

„Je to krevašský pozorovatel,“ namítl Kaval. „Ujišťuji tě, mistryně, že si ho Žírňané ani nevšimnou.“

„Žírňané mi starosti nedělají,“ odpověděla Leesha. „Ale jeho chci mít pořád na očích. Ti lidé mají k opatrnosti své důvody. Nebudeme dělat nic, čím bychom je poplašili.“

O chvíli později se před nimi objevil rynek, obklopený domy a krámky. Na schodech do krčmy čekalo pět mužů, dva měli na loveckých lucích nasazené šípy, dva třímali dlouhé vidle.

Leesha zavelela zastavit a vystoupila z kočáru. Okamžitě se k ní připojil Rojer, Gared, Wonda, Amanva, Enkido, Šamava a Kaval. „Nechte mluvit mě,“ řekla jim Leesha, když vykročili ke krčmě.

„Nevypadá to, že by si chtěli povídat, mistryně,“ poznamenal Kaval a bradou ukázal napravo, nalevo. Ve všech oknech kolem celého rynku uviděla Leesha lučištníky.

„Nevystřelí, dokud nebudou mít důvod,“ prohlásila Leesha a v duchu zatoužila svým slovům věřit. Roztáhla svou zástěru s kapsáři, aby všichni viděli, že je kořenářka. Rojerův strakatý pláštík hlásal, že je to žonglér – další bod v jejich prospěch.

Rojer a Enkido se postavili mezi lučištníky a Amanvu, přičemž Gared ještě chránil Rojera. Leeshu podobně obstoupil Kaval s Wondou.

„Hej, krčmo!“ křikl Rojer. „My nechceme nikomu ublížit, hledáme jen bezpečné přístřeší a chceme za něj zaplatit. Můžeme dál?“

„Odložte kopí!“ křikl jeden muž.

„Já přece nic takového…“ rozčílil se Kaval.

„Buď tu necháš své kopí, nebo sebe, kaprále,“ přerušila ho Leesha. „Je to oprávněná žádost a oni by tě taky klidně mohli na místě skolit.“ Kaval dlouze, temně zahučel, ale shýbl se a položil kopí na zem. Enkido rovněž uposlechl.

„Kdopak jsi?“ zeptal se mluvčí, když došli na zápraží.

„Leesha Papírova,“ odpověděla Leesha.

Muž překvapeně zamrkal. „Mistryně z Kotliny?“

Leesha se usmála. „Přesně tak.“

Muž podezřívavě přimhouřil oči. „Co děláš tak daleko na jihu? A s těmihle?“ ukázal bradou na Krasijce.

„Vracíme se ze schůzky s krasijským vůdcem,“ odpověděla Leesha, „a chceme v Lučině přespat.“

„Odkdy se vysílají vyjednávat kořenářky?“ opáčil muž. „To je přece práce poslů.“

Rojer předstoupil a s úklonou mávl svým strakatým pláštíkem. „Jsem herold z Osvoboditelovy Kotliny. Rojer Půlručka, bývalý učedník Arricka Libohlase, svého času herolda vévody Rhinebecka Angierského.“

„Půlručka?“ opáčil muž. „Ten, co se mu říká houslový čaroděj?“ Rojer se spokojeně usmál a přikývl.

„My jsme se vám představili, ale vy nám ne,“ podotkla Leesha. „Hádám, že ty jsi starosta Havold?“

„Jak to víš?“ vyjel na ni muž.

„Vaše kořenářka, mistryně Ana, mi kdysi psala o radu, jak vyléčit úporný kašel tvé dcery They,“ řekla Leesha. „Už je v pořádku, že?“

„To bylo před deseti lety,“ odpověděl Havold. „Teď už má vlastní děti a já nechci ani pomyslet, že by spaly ani ne půl míle od bandy mordýřských Krasijců. Slyšeli jsme dost od těch, co tudy procházeli minulou zimu, když před nimi prchali.“ Vousy se mu znechuceně zavlnily při pohledu na Kavala a Enkida, rty odhalily špičku zubu.

Leesha se v duchu modlila, aby se kaprál nenechal vyprovokovat, a s úlevou si oddechla, když zůstal zticha. „Nemohu mluvit za celý národ, ale za lidi ze své družiny ručím. Když je necháte na pokoji, budou se starat sami o sebe a nikomu neublíží. Většina beztak zůstane ve vozech na cestě, ale mí rodiče jsou už starší a já bych velice ocenila pár postelí na noc. Jak říkal můj herold, zaplatíme, jak ve zlatě, tak zábavou.“

Havold stroze semkl rty, ale přikývl.

Leesha seděla se svými rodiči, Garedem, Wondou, Kavalem a Enkidem v šenku a Rojer si ladil housle. Posadil se na prostou, tvrdou židli v šerém koutě, Amanva se Sikvou si klekly na čisté šátky vedle něj, z každé strany jedna. Leesha viděla, že kaprálovi a eunuchovi není ani trochu po chuti, že má Amanva se Sikvou veřejně vystupovat – takové věci by byly v Krasii neslýchané – ale stačilo pár tichých, drsných slůvek od damy’ting a byli zticha. K ostatním stolům se sesedli Lučiňané, a ještě další se jim natěsnali za záda. Žonglér by sice přitáhl lidi za každých okolností, ale Leesha si všimla, že na Krasijce u jejího stolu hledí stejně tolik lidí jako na Rojera, a ne všechny pohledy jsou přátelské. Ve všeobecném šumu nemohla pořádně rozeznat slova, ale celým šenkem se neslo zlostné mumlání.

Dokud nespustila hudba.

Na rozdíl od předešlého dne nedělal Rojer nic, čím by dav rozehřál. Žádná akrobacie ani žonglování, žádné triky, vtipy či příběhy. Když vystupoval s manželkami, tak jen hrál a nic víc.

Stejně jako v Ahmannově hodovní síni začal Rojer pomalým, tichým nápěvem, kterému přidával na složitosti a zvuku na síle, až hudba naplnila celý šenk a všechny ovinula svým kouzlem. Dav ztichl, oči se leskly. V hloubi duše Leesha věděla, že jeho housle nemají s opravdovou magií nic společného, ale přesto dokázaly pohnout lidi i démony, jako by je Rojer očaroval. Nedalo se popřít, že má obrovský dar.

Když se hudba vystupňovala a zesílila, začaly Amanva se Sikvou zpívat, zpočátku beze slov, pak dokonalou thesštinou:

Když Everam Stvořitel

chladnou, temnou Nie zřel,

nižádnou radost neměl.

Blaženou stvořil Alu,

slunce, luny svit jí dal,

pak ku svému obrazu

stvořil lid a spočinul.

Svým Dílem však Everam

hyzdil Nie černé nic.

Chtěla Alu rozdrtit.

Když Everam zvítězil,

Nie, matka démonů,

rozplizla své nebytí.

Na Jeho svět plivla tmu.

Když Everam dechem svým

roztočil svůj všehomír,

prchla matka démonů,

kletá Alagai’ting Ka,

před svitem slunce, luny

do hlubin černočerných

v bezedném nitru Aly.

Leč pak se svět otočil,

padla noc a s ní přišly

děti Nie – alagai.

Zlotřilým temným silám

za měsíčního svitu

kázal lidem Everam

bránit se hrdě sami.

Však svitu když ubývá,

Nieina moc sílí,

když padne tma naprostá,

Alagai Ka přichází.

Střez svůj mozek za noci,

ať tvou mysl a tvé sny

nepozře démonský princ.

Mocný Everam seslal

dětem svým poslední dar,

Šar’dama Ka přišel k nám.

Osvoboditel vede

Everamovy děti,

by k větší slávě nebes

mýtily démonskou sněť.

Šar’dama Ka přichází

sjednotit lidské plémě.

Před ním a Everamem

poklekni či s kopím jdi

prolévat krev alagai

ve velké První válce,

v rekovném šaraku ka.

Leeshu rozbolela ruka a najednou si uvědomila, že svírá šálek s čajem tak urputně, až jí z toho zbělely klouby. Silou vůle prsty uvolnila a rozhlédla se kolem sebe. Celý šenk zadržoval dech. Čekala, že při poslední sloce Krasijci rovnou tasí zbraně – i když je nechali ve svých světnicích – nebo že se naopak rozzuří Lučiňané. Ale místo toho propukl všeobecný nadšený mumraj. Kaval s Enkidem hulákali a dupali, až se z prken zvedal prach. A potlesk Thesanů zněl jako bedna slavnostních dělbuchů.

Nebylo to poprvé, co Rojera podcenila. Vypadal jako kluk, co má za sebou jen osmnáct zim a na bradě mu teprve raší chmýří. A podle chování byl často ještě mladší – nedůtklivý a zbrklý, ba přímo ztřeštěný. Leesha se věčně rozčilovala, když nedával na její rady, přestože si byla jistá, že ví všechno lépe než on, a byla přesvědčená, že by dokázala vyřešit všechny jeho problémy, kdyby ji jen poslouchal a dělal, co mu řekne.

Jenže Rojer dokázal tou písní víc, než by si ona dokázala byť jen představit. Sdělil Lučiňanům všechno, co potřebovali vědět o Krasijcích a jejich víře, varoval je před nebezpečím, které hrozí s přicházejícím novoluním, a sdělil jim nikoli mlhavými slovy, že sem míří Ahmannova armáda.

Ba co víc, to všechno udělal Krasijcům přímo pod nosem, vždyť neodhalil nic, co by jejich damové nevykřikovali ze svých sloupů a minaretů. Zrovna tak dobře mohl říkat, že obloha je modrá. Amanva se Sikvou si myslely, že opěvují slávu svého otce, zatímco ve skutečnosti sdělovaly lidem, aby se sbalili a vzali nohy na ramena.

Leesha byla zvyklá, že musí všechno vědět nejlíp, ale najednou to byla ona, kdo byl bezradný, a Rojer ten, kdo v chranách viděl síť.

Při děkovačce vstala. „Byla to nádhera, Rojere,“ ocenila ho, když se vrátili ke stolu. Kaval s Enkidem okamžitě vyskočili a ochranářsky obstoupili Rojerovy manželky.

„Díky,“ usmál se Rojer, „ale bylo to společné dílo. Bez Amanvy a Sikvy bych to nikdy nedokázal.“

„Můj manžel je příliš skromný,“ ozvala se Amanva. „My jsme ho jen naučily píseň, kterou zná každý, a pomohly mu porozumět významu slov, ale to on ji přeložil do vašeho jazyka a nalezl ty pravé verše a slova, v což my jsme nikdy ani nemohly doufat.“

Leesha se usmála. „Myslím, že i vy jste příliš skromné, Amanvo.“ Podívala se na Rojera. „Ale je pravda, že Rojer přidal… pár jemných tahů, jimž rozhodně nechyběla jiskra.“

Nakratičko po ní Rojer střelil vzteklým pohledem, tak krátce, aby si toho nikdo nevšiml. Amanva se na ni zvědavě podívala a Leesha si uvědomila, že Rojer není jediný, koho podceňuje. Dama’ting je možná mladá, ale ne hloupá.

Po představení za nimi přišel Havold a Leesha ho naučila chranu proti mozkovým démonům a ukázala mu, jak si vyrobit chranovou čelenku, kterou budou na novoluní potřebovat.

„Myslíš, že se to všechno opravdu může stát?“ zeptal se jí vyjeveně.

„Každé jedno varování v té písni je oprávněné, starosto,“ odpověděla Leesha. „Do posledního.“

Na druhý den ráno Rojera probudilo jemné zhoupnutí měkké matrace. Amanva se Sikvou vyklouzly z postele. Snažily se ho neprobudit, ale mnoho nocí strávených mezi obratnými kapsáři ze žonglérského cechu naučilo Rojer spát lehce.

Ale dál pravidelně oddechoval, jen předstíral, že se ve spánku zavrtěl, aby na ženy získal lepší výhled. Rozžehly olejové lampy a začaly s ranními úkony. Svítat začne až za hodinu, takže Rojer mohl klidně ještě spát, než bude muset vstát a připojit se k výpravě, ale některé věci jsou prostě lepší než spánek.

Sledování vlastních manželek při rozcvičce k nim patří.

Amanva a Sikva na sobě měly jen volné průsvitné nohavice a krátké vršky, které ponechávaly představivosti jen málo prostoru, ale když přecházely z jednoho šarusahkového postoje do druhého, Rojer cítil, že tvrdne. Zavrtal se pod deky na břicho, spolkl toužebné zasténání a dumal nad tím, jaké má štěstí.

Jako vždy, když došlo na jeho touhy, projevily ženy nějaký šestý smysl. Obrátily se, zkoumavě se na něj podívaly a Rojer nestačil zavřít oči. Okamžitě přestaly cvičit a zamířily k němu.

„Ne, prosím,“ žadonil Rojer. „Nenechte se rušit. Rád se dívám.“

Sikva se podívala na Amanvu, ta pokrčila rameny a obě pokračovaly tam, kde skončily.

„Váš šarusahk vůbec nepřipomíná to, co se učí Gared s Wondou u Kavala,“ poznamenal Rojer.

Amanva si pohrdavě odfrkla. „Šarúmský šarusahk je jako vlci vyjící na měsíc. Dokonce i damové jsou jen cvrkot cvrčků. Tohle,“ předvedla sestavu, „je hudba.“

Rojer si soustředěně představoval Darsy Drvoštěpovu, prostoduchou kořenářku z Osvoboditelovy Kotliny, a v duchu ji svlékal, dokud ho vzrušení nepřešlo. Pak vylezl z postele, stoupl si proti Amanvě, a jak přecházela z postoje do postoje, napodoboval ji.

Bylo to překvapivě těžké dokonce i pro člověka vycvičeného u žonglérského cechu. Rojer uměl chodit po rukou i padat, o přemetech, saltech a všech tancích od plesových po venkovské rejdováky nemluvě, ale šarukin vyžadoval svaly, o nichž ani nevěděl, že je má, a nutil ho držet rovnováhu víc než chůze na míči během hraní na housle.

Sikva se rozesmála. „Je to docela dobré, drahý.“

„Nelži mi, dživo,“ napomenul ji Rojer a potměšile se ušklíbl, aby jí dal najevo, že si ji jen dobírá. „Já vím, že je to strašné.“

„Sikva nelže,“ řekla Amanva a srovnala mu postoj. „Svaly máš dobré, jen jsi mimo střed.“

„Mimo střed?“

„Představ si, že jsi palma kolébající se ve větru,“ vysvětlovala Amanva. „Ohneš se, ale nezlomíš.“

„Já bych si to představil,“ odtušil Rojer, „jenže já jsem nikdy palmu neviděl. To bys po mně mohla zrovna tak dobře chtít, abych si představil, že jsem kouzelný hrnec.“

Amanva se nezamračila, ale ani se na něj neusmála. V jejích očích nebyl šarusahk žádná zábava. Rojer spolkl žerty a nechal se vést.

„Tvůj střed je neviditelná čára, která spojuje tebe, Alu a nebesa,“ sdělila mu Amanva. „Je to rovnováha, ale zároveň je to něco mnohem víc. Je to klidné místo ticha, hlubina, do níž se noříš, když přijímáš hudbu, konejšivé místo, kde nevnímáš bolest.“ Popadla ho v rozkroku. „Je to tvrdé místo, které máš, abys oplodnil své manželky, i bezpečné místo, kde se kolébáš s větrem.“

Rojer jen hekl, když ho chytila v rozkroku, a tentokrát se Amanva usmála. O krok poodstoupila a dala znamení Sikvě. Obě sáhly do váčků u pasu a navlékly si maličké činelky na polštářový tanec.

Po několik následujících dní se stejné představení opakovalo v jedné laktonské vesnici za druhou. Nejdříve lidem vymluvili strach ze šarúmů, a pak jim zazpívali. Rojer se cítil trochu provinile, že klame své manželky ohledně poselství, které roznášejí, ale protože ony se zpočátku ani neobtěžovaly mu říct, že umí thesky, dokázal udržet pocit viny na uzdě. Nebyla to zrada. On prostě jen šíří zprávy, které se beztak považují za běžně známé.

Každého rána pokračoval s Amanvou a Sikvou v šarusahku a Enkido s kamennou tváří sledoval jeho pokroky. Vypadalo to spíš jako rozverné výstupy než plynulá souhra, ale jinak to bylo vcelku příjemné. Leesha se mu před časem zmínila o smrtících zásazích nervů, kterými útočila Inevera, i o tom, jak snadno se Damaja zkroutila tak, aby nasadila škrtící chvat, ale ve výuce jeho manželek nic takového nebylo. Pomaličku se zlepšoval, ale ne natolik, aby se mohl byť jen pokusit o některý složitější postoj.

„Taky se musíš nejdřív naučit chodit, než začneš tančit,“ utěšovala ho Amanva.

Teď, když se vzdalovali od území ovládaného Krasijci, jeli rychleji. Jednou byli přepadeni. Nejdříve přišel bleskový nájezd tuctu lupičů na koních, vyzbrojených kopími a krátkými luky, kteří měli upoutat pozornost, zatímco jiná skupina zaútočila na jeden nákladní povoz. Šarúmové se nenechali nachytat. Čtyři loupežníky zabili, a než se lupiči rozprchli, ještě jich několik zranili. Poté už karavanu nikdo neobtěžoval.

Když jim zbýval do Osvoboditelovy Kotliny už jen necelý týden, začala jim cesta ubíhat příjemněji. Čím víc se blížili k domovu, tím lépe se Leesha znala s místními kořenářkami. S některými ženami si léta dopisovala, ale dosud se nikdy neviděly. V Severníku došlo na skutečné slzy a objímání. Zato Rojer byl čím dál víc nesvůj. Tady se lidé cítili před šarúmy bezpečněji a byli o to troufalejší.

Když toho večera dohráli v šenku Píseň Ubývání, ozval se zdvořilý potlesk, ale pak na něj výčepák zavolal: „Hej, zahrej Bitvu o Drvoštěpskou Kotlinu!“ Žádost následoval všeobecný souhlas, pískot a dupot.

Rojer potlačil vrásky na čele, aby mu nehyzdily jeho žonglérskou masku. Vždyť ještě před nějakými dvěma měsíci tu píseň vychvaloval z každého vikýře a draho ji prodal žonglérskému cechu.

Tázavě se podíval na Amanvu. „Prosím, hraj, jestli chceš, drahý. Sikva a já se vrátíme ke stolu. Bude nám ctí poslechnout si píseň o nočním hrdinství našeho nového kmene.“

Plavně se zhouply na paty a vstaly. Když procházely kolem něj, tak by je Rojer nejraději zlíbal, ale i když se se severskými zvyky zdánlivě sžívaly čím dál víc, těžko se dalo po jakékoli krasijské ženě vyjma samotné Damaje chtít, aby se s ním líbala na veřejnosti.

Náš nový kmen. Rojer skřípal zuby. Vědí ony vůbec, co po něm ti lidé chtějí?

Nebyl tak hloupý, aby zpíval Bitvu o Drvoštěpskou Kotlinu na území Everamovy Štědroty – to by hraničilo s rouháním.

Ale teď už v Everamově Štědrotě nebyli. Teď byli na laktonském území a obklopeni Thesany, kteří si zasloužili vědět, že síla jejich příbuzných na severu roste a že mají zachránce, k němuž se mohou utéci. Rojer ve skutečnosti nepovažoval Arlena Sedláka za Osvoboditele o nic víc než Ahmanna Jardira, ale pokud lid potřebuje u někoho hledat sílu za noci a radu, jak dál, pořád stavěl Tetovaného nad Šar’damu Ka. A nehodlal strávit zbytek života tím, že v tomto bude svým manželkám lhát a tajit to před nimi.

Jednou to stejně musí vyjít najevo.

Pomalu začal hrát. Když se ponořil do hudby, strach a úzkost odplývaly jako démonský popel na jarním vánku. Býval na tu píseň tak pyšný, když ji napsal, a když teď prsty tančily na důvěrně známé noty, zjistil, že je na ni pyšný pořád. Bitva v sobě možná neměla tu ryzí moc Písně Ubývání, ale přesto s ní dokázal v noci utkat ochrannou skořápku a udržet jadrnce v šachu. A měla svou moc nad srdci všech lidí dobré vůle. Už teď se zpívala široko daleko a pravděpodobně ho přežije a přetrvá navěky jako starodávné ságy.

Upadl do transu, který s sebou hudba vždycky přinášela, zapomněl na manželky, na šarúmy, na Leeshu i ostatní hosty. Když byl připravený, začal zpívat.

Tu píseň napsal záměrně jednoduše jednak proto, aby mohli lidé tleskat a zpívat s ním, a jednak to bylo výhodné i pro něj. Hlasem se zdaleka nemohl rovnat Amanvě a Sikvě, ba dokonce ani svému proslulému mistru Arricku Libohlasovi. Arrick měl takové hlasové schopnosti, že na něho Rojer neměl dokonce ani ve chvílích, kdy byl Arrick namol, zapomínal uprostřed písně slova a lidé se mu smáli a nazývali ho Chrapounem.

Ale přesto bylo vidět, že se Rojer učil u těch nejlepších, a i když neměl plíce zpěváka ani přirozené nadání, dokázal držet melodii docela dobře a hlas měl jasný a čistý.

Když přišla úplavice

a zabila Brunu kořenářku,

Drvoštěpská Kotlina ztratila své srdce,

daleko, předaleko byla její učednice.

Ani jeden neutekl, neschoval se,

všichni se noci vzepřeli,

a démony do úmoru pobíjeli,

když do Kotliny přišel Tetovaný.

Daleko na severu až v hradišti Angiers

zastihly Leeshu zprávy zlé.

Její rádkyně mrtvá, otec nemocen,

Kotlina týden cesty koňmo vzdálená.

Ani jeden neutekl, neschoval se,

všichni se noci vzepřeli,

a démony do úmoru pobíjeli,

když do Kotliny přišel Tetovaný.

Nikdo se nenašel, kdo by ji do noci

provázel, jen žonglérské cestovní chrany,

ty by snad hordy jadrnců odrazily,

však lupiče odrazit nemohly.

Ani jeden neutekl, neschoval se,

všichni se noci vzepřeli,

a démony do úmoru pobíjeli,

když do Kotliny přišel Tetovaný.

Bez koně smrti napospas vydáni,

bez úkrytu a s hordami jadrnců v patách,

potkali muže s tetováním,

jenž démony zabil holýma rukama.

Ani jeden neutekl, neschoval se,

všichni se noci vzepřeli,

a démony do úmoru pobíjeli,

když do Kotliny přišel Tetovaný.

Kotlina v troskách, když dorazili,

nezbyla jediná netknutá chrana,

a půlka těch, kdo domovem ji nazývali

podlehla smrti či umírala.

Ani jeden neutekl, neschoval se,

všichni se noci vzepřeli,

a démony do úmoru pobíjeli,

když do Kotliny přišel Tetovaný.

Tetovaný kašlal na zoufalství,

řek‘: „Pojďte za mnou a bojujte.

Však dožijem se jitra, když za noci

budeme všichni bok po boku stát.

Ani jeden neutekl, neschoval se,

všichni se noci vzepřeli,

a démony do úmoru pobíjeli,

když do Kotliny přišel Tetovaný.

Štítem i kopím se oháněli,

řeznickým nožem i sekerou,

a ty, kdo již zbraní nevládli,

nosila Leesha do modlitebny.

Ani jeden neutekl, neschoval se,

všichni se noci vzepřeli,

a démony do úmoru pobíjeli,

když do Kotliny přišel Tetovaný.

Tak Kotlinští své drahé ochránili,

i když to byla dlouhá a těžká noc.

Nikoli bez důvodu se bitevní pole

Jadrnským hřbitovem nazývá.

Ani jeden neutekl, neschoval se,

všichni se noci vzepřeli,

a démony do úmoru pobíjeli,

když do Kotliny přišel Tetovaný.

Když někdo se ptá, proč při soumraku

démoni třesou se strachy,

Kotlinští odpoví na svou čest:

„Poněvadž my jsme Osvoboditelé.“

Ani jeden neutekl, neschoval se,

všichni se noci vzepřeli,

a démony do úmoru pobíjeli,

když do Kotliny přišel Tetovaný.

„Pravý Osvoboditel!“ zařval někdo v davu a okamžitě propukl souhlasný jásot.

Rojer zaslechl skřípot odsouvané židle, otevřel oči a zjistil, že si to k němu rázuje Kaval a srší vzteky. Gared vyskočil na nohy a postavil se mezi ně. Ten obrovitý drvoštěp byl o osm palců vyšší a o sto liber těžší. Chytil Kavala a v prvním okamžiku to vypadalo, že ho zvládne, ale kaprál mu tu jeho mohutnou pracku jen zkroutil, Gared zařval bolestí a už letěl přes půl šenku. Kaval si ho dál nevšímal a plnou rychlostí se hnal rovnou na Rojera.

Wonda podvědomě sáhla po luku, vzápětí si uvědomila, že ho nechala ve své světnici, a bez váhání zaútočila na kaprála holýma rukama. Pružně balancovala na špičkách, kryla se, udělovala rychlé, úsporné rány rukama nohama a moudře se odmítala popadnout s kaprálem do křížku, ale i tak vydržela jen o pár vteřin déle než Gared. Pak Kaval jednu její ránu pěstí odklonil a hranou dlaně ji sekl do krku. Wonda se zalkla, Kaval ji chytil za ruku, zkroutil, přitáhl si Wondu blíž a hodil ji na stůl, který se při nárazu rozpadl vejpůl. Wonda dopadla na zem v oblaku třísek, piva a skleněných střepů.

Hostinský mezitím vytáhl kyj a lidé v šenku se rozkřičeli jeden přes druhého, ale nikdo nebyl tak blízko, aby stihl přijít Rojerovi na pomoc. Rojer švihl zápěstím, do ruky mu vskočil vrhací nůž, ale v tom zmatku zakopl a upustil ho, zrovna když už byl Kaval u něj.

A najednou proti němu stál Enkido. Rukou se zahákl Kavalovi v podpaží a nechal rozběhnutého Kavala, ať se vlastní hybností sám otočí. Kaprál ten chvat dobře znal, takže zrychlil a zmenšil krok a podařilo se mu udržet na nohou. Zařval něco krasijsky a zaútočil kopem, těsně následovaným švihem pěstí. Ani jedna rána nedopadla, kopu se Enkido plavně vyhnul, zároveň chytil Kavala za zápěstí, pěst odklonil a volnou rukou zostra praštil kaprála do ramenního kloubu. Když poté zápěstí pustil, paže kaprálovi ochable klesla. Kaval zaútočil druhou pěstí, ale bylo to jako bušit do dýmu. Enkido odplynul z cesty, udeřil Kavala do druhého ramene, hladce se protočil kolem něj a zezadu mu kopem podrazil koleno.

Vzápětí se vynořil za kaprálem, znehybnil mu bezvládné paže a silou ho tlačil na podlahu. Kaval prožíval trýznivá muka, šlachy se mu napínaly k prasknutí, bolestí vraštil obličej, ale nevykřikl. Enkido mlčel jako vždy a zachovával kamenný výraz.

„Dost,“ zavelela Amanva, eunuch kaprála okamžitě pustil a o krok ustoupil. Kaval se obrátil k damě’ting a skrz zuby procedil něco krasijsky. Rojer mu nerozuměl, ale z nepříčetného výrazu v Kavalových očích mu byl význam jasný.

Amanva odpověděla thesky, chladně a klidně. „Jestli se ty nebo jakýkoli jiný šarúm jen prstem dotknete mého manžela, kaprále, strávíte celou věčnost vysedáváním před bránou nebeskou.“ Kaval vytřeštil oči, přitiskl čelo k podlaze, ale vztek z jeho tváře nezmizel.

Amanva se obrátila k Rojerovi. „A ty, manželi, už tu píseň nikdy hrát nebudeš.“

Rojer se nepotřeboval dotýkat medailonku, aby načerpal sílu. Plamen vzteku na to stačil ažaž. Nikdo mu nebude říkat, co smí a nesmí hrát. „Do Jádra nebudu. Já nejsem žádný velebníček. Já nebudu lidem říkat, čemu mají věřit. Já jim jen vyprávím příběhy a tyhle jsou pravdivé oba.“

Maličká žilka na Amanvině čele naběhla, tepala, prozrazovala vztek, který však až do očí nepronikl. Přikývla.

„Pak se o tom dozví můj otec. Kavale, vyber svého nejsilnějšího a nejrychlejšího dal’šarúma. Napíšu dopis, který osobně odevzdá Šar’damovi Ka, přímo do jeho rukou, nikomu jinému. Řekni mu, ať si vezme dva koně a nezabíjí cestou žádné alagai vyjma těch, kteří ho napadnou, a řekni mu, že na jeho rychlosti možná závisí samotný šarak ka.“

Kaval přikývl, zhoupl se zpátky na paty a vstal, aby splnil rozkaz, ale v tu chvíli vstala i Leesha a zastoupila mu cestu. „On to nedokáže,“ varovala je.

„Eh?“ opáčila Amanva.

„Já jsem vaše šarúmy otrávila,“ objasnila jí Leesha, „jedem, který působí mnohem déle, než ten slabý protijed, který jim dávám do polévky. Jste několik dní od nejbližšího spojence a bez protijedu nevydrží váš šarúm ani do půli cesty.“

Amanva na Leeshu dlouho nevěřícně zírala a Rojer přemítal, jestli je to pravda. Určitě ne. Leesha byla schopná mnohého, ale zabít někoho jedem? Vyloučeno.

Amanva přimhouřila oči. „Kavale, udělej, co ti nařizuji.“

„Já nelžu,“ varovala ji Leesha.

„Jistě,“ souhlasila Amanva, „věřím, že ne.“

„A přesto pošleš člověka na smrt?“ zeptala se Leesha.

„Smrt jsi mu podala ty,“ odsekla Amanva. „Já jen konám svou povinnost, abych ochránila jeho druhy v Everamově Štědrotě. Poradím se s kostkami a dám mu s sebou potřebné byliny, ale jestli jsi ho doopravdy otrávila a já lék nenajdu, odebere se ke slávě jako mučedník a až vás bude na konci osamělé pouti soudit Stvořitel, jeho duše bude vážena proti tvé.“

„Po tomhle už před něj nepředstoupí čistá ani jedna z nás,“ odtušila Leesha.

„Tím, že tyhle lidi děsíš a mateš lžemi a polopravdami, jejich osud nijak nezměníš. Když se můj otec rozhodne obsadit jejich území, obsadí ho. A tito lidé díky němu získají sílu a naději na slávu a nebesa.“ Amanva švihla prstem a kaprál odešel. Pár lidí v šenku napadlo, že by ho mohli zastavit, ale Kaval na ně jen zavrčel a oni mu moudře ustoupili z cesty.

Amanva a Sikva ještě naposledy zpražily Rojera výhrůžným pohledem a s Enkidem za zády se hnaly rovnou nahoru do svých světnic. Rojer se smutně díval, jak stoupají po schodech a mizí mu z očí. Byla pravda, že Bitvu o Drvoštěpskou Kotlinu nikdy hrát nepřestane, ale nemusel to na ně takhle vztekle vybalit přede všemi. Věděl, jaké to je, mít uprostřed hry pocit, že s vámi nikdo nepočítá.

Když se z toho leknutí vzpamatovali, uvědomil si Rojer, že Kotliňané jsou poprvé od chvíle, kdy se vydali na cestu, úplně sami. Wonda s Garedem patrně utrpěli větší šrámy na duši než na těle, takže hlídali a ostatní se mezitím dali do řeči.

„No, tak to bylo děsivé,“ zhodnotil to Rojer.

„Měl jsi štěstí,“ povzdechla si Leesha. „Jedna věc je využít Píseň Ubývání, abys mohl místním sdělit, ať se Krasijcům klidí z cesty, aniž by si Krasijci uvědomili, co děláš, něco úplně jiného je zpívat jim přímo pod nosem o jiném Osvoboditeli. Tos mohl zrovna tak dobře rovnou poplivat všechno, v co věří.“

„A to bychom měli předstírat, že k bitvě o Drvoštěpskou Kotlinu nikdy nedošlo?“ rozčílila se Wonda. „Že jsme bojovali pro nic za nic? Že můj táta umřel jen tak, a vůbec s sebou nevzal hordu lesounů? Že Tetovaný neudělal nic z toho, co se děje v písni?“

„Mně už je špatně z toho předstírání, že nahoře je dole a černá je bílá,“ zavrčel Gared.

„Jistěže ne,“ povzdechla si Leesha. „Ale na cestě jsme zranitelní. Brzy už budeme zase v Kotlině. A do té doby doporučuji zachovávat nejvyšší opatrnost.“

„Hele, všichni v pořádku?“ zeptal se krčmář, který jim přinesl nový tác s pitím. Přišel s ním i Gery, severnický starosta, a kořenářka Nicholl.

„Nikdy mi nebylo líp,“ odtušil Rojer a pokynul jim, ať se posadí. „Noc nemá tu správnou šťávu, když neuniknu smrti o vlásek.“

Gery tupě zamrkal, ale oba se posadili. „Co se to vlastně, do Jádra, děje? Říkali jste, že jedou s vámi, ale mně to spíš připadá, že vy jedete s nimi. Oni vás zajali?“

Rojer věděl, že čekají odpověď od něj, ale byl celý ochromený, bylo mu mdlo a nějak na to neměl co říct. Leesha potřásla hlavou a Rojer jí rád vyklidil pole, přinejmenším než začala mluvit.

„Je to složitější, starosto,“ začala Leesha, „a tvoje starost to není. Ale nic zásadního nám nehrozí. Ta žena v bílém je dcerou krasijského vůdce…“

Rojer strnul a naklonil se blíž. Buď opatrná, prosil v duchu.

„… a provdala se za Rojera. Po dnešním večeru se nás žádný z těch válečníků neodváží napadnout bez přímého pokynu od Šar’damy Ka, a ten hned tak nepřijde. A my se mezitím bezpečně dostaneme do Kotliny a na to, co se na nás žene, budeme připraveni lépe než lidé ze Severníku.“

„Co má zase znamenat tohle?“ rozčílil se starosta. „Jedno nám říkáte, druhé zpíváte a třetí předvádíte.“

„To znamená, že sem táhnou Krasijci,“ odpověděla Leesha. „Možná k vám nebudou tak krutí, jako byli k Rizoňanům, pokud ovšem nebudete hloupí a nebudete se bránit, ale výsledek bude stejný. Všichni chlapci budou odvedeni na výcvik do boje proti démonům, ze všech mužů se stanou druhořadí občané, ze všech žen třetiřadé nic. Vaše vesnice dostane dozor a vy všichni budete podřízeni evejskému zákonu.“

„To nám chceš říct, že se nemáme bránit?“ užasl Gery. „Že se máme jen tak podvolit jako ovce, až z nás přijdou dřít kůži?“

„Ona vám chce říct, abyste utíkali, dokud můžete,“ vmísil se do rozhovoru Erny. „Vy jste přímo na cestě, po které potáhne jejich armáda. Jestli máte rozum, tak sklidíte všechno, co ještě roste, sbalíte se a půjdete jim z cesty.“

„A půjdeme asi kam?!“ vyjel na něj Gery. „Moje rodina žije v Severníku, kam až lidská paměť sahá, a to samé platí o většině místních. To to tady máme jen tak opustit?“

„Ano, jestli je vám život milejší než půda,“ odpověděla Leesha. „Jestli se chcete držet svého vévody, vydejte se rovnou do Laktonu, třeba vás tam přijmou. Poslala jsem jim zprávu o tom, co jim hrozí, už před několika měsíci. Ve městě na jezeře by mělo být bezpečno, alespoň načas.“

„Já viděl to jezero jen jednou a div jsem se z toho neposral,“ povzdechl si Gery. „Řek bych, že nikdo z nás by na takové spoustě vody žít nedokázal.“

„Tak přijďte do Kotliny,“ nabídla mu Leesha. „Zatím nejsme schopni rozšířit se až sem, ale rozšiřujeme se pořád. Nikoho neodmítneme a necháváme lidem jejich pospolitost i vůdce. Přidělíme vám kus dobré půdy, bezpečně chraněný, a navíc vám poskytneme chraněné zbraně i výcvik. Brzy to bude to nejbezpečnější místo hned po hradišti vévody Euchora v Milnu.“

„Ať tak, či onak budou všichni bojeschopní muži zataženi do boje, k němuž vůbec nemuselo dojít.“ Gery si odplivl na podlahu.

„No tak!“ vzbouřil se krčmář.

„Promiň, Sime,“ omluvil se Gery. „Ve vší úctě, mistryně Papírova, my jsme jen prostí lidé ze Severníku a netoužíme být démonobijci jako vy Kotliňané.“

„Možná by bylo snazší unést tu krasijskou princeznu,“ mudroval Sim. „A žádat za ni vesnici. Ta černooděná pakáž je sice pěkně houževnatá, ale nás je zase víc.“

„To ani nezkoušej,“ probral se Rojer.

„Rojer má pravdu,“ zasáhla Leesha. „Jak na ni vztáhneš ruku, pobijou Krasijci všechny muže, ženy i děti v Severníku a vesnici vypálí na popel. Za napadení damy’ting je smrt.“

„To by nás museli nejdřív chytit,“ namítl Sim.

A najednou měl Rojer v ruce nůž, popadl Sima za límec, přirazil ho ke stolu a čepel nakreslila na krku tenkou krvavou čáru.

„Rojere!“ vykřikla Leesha, ale Rojer si jí nevšímal.

„Na ty Krasijky zapomeň,“ zavrčel. „Ať tě to ani nenapadne, zatraceně, jsou to moje manželky.“

Sim ztěžka polkl. „To byly jen hospodské tlachy, mistře Půlručko. Nemyslel jsem to vážně.“

Rojer zavrčel, ale pustil ho a nůž zmizel.

Gery podal Simovi ruku a pomohl mu vstát. „Jdi si umýt výčepní pult a drž tu svoji nevymáchanou hubu.“ Sim rychle přikývl a už běžel. Gery se obrátil zase k Rojerovi. „Omlouvám se, mistře Půlručko. V každé vesnici je pár zabedněnců.“

„Jo.“ V Rojerovi to pořád ještě vřelo a kypěla v něm žluč, ale už zase vklouzl do své žonglérské kůže a vrátil se na své místo.

„Nikdo vás nenutí, abyste šli tam nebo onam,“ řekla Leesha starostovi. „Ale zůstat tady znamená zůstat v cestě smršti, na kterou nejste připraveni. Viděl jsi, čeho je schopen jeden vzteklý šarúm. Představ si, jak se jich sem na vás přižene deset tisíc a k tomu čtyřicet tisíc rizonských otroků navrch.“

Gery zbledl, ale přikývl. „Promyslím to. Spěte klidně. Nikdo není tak hloupý, aby dělal rozruch dřív, než odjedete.“ S tím se ztěžka zvedl ze židle, nabídl Nicholl rámě a společně opustili krčmu.

„Tohohle čekají dnes v noci těžké sny,“ utrousila Elona.

„Proč by měl spát líp než my?“ opáčila Leesha.

A zrovna v tu chvíli vstoupil do krčmy mladý šarúm v plné zbroji a s Kavalem, který mu nesl kopí a štít. Oba zamířili rovnou nahoru do Amanviny světnice. Za pár minut seběhl mladý válečník dolů a vystřelil ze dveří jako šíp.

„Ty jsi ty šarúmy ve skutečnosti neotrávila, že ne?“ ujišťoval se Rojer.

Leesha na něj chvíli hleděla, pak se zhluboka nadechla, vstala a s Wondou v patách zamířila na chodbu vedle výčepu, kudy se šlo do její světnice.

Rojer si povzdechl, popadl korbel plný piva, který stál před ním, a na tři loky ho do sebe hodil. Chladný nápoj mu přetekl koutky úst a stekl po bradě. „Tak snad abych šel čelit svému osudu.“

Erny si ho změřil tím káravým pohledem, jímž někdy krotil svou dceru. „Jsi vynikající houslista, Rojere, ale jako manžel se máš ještě hodně co učit.“

Gared šel za Rojerem nahoru. Čekal, že přede dveřmi uvidí na stráži Enkida, ale eunuch nikde, což znamenalo, že je uvnitř. Nic, co by člověku přidalo na klidu.

„Nemám jít s tebou dovnitř?“ zeptal se.

Rojer zavrtěl hlavou. „Ne, to je v pořádku. Jen tady postávej pro případ, že by někoho napadla stejná hloupost jako Sima a pokusil se unést Amanvu. Já to zvládnu.“

Gared přikývl. „Budu hned tady na chodbě. Ale jak uslyším nějaký povyk, ve vteřině jsem uvnitř.“

Rojerovi bleskla hlavou patnáct let stará vidina roztříštěných dveří a skalního démona, který se vlámal do krčmy jeho táty. Rojer nepochyboval, že by Gared dokázal vyrazit tyhle těžké dřevěné dveře stejně snadno.

Nechal nevyřčeno to, co oba věděli. Kaval Gareda sejmul, jako by to bylo dítě, a Enkido stejně snadno naložil s Kavalem. Nakolik ho ten hřmotný drvoštěp čas od času přiváděl k zuřivosti, Rojer nijak netoužil vidět ho zemřít v boji, v němž neměl naději na vítězství. Jestli se z toho nedokáže dostat bez boje, nedostane se z toho vůbec.

Rojer předstíral, že si upravuje košili; potřeboval se dotknout medailonu. Okamžitě se uklidnil. „Všichni potřebujeme nějaký lék na útrapy života,“ říkával Arrick, když se ho Rojer ptal, proč pije tolik vína, „a já už jsem na žonglérské báchorky příliš starý.“ Vzal za kliku.

Uvnitř okamžitě zaznamenal Enkida, který stál se založenýma rukama hned vedle dveří. Jako vždy to vypadalo, že si Rojera vůbec nevšiml.

Amanva se Sikvou se už převlékly do pestrobarevného hedvábí, což bral Rojer jako dobré znamení, leč jakmile vstoupil, přivítaly ho nasupené pohledy.

„Ty a Leesha jste se proti nám spikli,“ zaútočila Amanva.

„Jak?“ podivil se Rojer. „Tvůj otec ví, že se před ním neskláníme. Nabídl nám dohodu a my ji zvažujeme. Já jsem nepřísahal, že budu sloužit jeho zájmům.“

„Je rozdíl mezi tím, jestli jeho zájmy nepodporuješ, nebo jestli proti nim pracuješ, manželi,“ prohlásila Amanva. „Můj otec neví, že roznášíš zvěsti o falešném Osvoboditeli, ani že mistryně Leesha otrávila jeho válečníky.“

„Tvůj otec ví o Tetovaném a jeho vztazích s Kotlinou všechno. Vyprávěli jsme mu to, když nás navštívil.“ Rojer se zamračil. „A zrovna ty jsi ta pravá, kdo by mohl někomu dělat kázání o jedech.“

Amanva neztratila neproniknutelný výraz, ale ta odmlka, než mu odsekla, Rojerovi stačila, aby věděl, že zasáhl choulostivé místo.

„Ale vy vyzýváte svůj lid, aby před námi prchal,“ namítla Amanva, „přestože my žádné tažení v plánu nemáme. Říkáte lidem, aby se sbalili a šli do té velké městské oázy nebo aby šli do Kotliny posílit váš vlastní kmen, který se postaví proti nám.“

Rojer cítil, že se v něm opět vzmáhá vztek. „A jakpak to víš? To mě špehuješ?“

„To mi řekla alagai-hora, synu Jessumovu,“ odpověděla Amanva.

„Stvořiteli, mně už je zle z těch tvých tajuplných odpovědí i z těch tvých zatracených kostek!“ vybuchl Rojer. „Ty máš větší důvěru v démonské kosti než v živé lidi!“

Amanva se znovu odmlčela, ale zachovala klid. „Až se vrátíš do Kotliny, manželi, tak se nám asi nepodaří ti v tvé podvratné činnosti bránit, ale cestou už v žádné vesnici stavět nebudeme. A ani pak, až dojedeme do Kotliny, nebudeme Sikva ani já nikdy tu tvou pohanskou píseň zpívat, ani ji nestrpíme ve své přítomnosti.“

Rojer pokrčil rameny. „O to se vás nikdo neprosí. Ale já jsem v bitvě o Drvoštěpskou Kotlinu byl. Já jsem to prožil a vím, že je to pravda. Já nebudu předstírat, že se to nikdy nestalo jen proto, že se to tvému otci nehodí do krámu. Jestli je tvůj otec opravdu Osvoboditel, tak na tom nezáleží. A jestli ne…“

„Je,“ zasyčela Amanva.

Rojer pokrčil rameny a usmál se. „Pak se nemáš proč rozčilovat, ne?“

„Mého otce vyvolil Everam,“ prohlásila Amanva, „ale Nie je silná. On nemusí uspět, pokud jeho lid nebude mít pravou víru.“

Rojer znovu pokrčil rameny. „Tohle není jeho lid, alespoň zatím ne. Jestli si přeje, aby byl, musí si to zasloužit. Já budu bojovat proti démonům, až přijde šarak ka. Ale za koho budu bojovat, to se teprve ukáže.“

Amanva si odfrkla. „Ty jsi mnohé, synu Jessumovu, jen ne bojovník.“

Byla to nečekaná facka do tváře. Žonglérská maska se rozplynula a nahradil ji nelíčený vztek. Rojer vyletěl tak zuřivě, až Amanva polekaně uskočila.

„Jako tvůj manžel ti nařizuji, abys šla se mnou,“ sdělil jí, popadl smyčec s houslemi a obrátil se ke dveřím.

Enkido mu hladce zastoupil cestu.

Rojer do něj narazil a musel zaklonit hlavu, aby viděl do těch netečných očí. „Ženo, odstraň mi toho svého kleštěnce z cesty.“

A v tu chvíli zachytil záblesk porozumění, i když to byl jen mžik. „Tak ty neumíš thesky, ty moje panenko skákavá. Ty bastarde bez koulí. Ty rozumíš každému slovu. Takže mě buď zabij, nebo uhni.“

Poprvé za celou dobu dal eunuch najevo nějaké pocity, a byl to kypící vztek, úspěšně soupeřící s výrazem, který měl Kaval, když šel po Rojerovi. Ale Rojerovi už to bylo jedno, upřel na eunucha výhrůžný pohled a neustoupil.

„Uhni, Enkido,“ ozvala se Amanva. Eunucha to zjevně překvapilo, ale okamžitě uposlechl. Rojer otevřel dveře a vyřítil se na chodbu. Gared leknutím nadskočil.

Rojer se hnal ke schodům a Amanva se Sikvou chvátaly za ním. „Kam asi tak půjdeš?“ křikla za ním Amanva, ale Rojer se ani neobtěžoval odpovědět a seběhl ze schodů.

V šenku bylo vcelku prázdno, jen u výčepu zůstal chumel místních. Překvapeně se na Rojera podívali, pak uviděli Krasijky v pestrobarevném hedvábí a vytřeštili oči.

„Manželi!“ zaječela Sikva. „Nejsme oblečené!“

Rojer si jich nevšímal; přeběhl přes šenk a odsunul závoru na hlavních dveřích.

„Hej, co to, do Jádra, děláš?!“ zařval Slim, ale Rojer si nevšímal ani jeho a vyšel ven.

Jako ve většině theských vesnic i tady stála krčma přímo na rynku. Domy kolem rynku měly chraněná zápraží, převážně propojená mezi sebou, což lidem umožňovalo chodit do krčmy i po setmění, ale rynek samotný byl na účinné chranění příliš velký. Dlažební kameny sice bránily démonům povstat přímo tam, ale větrní démoni o něm dobře věděli a hladce slétli na cokoli, co se tam pohnulo. A jiní démoni zase tu a tam na rynek zabloudili zvenčí.

Na zápraží u krčmy stál Kaval se dvěma šarúmy, všichni v plné zbroji.

„Z cesty.“ Rojer se mezi nimi protlačil, jako by se od nich samozřejmě očekávalo, že ho poslechnou, a oni vskutku uhnuli. Rojer vyšel na rynek. Na protější straně se plížili dva malí lesní démoni, kteří zkoušeli domovní chrany a hledali nějaké nechraněné místo. Jakmile zaznamenali, že se něco děje, strnuli, jako by tam zničehonic vyrostly dva pokroucené stromky.

Rojer slyšel, že se válečníci zajíkli, když na zápraží vyběhly jeho manželky, a usmál se, když se k nim všichni otočili zády a odvrátili pohled. Jeho manželky byl z rodu Osvoboditele a navíc vdané. Vrhat na ně chlípné pohledy znamenalo koledovat si o vypíchnutí očí.

Bez chraněného pláště ho lesouni uviděli hned, jak opustil bezpečí chran, a už se pomalu plížili k němu. Rojerovi byli lhostejní, dokonce se ani neobtěžoval zvednout housle. Černé nebe rozťal výkřik větrného démona.

Amanva se Sikvou se zastavily u zábradlí na zápraží. „Dost těch hloupostí!“ křikla Amanva. „Vrať se dovnitř!“

Rojer zavrtěl hlavou. „Ty mi nebudeš rozkazovat, dživo. Pojď ke mně.“

„Eveja ženám zakazuje vycházet ven do pusté noci,“ křikla Amanva.

„A taky nechat se okukovat bez závoje a v barvách jinými muži! Za tohle nechává Damaja ženy ukamenovat,“ rozplakala se Sikva. Rojer se ohlédl a viděl, že se schoulila a snaží se zakrýt.

Démoni už byli blízko, přešlapovali, svaly se jim napínaly, připravovali se ke skoku. Rojer se k nim beze strachu obrátil a zmrzačená ruka konečně zvedla smyčec.

Démoni jsou tvorové pudů. Ovládání těchto pudů je klíčem k ovládnutí démona. Právě teď se cele upínali na něj. Rojer převzal jejich vnímání, posílil ho a promítl do své hudby.

Tady jsem! hrál jim. Sem se soustřeďte!

Pak přestal hrát a udělal dva rychlé kroky do strany. Démoni zmateně třepali hlavami, nechápali, jak mohl tak najednou zmizet, a Rojer začal hrát znovu a opět přejal jejich vnímání.

Kam šel? Já ho nikde nevidím! sděloval démonům. Začali horečnatě propátrávat okolí, při rozhlížení Rojera co chvíli míjeli pohledem, a přece se pořád vztekali nad tím, že ho nejsou schopni najít. Rojer je opatrně obcházel s nenuceným výrazem zkušeného žongléra.

„Taky bych mohl dodat, že vám Eveja nařizuje poslouchat svého manžela,“ sdělil svým manželkám, „ale tam, kam jdeme, beztak Eveja neplatí. V žírných krajích nosí žonglérky pestré barvy. A Inevera, ta by ukamenovala všechny ženy mimo Everamovu Štědrotu.“

U zábradlí na zápraží začínalo být těsno. Kromě těch dvou dívek a tří šarúmů tam byl ozbrojený Gared, Leesha, Wonda s chraněným lukem a hlouček místních. Dívky váhaly, ale pak Amanva zaláteřila, hrdě se napřímila a se Sikvou v patách rázně vykročila k němu.

„Damo’ting, ne!“ zařval Kaval.

„Ticho!“ utřela ho Amanva. „Právě díky tvé zbrklosti to zašlo takhle daleko!“

Gared s válečníky vykročili na rynek za nimi, včetně Enkida, který si na to vzal i kopí a štít.

„Zůstaňte za zábradlím, Gare,“ křikl Rojer. „To platí i pro všechny ostatní. Dnes v noci kopí potřebovat nebudeme.“ Šarúmové ho neposlechli, ale když na ně Amanva ostře třepla rukou, tak se stáhli. Nicméně bylo jasné, že jestli se k nim démoni dostanou příliš blízko, vrhnou se po nich, rozkazy nerozkazy.

Lesouni se upnuli na ženy, ale protože už měli chrany kolem rynku prozkoumané, tak věděli, že kořist je zatím z dosahu. Rojer přejal jejich pocit, naklonil hlavu a zvedl bradu z chran směrem k démonům, aby směroval hudbu na ně.

Ony jsou chraněné, sděloval démonům, když jeho manželky vykročily do volného, nechraněného prostoru. Nemůžete na ně. Jestli to zkusíte, přijde světlo a bolest. Najděte si jinou kořist.

Démoni poslechli, a když k němu Amanva se Sikvou došly, Rojer plynule přešel na předehru k Písni Ubývání. Ihned se k němu přidaly a vpletly do hudby svůj dvojhlas, své mistrovství, které vliv houslí mnohonásobně posílilo. S touto mocí utkal takové kouzlo hudby kolem všech tří, že byli pro jadrnce neviditelní. Démoni je větřili, slyšeli je, občas je dokonce letmo zahlédli, a přesto je svými smysly nebyli schopni zachytit a jejich pohledy je míjely zas a zas.

Když tak byli bezpečni před útokem, přidal Rojer houslím na složitosti. Amanva se Sikvou se nového námětu okamžitě chopily a vyslaly ho do noci jako volání. Rojer zvedl bradu o kousek víc a odhalil další Amanviny chrany. Jeho manželky zvedly ruce ke krku, a jak zvuk houslí sílil, upravovaly si ozdobné obojky a přidávaly na síle i svým hlasům.

Zvuk se nesl široko daleko a nejdříve přivábil místní usedlíky z domů na rynku k oknům a na zápraží. Objevily se lucerny, na dlažební kostky se rozlilo kalné světlo a lidé v ohromeném tichu sledovali, jak píseň přitahuje všechny démony z okolí.

Zpočátku přicházeli jadrnci pomalu, ale brzy jich bylo na rynku přes tucet. Vykračovala si tu pětice lesních démonů, větřili a hledali kořist, kterou nemohli nalézt. S vřískotem přihopkali dva ohniví démoni; nemohli přesně určit, odkud se ta hudba bere, a přesto nedokázali odolat jejímu vábení, a tak lítali po rynku sem a tam a za sebou nechávali oranžovou ohnivou stopu. Po nebi kroužili tři větrní démoni a do noci se rozléhal jejich dravčí křik. Těsně u země se plížili dva polní démoni; drhli břichem o dlažbu, jak se snažili, aby je případný úlovek nezahlédl. Byl tam dokonce i jeden kamenný démon – menší bratránek skalního, ale pořád větší než Gared, který měl téměř sedm stop. Dělal čest svému jménu, stál strnule jako socha, ale Rojer věděl, že má všechny smysly nastražené, jak se je snaží odhalit, a že kdyby se mu nechali vidět, bude rychlý jako blesk.

Když mu Leesha popisovala magii mozkových démonů, líčila mu, jak ji ozvuky v mozku nutily jednat podle jejich příkazů. Možná má hudba stejný účinek, mudroval Rojer. Třeba právě snaha tuto moc napodobit byla prvotním důvodem, proč byla hudba stvořena a proč některé melodie vyvolávají ve všech, kdo je slyší, stejné pocity.

A taková byla i moc Písně Ubývání. Rojer ji vycítil hned, když mu ji jeho manželky zpívaly poprvé. Byla tolik podobná té jeho, jen… vybledlá. Uvadla za ty tisíce let, kdy ji bylo zapotřebí naposledy.

Ale teď ji Rojer znovu uváděl do života. Pod jeho vedením vábilo neodbytné volání Písně Ubývání démony k něčemu, co nikdy nemohli najít, tak silně, že zapomněli na všechno ostatní. Kdyby se Garedovi nebo šarúmům zachtělo, mohli rovnou nastoupit a pobít je. První úder by sice kouzlo zlomil a poskytl démonům protivníka, na něhož by mohli okamžitě zaútočit, ale šarúmské kopí nebo Garedova sekyra dokázaly zmrzačit nebo zabít jedinou ranou.

Jenže když jim Rojer říkal, že dnes v noci zbraně potřebovat nebudou, myslel to vážně.

Začal hrát první sloku písně. Amanva a Sikva opěvovaly Everamovu slávu a pozorně vetkávaly své hlasy do melodie, kterou spolu všichni tři tolikrát nacvičovali v kočáře. S nástupem refrénu dívky beze slov vyslaly volání ke Stvořiteli a démoni zapomněli na lov a tančili na jeho hudbu jako vesničané při rejdováku za slunovratu.

Přešli do druhé sloky, Rojer pozměnil nápěv na jiný, který rovněž nacvičovali, začal si nenuceně vykračovat po rynku a manželky šly za ním. Démoni se jim vinuli v patách jako káčátka, která se kolébají za kachnou do vody.

Nechal projít refrén i následující sloku, a pak přidal notu, která manželkám naznačila, že se chystá ostrá změna. Když sloka skončila, byli démoni přesně v takovém postavení, v jakém je chtěl mít, a v tu chvíli se všichni tři na místě otočili a zasypali démony pronikavými skřeky. Démoni s vytím prchali z rynku jako spráskaní psi.

Byli už skoro z dohledu, když Rojer začal další sloku. Jadrnci na místě strnuli jako lovci snažící se, aby nebyli vidět a hlavně nevyplašili kořist. Rojer je s přezíravou samozřejmostí vybičoval do takového rozčílení, že už to nemohli vydržet, začali pobíhat po rynku a naslepo sekali a vrčeli, jak se zoufale snažili najít zřídlo hudby a skoncovat s ním.

Rojer si s nimi pohrával dál. Podsouval jim klamné naděje, kde by asi mohla jejich kořist být. Vně chranové sítě stál starý kůl na uvazování koní. Rojer nařasil svou hudbu kolem něj.

Tady jsem! Rychle zaútočte!

Démoni zavřískli a okamžitě vyrazili do útoku. Polní démoni doběhli jako první a jejich pařáty vyryly do dřeva hluboké brázdy. Pak slétl z oblohy větrný démon, narazil do kůlu a shodil jednoho polního démona dolů. Společně dopadli na dlažbu jako klubko vzteklých zubů a drápů. Na dlažebních kamenech se rozstříkl černý ichor, větrný démon s potrhanými kožovitými křídly se jen taktak zvedl do vzduchu a v poslední chvíli zachránil holý život. Ohniví démoni plivli na kůl ohnivé chrchle a kůl stál rázem v plamenech.

Pak Rojer ovinul hudbou kamenného démona a polní démoni se vrhli i na něj, ale kamenný chytil jednoho za hlavu a rozdrtil mu lebku o dlažbu. Dalšího chytil za ocas a točil s ním, jako by krutý člověk točil s kočkou. Nad rynek se snesl další větrný démon, ale kameňák po něm švihl polním démonem a větrný se hladce ve vzduchu obrátil a odlétl. Pak kameňák praštil polním démonem o chranovou síť kolem jednoho zápraží, jen to zablesklo, a na zem dopadla nehybná mršina, z níž se zvedal dým. Jeden ohnivák plivl kameňákovi na nohy a opravdu ho podpálil, ale to ho nezachránilo před kopem, který ho poslal přes celý rynek, kde v záblesku magie narazil na chranovou síť. Zatímco ohnivák zemřel, vypadalo to, že kamenný démon má nohu nepoškozenou.

Rojer si dovolil úsměv. Všechno se dá naučit. Všechny refrény, všechna ta ‚kouzla‘, která vrhá na démony, jsou jen melodie, které si nacvičil a zapsal. Jiní houslisté třeba nebudou schopni vnést do hudby tolik síly a harmonie jako jejich trio, ale dokážou se nazpaměť naučit, jak démony přivolat nebo zahnat, jak se před nimi skrýt nebo jak je dohnat k šílenství.

Ale to všechno byla jen slupka moci, kterou Rojer cítil, když měl po boku své manželky. Tu opravdu jemnou práci se mu nikdy zaznamenat nepodaří. Ta se musí prožít a procítit v dané chvíli nejen s ohledem na druh démona, ale i na místní odlišnosti, které teprve dotváří to pravé prostředí.

A právě tohle nikdy naučit nedokázal. Ohlédl se na své dživy a ve vykulených očích viděl úctu i špetku strachu. Dokonce i Amanva zapomněla na svůj povznesený výraz, tohle překonalo i její dama’tingský klid. Jistě, dokázaly ho napodobit, ale nic opravdu nového ve skutečnosti nepřinesly.

A je toho ještě víc, mé lásky, pomyslel si Rojer a zase se obrátil, aby viděl na démony. Začal předvádět šelmu, plížil se za jadrnci, společně se svými manželkami je naháněl do skupin a rozděloval podle druhů. Píseň Ubývání už dospěla ke konci, ale Rojer hrál dál, rozvíjel závěrečný refrén hlasitěji a silněji, měnil tóniny a přidával ozdůbky tak rychle, jak je Amanva se Sikvou stačily přebírat. Démoni zacouvali to sevřených chumlů, syčeli a sekali pařáty do vzduchu, děsili se moci, která se tu rodila, ale báli se utéct, aby se nemuseli obrátit zády k tomu, co je loví.

A pak jim začal Rojer ubližovat. Útočil na ně vlnami skřípavých, falešných zvuků, které je zasahovaly patrně stejně jako údery. Vřískali, někteří padli na dlažbu a vlastními pařáty si drásali hlavu, jako by z ní mohli ty zvuky vyrvat a zbavit se jich. Dokonce i větrní démoni na nebi zmučeně vřeštěli, ale hudba je držela pevně; nemohli uprchnout a jen donekonečna kroužili.

Rojer vzhlédl a znovu změnil nápěv; tentokrát lákal větrné démony z noční oblohy dolů. Příčina vaší bolesti je tu! Udeřte a umlčte ji!

Větrnci slétli dolů jako blesk, jenže Rojer a jeho manželky nebyli tam, kam je hudba vedla – stáli stranou a o několik stop výš. Větrní démoni zprudka narazili na dlažbu, jejich duté kosti při nárazu popraskaly a rozštípaly se a rynek byl v několika vteřinách posetý jejich mršinami.

Pak se Rojer obrátil k lesním démonům, kteří se kymáceli jako stromy ve vichřici, jako by se měli každou chvíli zlomit. Rojer si v duchu vybavil polykače ohně, žongléry z Angiers, kteří předstírali, že spolkli oheň, a pak pomocí jiskřičky a doušku alkoholu vychrlili plameny. Všeobecně se to považovalo za podřadné umění, jen nebezpečný šleh, který měl zakrýt nedostatek nadání. Žongléři, kteří to dělali, se často popálili a v Lesní pevnosti bylo dokonce plivání ohně protizákonné vyjma velmi zvláštních příležitostí. U žongléra obstojného věhlasu to obvykle bývalo pouhé zahajovací číslo.

A já tady teď mám jako zahajovací číslo ohnivé démony, pomyslel si Rojer, když je přiměl plivat oheň na lesní démony a směroval je stejně snadno, jako když Wonda mířila lukem.

Lesní démoni se okamžitě vzňali, jenže na rozdíl od kameňáka nebyli proti ohni odolní. Vřískali, plácali po sobě, chňapali po ohnivých démonech a drtili je na kaši, ale už bylo pozdě. Lesouni padli ohni za oběť, zhroutili se na zem a černý dým se vzedmul do těžkého páchnoucího mraku.

Zůstal jen kamenný démon, téměř osm stop svalů a šlach, pokrytý nezničitelnými bulkami, jako by byl celý olepený říčními oblázky. Stál nehybně jako socha, ale Rojer věděl, že je urputně hledá a stěží ovládá vražedný vztek. Usmál se.

Trio začalo kroužit kolem něj, pomocí chran přidávalo zvuku na síle a zároveň přecházelo na vyšší a vyšší tóny. Démon začal vřískat, zakrýval si uši a jako šílený se rozhlížel, kudy kam, ale oni se kolem něj stahovali jako škrtící smyčka a jemu připadalo, že bolest přichází ze všech stran. Zakymácel se, klesl na koleno a jeho ztýraný řev zněl jejich uším jako sladká hudba.

Teď už si však zakrývali uši dokonce i lidé kolem rynku. I Rojerovi z toho hučelo v hlavě a uši ho bolely, ale překonal bolest a zvedl bradu z houslí úplně.

Kamenný démon se naposledy křečovitě zkroutil, a pak to zapraštělo, jako když starý dub praskne ve vichřici. Na démonském krunýři se rozběhla pavučina prasklin a démon mrtev padl k zemi.

Rojer okamžitě přestal hrát a jeho manželky zmlkly. Na rynek padlo ticho a Rojer se spokojeně nadechl klidu před bouří.

Kapitola 15

Ženy Papírovy

333 p. N. Léto

16 jiter před novoluním

„Zavři ústa, drahoušku,“ řekla Elona Leeshe. „Vypadáš jako nejapné trdlo.“

Leesha chtěla něco odseknout, ale vzápětí si uvědomila, že tam opravdu stojí s otevřenými ústy. Rychle pusu zavřela, až jí zuby cvakly, zrovna když všichni kolem severnického rynku propukli v nadšený řev, pískot, potlesk a dupot. Jeden šarúm nadšeně halekal a dokonce i Kaval vypadal, že zapomněl na svůj vztek.

Bylo to pochopitelné. Šarúmové si necenili ničeho víc než mužské schopnosti zabíjet démony a Rojer zrovna předvedl neuvěřitelnou moc, když zabíjel démony, aniž se jich dotkl. Tohle nedokázal dokonce ani Šar’dama Ka. Hleděli na něj se zbožnou úctou, ovšem neméně tak i místní vesničané. Dokonce i Gared měl náruživý lesk v oku, který dříve míval vyhrazený pouze pro Arlena.

Ale ne všechno, co Rojer předvedl, bylo jen a pouze v jeho moci. Mnohokrát už ho viděla, jak houslemi očaroval démony, ale jeho housle ještě nikdy nezněly tak hlasitě, aby jí z toho zaléhaly uši a drnčela prkna v podlaze. Tady působila hora-magie, na to by vsadila krk.

Sotva sedmnáctiletou Amanvu by bylo snadné považovat za pouhou dívku, nad kterou Leesha dřív mívala navrch. Ale ta dívka nosila dama’tingskou bílou, což znamenalo, že je znalá tajemství démonské kostní magie. Té magie, kterou Leesha zažila u Inevery v plné síle. Amanva něco udělala s Rojerovými houslemi a to samé se týkalo i zlatých obojků, které nosila ona a Sikva na krku. Použila magii k zesílení hudby.

Dnes už Leesha podstatu chápala: kosti se používají k nabíjení chran, takže chrany působí, i když nikde kolem žádní démoni, kteří by je nabili, nejsou. Sama už to také začala zkoušet, ale krasijské svaté ženy měly staletí zkušeností, z nichž mohly čerpat, zatímco ona teprve větřila možnosti.

Dav ještě jásal, když sešla ze zápraží a vydala se k triu. Rojer se klaněl jako divadelní mistr a kýval na své manželky, ať se klaní také. Sikva se dle krasijského zvyku uklonila ještě níž než její manžel, přestože to v jejím nočním hedvábí bylo přímo donebevolající. Amanva se zjevně odmítala smířit s představou, že se klaní níže postaveným, a spokojila se s tím, že davu kynula jako vévodkyně matka přijímající poklony.

Rojer se na Leeshu celý rozzářil, když ji uviděl, a Leesha ho objala a Amanvina zlostného zasyčení si nevšímala. „Rojere, to bylo neuvěřitelné. Úžasné.“

Rojer se šťastně usmíval od ucha k uchu. „Bez Amanvy a Sikvy bych to nedokázal.“

„Jistě.“ Leesha jim přátelsky pokynula. „Znělo to úplně jako Stvořitelovi serafíni.“ Obě ženy při té pokloně vytřeštily oči, ale než se stačily vzpamatovat, Leesha se obrátila zpátky k Rojerovi.

„Nepochranila ti Amanva housle?“

Rojer přikývl. „Jen podbradek. Ty chrany mi umožňují hrát tak hlasitě, že bych rozbil stodolu. A když je používám, cítím se…“

„Silnější?“ skočila mu Leesha do řeči. „A že z toho neohluchneš?“

Rojer sebou překvapeně trhnul a zašťoural si prstem v uchu. „Eh. Ani hlásek.“

„Mohu se na něj podívat?“ zeptala se Leesha nenuceně. Rojer bezmyšlenkovitě sundal z houslí podbradek a podal jí ho. Amanva ho chtěla zadržet, ale už bylo pozdě, Leesha mu ho vytrhla a o krok ucouvla. Pak si rozepnula zvláštní kapsář na zástěře a vytáhla skřipec se zlatými obroučkami, který jí vyrobil Arlen.

Skla by sama o sobě zraku nepomohla, ale chrany jak v obroučkách, tak ve skle jí dávaly stejný chranový zrak, jaký používal Arlen, a umožňovaly jí vidět magické proudění. Z celého podbradku vyzařovala magie a jeho chrany se leskly, jako by je vyřezal blesk. Poznávala skoro všechny – chrany odsávací i spojovací spolu s nosnými a… ohlasnými.

„Tohle je víc než jen zesilovač, Rojere,“ řekla. „Jsou tam ohlasné chrany.“

Rojer se na ni tupě podíval. „Co to znamená?“

„To znamená, že cokoli řekneš v blízkosti těchto houslí, zazní někde jinde.“ Leesha se obrátila k Amanvě. Několik z mnoha jejích náušnic jasně žhnulo. „Třeba v náušnici?“

Amanva zachovala chladný výraz, ale váhání ji stejně prozradilo. Rojer nechápavě hleděl na svou manželku a jeho radostný výraz vystřídalo ohromení. „Takhle jsi zjistila, o čem jsme mluvili v šenku?!“

„Vy jste kuli pikle…“ začala Amanva.

„Nechoď na mě s takovými nesmysly!“ vyjel na ni Rojer. „Výroba toho podbradku ti trvala týdny. Tohle jsi nedělala kvůli ničemu, co jsem snad provedl na cestě, tys mě chtěla špehovat hned od začátku.“

„Jsi můj manžel,“ namítla Amanva. „Je mou povinností tě podporovat, chránit před starostmi a v případě potřeby ti poslat pomoc.“

„Lež na lež!“ zařval Rojer. Šarúmové strnuli – křičet na damu’ting byl neslýchaný zločin, ale po tom výkonu chovali k Rojerovi tak hlubokou úctu, že se jim nějak nechtělo zasahovat, což by dříve jistě udělali. Dokonce i Enkido se držel zpátky a vyčkával, jestli mu jeho paní dá znamení.

„Oháníte se Evejou, kdy se vám to hodí,“ pokračoval Rojer, „ale nepřikazuje Eveja i pravdomluvnost?“

„Ve skutečnosti,“ přerušila ho Leesha, „se v Eveje výslovně uvádí, že přísahy a sliby chinům neplatí, pokud se chinové jakkoli brání sloužit Everamovi.“ Amanva se na ni nasupeně podívala, ale Leesha se jen usmála, aby ji vyprovokovala.

„Do Jádra s tím,“ rozčílil se Rojer, vytrhl Leeshe podbradek a chtěl s ním praštit o dlažbu.

„Ne!“ zaječely Amanva a Leesha jako jedna a obě se k němu vrhly, aby ho chytily za ruku a zadržely. Amanva se na Leeshu překvapeně zadívala.

„Viděl jsi, jakou ti dává moc,“ řekla Leesha. „Nezahazuj ho ze vzteku.“

„Mistryně má pravdu, manželi,“ dodala Amanva. „Trvalo by víc než měsíc, než bych vyrobila nový, a to ještě jen kdyby se nám podařilo najít tak ryzí kus kosti, aby se s ním dalo pracovat.“

Rojer se na ni chladně podíval. „Když jsi mi tu bedničku dávala, napadlo mě, jestli v ní nebudou zlaté okovy. Zdá se, že jsem nebyl daleko od pravdy. Já nebudu tvůj otrok, Amanvo.“

„Jsme snad otroky ohně jen proto, že nás může popálit?“ opáčila Leesha. „Teď už víš, co ten podbradek dokáže, Rojere. Mohu ti na bedničku nakreslit chrany ticha. Když budeš chtít mít soukromí, tak ho uložíš, ale nenič ho.“

„Kromě toho si tím, že s ním budeš bušit o kameny, moc nepomůžeš,“ dodala Amanva. „Magie posiluje kov i dřevo. Nakonec stejně zjistíš, že je velmi těžké ho zničit, a nikoho jiného, kdo by byl hoden takové moci, nenajdeš.“

Rojer zjevně splaskl, smutně se podíval na podbradek, strčil si ho do kapsy a vykročil zpátky do krčmy. „Jdu spát.“ A šel, ani se neohlédl, jestli jde někdo s ním. Amanva se Sikvou mu klusaly v patách jako věrní psi a Enkido s nimi.

Po rynku se ještě potulovalo pár vesničanů, uchvácených hrůzným pohledem na démonské mršiny, ale noc najednou prořízl výkřik větrného démona a všichni se utíkali zase schovat. I Leesha vykročila pod střechu, i když chrany na jejím šálu by dokázaly odvrátit pozornost jakéhokoli jadrnce.

Než zašla dovnitř, ještě naposledy se podívala na poselskou cestu, po níž se i po tom všem hnal jeden šarúm zpátky do Everamovy Štědroty.

O samotě ve své světnici se Leesha rozplakala.

Démonským kostkám pořád ještě úplně nerozuměla, damy’ting své tajemství věštění pečlivě střežily. Eveja mluvila o prorocké chraně, ale obrázek neuváděla a Leesha pochybovala, že by se jí někdy podařilo přesvědčit nějakou Nevěstu Everamovu, aby ji dobrovolně nechala nějakou sadu kostek prozkoumat.

Nicméně podle toho, co pochytila, nedávaly kostky přesné předpovědi, ale poskytovaly jen vodítka, která naznačovala, co může budoucnost skrývat. Amanva pravděpodobně neodhalila, jaký jed dala Leesha šarúmům, a protijed byl složitý a jeho příprava vyžadovala čas. Vzhledem k tomu, jak rychle válečník odjížděl, Amanva těžko stihla udělat něco, co by mu pomohlo. Za den zeslábne. Za dva dny bude mrtvý.

Jenže Leesha neměla na vybranou. Těžko říct, jak by Ahmann přijal zprávu, že Leesha chce udělat z Kotliny baštu protikrasijského odporu. Jistě, navěky to před ním tajit nemohla, ale potřebovala čas. Čas, aby mohla varovat Laktoňany a vévodkyni Araine. Čas na to, aby se mohla Kotlina zásobovat a připravit jak na nadcházející Ubývání, tak na šarak slunce. Jenže to jí od té mizérie nijak neulevilo, pořád se cítila jako podlá mrcha. Zalezla do postele a přetáhla si pokrývku přes hlavu.

Poprvé zalitovala, že kdy vůbec vstoupila do Everamovy Štědroty. Noci, jak si přála, aby byla nikdy neopustila Drvoštěpskou Kotlinu, ba dokonce aby nikdy neodešla do chatrče báby Bruny a nevyučila se kořenářství. Teď by z ní byla vynikající papírnice a táta by byl šťastný.

Jenže jakkoli se snažila přesvědčit samu sebe, že je v tom nevinně, dobře věděla, že tak jednoduché to nebylo a že si to jen nalhává.

„Proč se musím učit jedy?“ zlobila se tehdy.

„Abys mohla léčit otravy,“ poučila ji Bruna. „Znalost směsí a příznaků z tebe ještě žádnou lakotnou bejlínářku neudělá.“

„Bejlínářku?“ podivila se Leesha.

Bruna si odplivla. „Podlou kořenářku. Takovou, co za mrzký peníz prodává žárlivým šlechticům mizerné léky a jedy.“

Leesha užasla. „To ženy opravdu dělají?“

Bruna nevrle zamručela. „Ne každý je tak čistý a mravný jako ty, broučku. I jedna moje učednice se touto cestou vydala. Ať se propadnu do Jádra, jestli dopustím, aby se mi to stalo znovu, ale ty musíš vědět, na co se máš připravit.“

Na sebe samu, pomyslela si Leesha. Zabíjím lidi pro svůj prospěch. Jsem snad lepší než nějaká bejlínářka?

Znovu se rozvzlykala. Pláč lomcoval celým tělem, dokud ji nezmohlo vyčerpání a neupadla do dřímoty. Ale ani pak nenalezla klid, sny byly plné násilí. Brunátnějící Inevera, jejíž hrdlo svírají Leeshiny ruce. Ahmann přihlížející, jak jeho válečníci pobíjejí rizonské muže a znásilňují ženy. Gared podříznutý nožem z Abbanovy berle. Rojer zardoušený v posteli vlastními manželkami. Kaval ubíjející Wondu k smrti a nazývající to ‚výcvikem‘. Drvoštěpové a šarúmové uvázlí v krvavé smršti kopí a seker, do níž je nahánějí Arlen s Ahmannem.

Osamělý, mrtvý šarúm na cestě.

S trhnutím se probudila. Žaludek se bouřil a Leesha málem spadla z postele, jak se zoufale snažila dostat včas k nočníku. Když ho vytahovala zpod postele, vyšplouchl, ale ani tak to nestihla a na dřevěné podlaze se smísily zvratky s noční močí. Klečela, třásla se, zvracela, po tvářích jí stékaly slzy. Rozbolely ji oči a Leesha věděla, že přichází další záchvat bolestí hlavy.

Ach, Bruno, co se to se mnou děje?

Ozvalo se klepání na dveře a Leesha strnula. První purpurový náznak svítání za oknem jí řekl, že je ještě brzy na to, aby karavana už odjížděla.

Znovu klepaní. „Jděte pryč!“

„Buď ty dveře otevřeš, Leesho Papírova, nebo řeknu Garedovi, aby je vyrazil,“ uslyšela matku. „A můžeš se spolehnout, že to udělám.“

Leesha pomalu vstala. Nohy měla jako sulc a žaludek se pořád bouřil. Našla čistý ručník, utřela si obličej, pak si přes pozvracenou noční košili přehodila župan a těsně si utáhla pásek.

Šla ke dveřím, zvedla závoru a pootevřela na škvírku. Elona vypadala, jako by právě spolkla citron, a rozhodně nebyla to první, co by chtěla Leesha ráno spatřit.

„Teď není vhodná chvíle…“ začala Leesha, ale Elona ji nebrala na vědomí a vtlačila se do světnice. Leesha si povzdechla, zavřela za ní dveře a zasunula závoru. „Co chceš, mami?“

„Marně jsem doufala, že už jsi velká na to, abys mě a otce v noci budila pláčem,“ poznamenala Elona. „Je ti mizerně z toho, že jsi zabila toho kluka, co?“

Leesha tupě zamrkala. I kdyby jí matka četla myšlenky sebečastěji a rýpala do živého sebevíc, stejně ji to nikdy nepřestane překvapovat.

„Tak už se tím netrap,“ odfrkla si Elona. „Udělala jsi, cos musela, a ten kluk věděl, do čeho jde, už když vzal do ruky své první kopí.“

„Není to tak jednoduché…“ začala Leesha.

„Pche!“ Elona zamítavě mávla rukou. „Kolik podle tebe zabil lidí, když dobývali Rizon? A kolik lidských životů zachráníš, když ho nenecháš nikde žvanit?“

Leesha cítila, že se jí podlamují nohy. Dopadla na postel a ze všech sil se snažila, aby to vypadalo, že si chtěla celou dobu sednout. Žaludek se svíjel jako hrnec, který může každým okamžikem překypět. „Udělala bych to zas, ale to ještě neznamená, že bych na to měla být pyšná.“

Elona cosi zamručela. „Možná že ne, ale málo platné, já na tebe pyšná jsem, holka. Já vím, že to neříkám tak často, jak si zasloužíš, ale je to tak. Ostatně si nemyslím, že máš takovou odvahu sama od sebe. Taky v tom ráda vidím i kousek sebe.“

Leesha svraštila čelo. „Někdy si říkám, že už je toho z tebe ve mně až moc, mami.“

Elona si odfrkla. „Měla jsi z Jádra štěstí.“

„To je najednou nějakého porozumění,“ opáčila Leesha. „Přitom zrovna ty jsi mě tak tlačila do svatby s Ahmannem, aby ze mě udělal královnu.“

„Od té doby jsem si udělala kapku lepší názor na jeho panování,“ odvětila Elona. „Já rozhodně nestrávím zbytek svých bezvrásčitých dní pod sedmi vrstvami látky, zahalená od hlavy po paty vyjma očí.“ Nadzvedla si prsa, které šaty s velehlubokým špičatým výstřihem pojaly jen taktak. „Jaký má smysl mít takovéhle balóny, když je nemůžeš vystavovat a bavit se tím, jak chlapi slintají a ženské prskají?“

Leesha povytáhla obočí. „Bezvrásčitých?“

Elona se na ni nasupeně podívala, ať si jen zkusí říct něco víc. „Kdybys toho válečníka nechala jen tak běžet, ohrozila bys všechno, kvůli čemu ses tak nadřela. Možná jsi to s tím divadlem kapku přehnala, ale nelze popřít, že ten výlet byl pro Kotlinu užitečný. Získala jsi podmínečný mír, prozkoumala jsi nepřátelský tábor, nasadila jsi jeho vůdci do hlavy pár brouků i trochu moudra, poučila ses o mozkových démonech a kostní magii. Tohle všechno a ještě sis přitom užívala života plnými doušky. Být tu ještě bába Bruna, byla by na tebe pyšnější než Jan Drvoštěp, když předváděl svého výstavního býka.“

Leesha se chabě usmála. „Doufejme. Zrovna jsem si říkala, že bych ji asi zklamala.“

Elona se obrátila k oknu a střízlivým okem prozkoumala v odrazu svůj vzhled. I když tu žádní muži nebyli, podvědomě si uhladila vlasy a živůtek. „Trochu asi ano. Každá Brunina učednice – noci, každá moje dcera – by měla být schopná vychutnat si kapku rozkoše v peřinách, aniž by z toho hned bylo dítě.“

Leesha cítila, jak rudne. „Cože?“

Elona ukázala na nechutnou kaši na zemi, leč nijak se neměla k tomu, aby jí to pomohla uklidit. „Vztekle vyvádět jsem tě viděla už mockrát, holka, ale ještě jsem nezažila, aby ses pozvracela. Noci, vždyť já jsem tě ani nikdy neviděla opilou. Tys dostala po mámě víc než prsa a zadek. Tys dostala můj kachní žaludek.“ Usmála se a poplácala se po břiše. „Ale celou dobu, co jsem tě nosila, mi bylo zle jako psovi.“

Leesha cítila, že se bouřící žaludek opět zvedá. Snažila se polknout a v duchu přitom počítala dny od posledního krvácení, ale knedlík v krku neustoupil.

Mohlo by to být možné?

Ještě zoufaleji, než když šátrala po nočníku, se Leesha vrhla ke své zástěře s kapsáři a vyhazovala bylinky a nástroje, moždíře a lahvičky jako žonglér s barevnými míčky, dokud nenašla maličkou lahvičku s mléčnou tekutinou. Udělala si výtěr, dala ho do lahvičky a zadržela dech.

Plíce to vzdaly dlouho předtím, než začala lučebnina viditelně působit. Okázale se k ní otočila zády a začala po vteřinách odpočítávat minuty, než se otočí zpátky a zjistí, jestli se lučebnina zbarvila z mléčně bílé na růžovou.

Jeden tisíc. Dva tisíce. Tři tisíce…

„Vždyť víš předem, co se dozvíš,“ ozvala se Elona. „Přestaň si hryzat nehty a rozhodni se, co s tím budeš dělat.“

Leesha povytáhla obočí. „Dělat?“

„Nehraj na mě blbou, dítě,“ osopila se na ni Elona. „I já jsem byla Bruninou učednicí. Kdybys chtěla, mohla bys tu starost hnedle vyhnat.“

„No mami?“ opáčila hořce Leesha. „Ty, která mě celý život nutíš do dětí, mi najednou říkáš, že to mám zabít?“

„To není žádné dítě, jen pocit,“ namítla Elona. „A navíc špatný. Člověk nemusí zrovna vynikat duchem, aby věděl, že to děcko by byla tak velká mezera v našich chranách, že by skrz projela i matka všech démonů.“

Sto tisíc. Sto jeden tisíc. Sto dva tisíce…

Leesha zavrtěla hlavou tak prudce, až měla pocit, že jí uvnitř chřestí. „Ne. Jestliže už to pokročilo tak daleko, že je mi špatně, tak je to život, žádný pocit. Ty sis stěžovala, že jsem promrhala svá nejplodnější léta, mami, a nemýlila ses. Je-li toto způsob, jak mi chce Stvořitel dát dítě, tak já ho přijmu.“

Elona zvedla oči k nebesům. „Vybrala sis špatnou chvíli na dodržování kánonu, holka.“ Pokrčila rameny. „Ale jestli se toho nechceš zbavit, uděláš nejlíp, když někoho rychle a veřejně svedeš, abys získala čas.“

Leesha zjistila, že jí klesla čelist. „Přísahám, mami, že jestli jen vyslovíš jméno Gared…“

Ale Elona ji překvapila dalším znechuceným mávnutím ruky. „Pche! Ty máš na víc než na Gareda Drvoštěpa! Dej si jako další chod toho druhého Osvoboditele, když už v tom máš cvik. Je jasné jako den, že je nadržený a potřebuje si ulevit. Udělej mu tak dobře, jako jsi dělala tomu démonovi z pouště, a do zimy ti budou oba dva zobat z ruky a vrhat se ti k nohám.“

„Nebo si vjedou do vlasů a všichni naši statní mužové s nimi,“ odtušila Leesha.

„K tomu dojde tak jako tak a ty to dobře víš,“ odvětila Elona. „Nejlepší, co můžeš udělat, je zařídit, kde a jak se to odehraje.“

Leesha se ušklíbla. „Nic na světě nenávidím víc, než když tvá slova znějí rozumně, matko.“

Elona se uchichtla.

„Přesvědčit Tetovaného, že je to jeho, asi nepůjde,“ mudrovala Leesha. „Ten už se mě víc nedotkne. Je celý vyděšený z představy, že by zplodil dítě poskvrněné jeho démonskou magií.“

Elona pokrčila rameny. „Tak mu řekni, že piješ madoninu korunku. Udělej nějaký nálev a nech mu ho na očích. Řekni mu, že je to jen tak pro zábavu.“

Tři sta padesát tisíc. Tři sta padesát jeden tisíc. Tři sta padesát dva tisíce…

Leesha zavrtěla hlavou. „On není tak hloupý, mami.“

„Démonské lejno,“ zavrčela Elona. „Je to chlap, Leesho. Každý z nich si potřebuje tu a tam píchnout. Jednou dvakrát ho svedeš a půjdeš na to pusou, ať má pocit bezpečí. Pak ho opiješ a skočíš na to, a než se naděje, bude po všem.“ Jízlivě se uculila. „Odveď dobrou práci a on se hnedle vrátí pro další.“

Leesha cítila, že se jí znovu zvedá žaludek. Přece to nemůže myslet vážně! „A co bude ani ne za rok, až uvidí, že má dítě olivovou pleť a lehce šikmé oči?“

Elona pokrčila rameny. „Jeden nikdy neví. Děcko může být i po tobě. Z Ernyho v tobě není napohled nic, a to je jen dobře.“

„Lepší je mít jeho srdce,“ souhlasila Leesha. „A to, co má mezi ušima.“

„Jo, ale ty máš moje koule, děvče, a za to děkuj Stvořiteli,“ odsekla Elona. „V den, kdy do Kotliny přitáhnou Krasijci, se Ernal Papír nezmůže na nic jiného než se posrat. Ty nejsi bezmocná, ale až přijde čas, budeš chtít mít vedle sebe silného chlapa.“

Leesha by na ni nejraději řvala, ale neměla na to sílu. Její matka měla poslední dobou čím dál víc zdravého rozumu. Mění se ona nebo Leesha?

Sedm set tisíc. Sedm set jeden tisíc. Sedm set dva tisíce…

„Já Tetovanému nevěřím o nic víc než tomu démonovi z pouště,“ prohlásila Leesha.

Elona znovu pokrčila rameny. „Tak si najdi jiného. V tom šumaři jsem se spletla. Má svou sílu a stál by při tobě, i kdyby to děcko vylezlo ven s Jardirovými licousy, jenže tady jsi svou šanci promeškala – pokud ovšem nechceš hrát ještě špinavější hru.“

„Rojerův sňatek se topí v problémech i bez mé pomoci,“ odtušila Leesha.

Elona přikývla. „Pak je tu tedy jen jedna možnost.“

Leesha se podívala na svou matku a na její tváři uviděla vítězoslavný úsměv. „Matko…“

Elona rozpřáhla ruce. „Žádala jsi mě, abych nevyslovovala jeho jméno, a já jsem poslechla, ale mysli na to. Je silný jako býk a statečnější než jakýkoli jiný muž v Kotlině. Když tu není Tetovaný, tak se všichni drvoštěpové obracejí jen k němu. A miluje tě. Svým drsným způsobem tě miloval vždycky. A to všechno s mozkem velikosti hrachu. Skrz takového muže můžeš Kotlině hravě vládnout.“

Jeden milion, dopočítala Leesha, otočila se a podívala se na lahvičku.

Srdce v ní pokleslo.

Hrst bylin vylouhovaná ve vroucí vodě sice uklidnila žaludek, ale na škubavé bolesti v hlavě nezabíralo nic, co se Leesha odvážila vzít. Když s Elonou konečně vylezla ze světnice, Gared, Wonda a Erny už na ně čekali v šenku nad prázdnými miskami od kaše.

Šamava smlouvala s krčmářem. Jako obvykle našla na všem chybu a soudě podle Simova postoje byl už nakloněn nechat ji stanovit cenu, jakou chce, jen aby konečně vypadla.

Aniž by se nechala odvést od smlouvání, Šamava jen ukázala prstem a jedna černě oděná dal’ting šla vzít Leeshe zavazadla. Obvykle by se Leesha bránila, ale teď byla vyčerpaná, bolela ji hlava a podlamovala se jí kolena. Postavili před ni misku, ale ani se jí nedotkla a jen netrpělivě čekala. Jediné, po čem toužila, bylo nastoupit do kočáru a být konečně sama.

Popravdě nikomu nebylo moc do řeči, všichni se jen rozpačitě ošívali, když Šamava spílala Simovi za věci, které byly naprosto přijatelné. A tak to šlo dál a dál, až se chtělo Leeshe křičet.

„Noci, tak už mu prostě zaplať!“ vyletěla nakonec. „Ty světnice byly v pořádku!“ Všichni leknutím nadskočili.

Šamava se poklonila. „Jak si vyvolená přeje.“ Konečně padlo rozhodné slovo. Rychle odpočítala mince a už šli. Enkido nahoře na schodišti zaklepal na dveře a vynořila se Amanva, Sikva a Rojer.

Manželky obstoupily Rojera jako tělesná stráž, v tomto útvaru sestoupili ze schodů, vyšli ven a manželky cestou vrhaly na Leeshu výhrůžné pohledy, jako by ji vyzývaly, ať si jen zkusí se přiblížit.

Ne že by k tomu Leesha měla sebemenší chuť. Kyvadlo se v noci zhouplo sem a tam tolikrát, že si sotva pamatovala, kdo se vlastně na koho rozčílil a proč. I kdyby se dostala do kočáru seberychleji, stejně to bude pomalu.

Když byly bolesti hlavy takhle zlé, týralo ji i světlo. Těch pár stop zpod plachty nad zápražím ke kočárovým schůdkům jí připomínalo Ahmannovo líčení pražícího slunce na rozpukaných pláních krasijské pouště. Jakmile byla uvnitř, zatáhla závěsy.

Erny se posadil do opačného rohu a bez říkání rovněž zatáhl závěsy, nechal si jen proužek slunečního světla, aby mu svítil na knížku na klíně. Elona si sedla proti ní, ale byla blaženě zticha, hleděla do prázdna a v myšlenkách se toulala někde daleko.

Byla pořád krásná, to musela Leesha uznat. Ten, kdo ji neznal, by dokonce podle toho prázdného pohledu mohl soudit, že před sebou má rozkošnou hloupou husu. Ale stejně jako všechny ostatní výrazy i tenhle si Elona starostlivě pěstovala. Rozum jí rozhodně nechyběl, jak již mnozí ke své škodě zjistili. Všichni vždycky říkali, že Leesha zdědila mozek po otci, ale ona si tím nebyla tak jistá. Elona Papírova byla všechno možné, jen ne hloupá.

Dopoledne se vleklo, z Rojerova kočáru se neozývala žádná hudba, žádné vášnivé sténání. Ale křik ano. Hodně křiku. A co hůř, dlouhé, bolestivé mlčení.

Když zastavili na oběd, vystoupila Leesha jen na tak dlouho, aby si mohla dojít na záchod, a misku s jídlem si nechala přinést do kočáru. Zahlédla, že Rojer si také protahuje nohy, ale držela se od něj dál, aby nedráždila Sikvu, která se neustále ochomýtala kolem něj.

Krasijci všech kast umlkali, jakmile se k nim Rojer přiblížil, a když šel kolem, ukazovali si na něj a šuškali si. Zpráva o jeho hrdinském výkonu už se očividně rozšířila.

Večer už bylo Leeshe mnohem lépe. Krasijci bez ptaní minuli další vesnici a o pár mil dál na cestě zajeli s povozy do kruhu. Leesha se prošla po táboře a prohlédla chrany, ale krasijské kruhy byly silné. Po obvodě obcházely šarúmské hlídky a čistou ránou kopím zpoza bezpečí chran zabíjely každého démona, který se přiblížil na dosah. Wonda dělala víceméně to samé, odstřelovala jadrnce lukem, aby oblast vyčistila. Gared pokaždé vyběhl a rychle je dorážel chraněnou sekerou a mačetou.

Leesha se na něj dívala a myslela na to, co jí řekla matka. Gared byl opravdu hezký a Leesha ho kdysi milovala, ale vyklubal se z něj takový žárlivý sobec, že by s ním nevydržela.

Ale lišil se v tom až tolik od ostatních mužů, které poznala. Žádný z nich nikdy opravdu nesplňoval její požadavky. Byl Gared nějak horší než Rojer, Marick, Arlen nebo i Ahmann?

Dostala vlastní stan, zateplený kobercem a hromadou podušek, které sloužily jako lákavé lože. Před stanovou chlopní stála na stráži Wonda s lukem.

Leesha ji požádala o malou misku démonského ichoru z nějakého jejího úlovku. Dívka jí přinesla démonskou krev, která pro Leeshin chranový zrak jasně zářila. Leesha si vzala štěteček z koňských žíní a svůj nejprostší šál, nakreslila na něj chrany bludné a chrany matoucí, a přidala ještě chrany, které objevila té noci, kdy ji Inevera pomocí magie uvěznila ve své polštářové komnatě. Chrany, které dávaly ostatním chranám moc nad démony i lidmi.

Když si přehodila šál přes ramena a zvedla stanovou chlopeň, chrany se matně rozzářily. Wonda strnula, rozhlížela se, pozorně naslouchala, ale její zrak Leeshu minul stejně, jako když Rojer očaroval jadrnce. Prohlédla chlopeň a nakoukla i dovnitř, kde uviděla pokrývky a polštáře naskládané tak, aby to vypadalo, že Leesha spí. Něco zamručela, spustila chlopeň a vrátila se na stráž před stanem.

Skrytá prostému zraku a neviděna šarúmskými hlídkami kráčela Leesha táborem ke Garedovu stanu. Pořád neměla úplně jasno, co chce vlastně dělat. I kdyby to dovedla až do konce a spala s ním, těžko by v sobě našla odvahu poslechnout matčinu radu a nechat se přistihnout. A jestli na to nemá odvahu, tak jaký to má vlastně smysl?

Zhluboka se nadechla, rozhodla se a sáhla po stanové chlopni. Hluboký hlas zevnitř ji zadržel.

„Paní, tohle nemůžeme. Není to správné.“

„Tak tobě nevadilo, že jsem tě učila, co kam patří, když tvůj táta spal deset stop vedle,“ uslyšela Elonu, „a teď je to najednou špatně?“

Ozvalo se nějaké štrachání a Gared zasténal.

„Ještě jednou, naposledy,“ řekla Elona. „Jen tak, abys na mě nezapomněl.“

„Někdo nás nachytá,“ bránil se Gared, ale ozvalo se další zašustění a tentokrát zasténala Elona.

„Zatím nás u toho nikdo nenachytal,“ zasupěla. Následovalo pravidelné pleskání těl a Leeshe se udělalo špatně. Odhodila stanovou chlopeň, vtrhla dovnitř a shodila šál. Elona měla sukně kolem pasu a držela se Gareda kolem krku a Gared ji držel ve vzduchu a kalhoty měl omotané kolem kotníků.

„Tak teď už ano,“ řekla Leesha.

„Noci!“ vyhrkl Gared, pustil Elonu, ta dopadla holým zadkem natvrdo na holé stanové plátno na zemi a vyjekla.

Leesha si založila ruce v bok. „Pokaždé, když si myslím, že hlouběji už klesnout nemůžeš, matko, tak si najdeš ještě hlubší místo.“

„Eh, jestli tohle není noc, co si stěžuje na tmu,“ zamumlala Elona, vstala a uhladila si sukně. Gared se rychle nasoukal do kalhot a zrovna se snažil nacpat si zpátky dovnitř ještě tvrdý úd. Byl to nedosažitelný cíl.

„Až tohle povím tátovi…“ začala Leesha.

„Nepovíš,“ uťala ji Elona, „když už ne z ohledu na to, co by to s tvým nebohým otcem udělalo, tak kvůli své kořenářské přísaze.“

„Tohle nemá s kořenářstvím co dělat,“ odsekla Leesha.

„Když nosíš zástěru, má s kořenářstvím co dělat všechno!“ zařvala na ni Elona. „Copak Bruna někdy roznášela po vesnici drby? A ujišťuju tě, že věděla všechno.“

Podívala se na ni spatra. „A kromě toho nejsem jediná, kdo má tajnosti. Copak tu děláš uprostřed noci, Leesho?“

Leesha letmo zavadila pohledem o Gareda, ale ten se k nim obrátil zády a pořád se ještě snažil zavázat si kalhoty. Matka ji měla v hrsti a dobře to věděla.

„Pojď,“ řekla a zvedla jeden konec šálu, aby ho Eloně přehodila přes ramena. Cestou zpátky do stanů, kam patří, je ochrání obě dvě.

Garedovi se konečně podařilo zavázat si kalhoty a s provinilým výrazem na tváři se obrátil zase k nim.

„Znovu jsi mě zklamal, Garede Drvoštěpe,“ řekla Leesha. „A zrovna když jsem si začínala myslet, že je z tebe jiný člověk.“

To Gareda ranilo. „Není to moje chyba!“

„Jistěže ne,“ zavrčela Elona, zalezla si pod Leeshin šál a obě se obrátily k odchodu. „Slečna Papírova prostě s tebou měla jisté záměry a ty jsi byl neschopný jako rizonská holka, když přijdou šarúmové.“

Tentokrát byla Leesha na ranní nevolnost připravená a podařilo se jí to zvládnout, aniž by si někdo všiml, že něco není v pořádku. Do oběda se cítila zase dobře.

Když si protahovala nohy, přišel za ní Gared. „Můžem si kapku promluvit?“

Leesha si povzdechla. „Myslím, že si nemáme moc co říct, Gare.“

„No jo,“ zamumlal Gared. „Řek‘ bych, že si to zasloužím.“

„Řek‘ bys?“ opáčila Leesha. „Garede, ty jsi byl s mou matkou!“

„A co je tobě do toho?“ vyjel na ni Gared. „Ty jsi naše zasnoubení už dávno zrušila a já tě od té doby neotravuju. Já ti nic nedlužím.“

„A co mému otci, který tě přijal pod svou střechu, když byl váš dům zničen?“ rozčílila se Leesha. „Ani jemu nic nedlužíš? A co svému vlastnímu otci?“

Gared rozpřáhl ruce. „Ty nevíš, jaké to je, Leesho. Když mě Bruna donutila, abych se před celou vesnicí přiznal, že to, co jsem o tobě říkal, byla lež, tak už se mnou žádná holka nezůstala o samotě ani na vteřinu. Dokonce i potom, co jsi vesnici opustila a odjela do Angiers, jsem byl žádaný asi jako svrbivka.“

„Ani se nedivím,“ utrousila Leesha

Gared potlačil rozmrzelý výraz a zachoval klid. „Nojo, asi na tom opravdu nic divného není. Ale já jsem byl sám. Tvoje máma byla jediná žena z celé vesnice, která si mě občas všimla. Jediná, kdo se choval, jako bych stál za víc než si odplivnout.“

Povzdechl si. „A při správném osvětlení vypadala dočista jako ty. Stačilo mi zavřít oči a představovat si…“

„Uf,“ zasténala Leesha. „Já opravdu nepotřebuju poslouchat, jak jsi na mě myslel, když…“ Nevolnost se vracela, v ústech cítila hořkou žluč.

„Promiň,“ řekl Gared. „Jen se snažím být upřímný. Nikdy jsem po tobě nepřestal toužit.“

Leesha vyplivla hořkost Garedovi k nohám. „Kdybych byla před patnácti lety svolná, držel bys hubu.“

„Já vím,“ povzdechl si Gared. „Proklínám se za to každou noc. Proto jsem byl vždycky tak vzteklý. Ale někdy si říkám, jestli to nebyl Stvořitelův plán.“

„Eh?“ užasla Leesha.

„Celý svět by byl jiný, kdybychom dodrželi své zasnoubení,“ vysvětloval Gared. „Tebe by asi Bruna nikdy nevyučila, ani by ses neodešla učit do Svobodných měst. Takže bys asi sebou na zpáteční cestě nepřivedla Osvoboditele.“

„Tetovaný není Osvoboditel, Garede,“ upozornila ho Leesha.

„A jak to víš?“ opáčil Gared. „Kde bereš tu jistotu? Ty máš vždycky ve všem jasno předem. Třeba měl Stvořitel nějaký důvod, proč ho neudělal dokonalého. Možná že nás všechny jen zkouší. Co když nám má Osvoboditel jen ukázat cestu, po které máme jít všichni?“

Leesha se na něj zkoumavě zadívala. „Hele, Garede Drvoštěpe, odkdypak ti takové hluboké myšlenky vrtají v té tvé tvrdé palici?“

Gared se zachmuřil. „Jsem pro tebe jen hlupák, že? Moula, který tomu tvému úžasnému mozku ani nestojí za pozornost.“

„Garede, já jsem to tak…“ začala Leesha.

„Sakra myslela,“ uťal ji Gared. „Ty jsi vždycky taková pokorná a skromná, ale to všechno je jen divadlo pro prostý lid, co?“ Obrátil se k odchodu.

Leesha ho chytila za ruku. „Neodcházej.“

Ale Gared se jí vytrhl, ani se na ni nepodíval. „Ne, já to beru. Já jsem pro Papírovic ženské jen silná sekera a tvrdý pták.“

A hnal se pryč a Leeshu nechal ještě opuštěnější a zmatenější než dřív.

Kapitola 16

Kam chaffité nemůžou

333 p. N. Léto

28 jiter před Ubýváním

Inevera zlostně škubala za těžkou látku. Ve vlhkém žírnském létě se pod ní dusila. Každé vydechnutí pod závojem přidalo pod šál další závan páry a ten se teď jí lepil na vlasy už beztak provlhlé potem. Bylo tomu už hodně dlouho, co musela oblékat dama’tingské roucho a závoj, a ty byly navíc tak lehké a jemné, že pod nimi kůže mohla dýchat, jako by byla nahá, a tak bílé, že po nich i nejostřejší slunce sklouzlo. Dal’tingskou černou nemusela nosit nikdy, vyjma několika málo vycházek, a teď přemítala, jak to ty ženy vůbec zvládnou.

Zhluboka se nadechla. Je to jen vítr. Co zvládnou ostatní ženy, zvládneš taky.

Ale ten převlek byl nutný a stál jí za jakékoli nepříjemnosti, protože jí umožňoval uniknout z paláce a nerušeně si chodit po Novém Bazaru. Ne že by se o sebe bála – ji by se odvážil napadnout málokdo a mnohem víc lidí by jí přišlo na pomoc, kdyby byla v nouzi – ale Damaja si prostě nemůže chodit jen tak bez doprovodu. Kromě toho by se kolem ní okamžitě začali rojit čumilové jako ptáci kolem hrsti drobků, a to by mohlo znamenat, že vyjde na povrch její nejcennější tajemství.

A bez kostek potřebovala matčinu radu víc než kdy jindy, jako úlevu od větru, který by mohl zlomit dokonce i tu nejohebnější palmu.

Nový Bazar v Everamově Štědrotě zatím nebyl tak velký jako Velký Bazar v Krasii, ale den ode dne se rozrůstal a brzy se bude moci měřit i se starým krasijským velestřediskem obchodních styků. První pavilon v chinské vesnici těsně u vlastního města vztyčil Abban hned, když Everamova Štědrota podlehla silám Osvoboditele, a do šesti měsíců spolkl Nový Bazar celou vesnici, rozlil se do okolí a stal se hlavním střediskem obchodníků, kupců a statkářů z celé země.

Obchodníci ani jejich damští pánové na ochraně svého zboží nijak nešetřili; uličky rozvrhli do tvaru velechrany víceméně stejně, jako to dělal kotlinský kmen na severu, chranění ještě posílili nízkými hradbami a po setmění procházely ulicemi hlídky a dohlížely na noční klid. Nicméně za dne zaplnilo zboží každý volný coul a daly’ting, chaffité i chinové hlasitě vychvalovali každý to své.

Inevera se proplétala uličkami, tu a tam se zastavila ve stánku nebo v boudě, aby si přidala něco do košíku, a nijak se nelišila od prosté dživy sen, která nakupuje pro svou rodinu na večeři. Vžila se do té role a smlouvala o každou maličkost a špalek soli, jako by stejně jako většina jiných musela otáčet každý draki. Pamatovala si, jaké to bylo pro Manvu, když se snažila nakrmit čtyři krky z peněz, které by stěží stačily pro tři. Bylo to podivně uklidňující – Inevera věděla, že každá žena ve Štědrotě Damaje závidí, ale byly dny, kdy toužila, aby její největší starostí bylo přesvědčit kupce, aby jí své zboží prodal pod cenou.

Už byla skoro u cíle, když ji nějaký šarúmský biřic plácl po zadku. Měla co dělat, aby mu tu pracku nepřerazila. Se smíchem šel se svými druhy dál a Inevera musela zhluboka dýchat, aby tu sebranku nepozabíjela holýma rukama. Kdyby byla v bílém, ani by nezaváhala a byla by naprosto v právu. Ale v černém, nu, kdo by přikládal větší váhu slovu nějaké daly’ting proti slovu šarúma?

Měla bych chodit na bazar častěji, uvědomila si. Ztratila jsem spojení s prostým lidem.

Otec stál u vchodu do matčina pavilonu a hlasitě lákal případné zákazníky dovnitř. I když už měl na spáncích šediny, léta k němu byla laskavá. Dřevěný kolík místo nohy nahradila krásná umělá noha z hlazeného dřeva, i s kloubem a vypružená. Hůl nosil Kasád pořád, ale používal ji spíš na mávání na čumily a předvádění svého zboží než jako oporu.

Pořád střízlivý, žasla Inevera, a když se rozesmál, sytým, dunivým smíchem, který se rozléhal široko daleko, zahřálo ji to u srdce. Tohle nebyl ten šakalí chechot, který slýchala, když se s dalšími šarúmy dívali na dno láhve couzi. Tohle byl smích šťastného, vyrovnaného muže.

Tolik se lišil od Kasáda, kterého znávala, že jí přišlo nemožné, aby to byl její otec – muž, který zavraždil Soliho.

Hlubokým dýcháním by dokázala zahnat slzy, které se jí draly do očí, ale nechala je téci, pot na obličeji a silný černý dal’tingský závoj je skryly. Proč by měla potlačovat slzy za bratra nebo otce? Vypadalo to, že té noci zemřeli oba a Manva získala nového manžela, který jí byl mnohem víc hoden, byť neměl šarúmskou čest.

Matčin pavilon se rok od roku rozrůstal, až se z něj stal obchod s rozmanitým zbožím, který daleko přesahoval prosté košíkářství. To bylo dobře, protože palmy, z nichž se braly listy na košíky, rostly dnes stovky mil na jih daleko. Teď tu byly místo košíků koberce a tapisérie, a pletlo se z toho, co dodávaly Žírné kraje, hlavně z proutí a kukuřičných listů. A taky hrnčířské zboží tu bylo, i štůčky látek a kadidelnice a stovky dalších věcí.

Inevera nejednou nabízela Manvě, že jí bude věštit z kostek, stejně jako věštila damovi Badenovi, aby měl náskok před svými soupeři, ale matka vždycky odmítla. „Byl by hřích vůči Everamovi používat dama’tingskou magii jen proto, abych si naplnila měšec,“ říkávala a pak na ni spiklenecky mrkla, „a taky bych tím přišla o všechnu zábavu.“

„Požehnání Everamovo tobě, ctěná matko,“ pozdravil ji nějaký kluk, když vstoupila do pavilonu. „Mohu ti pomoci najít, co potřebuješ?“

Inevera se na něj podívala a srdce se jí sevřelo. Oblečený byl v tříslově hnědé barvě chlapců, kteří ještě nebyli povoláni na Hannu Paš, ale jí připadalo, že se dívá na Soliho, či přesněji na chlapce, jímž kdysi býval. Bezděky zvedla ruku a rozcuchala mu vlasy tak, jako to bratr dělával jí. Bylo to příliš důvěrné gesto a chlapce zjevně vyvedlo z míry.

„Promiň,“ řekla. „Připomínáš mi bratra, kterého mi už dávno vzala noc.“ Když se na ni chlapec nechápavě podíval, znovu mu prohrábla vlasy. „Nejdříve se tu porozhlédnu, a až si budu chtít něco koupit, zavolám na tebe.“ Chlapec přikývl, celý šťastný, že může prchnout.

„Všichni Kasádovi synové takhle vypadají, bez ohledu na manželku,“ ozval se nějaký hlas a Inevera se obrátila. Před ní stála matka. Roucha neroucha, ty dvě se neomylně poznaly vždycky. „Někdy si říkám, jestli mi Everam ve své moudrosti neposlal zpět duši mého prvorozeného, který mi byl tak předčasně odejmut.“

Inevera přikývla. „Tvá rodina je požehnaná mnoha skvělými dětmi.“

„Ty prodáváš hrnčířskou hlínu?“ zeptala se Manva. Když Inevera přikývla, pokračovala: „Jak už jsem řekla tvému poslíčkovi, tvoje cena je příliš vysoká.“

Inevera se poklonila. „Snad bychom to mohly probrat v soukromí.“

Manva přikývla a provedla ji pavilonem ke dveřím v kamenné zdi. Zadní část pavilonu tvořila velká budova, kde bydlela rodina a kde se skladovalo to nejcennější zboží. Manva ji odvedla do soukromé pracovny se stolem plným účetních knih a psacího náčiní, dvěma žírnskými židlemi a malým soukromým koutkem na pletení košíků.

Tam se obrátila, rozevřela náruč a Inevera jí šťastně padla kolem krku. Pevně se objaly.

„To je let, co jsi nás naposledy navštívila,“ poznamenala Manva. „Už jsem si začínala myslet, že Damaja na svou matku zapomněla.“

„To nikdy,“ vyhrkla Inevera. „Stačí slůvko…“

Manva zvedla ruku a zarazila ji. „Osvoboditelův dvůr nemusí vědět, že Damajin otec je chaffit, a já nemám žádný zájem žít mezi čajovými pletichami a ochutnávači jídla. Mé sestry-manželky mne obdarovaly dalšími dětmi a vnoučaty a svou dceru a její syny vídám vcelku často, i když se na ně musím dívat z davu.“

Manva vystrčila ruce za plátno, zatleskala a brzy jim mladá dívka přinesla krásné stříbrné čajové náčiní. Z konvice stoupala pára. Nechaly židle židlemi, šly si sednout na polštáře v košíkářském koutku a čajový podnos si postavily na zem. Manva jim nalila a v soukromí pracovny si obě odložily závoje a šály, aby na sebe lépe viděly. Manvina tvář byla vrásčitější, než bývala, a v dlouhých vlasech, svázaných zlatem, se vinuly šedivé pramínky. Pořád však byla krásná a vyzařovala z ní síla. I na Ineveru přešlo něco z jejího klidu. Toto bylo jediné místo na světě, kde mohla být doopravdy sama sebou.

Hubičkou čajové konvice ukázala Manva na hromadu ohebných košíkářských prutů. „Není to úplně to samé jako plést z palmy, ale všichni se musíme přizpůsobit nové cestě, na kterou nás Osvoboditel vzal.“

Inevera přikývla a chvíli se dívala, jak si Manva bere proutí a začíná plést. Po chvíli sáhla do hromady a načala vlastní košík; silné prsty postupně nabývaly na jistotě a Inevera při práci zase získávala na klidu. „Něčemu se přizpůsobíš snáz, něčemu hůř.“

Manva se uchichtla. „A jakpak se daří drahé Kadživě?“

Do prstu se zabodla tříska a Inevera zasykla. „Mé ctěné tchýni se vede dobře. Stále stejně slabá na duchu jako skomírající svíčka, stále všechny obírá o čas tím svým dětinským žvatláním.“

„Ještě se ti nepoštěstilo najít jí manžela?“ zeptala se Manva.

Inevera zavrtěla hlavou. „Ona nechce, aby mezi ní a jejího syna vstoupil jakýkoli jiný muž, a Ahmann si zase myslí, že jí není nikdo hoden.“

„Ani kostky ti žádnou radu neposkytly?“ zeptala se Manva.

Já žádné kostky nemám, posteskla si Inevera v duchu a musela se nadechnout, aby se uklidnila. „Jednou jsem se s kostkami radila. Řekly mi, že damu Chevata by Ahmann jako svého tchána přijal a že Kadživa neodmítne, pokud Chevat požádá Ahmanna o její ruku. Na tento návrh Chevat naneštěstí odpověděl, že by si raději vzal osla.“

Manva se rozchechtala a Inevera se rozesmála s ní. Smích jí dělal dobře. Ani nepamatovala, kdy se naposledy smála.

„Když jí nemůžeš najít manžela, co jí třeba stanovit nějaké povinnosti, tak jako je přiděluješ dživám sen,“ nadhodila Manva.

„Je to matka Osvoboditele,“ namítla Inevera. „Těžko ji mohu poslat nosit džbány s vodou a jakýkoli náročnější úkol by byl nad její síly.“

„Tak jí něco vymysli,“ prohlásila Manva. Prsty pracovaly dál, ale rty se našpulily a na chvíli se zadívala do zdi. „Požádej ji, jestli by nemohla uspořádat pravidelnou Osvoboditelovu oslavu Dorůstání.“

„Žádná oslava…“ začala Inevera.

„Tak ji zaveď,“ přerušila ji Manva. „Přesvědč Kadživu, že je to velká čest a že taková oslava jejího syna potěší a uchová mu Everamovu přízeň. Urči jí tucet služebných, které jí pomohou s jídelníčkem, výzdobou, hudbou, obřady a seznamem hostů. A už ji neuvidíš.“

Inevera se usmála. „Proto za tebou chodím, mami.“

Manva dodělala dno košíku a začala s kostrou stěn. „Všichni ve městě znají hrdinské činy mých vnuků, ale o mých vnučkách nepadne ani slovo. Vede se jim dobře? Dělají pokroky v učení?“

Inevera přikývla. „Tvým vnučkám se vede velmi dobře a brzy z nich budou damy’ting. Amanva už získala závoj a vdala se.“

„A kdopak je ten šťastný nápadník?“ zeptala se Manva.

„Jeden chin z kotlinského kmene,“ odpověděla Inevera. „Napohled nic moc – malý, neduživý a obléká se barevněji než nějaký barvoslepý chaffit – ale promlouvá k němu Everam.“

„To je ten chlapec, který očarovává alagai svou hudbou?“ zeptala se Manva. Inevera udiveně povytáhla obočí, ale Manva jen mávla rukou. „Celé město mluví o chinech na Osvoboditelově dvoře. O tom chlapci, o tom obrovi, o té válečnici a…“ významně se podívala na Ineveru, „o té žírňanské princezně.“

Inevera se pootočila a odplivla si na podlahu.

Manva si odfrkla. „Až tak je to zlé?“

„Zakázala jsem mu, aby si ji vzal,“ řekla Inevera a tentokrát se ani nesnažila tajit zášť ve svém hlase.

„To byla tvoje první chyba,“ poznamenala Manva. „Muži nikdy nic nezakazuj. Dokonce i Kasád dokáže být tvrdohlavý jako mezek, když se mu něco zakazuje, přestože je od té doby, cos mu sebrala černou, mírný jako beránek. A tvůj manžel je Šar’dama Ka.“

Inevera přikývla. „V Eveje’ting se píše: Zakaž něco muži a on po tom bude bažit desetinásobně. Jenže mé srdce promluvilo dříve než rozum.“

„A co na to Osvoboditel?“ zeptala se Manva.

Inevera by si nejraději zase odplivla, ale raději polkla a zhluboka se nadechla. „Řekl mi, že na to nemám právo. Že prý z ní udělá svou žírnskou Dživu Ka, s právem vládnout jeho severským manželkám.“

Manva přestala plést, vzhlédla a podívala se Ineveře do očí. „Čekala jsi snad, že bude dodržovat svůj svatební slib, když ty sama jsi ho porušila?“

Ta slova pálila a Inevera tak trochu litovala, že řekla matce o své nevěře s Androu, ale zhluboka se nadechla a nechala lítost odvanout.

– Bude ti říkat pravdy, které nebudeš chtít slyšet.-

„Já jsem měla alespoň tolik slušnosti, že jsem to dělala potají,“ odsekla Inevera. „On se s ní předvádí veřejně, vodí si ji do mé vlastní polštářové komnaty a ostouzí mě před celým dvorem.“

„Nemyslela jsem si, že jsem vychovala nějaké trdlo,“ podotkla Manva a ulomila přečnívající konec prutu, jen to luplo, „ale asi ano, jestli si myslíš, že paroháč bude mít vybrané chování. Tys mu ublížila a on ti to vrací trojnásob. Tohle zúčtování jsi měla čekat už dávno. Ale popravdě – co se mění tím, že ohnul nějakou severskou děvku? Od velkých mužů se očekává, že budou dobývat ženy, a ty pořád zůstáváš Dživou Ka.“

„Jen podle jména, ale jinak už to není pravda,“ odpověděla Inevera. „Jeho semeno jsem neměla skoro dvě Dorůstání.“

Manva si odfrkla. „Jestli se podle toho pozná, která je Dživou Ka, tak já jsem přestala být Kasádovou Dživou Ka před desítkami let. Neměla jsem ho od Soliho.“

„Kasád není Osvoboditel,“ namítla Inevera.

„Tak se přestaň přetvařovat a vlez mu do postele,“ prohlásila Manva. „Ukaž mu, žes nezapomněla, že je Šar’damou Ka, a připomeň mu…“ střelila očima po Ineveře „že ty jsi jeho Damaja. Co jsem slyšela, tak ta žena odjela, aniž by jeho návrh přijala. Zařiď, aby na ni zapomněl.“

Inevera si povzdechla. „To není tak jednoduché. Ta severská čarodějnice přinesla Ahmannovi víc než jen svou bránu nebeskou. Vnukla mu jedovaté myšlenky.“

„Jedovaté?“ podivila se Manva.

„Jako by nebylo dost na tom, že si ona a ta její chlípná matka běhaly po paláci bez závoje,“ posteskla si Inevera, „ještě se vytasily s novinkou, že by naše ženy měly bojovat v alagai’šaraku jako ty severské divošky. A Ahmann, aby ji potěšil, vydal výnos, že každá žena, která v bitvě dostane nějakého alagai, bude šarúm’ting a získá všechna práva válečníků.“

Manva pokrčila rameny. „No a co?“

Inevera zalapala po dechu. „Přece s tím nemůžeš souhlasit!“

„Proč by ne?“ opáčila Manva. „Ty si myslíš, že mě baví tohle nosit?“ popotáhla si svou černou. „Když se dívám na ty seveřanky, sním o tom, že jsem také tak svobodná. Že mi můj pavilon patří, a ne že ho vedu Kasádovi. A proč by neměl? Protože se kadžijští duchovní dívají na ženy jako na dobytek a vepsali do svatých veršů útisk? Pro tebe je snadné hledět na to s nevolí. Ty si klidně můžeš vykračovat po paláci nahá.“

„Já nechodím nahá, matko,“ vzepřela se Inevera. Manva se na ni podívala a Inevera sklopila oči s vědomím, že na matku přetvářka nezabírá. Inevera se oblékala, jak se oblékala, aby dráždila damaji a připomínala jim svou moc, ale nemělo smysl popírat, že je na to taky hrdá.

„Když to ohrožovalo Soliho, tak jsi alagai’šarak nikdy neschvalovala,“ připomněla jí Inevera. „A teď říkáš, že bychom měly posílat do boje kromě svých synů i dcery?“

„Já jsem nenáviděla alagai’šarak jako nesmyslné obětování našich mužů Andrově pýše,“ bránila se Manva „Ale cožpak ti ty tvé drahocenné kostky neřekly, že Ahmann je Osvoboditel seslaný Everamem, aby nás vedl do šaraku ka?“

„Řekly, že může být Osvoboditelem,“ opravila ji Inevera.

Manva se jí podívala do očí. „Měla by ses modlit, aby byl, jinak přijde poslední čtvrtstoletí tvého života vniveč. Ale neřekly snad kostky, že šarak ka přichází tak jako tak? Alagai zabíjejí ženy stejně jako muže, dcero. Jestli se necháš zaslepit představou, že je barbarské nám dovolit, abychom se mohly bránit, tak neuvidíš, jaká je v tom síla. Pamatuješ, jak Kriša a její ohyzdné sestry-manželky zbily tvého otce? Některé ženy jsou pro boj jako stvořené. Nech je. Nie, povzbuď je. Převezmi ten severský zvyk a ukradneš kotlinské mistryni plody z jejího stromu.“

„To zas bude povyku,“ povzdechla si Inevera.

Manva přikývla. „Na veřejnosti z toho bude spousta křiku a v soukromí chladný vztek. Hrstka pitomců se splihlými ptáky si namátkou vybere pár žen a vylije si na nich vztek. Ale veřejně se Šar’damovi Ka nikdo nepostaví a brzy to bude všeobecně přijatelné.“ Jízlivě se usmála. „Jako když jsi začala na veřejnosti předvádět svůj klín.“

Inevera předstírala vyjevený výraz a Manva na ni spiklenecky mrkla. „Ale krasijské ženy tě za to uctívají, i když se to neodváží říct nahlas. Dej jim tu možnost a získáš si jejich srdce navždy.“

Po schůzce s matkou se Inevera rychle proplétala bazarem. Nerada od Manvy odcházela. Věděla, že může trvat několik měsíců, než ji bude moci navštívit zas, a loučení bolelo pokaždé stejně. Ale už byla pryč příliš dlouho a nechtěla vyvolat podezření, které by mohlo dovést slídily až sem. Manva a Kasád byli tajemstvím, do něhož nebyl zasvěcený ani Ahmann. Qeva si to možná pamatovala, ale kostky Ineveře kdysi řekly, že kadžijská damaji’ting ji nikdy nezradí.

A pak, náhodou tak nesmírnou, že by bylo těžko uvěřit, aby se něco takového přihodilo bez pomoci kostek, ho uviděla. Rázoval si to k ní po bazaru ve svém dobře známém kaftanu bez rukávů a černém ocelovém kyrysu se zlatě vyraženým východem slunce.

Kašív.

Za ta léta se vůbec nezměnil, což hodně vypovídalo o jeho zdatnosti v boji. Čišelo z něj nesmrtelné vzezření Osvoboditelových kopiníků, noc co noc nabíjených magií, která je pokaždé posouvá o pár hodin blíž k jejich nejlepším létům, a jen oči a výraz v obličeji připomínaly pravý věk. U starších válečníků jako Kaval trvalo déle, než se vliv magie projevil, ale ti mladší se měnili rychle a zůstávali pořád stejní. Kašívovi táhlo na padesát, ale uchoval si vzhled silného, bojechtivého třicátníka.

Za ním kráčela dvojice šarúmů mladého a krásného těla a starých očí. Inevera je oba poznávala a v první chvíli málem čekala, že uvidí i Soliho.

Už to bylo let, co si na Kašíva vzpomněla naposledy. Dama Baden měl na Osvoboditelově dvoře velké slovo, ale jeho oblíbeného kai’šarúma Inevera neviděla od chvíle, kdy ji proklel za to, že ušetřila Kasáda. Odpustil jí někdy?

Strnula. Inevera bylo běžné jméno, těžko se dalo odhadnout, jestli Kašív ví, že sestra jeho mrtvého milence je teď Damajou. Ale jestli ji tu teď uvidí…

Dama Baden nebyl zrovna ten pravý, kdo by měl vědět, kde se skrývá Osvoboditelova tchýně. Asi by nebyl tak hloupý, aby jí vyhrožoval otevřeně, ale byla to slabina, kterou si Inevera nemohla dovolit.

Budu ho muset zabít, uvědomila si. Rychle, dřív než to řekne někomu dalšímu…

Připravila se a Kašív s oběma šarúmy prošli kolem ní, aniž by ji vůbec zaznamenali. Jeden válečník něco řekl, Kašív vybuchl smíchy a vzápětí zahnuli za roh.

Inevera vydechla. Neviděli ji.

Ovšemže ne, ty trdlo, uvědomila si. Jsi celá v černém.

Inevera se oblékla do hedvábí a šperků určených na polštářový tanec a vzala si i svou novou čelenku s penízky z bílého zlata. Na penízky si kromě chran, které jí skýtaly chranové vidění a bystřily smysly, vyryla ještě chrany převzaté z Ahmannovy koruny, které ji chránily proti vpádu mozkového démona. Čekala v Ahmannově ložnici na jeho návrat a dívala se na magickou záři, kterou sem přivábilo to množství chran v místnosti; vinula se tu po zemi jako píseční ďáblové.

Jistě, měla i své vlastní komnaty, ty nejkrásnější ze všech Ahmannových manželek. Každá jedna jeho dživa měla své vlastní soukromé místnosti, včetně bohatě vybavené polštářové komnaty na spaní a bavení Osvoboditele pro případ, že by ho nějaký vrtoch zavedl k jejím dveřím, a všechny dživy byly stále čerstvě oholené, natřené olejem a kdykoli připravené pro jeho potěchu.

Magie, kterou muži vstřebávali v alagai’šaraku, když vbodli chraněné kopí do démonského těla, jim udržovala mládí, dávala sílu k nočnímu boji a hojila zranění, ale dělala ještě něco víc. Probouzela v nich zvířecí pudy – lovit, zabíjet, množit se. Ahmann byl mužem silného chtíče už předtím, než okusil magii, ale teď jeho touhy neměly mezí a mnohé jeho manželky musely ulevovat bolavému tělu koupelemi a masážemi od eunuchů.

Ale i když měla každá manželka krásné komnaty, žádná se nemohla srovnávat s Ahmannovými, a právě tam si nejčastěji chodil oddechnout. Jeho dživy sen tam na něj střídavě čekávaly s koupelí a občerstvením, oděné v zářivém, průsvitném hedvábí.

Rozvrh dělala Inevera osobně, což byla jedna z mnoha povinností Dživy Ka. Příležitostně použila kostky, aby rozvrh upravila tak, aby byly ženy pořád těhotné, ale i tak to bylo především na jejím uvážení. Dělala to podobně jako Keneva při čaji na den Dorůstání – používala rozvrh k tomu, aby potěšila ty, které jí dělaly největší radost, a pozlobila ty, které nikoli.

Ale ty vybrané stejně musely dávat přednost Ineveře a tělesné lásky se jim od Šar’damy Ka dostalo, jen když ona dovolila, což bylo zřídkakdy. Pro dobro svého lidu sice Inevera strpěla, aby se Ahmanna dotýkaly jiné ženy – aby zůstávala jeho pouta s každým kmenem silná a jeho chtíč byl ukojen, zatímco ostatní záležitosti v její starost – ale osobně si ho brala do polštářů víc než všechny ostatní manželky dohromady. Neustálým používáním hora-magie si udržovala mládí a sílu a její vášnivost byla rovněž úctyhodná. Ahmann jen zřídkakdy usnul bez potěšení z ženy a i Inevera cítila, že její trpělivost slábne, když už to bylo příliš dlouho, co se s ním naposledy potěšila. Ostatní ženy dostávaly, co zbylo, a děkovaly za to Everamovi.

Ale od té doby, co si vzal Šar’dama Ka do postele Leeshu Papírovu, mu žádná z jeho manželek neposloužila. Inevera ho ve svém hněvu odmítala navštívit a ostatní manželky zahnal jako muž, který dostal nového hřebce a odmítá jezdit na velbloudu.

Přes veškerou úctu k matčiným radám stálo Ineveru mnoho sil, aby si při pomyšlení na tu severskou děvku udržela svůj střed. Když před první Ahmannovou cestou do Osvoboditelovy Kotliny vrhla kostky a ony jí řekly, že se zamiluje do chinky a zplodí s ní dítě, nemohla tomu uvěřit. Bylo to poprvé po mnoha letech, kdy o vrhu pochybovala. Vlastně poprvé od té doby, co přišel Par’chin.

Když pak byl Ahmann pryč, Inevera se noc co noc modlila, aby jí srdce jejího manžela zůstalo věrné, protože kostky říkaly jen to, co se stát může, nikoli to, co se určitě stane.

Ale matka měla pravdu, Ahmann na Andru nezapomněl. Zabil ho, ale mnoho klidu mu to nepřineslo. Od té doby se Inevera jiného muže nedotkla, stejně jako její dživy sen, ale už bylo pozdě. Z manžela vanula nedůvěra a jeho nedůvěra byla dírou v Ineveřiných chranách.

Bolest z nevěry však zjevně nezhojilo ani to, že svou Dživu Ka zostudil vztahem s Leeshou Papírovou. Z toho se bude muset Ahmann poučit. Ale muž, který nechal naživu Hasika – a dokonce ho oženil se svou sestrou – se jistě naučí odpustit i své první manželce.

Za všechno se platí, učila Eveja’ting. Ahmann ji potřeboval k vítězství v šaraku ka a ona potřebovala jeho, aby jí k tomu dal moc. Jako Damaja pro něj mohla získat výhody, které by jinak byly mimo její dosah. Musí se spolu usmířit, a to rychle, dřív než ten rozkol začne být nepřekonatelný.

Proto na něj dnes v noci čekala.

Proto, ne pro bolest ve svém srdci.

V uchu ji slabě zabrněla jedna z mnoha jejích náušnic, a Inevera věděla, že se dveře do manželových komnat otevřely. Předem vydala rozkaz, aby je nikdo nerušil, takže ten, kdo vstoupil, nemohl být nikdo jiný než Ahmann.

Inevery se zmocnil strach. Odvrhne ji stejně jako všechny ostatní? Kvůli té žírňanské ženské odmítl dokonce i Kvašu a Belinu, své oblíbené polštářové dživy sen. Byl tolik okouzlen bílým tělem, jak jí říkaly Melan a Asavi? Co se stane s jednotou jejich národa, jestli mají pravdu? Damaji i damaji’ting by možná strpěli, že si Šar’dama Ka bere chinku jako kořist a polštářovou manželku, ale usadit ji vedle trůnu by je rozlítilo k nepříčetnosti. Její dživy sen by od ní čekaly, že to vyřeší, a kdyby Inevera žádné řešení nenašla, jejich úcta a její moc by se rozplynuly jako dým.

Ale v chladných rozumových úvahách nesmí být místo pro strach. Sklonila se a nechala ho odvanout, začala dýchat a nalezla svůj střed. Proberou tu záležitost a napraví škody dřív, než bude pozdě.

Dveře se otevřely a Ahmann vstoupil. Dýchal klidně, ale byl z něj cítit pot, krev i smrdutý démonský ichor. Byl to pach muže vracejícího se z alagai’šaraku. Inevera věděla, že manžel chodí v první řadě, že šarúmy vede osobně, zatímco ostatní velitelé vydávají povely obezřetně z týlu.

Ten pach ji opájel. Nesčetněkrát ji měl takto, kdy jeho chtíč rozbouřila magie, která mu proudila v žilách. Zatančila mu a on zapomněl na lázeň i potní komoru, dokud ji neohnul přes nejbližší kus nábytku a nedosáhl svého. Ze vzpomínek ji mrazilo vzrušením.

Celou místnost matně osvětlovala hora-magie skrytá v ozdobných kovových schránkách, které chránily dřeň démonských kostí před světlem. I chrany tu byly, zahřívaly vodu v lázni, chladily horký letní vzduch a chránily komnatu před vniknutím a špehováním.

Ale nic z toho nezářilo tak jasně jako samotný Ahmann. Chranové jizvy, které mu vyřezala do kůže, rozzářila magie vstřebaná v noční bitvě, jeho koruna planula ještě jasněji a Kadžiho kopí zářilo jako samo slunce.

Ale přestože přetékal magií, ramena měl svěšená, jako by nesl těžké břímě.

Inevera mávla rukou a rubínový prsten na malíčku, který obsahoval maličký kousek kosti z ohnivého démona, ožil. Po celé komnatě se rozhořely svíčky a jeho oblíbené kadidlo začalo žhnout.

Teprve v tu chvíli si jí Ahmann všiml. Povzdechl si, narovnal se v ramenou a ostražitě se na ni zadíval. „Dnes v noci jsem tě nečekal, manželko.“

„Jsem tvoje Dživa Ka, Ahmanne,“ připomněla mu Inevera. „Mé místo je tady.“

Ahmann přikývl, ale jeho ostražitost nepolevila. „Stejně tak je tvou povinností usnadnit mi získávání nových nevěst. Přesto jsi zatím nevyvinula žádnou snahu dojednat s Leeshou Papírovou podmínky, i když by pro nás byla jasným přínosem.“

„Pro mne je na prvním místě Everam a šarak ka, a pak teprve ty, manželi,“ odpověděla Inevera. „Stejně tak pro tebe. Ať už to chceš nebo nechceš vidět, polovinu tvých damaji by rozzuřilo k nepříčetnosti, kdybys jmenoval Leeshu Papírovu svou Dživou Ka severu.“

„Tak ať zuří,“ odtušil Ahmann. „Já jsem Šar’dama Ka. Já nepotřebuji, aby mě milovali, stačí mi, když mi budou věrní.“

„Ty můžeš být Šar’damou Ka,“ opravila ho Inevera zlostně. „Neboli můžeš být jen tím, co z tebe udělám já. A přesto bys klidně rozdělil mou moc na polovinu, jako bys lámal chléb, a to všechno kvůli ženě, o které nic nevíš. Kostky mi řekly, ať ti zajistím všechny možné výhody, ale já to nemohu dělat pro hlupáka, který kašle na ty, kdo by za něj položili život, zatímco své nepřátele zahrnuje zlatem.“

„Kdybys ji neodmítla přijmout jako dživu sen, nikdy by to tak daleko nezašlo,“ odsekl Ahmann. „Kam jsi dala rozum? Vrátil jsem se domů s ženou, kterou jsem si chtěl počestně vzít, s ženou, která by nám přivedla tisíce válečníků do šaraku ka a chranová kouzla, které ani ty neznáš. Abban už vyjednal s její matkou svatební dar a byla to drobnost. Nějaké území, trochu zlata, bezvýznamná severská hodnost a uznání jejího kmene. Přesto sis to nechala vyklouznout z ruky. Proč? Tolik se jí bojíš?“

„Bojím se toho, co s tebou ta čarodějnice dělá,“ odpověděla Inevera. „Ty jí přikládáš mnohem větší význam, než má doopravdy. Měl jsi s ní zacházet jako s dobrým úlovkem, který sis přivezl přehozený přes sedlo, a ne ji hned vodit ke dvoru a dávat jí palác.“

„Dávná Damaja by se žádné ženy nebála,“ prohlásil Ahmann. „Opravdová Damaja by ji prostě ovládla. Pověz mi, řekly ti kostky, že jsi Damaja, nebo že jí můžeš být?“

Inevera měla pocit, jako by jí dal facku. Nadechla se zprudka, aby si zachovala klid.

„Tys nenavštívila její lid, ani jsi s ní nestrávila týdny na cestě,“ pokračoval Ahmann. „Seveřané jsou silní, Inevero. Je-li cenou za jejich spojenectví jediná žena na celém světě, která se ti nebude muset klanět, je ta cena pro tebe příliš vysoká?“

„A co pro tebe?“ opáčila Inevera. „Klíčem k šaraku slunce je Tetovaný, Ahmanne, ten, koho seveřané nazývají Osvoboditelem. To vidí dokonce i slepý! A ta tvoje drahocenná Leesha Papírova ho chrání a kryje, aby ti mohl vrazit kopí do zad.“

Ahmann zbrunátněl a Inevera dostala strach, jestli nezašla příliš daleko, ale neskočil po ní. „Nejsem tak hloupý. Teď máme v Kotlině špehy. Jak se tam Tetovaný objeví, dozvím se to a zabiju ho, jestli se přede mnou neskloní.“

„A já ti přivedu dceru Ernyho, nebo důkaz její proradnosti vůči Everamovi,“ slíbila Inevera. Zvedla se z polštářů, rozvlnila boky a otáčela se, aby světlo svící prošlo hedvábím lehkým jako obláček a odhalilo všechny křivky těla. Vzduch byl prosycený kadidlem. Inevera k manželovi přistoupila, objala ho kolem krku a Ahmann zadržel dech.

„Věřím, že jsi Osvoboditel, drahý,“ řekla. „Věřím celým svým srdcem, že Ahmann Jardir je muž, který v šaraku ka povede náš národ k vítězství.“ Nestoudně si nadzvedla závoj a políbila ho. „Ale jestli máš porazit Nie na Ale, musíš mít na své straně všechny. Musíme zůstat jednotní.“

„Jednota stojí za jakoukoli krev,“ citoval Ahmann Eveju. Políbil ji, vstrčil jí jazyk do úst, Inevera ucítila, že se napjal, a věděla, kde se to napětí rodí. Vmžiku ho svlékla a odvedla do lázně. Když vstoupil do horké vody, Inevera si navyklým hmatem navlékla činelky, které jí visely u pasu, a v dýmu z kadidla a světle svící začala tančit. Tělo pod průsvitným hedvábím se rozvlnilo.

„Za necelé tři měsíce chci vytáhnout na Lakton,“ řekl jí Ahmann tiše, když spolu leželi. Tiskl ji k sobě a až na korunu, kterou teď odkládal jen vzácně a nikdy v noci, byl nahý. Tělo měl samý sval. Inevera si na sobě nechala jen šperky. „Třicet dní po rovnodennosti, v den, který Žírňané nazývají první sníh.“

„Proč zrovna v tento den?“ podivila se. „Připisují mu snad damaji ve svých hvězdných mapách nějaký význam?“ Ani se nesnažila skrýt posměch. Damské čtení nebeských znamení bylo ve srovnání s alagai-horou pošetilý nesmysl.

Ahmann zavrtěl hlavou. „Abbanovi špehové hlásili, že je to den, kdy Žírňané přinášejí do hlavního města povinné odvody ze sklizně. Přesně mířeným úderem je obereme o zimní zásoby a sami přečkáme sněhy v hojnosti.“

„Ty teď dáváš ve vojenských otázkách na chaffitské rady?“ zeptala se jízlivě Inevera.

„Ty znáš Abbanovu cenu stejně dobře jako já,“ odpověděl Ahmann. „Jeho proroctví ohledně zisku jsou skoro stejně přesná jako tvoje hora.“

„Snad,“ odtušila Inevera, „ale já bych kvůli zisku neposílala všechny muže na smrt.“

Ahmann přikývl. „A tak jdu za tebou, abych si jeho radu ověřil. Vrhni kostky.“

Ineveře ztuhly rysy. Ahmann v tu osudnou chvíli bojoval se strážcem démonského prince, takže neviděl, že jí mozkový démon vysál magii ze všech démonských kostí, a ty se rozpadly v prach. Zatím to utajila přede všemi, dokonce i před ním.

„Alagai-hora říká pouze to, co říkat chce, můj drahý,“ odpověděla. „Já nemůžu po kostkách jen tak chtít, aby něco potvrdily.“

Ahmann se na ni zkoumavě podíval. „Zažil jsem, jak to po nich chceš, už tisíckrát.“

„Teď k tomu nejsou…“ začala Inevera, ale záblesk magie z jednoho drahokamu na Ahmannově koruně jí přetrhl řeč.

„Ty mi lžeš,“ pronesl Ahmann stroze a s jistotou. „Ty přede mnou něco tajíš. Co je to?“ Provrtával ji očima, koruna zářila víc a víc a Inevera byla proti ní bezmocná.

„Ten démonský princ mi zničil kostky,“ vyhrkla. Nerada to přiznávala, ale bála se zapírat dál, protože plně nerozuměla tomu, co se to tu vlastně děje. Ahmann patrně využíval nějakou moc ukrytou v koruně.

Podle Eveji’ting byla dřeň z démonské kosti potažená posvátným kovem, do něhož byly z obou stran vyryty chrany. Inevera dychtivě toužila znát tajemství těch chran, jenže je nemohla rozluštit, aniž by ten převzácný předmět rozebrala, a takové svatokrádeže by se nedopustila ani ona.

Ahmann se na ni kysele podíval. „Tos mi to nemohla prostě říct?“

Inevera jeho poznámku přešla mlčením. „Začala jsem si vyřezávat novou sadu. Brzy zase budu moci vrhat kostky.“

„Třeba by je mezitím mohla vrhat nějaká tvoje dživa sen,“ navrhl Ahmann. „Tohle nemůže počkat.“

„Počká,“ prohlásila Inevera. „První sníh je až za tři měsíce a ty teď máš mnohem naléhavější starosti.“

Ahmann přikývl. „Ubývání.“

Inevera se probudila v Ahmannově náručí; majetnicky ji objímal i ve spánku.

Opatrně, aby ho neprobudila, přitiskla palec na tlakový bod na Ahmannově paži, čímž mu ji znecitlivěla právě na tak dlouho, aby mohla vyklouznout z postele. Bosé nohy se zabořily do hustého koberce. Inevera našlapovala tak měkce, že rolničkové nákotníky, které si na sobě nechala, ani necinkly.

Ahmannova síla sice rostla den ode dne a spal pořád míň a míň, ale dokonce i Osvoboditel potřebuje na pár hodin zavřít oči a Inevera vždycky dohlížela na to, aby si řádně odpočinul. Když zamířila na terasu, po noze jí pomalu stékalo jeho semeno. Napadlo ji, jestli z jejich spojení bude dítě. Bez kostek to s jistotou vědět nemohla, ale jejich milování bylo silné a už tomu bylo hodně dlouho, co mu porodila syna.

Eunušské stráže jí otevřely velké prosklené dveře. Inevera prošla kolem nich, aniž jim věnovala jedinou myšlenku, a vychutnávala si teplý vánek a dotek slunečních paprsků na kůži. Strážní, kteří chodili za Ahmannovými manželkami jako stín, neměli koule ani kopí a nedovolili by si dokonce ani podívat se jí na zadek.

Inevera se opřela o mramorové zábradlí a zahleděla se na Everamovu Štědrotu, na žírné kraje kdysi známé jako Rizon. Když pohledem přejížděla po krajině, pocítila vzrušující příval moci, který svědil na kůži jako slunce a jako semeno na stehně.

Ahmannův žírnský palác byl vcelku ubohý. Jeho předešlý vlastník, vévoda Edon z hradiště Rizonu, byl slabý vládce z dlouhého rodu slabých vládců. Byli obklopeni nesmírným bohatstvím, a přitom nebyli schopni vyždímat z poddaných víc než pár kapek zlata. S takovou hojností mohl mít Edon palác, že by i Andra bledl závistí. Místo toho mělo jeho sídlo pouhá čtyři podlaží a jen dvě křídla, a k tomu slabé a nízké hradby. Inevera znala tucet damů, kteří si v Krasii bydleli lépe. Těžko to mohlo být vhodně pro Šar’damu Ka, i když pořád to bylo lepší než pavilony, v nichž přebývali na cestě přes poušť.

Její nejlepší umělci už kreslili plány jak toto „sídlo“ strhnout a postavit na jeho místě palác tak velkolepý, že se budou jeho věže dotýkat samotných nebes, a podpalácí bude sahat tak hluboko do Aly, že se bude i matka démonů v bezedných hlubinách třást strachy.

Ale i když byl Edonův rod slabý, úplně hloupí nebyli. Z kopce, který si pro své sídlo vybrali, byl výhled, jemuž nebylo rovno. Před ní se, kam až oko dohlédlo, rozkládala kvetoucí Everamova Štědrota, bohatá na úrodnou prsť a protkaná hojností řek a potoků. Pruhy polí a sadů oddělovaly široké, rovné polní cesty, které se rozbíhaly z města jako paprsky kola, tady obilí, tam sad. A mezi nimi stovka robotnických vesnic, které se daly snadno rozdělit kmenům, aby po obtížném tažení přes poušť a náročném zimním pochodu ukojily svou touhu po lupu.

Početně Žírňané její národ o hodně převyšovali, ale nebyli to válečníci. Ineveřiny věštby a Ahmannovi šarúmové obsadili vévodství stejně snadno, jako kočka uloví myš. Hojnost udělala z chinů změkčilce.

Pro Ahmanna bylo sice příhodné vybudovat si mocenské sídlo tady, zato místnímu lidu lenošení v této zemi hojnosti očividně příliš neprospělo. Rudá krev na válečnických kopích ještě ani nezaschla, když Inevera vrhla kostky a zjistila, že stejný osud čeká i její vlastní národ, jestli rychle nepotáhnou dál a nebudou v dobývání žírných krajů pokračovat. Poušť je zocelila, a tu ocel budou v nadcházející válce zoufale potřebovat.

Nakolik si to nechtěla přiznat, návrh toho chaffita udeřit na Lakton před zimou nepostrádal jisté klady.

Inevera se vrátila zase dovnitř a dala sloužícím znamení, aby jí přinesli horkou vodu a vonné oleje. Oblékli ji do průsvitného rudého hedvábí. Jiná žena by se možná cítila zranitelně, kdyby opouštěla polštářovou komnatu tak skrovně oděná, ale Inevera byla Damajou, a tu by se nikdo obtěžovat neodvážil.

Po schodišti, které její otroci vytesali hluboko do skály, tiše sestupovala do velké přírodní jeskyně. Před ní i za ní kráčely eunušské stráže, nicméně Inevera neměla pocit, že by se jí cestou do sídla její moci mohlo něco stát. Bez kostek sice byla jako slepá, protože nebyla schopná předvídat žádné přepadení, ale i kdyby k ní pronikl nějaký šílený úkladný vrah nebo osamělý alagai, dokázala by se ubránit i sama.

Konečně došla k velkým, těžkým dveřím, zasazeným do skály, stráže se postavily po stranách a Inevera vytáhla z váčku u pasu klíč. Samotný klíč byl jen naoko, otáčel se v zámku s bezvýznamným cvaknutím, ale když se k zámku přiblížila její ruka, hora ve zlatém plátku na jejím náramku se zahřála a zvláštní chranění, naladěné na horu v zámku, odsunulo těžké závory. I kdyby nějaký zloděj znalý chraničářství na ten trik přišel, druhý takový náramek nebylo možné vyrobit a tento Inevera nosila pořád na sobě. Dveře vážící několik tun se na dotek tiše otevřely a stejně hladce se za ní zase zavřely.

Dál kráčela po chodbách, které nikdy nepoznaly Everamovo světlo. Žádnou lampu si do tmy nenesla, ale čelenka z tenkých chraněných zlatých penízků kolem hlavy jemně hřála a otevírala její smysly okolní magii. Moc bezedných hlubin hučela ve stěnách, táhla se vzduchem jako dým a svítila jí na cestu, jako by kráčela za jasného dne.

Inevera se moci kolem sebe nebála. Spíš se z ní těšila. Alu přece stvořil Everam, takže i moc v jejím nitru byla Jeho. Nieini služebníci tu magii sice využívali ve svůj prospěch, ale jejich nebyla. Chraničářství bylo umění, jak jim tu moc zase odebrat a využít ji k Everamovým záměrům.

Plavně kráčela dál až k jednomu místu ve skalní stěně, kde si klekla a odvalila kámen, pod nímž měla své chraničářské náčiní, hora-váček a vyčiněné kosti z toho démonského prince, kterého zabil Ahmann, z nichž žhnula magie mnohem silněji než z jakékoli hory, jakou kdy viděla.

Ahmann nikdy nevěřil, že to byl Alagai Ka, otec démonů. Rozhodně však byl z jeho rodu a mocný způsobem, jemuž ani Inevera úplně nerozuměla. Vzal jí její hora-váček a bez námahy z něj vysál magii tak, že jí z jejího spojení s Everamem nezbylo nic než popel.

Ale přestože přišla o možnost vidět do budoucnosti, neztrácela čas nářkem a statečně se pustila do vyřezávání kostek z kostí démonského prince. Ve srovnání s tím, co uměla jako zaslíbená, se její umění zlepšilo desetinásobně a v chranovém světle teď navíc na práci dobře viděla. Tři ze sedmi kostek už měla hotové a byly mnohem mocnější než ty, o které přišla. Možná by jí daly částečně nahlédnout do budoucnosti, jako když se člověk dívá jedním okem, jenže kostky věští společně a útržky věštby jsou bez celkového obrazu k ničemu.

Když se vynořila z komnaty stínů a vrátila se do paláce, slunce už se blížilo k vrcholu. Melan a Asavi na ni čekaly před trůnním sálem. Zařadily se za ni, šarúmské stráže se poklonily, otevřely jim dveře a vpustily je dovnitř.

„Nějaké zprávy?“ zamumlala Inevera.

„Osvoboditel právě zahajuje zasedání dvora, Damajo,“ hlásila Asavi. „Zmeškala jsi jen ceremonie.“

Inevera přikývla. Byl to promyšlený tah, který jí ulevil od dvorských obřadností plných předlouhých výčtů hrdinských činů a nekonečných litanií. Pro Damaju byly takové věci nedůležité, raději trávila čas v komnatě stínů, přinejmenším dokud nebude její moc zase úplná. Pro toho, kdo je zvyklý hovořit s Everamem přímo, postrádají modlitby smysl.

Očima zabloudila k hora-váčkům svých společnic. Sdělily jim jejich kostky, že jejich Damaja je slepá? Melan a Asavi jí věrně sloužily mnoho let, ale přece jen to byly Krasijky. Jakmile by zvětřily slabinu, využily by ji, a ona by se na jejich místě nechovala jinak. Napadlo ji, jestli jim nebo nějaké nižší Nevěstě nemá kostky zabavit, aby získala zrak, dokud nedodělá novou sadu.

Potřásla hlavou. Sice jí moc umožňovala zabavit kostky ostatních, ale šlo by o příliš velkou urážku. To by rovnou mohla požadovat, aby si uťaly ruku a daly jí ji. Musí věřit, že pokud neztratila Everamovu přízeň, tak se jim o její slabině nezmínil, a poté, co se usmířili s Ahmannem, není žádný důvod si myslet, že ji ztratila.

Zhluboka se nadechla, aby zase získala střed, a rázně prošla dveřmi.

V trůnním sále byla jako vždy hlava na hlavě. Napravo od trůnu se tísnilo dvanáct damaji, Osvoboditelova rada, pod vedením damaji dvou nejsilnějších kmenů, Ahmannova švagra Ašána Kadžijského a prastarého jednorukého Aleveraka Madžáhského. Všichni damaji měli k ruce druhorozeného syna příslušné Ahmannovy dama’tingské nevěsty, vyjma Ašána, kterého doprovázel jak Ineveřin syn Asome, tak její synovec Asukadži.

Ahmann kdysi slíbil vedení Kadžijů Ašánovu synovi, jenže tak by zůstal Asome, druhý nejstarší z Ahmannových sedmdesáti tří dětí, bez následnictví.

Ale mezi bratranci žádná řevnivost nepanovala, ba naopak, byli stejného věku a od chlapeckých let v Šariku Horovi to byli i polštářoví přátelé.

Ineveře bylo vcelku jedno, že jsou to milenci, ale byla vzteky bez sebe, když si Asome zařídil sňatek se svou sestřenicí Ašiou, aby mu porodila syna, kterého mu její bratr dát nemohl. Ineveru bolelo, že má dát Amanvu nějakému Žírňanovi, ale bylo to pořád lepší než možnost, že ji dá Ahmann Asukadžimu, a dojde tak k dalšímu příbuzenskému svazku jen proto, aby si Ahmann posílil svá už tak nezlomná pouta k Ašánovi.

Nalevo od trůnu stálo dvanáct damaji’ting, vedených Qevou. Stejně jako damaji, i tyto ženy byly doprovázeny svými nástupkyněmi – Melan tam chodívala za Kadžije a jednotlivé Ahmannovy dama’tingské manželky za ostatní kmeny. Obě skupiny žen byly jen Ineveřinou prodlouženou rukou. Zatímco damaji se spolu u dvora hlasitě dohadovali, damaji’ting stály mlčky.

Zevnitř střežil dveře Hasik, a jakmile Ineveru uviděl, srazil podpatky a udeřil okovaným koncem ratiště chraněného kopí o mramorovou podlahu, jen to zadunělo. „Damaja!“

Manželův osobní strážce nestál Ineveře ani za pohled. Stovky alagai padlo pod jeho kopím, byl to její švagr, protože si vzal bezvýznamnou Ahmannovu sestru Hanyu, ale pro ni to byl jen lump, který jedné osudné noci v Labyrintu napadl a zneuctil její lásku. Ahmann ho zlomil a zkrotil, ale zvířeckou surovost z něj nevymlátil. Hasik měl dost rozumu na to, aby s Osvoboditelovou nejmladší sestrou zacházel šetrně, ale potěšení z bolesti jiných ho neopustilo. Svým způsobem byl užitečný, ale Ineveře nestál za povšimnutí, pokud mu zrovna nechtěla dát nějaký úkol.

Když ji ohlásil, všichni vzhlédli, a jak se blížila, obraceli se a klaněli jako hejno ptáků. Damaji ji sledovali jako ostříži, ale ona si jich nevšímala, zadívala se do očí Ahmannovi a neuhnula pohledem, dokud nepřešla přes celý sál. V bocích se vlnila jako při polštářovém tanci a ve svém průsvitném hedvábí vypadala, jako by cestou k manželovi sváděla celý sál.

Když cestou na stupínek míjela damaji, cítila směs touhy a zášti, která z nich vyzařovala, a potlačovala úsměv. Dost ponižující bylo už to, že žena seděla nad nimi, ale chtíč, který probouzela, byl ještě horší. Věděla, že si mnozí damaji vybírají své polštářové manželky výhradně proto, že vypadají jako ona, a mají zvrácené potěšení z toho, že je ovládají. Inevera ten zvyk potají podporovala s vědomím, že tím více budou podléhat jejímu kouzlu.

„Matko,“ uklonil se jí uctivě Jayan. Její prvorozený čekal hned pod schody k trůnu, oblečený ve válečnické černi a bílém turbanu Šarúma Ka.

„Synu,“ usmála se Inevera, pokynula mu na pozdrav a v duchu se podivila, proč tam je. Jayan neměl náturu na náboženské a dvorské pikle. Zabral si jedno žírnské sídlo jako svůj palác, budoval nový Trůn kopí a celé dny trávil se šarúmy na zasedáních svého dvora. O Jayanovi si mohla myslet mnohé, ale jako První válečník byl skvělý.

Nalevo od Ahmanna, dva schody pod trůnem klečel tlustý chaffit Abban, oblečený v přepychovém pestrobarevném hedvábí a jako vždy připravený podsouvat jejímu manželovi svá moudra. Jeho přítomnost mnohé urážela, ale po několika pokořujících výstrahách už se nikdo neodvážil proti tomu před Osvoboditelem něco namítat.

Co se týkalo Inevery, nacházela sice v Abbanových radách více moudrosti než v řečech jakéhokoli jiného muže v sále, ale o to větší obezřetnost vůči němu chovala. Ahmann se o Abbanovi občas vyjadřoval opovržlivě, ale zároveň mu věřil. Kdyby se to tomu zmrzačenému chaffitovi hodilo do krámu, snadno mohl Ahmannovi vnuknout místo moudré rady jed. Ohledně Abbanových pohnutek nebyly kostky nikdy jasné a Inevera měla dobrý důvod k pochybnostem.

Inevera se ohnula před větrem těchto úvah a nechala je odvanout. S chaffitem si to vyřídí v pravý čas. Znovu zvedla oči k Ahmannovi.

Trůn lebek si přivezl z Krasie s sebou, a když teď na něm seděl nad sedmi schody, vypadal každým coulem jako Šar’dama Ka. Kadžiho korunu nosil tak samozřejmě, jako by jiný nosil obnošený, vybledlý turban. Nepřemožitelné Kadžiho kopí mu sloužilo jako prodloužená paže, dokonce s ním nenuceně dodával důrazu svým slovům, a každé jeho slovo bylo požehnáním a příkazem.

Ale teď tam přibyl nový prvek, hedvábný chraněný plášť, který mu dala ta žírňanská děvka, když se setkali poprvé. Inevera cítila, že se jí zlostně roztahuje chřípí. Zhluboka dýchala a stala se palmou.

Ten plášť byl nádherný, to mu Inevera nemohla upřít. Byl čistě bílý a stříbrnou nití na něm byly vyšité stovky chran, které za noci ožívaly a způsobovaly, že po jeho nositeli sklouzl alagaiský zrak jako voda po látce napuštěné olejem. Bájný Kadžiho plášť, který šila samotná Damaja, měl podobnou moc, ale podlehl času. V sarkofágu, kde nalezli Osvoboditelovo kopí, z něj zůstaly jen cáry.

Volnou rukou Ahmann zamilovaně laskal hedvábí, a už jen to, že ho měl přehozený přes ramena, říkalo shromážděným mužům a ženám mnohé. Nošením Leeshina pláště na veřejnosti Ahmann hlásal nejen to, že Leesha je jeho vyvolená, ale také že Leesha je ve styku s božstvím.

Jako kdysi já, pomyslela si hořce Inevera. I když byla oděná jen v průsvitném hedvábí, pocit, že je nahá, v ní vyvolávalo spíš to, že neměla kostky.

Se zářivým úsměvem se předvedla manželovi, bezostyšně mu vklouzla na klín, zahnízdila se a nadzvedla si závoj, aby ho přede všemi políbila. Ahmann byl na tohle divadlo zvyklý, ale nikdy se s ním plně nesmířil. Rychle z něj sklouzla a přešla k polštářovému loži po jeho pravici. A přitom zachytila Abbanův upřený pohled. Nebyl v něm žádný chtíč, ale úcta ano.

Tohle si dobře pamatuj, chaffite, pomyslela si. Snažil ses mě tou svou severskou děvkou vystrnadit z Ahmannovy postele, ale ona je pryč, a já jsem tady. Upravila si vlasy a přitom maličko pootočila spodkem náušnice, aby slyšela, co bude Abban Ahmannovi našeptávat.

„Jak pokročilo shromažďování našich vojenských sil, synu?“ zeptal se Ahmann.

„Jde to,“ odpověděl Jayan. „Posílili jsme posádky ve vnitřním i vnějším městě a začali jsme se strážními obchůzkami.“

„Výborně,“ pochválil ho Ahmann.

„Ale povolávat zkušené válečníky, odvádět nové z chinských vesnic a vybavit je včas na nadcházející Ubývání bude něco stát,“ pokračoval Jayan.

„Mluví o výzdobě svého paláce,“ špitl Abban. „Vybrané válečné berně by měly Šarúmovi Ka bohatě stačit.“

„Kolik?“ otázal se Ahmann syna.

„Dvacet milionů draki,“ odpověděl Jayan, a pak zaváhal. „Třicet by bylo lepší.“

„U Everamova vousu,“ zamumlal Abban a mnul si spánky, zatímco Damaji se pobouřeně rozšuměla. Inevera se nedivila. Byla to nestydatá částka.

„Můžu vůbec tolik utratit?“ zeptal se Ahmann tiše.

„Můžeme zrychlit tavbu žírnského pokladu i těžbu v tvých zlatých dolech,“ řekl Abban, „ale myslím, že by byl od tebe holý nerozum dávat tomu chlapci i jediný měďák bez úplného vyúčtování již vynaložených válečných berní a rozpočtu na vynaložení dalších peněz.“

„Takto přece nemohu svého syna ponížit,“ namítl Ahmann.

„Chaffit má pravdu, drahý,“ zasáhla Inevera. „Jayan nemá žádnou představu o ceně peněz. Jestli mu je dáš, bude za dva týdny zpátky pro další.“

Ahmann si povzdechl. Sám to s penězi nijak zvlášť neuměl, ale alespoň dal na své rádce. „Dobrá,“ řekl Jayanovi. „Jakmile tví chaffité dodají Abbanovi úplné vyúčtování vynaložených válečných berní spolu s představou, jak naložíš s dodatečnými obnosy, dostaneš je.“

Jayan stál jako přimražený, rty se pohybovaly, ale z hrdla nevyšel ani hlásek.

„Rád ti pomohu, bratře,“ nabídl se Asome. „Tys vždycky ovládal lépe kopí než pero.“

„Pomoc od puš’tinga nepotřebuju o nic víc než pomoc od chaffita,“ zavrčel Jayan.

S Asomem ta urážka nehnula, jen se uhlazeně usmál a uklonil se. „Jak si přeješ.“ Sice byl nástupcem bez nástupnictví, ale bylo veřejným tajemstvím, že o nástupnictví po Ahmannovi usilují oba jeho nejstarší synové a neváhají kvůli tomu jeden druhého v otcových očích shazovat.

Prozatím Asome opakovaně žádal otce, aby znovu zřídil úřad Andry a dosadil ho na Andrův trůn. Ahmann mu tuto poctu zatím vždy odepřel. Asome by byl nejméně o čtvrt století mladší než jakýkoli jiný Andra v dějinách, a navíc by ho to postavení vyneslo nad jeho staršího bratra.

Jayan byl prchlivý, zatímco Asome opatrný, Jayan se rychle rozčílil, zatímco Asome byl klidný a mírný v řeči, Jayan byl neurvalý a krutý, zatímco Asome mazaný a jemný. Kdyby stál Asome nad Jayanem, došlo by na krev a mnozí damaji by podporovali Jayana. Navíc byl Šarúm Ka podřízený damajské radě, kterou by vedl Andra. Jedna věc byla přijímat rozkazy od Ahmanna, něco úplně jiného bylo přijímat rozkazy od damy, který odložil bido sotva před rokem.

„Nechám ti přinést účetní knihy, otče,“ řekl Jayan a nasupeně zpražil svého mladšího bratra pohledem.

Svého zahvena.

Kapitola 17

Zahven

326-329 p. N.

– Uslyší hlas ze své minulosti a setká se se svým zahvenem.-

Nad tímto vrhem Inevera dlouho hloubala. Některé významy symbolů byly jednoznačné a snadno srozumitelné bez ohledu na souvislosti. Většina ne. Inevera sice měla s luštěním symbolů větší zkušenosti než jakákoli jiná žijící žena, ale i ona nacházela v těchto alagai-horách víc zmatku než pravdy.

Zahven byl starobylý symbol, který nabral během let mnoho významů a žádný se nedal brát na lehkou váhu. Mohlo to znamenat ‚bratr‘ stejně jako ‚sok‘, ‚protějšek‘ nebo ‚odplata‘. Muži vnímali své protějšky z jiných kmenů, kteří měli stejné postavení na společenském žebříčku, jako své zahveny, ale zároveň byl Everam považován za zahvena Nie.

Ale kdo by mohl být Ahmannovým zahvenem? Neměl žádné pokrevní bratry, ba ani bratrance, a jeho adžínem’pal byl Hasik, čili muž, s nímž se Ahmann již setkal.

Vzniká snad další Osvoboditel? Možný soupeř? Nebo se má Ahmann setkat s představitelem Nie na Ale? Bylo právě Ubývání, kdy jsou alagai nejsilnější, a říkalo se, že v ty dny povstává ze sedmého plástu bezedných hlubin Alagai Ka. Má snad dnes v noci přijít do Labyrintu sám démonský kníže?

Inevera zhluboka dýchala, nechávala strach a úzkost odvanout jako vítr a zachovávala rozvahu.

Ale i v bezpečí klidného dechu jí pořád vrtala hlavou první část věštby. Jaký hlas z Ahmannovy minulosti a proč o něm ona neví?

Minulost se ozývá, když nadejde čas zúčtování, učila Eveja’ting. Inevera si vzpomněla na tu noc, kdy do dama’tingského pavilonu přišel Soli s Kasádem, a nemohla nesouhlasit.

Bylo těsně před rozbřeskem prvního dne Ubývání, kdy se mají splácet dluhy a plnit přísahy. Šarúmové budou posláni domů se svým platem, synové puštěni ze šaraje, aby mohli navštívit své rodiny.

Inevera uložila kostky, dýchala, dokud nenašla svůj střed, pak půvabně vstala a šla do polštářové komnaty, kde spal Ahmann. Většinou se vracíval do paláce hned, jak byl Labyrint zbaven alagai – obvykle pár hodin před rozbřeskem. Pak spal, dokud nestálo slunce vysoko, kolem poledne vstával a začínal svůj den.

Ale za Ubývání vstával už za rozbřesku, aby měl co nejvíce času na své syny.

Vyklouzla ze šatů a vplížila se do polštářů, aby ho probudila.

Inevera se opírala o mramorový sloup a dívala se na Ahmanna s Jayanem a Asomem. Ti dva nejstarší byli otci nejbližší a teď s nimi stál uprostřed síně před cvičným panákem, zavěšeným volně od stropu, a učil je ovládat kopí a šarusahk.

Její sestry-manželky tu byly samozřejmě také, i se svými syny. Klečeli v kruhu kolem síně, hotová malá armáda už z nich byla. Inevera si zvykla nazývat dživy sen ‚svými malými sestřičkami‘, jako kdysi Keneva nazývala ji. Ta zdrobnělina je netěšila – přece jen to byly ženy, které měly jednou převzít vládu nad svými vlastními kmeny – ale žádná nesebrala odvahu, aby se proti tomu ohradila. Bylo Ubývání a před hodokvasem se Ahmann stihne věnovat každé jedné manželce a synovi.

„Jednoho dne se já stanu Šarúmem Ka!“ zařval Jayan a bodl kopím po cvičném panákovi.

Inevera se smutně podívala na svého prvorozeného, jemuž už bylo dvanáct. Kdysi býval tak čiperný. Ne tak chytrý jako jeho bratr Asome, ale zvídavý ažaž. Tři roky v šaraji sežehly jas v očích a nechaly po sobě vyhaslý vzhled všech šarúmů – výraz krutého, nemyslícího zvířete. Toho, kdo přihlíží životu i smrti a více si cení smrti. V zápase byl Jayan nejlepší ze svého ročníku, ale zato těžce bojoval s prostými počty, čtením a psaním, které o rok mladší Asome už před léty nechal za sebou. Raději by se papírem utřel, než aby četl, co je na něm napsáno.

Povzdechla si. Škoda, že jí Ahmann nedovolil dát ho k damům, ale ne, on chtěl šarúmské syny. Jen druhorozeným bylo dovoleno obléknout bílou. Zbytek byl poslán do šaraje.

Ale když pozorovala Ahmanna s chlapci a viděla lásku v jeho očích, nemohla mu nic vytýkat.

Jako by jí četl myšlenky, Ahmann se obrátil a střetl se s jejím pohledem. „Potěšilo by mě, kdyby se i mé dcery mohly vracet každý měsíc na Ubývání domů.“

Rozdal bys je jako almužny mužům, kteří si je nezaslouží, pomyslela si Inevera, ale jen nepatrně zavrtěla hlavou. „Jejich výcvik se nesmí přerušovat, drahý. Hannu Paš pro nie’damy’ting je… přísná.“ A byla, Inevera je tak vychovávala od narození.

„Ze všech určitě damy’ting nebudou,“ namítl Ahmann. „Musím mít také dcery na vdávání pro své věrné.“

„A taky mít budeš,“ odtušila Inevera. „Dcery, jimž se žádný muž neodváží ublížit a které budou věrné ještě víc tobě než svým manželům.“

„A Everamovi ještě víc než otci,“ zamumlal Ahmann.

A ze všeho nejvíc tobě, slyšela v duchu Kenevu. „Jistě.“

Mezi strážnými nastal nějaký rozruch a do sálu vstoupil Ašán. Jako osobní dama Šarúma Ka k nim chodíval na Ubývání jen zřídka, protože v ty dny vedl bohoslužby a udílel požehnání. S ním vešel i Asukadži a šel rovnou za Asomem. Vypadali spíš jako bratři než bratranci, byli si mnohem podobnější než Asome s Jayanem.

Ašán se uklonil. „Šarúme Ka, máme tu jednu ošemetnou záležitost a kai’šarúmové si přejí, abys ji vyřešil osobně.“

Inevera cítila, jak se jí všechny svaly v těle napjaly. Je to tady.

Ahmann povytáhl obočí, Inevera vstala, aby ho doprovodila, a Ahmann nijak nenaznačil, že má zůstat – ne že by to pomohlo. Vyšli z paláce a po velkém kamenném schodišti sestoupili na nádvoří u šarúmského cvičiště. Naproti stál Šarik Hora a po dlouhých stranách se táhly kmenové pavilony.

Skoro u schodiště, a rozhodně uvnitř palácových zdí, stáli dva muži, obklopení šarúmy a damy. Jeden byl nechutně vypasený chaffit, oblečený do hedvábí barevnějšího, než obléká nějaká polštářová manželka. Měl sice chaffitskou tříslově hnědou vestu a čapku, ale hedvábná košile a šalváry hrály všemi barvami a čapku si omotal turbanem z rudého hedvábí a doprostřed ještě zasadil démant. Opasek a pantofle měl z hadí kůže. Opíral se o slonovinovou berlu, vyřezanou do podoby velblouda tak, že podpaží spočívalo mezi dvěma hrby.

Ten druhý byl severský chin, oblečený v obnošených šatech tak vybledlých a zaprášených, že by se klidně daly zaměnit s chaffitskou hnědou, ale nesl si kopí, něco, čeho se chaffité nesměli ani dotknout, a nebylo v něm nic z uctivé podřízenosti, která by čišela z každého příčetného chaffita obklopeného tolika válečníky. Posel z Žírných krajů. Inevera je vídávala na bazaru, ale nikdy s žádným nemluvila.

Inevera se dívala na Ahmanna a všimla si, že když zavadil pohledem o chaffita, mihla se v očích jiskřička poznání.

Hlas z minulosti.

Inevera se zadívala na chaffita pozorněji a bedlivě si prohlížela jeho tvář. Musela si odmyslet tučné podbradky a odečíst léta, ale nakonec se jí vybavil chlapec, který kdysi dávno přivedl Ahmanna do dama’tingského pavilonu. Chlapec, který o pár let později sám v jejich pavilonu skončil, a když odcházel, kulhal, a ani damy’ting si nebyly jisté, jestli se mu noha někdy uzdraví úplně. Abban, syn Čabina, kupce, který prodával jejímu otci couzi. To ovšem jako důvod k nenávisti naprosto stačilo.

„Co tě přivedlo na myšlenku, že jsi hoden stát tady mezi muži?“ vyjel na něj Ahmann. Vztek v jeho hlase ji překvapil. Možná měl dluh z minulosti spíš zaplatit, než si ho vybrat. Ostatně pro co jiného by nějaký chaffit riskoval hněv Prvního válečníka a přišel do jeho paláce?

„Omlouvám se, veliký.“ Abban padl na kolena a přitiskl čelo do prachu.

„Podívej se na sebe,“ zavrčel Ahmann. „Oblékáš se jako ženská a blýskáš se tím svým mrzkým bohatstvím, jako by to nebyla urážka všeho, v co věříme. Měl jsem tě nechat spadnout.“

Spadnout? podivila se Inevera.

„Prosím, velkomožný,“ zvolal Abban. „Nechtěl jsem urazit. Jsem tu jen jako tlumočník.“

„Tlumočník?“ Ahmann vzhlédl a teprve teď si všiml seveřana. „Chin?“ Obrátil se k Ašánovi. „Tys mě sem zavolal, abych si promluvil s chinem?“

„Poslechni si ho,“ naléhal Ašán. „Uvidíš.“

Ahmann si Žírňana dlouho a pozorně prohlížel, pak pokrčil rameny. „Mluv, ale hoď sebou,“ vyzval Abbana. „Tvoje přítomnost mě uráží.“

„Toto je Arlen asu Jeph am’Sedlák am’Říčka,“ sdělil mu Abban a ukázal na posla. „Před nedávnem odešel ze severského hradiště Rizonu, přináší ti pozdravy a prosí o svolení bojovat dnes v noci v alagai’šaraku po boku krasijských mužů.“

Ahmann zalapal po dechu a Inevera se zhrozila. Seveřan, který touží bojovat, je jako ryba, která touží plavat na rozpáleném písku.

Muži se začali dohadovat o tom, zda by se mělo muži vyhovět, ale Inevera je nebrala na vědomí. „Drahý,“ řekla tiše a dotkla se Ahmannovy paže. „Jestli ten chin touží stát v Labyrintu jako šarúm, tak musí mít věštbu.“

Inevera vedla Žírňana do věštebné komnaty. Ahmann trval na tom, že půjde s ní, a Inevera nedokázala přijít na žádný rychlý způsob, jak mu to odepřít. Její manžel býval občas pošetilý, ale rozhodně nebyl hloupý. Vycítil, že ji ten muž zajímá, a pokud je tento seveřan opravdu jeho zahvenem, pravděpodobně vycítil i to.

„Natáhni ruku, Arlene, synu Jephovu,“ řekla seveřanovi a vytáhla nůž. Chin svraštil čelo, ale bez váhání si vyhrnul rukáv a natáhl ruku.

Statečný, pomyslela si Inevera, když ho řízla. A jako by jí kostky v dlaních zahučely, když s nimi zatřásla a vrhla je.

V zádech ji zamrazilo, když četla výsledek.

Ne…

Vtiskla chinovi do rány palec. Nevrle zamručel, ale nevzpouzel se. Inevera navlhčila kostky čerstvou krví a vrhla je znovu.

A potřetí.

Osud Arlena asu Jeph am’Sedlák am’Říčka se před ní rozvinul napotřetí stejně jako napoprvé. Inevera vrhala kostky nesčetným válečníkům, ale vyjma věštby Ahmannovi nic takového nikdy nespatřila.

Mohl by to být Osvoboditel? Letmo o Žírňana zavadila pohledem. Moc na to nevypadal, ani malý, ani velký, vlasy barvy písku a bradu oholenou jako chaffit. Nebyl ošklivý, ale pohledný jako Ahmann taky ne.

Ale oči měl tvrdé jako její manžel a možné budoucnosti kolem něj kroužily jako hmyz kolem lampy – budoucnosti, kdy ho budou lidé nazývat Osvoboditelem, kdy se stane mučedníkem, zemře v osamění nebo selže a zavleče lidstvo do záhuby.

Kdybych si tak jen mohla brát manžely, jako si Ahmann bere manželky. V duchu tu možnost rychle prozkoumala, ale nakonec ji zavrhla jako neschůdnou. Její moc nebyla bezmezná, a dokonce ani dama’ting nemůže mít za manžela dva smrtelníky. I jeden je až moc. Tento Žírňan se přes všechny své možnosti nikdy nemůže stát vůdcem, za nímž by její národ šel, a dva takoví, na severu a na jihu, být nemohou. Země není dost velká pro oba. Rozpoltili by ji vedví a mezitím by prohráli šarak ka.

Takže to musí být Ahmann.

„Může bojovat.“ Uložila kostky, přitiskla na ránu šátek, aby z ní vysála krev, natřela ji hojivou mastí a čistým šátkem mu ji obvázala. Ten zakrvácený si strčila do kapsy.

Ahmann s chinem komnatu okamžitě opustili a Inevera slyšela, jak manžel na chodbě udílí rozkazy. Klekla si, znovu vytáhla kostky a vyždímala na ně zakrvácený šátek.

„Jak si může Ahmann přivlastnit moc syna Jephova?“ ptala se, když je vrhla.

– Až zahven nalezne svou moc, svěří se se svým tajemstvím svým opravdovým přátelům, ale raději zemře, než aby se jí vzdal.-

Inevera rychle shrnula kostky zpátky do váčku, vstala a spěšně vyšla z věštebné komnaty. Na chodbě narazila na Ahmanna, který se zrovna chystal odejít na cvičiště. Chytila ho za loket.

„Ten chin bude nástrojem tvého vzestupu k hodnosti Šar’damy Ka,“ zašeptala. „Obejmi ho jako bratra, ale drž si ho na dosah kopí. Jestli máš být provolán Osvoboditelem, budeš ho muset jednoho dne zabít.“

Té noci hořely ve městě výstražné ohně, zvonily zvony a ženy po celém Podměstí naříkaly. První hradby byly prolomeny.

Bylo to nemyslitelné. Neslýchané.

Ale bylo Ubývání a kostky řekly, že se Ahmann setká se svým zahvenem. Co když ho ten Žírňan zabil? Co když kostky nemluvily o Žírňanovi? Co když této noci opravdu povstal Alagai Ka a Ahmann mu právě v této chvíli čelí? Bude připraven, jestli začne šarak ka dnes v noci?

Příštího rána to vypadalo, že šarak ka skutečně začal a Ahmann připraven byl. Velkou bránu rozbil skalní démon, který vraždil válečníky po tuctech a prorážel cestu stovkám dalších alagai. Něco takového se v dějinách Pouštního Kopí ještě nepřihodilo, a z té hrůzy tuhla krev v žilách i těm nejstatečnějším válečníkům.

Ale Ahmann alagai zdolal, bránu zase pevně uzavřel a zachránil nesčetně válečníků. Spolu s Žírňanem čelili v Labyrintu skalnímu démonovi a nakonec ho chytili do pasti a nechali slunci. Jen naprostou náhodou se mu podařilo uniknout.

Ale cena byla vysoká. Té noci zemřela více než třetina krasijských válečníků. Ten démon byl čirou náhodou osobním nepřítelem toho Žírňana. Andra žádal jeho smrt a Ahmann dal v sázku svou pověst, když se svému vůdci otevřeně vzepřel, china zachránil a nazval ho Par’chinem, odvážným cizincem. Jen díky široké podpoře šarúmů a klíčových damů to seveřan přežil a Ahmannovi rovněž zůstala hlava na krku.

„Budu potřebovat další Par’chinovu krev,“ poznamenala Inevera.

Ahmann se rozesmál. „Snadná věc. Par’chin krvácí v Labyrintu často, i když vždycky k velké škodě alagai.“ Příště jí přinesl hadr tak nacucaný Žírňanovou krví, že když ho vyždímala, naplnila si celou lahvičku. Na sklo přilepila kousek hory, lahvičku potáhla vrstvami neprůhledné glazury a navrch ji pochranila, aby svůj obsah uchovala v chladu.

Té noci, kdy Par’chin přinesl kopí, mu Inevera podávala čaj osobně. Ahmann na ni nevěřícně zíral, ale ona se prostě chtěla dostat ke kopí co nejblíž. Ostatní šarúmové na to kopí civěli v němém úžasu, ale Žírňan se před nimi nezmínil, odkud ho má. Teprve v soukromí Ahmannovi přiznal, že ho našel v troskách svatého města Anocha Slunce.

Těžké závěsy v hodovní síni nechala Inevera pečlivě zatáhnout a vzala si svou chraněnou čelenku. Už tomu byly roky, co naposledy podávala čaj, ale ty vytříbené obřadní pohyby z jejích nie’dama’tingských dob se vryly tělu do paměti tak hluboko, že se mohla klidně soustředit na kopí. V Everamově světle zářilo jako samo slunce, a taková moc mohla pocházet jen z démonské kostní dřeně. Stovky navzájem propojených chran byly krásné až k nevíře a ani samotný kov ještě nikdy neviděla.

„Prokazuješ mi čest, damo’ting,“ řekl Par’chin, když se sklonila, aby mu dolila čaj. Jeho krasijština byla plynulá a mravy uhlazené. Úsměv bezelstný. Buď to byl mistr zloděj a každý jeho výraz byl vrcholným uměním, anebo si neuvědomoval, jak nakládá její národ s vykradači hrobů.

„Je to čest pro nás, Par’chine,“ řekla. „Ty jsi jediný seveřan, který kdy připojil své kopí k našim.“ A zatímco se nás snažíš okrást, drze se nám díváš do očí, dodala v duchu.

Podívala se zase na kopí. Jak ráda by ho řádně prozkoumala, jenže damám’ting bylo výslovně zakázáno dotýkat se zbraní. Jaký nesmysl, když právě toto kopí bezpochyby vyrobila jedna z nich.

Už teď bylo nade vši pochybnost jasné, že to je pravý sluncovský výrobek s démonskou kostní dření. Bez ohledu na to, komu patřilo, by to kopí pálilo alagai jako žádná jiná zbraň za posledních tisíc let. Ale v časech Šar’damy Ka bylo takových zbraní mnoho, nosili je i Kadžiho synové a vojenští velitelé. Byla tohle jen jedna z nich, nebo to bylo opravdu Kadžiho kopí, které z posvátného kovu vyrobila samotná Damaja? Inevera měla jen jednu možnost, jak získat jistotu.

Stačil jediný maličký, zdánlivě nešikovný pohyb a rukáv ze splývavého bílého hedvábí se zachytil za hrot kopí. Když se narovnávala, zvedalo se kopí s ní, pak látku roztrhlo.

Inevera se zajíkla, předstírala, že klopýtla, a rozlila čaj. Šarúmové klečící kolem nízkého stolu odvraceli pohled, aby nebyli svědky jejích rozpaků, ale Par’chin byl rychlý, jednou rukou chytil čajovou konvici, druhou přidržel ji.

„Děkuji, Par’chine.“ Inevera se podívala na kopí, které se odkutálelo po podlaze o kousek dál, a uviděla to, v co doufala. Po celé délce se táhl tenký, téměř nepostřehnutelný šev. Bez chranového zraku by byl asi neviditelný.

Ten šev vznikl, když Damaja zavíjela do tenounkého plátu posvátného kovu démonskou kostní dřeň.

Par’chin přinesl zpátky Kadžiho kopí.

„Dnes je ta noc,“ prohlásila Inevera. Vzrušeně přecházela sem a tam. Věděla, že Par’chin nalezne moc, ale tohle přesahovalo i její nejdivočejší sny. „To je to, co jsem předpověděla už dávno. Zabiješ ho a vezmeš si to kopí. Za úsvitu se prohlásíš Šar’damou Ka a ode dneška za měsíc už budeš vládnout celé Krasii.“

Již kula pikle, jak zařídit jeho nástup. Andra se ho pokusí zastavit nebo zabít, ale šarúmové jsou už teď věrnější Jardirovi. Jakmile válečníci dosvědčí, že Ahmann v Labyrintu zabíjel alagai, začnou se k němu slétat hejna dalších, počínaje těmi, co jsou mu nejvíce zavázáni.

„Ne,“ odvětil Ahmann.

Chvíli jí trvalo, že jí to slovo proniklo do hlavy. „Krevachové a Šarachové tě provolají okamžitě, ale Kadžijové a Madžáhové budou tvrdě proti… Eh?“ Obrátila se zase k němu. „To proroctví…“

„To proroctví budiž prokleto,“ prohlásil Ahmann. „Já svého přítele nezavraždím, ať si ty tvé démonské kostky říkají, co chtějí. Já ho neokradu. Já jsem Šarúm Ka, a ne nějaký pokoutní zloděj.“

Ineveru popadl takový vztek, že se ani nedokázala ohnout ve větru. Vrazila mu facku a kamenné zdi jí ozvěnou vrátily plesknutí. „Taková hloupost! Teď stojíš na rozcestí, kdy se z toho, co může být, stává to, co bude. Za úsvitu bude jeden z vás provolán Osvoboditelem. A je jen na tobě, jestli to bude Šarúm Ka z Pouštního Kopí nebo chinský vykradač hrobů ze severu.“

„Já už mám těch tvých proroctví a rozcestí dost,“ prohlásil Ahmann, „i tebe a všech dam’ting! Pořád jen samá tušení, která mají muže navádět, aby skákali, jak vy pískáte. Snažíš se mi namluvit, co všechno jsi neviděla v těch svých chraněných hrudkách alagaiského lejna, ale mně je to fuk, já kvůli tobě svého přítele nezradím!“

Inevera měla pocit, že se všechno, co víc jak dvacet let budovala, hroutí. Copak došla tak daleko jen proto, aby selhala, protože její hloupý manžel nemá žaludek na to, aby zabil muže, který znesvětil Kadžiho hrob? Zavřískla a rozpřáhla se po něm, ale Ahmann ji chytil za zápěstí a zvedl jí ho nad hlavu. Chvíli se s ním prala, ale byl mnohem silnější než ona.

„Nenuť mě, abych ti ublížil,“ varoval ji.

A ještě si jí troufá vyhrožovat? To Ineveru probralo. Celoživotní výcvik s Enkidem ji naučil, že sílu lze odebrat pouhým dotykem. Zkroutila se a zabodla Ahmannovi vztyčené prsty do ramene, aby přerušila silodráhu. Paže, která ji držela za zápěstí, ochabla, Inevera se mu vytrhla, o krok ustoupila, uhladila si roucha a prodýchala se zpátky ke středu.

„Ty si pořád myslíš, že damy’ting jsou bezbranné, drahý, i když zrovna ty bys měl vědět ze všech lidí nejlíp, že tomu tak není.“ Vzala ho za ochromenou ruku, otočila mu paži a narovnala ji, přičemž zároveň přitiskla palec na tlakový bod na jeho rameni a obnovila silodráhu.

„Ty přece nejsi žádný zloděj, pokud si nárokuješ jen to, co ti právem náleží.“

„Mně?“ podivil se Ahmann.

„Kdo je zloděj?“ opáčila Inevera. „Chin, který vyloupí Kadžiho hrob, nebo ty, jeho pokrevní potomek, který si bere zpátky uloupenou věc?“

„My přece nevíme, jestli je to opravdu Kadžiho kopí,“ namítl Ahmann.

Inevera si založila ruce na hrudi. „Ale ty to víš. Víš to od chvíle, kdy na něm spočinuly tvé oči, víš to stejně dobře, jako celou dobu víš, že tento den přijde. Já jsem před tebou tvůj osud nikdy netajila.“

Ahmann neřekl nic a Inevera věděla, že ho dostala. Dotkla se jeho paže. „Jestli chceš, můžu mu dát do čaje utrejch. Zemře rychle.“

„Ne!“ zařval Ahmann a vytrhl se jí. „Ty volíš vždycky tu nejpodlejší cestu! Par’chin není žádný chaffit, abys ho utratila jako psa! Ten si zaslouží válečnickou smrt.“

Dostala jsem ho, pomyslela si Inevera. „Tak mu ji poskytni. Hned, dřív než začne alagai’šarak a vyjde najevo, jak je to kopí mocné.“

Ale Ahmann zavrtěl hlavou a Inevera věděla, že se nenechá přemluvit. „Má-li se tak stát, udělám to v Labyrintu.“

Příštího rána se Ahmann vrátil do paláce Šarúma Ka jako vítěz a Kadžiho kopí držel vysoko nad hlavou, aby ho všichni viděli. Šarúmové jásali a damové přihlíželi – někteří se zbožným zanícením, jiní s hrůzou. Jejich svět se měl navždy změnit, to věděl každý, kdo měl trochu rozumu v hlavě.

Ale i když Jardir navenek každým coulem vypadal jako pyšný, neohrožený vládce, v očích měl uštvaný výraz. Ineveře bylo jasné, že s ním musí neodkladně mluvit mezi čtyřma očima, jenže Ahmann byl obklopený davem válečných velitelů a patolízalů, a tak pokynula svým malým sestřičkám a vyslala je za ním. Žádný muž se neodváží bránit v cestě damě’ting. Jedenáct dživ sen rychle utvořilo kolem Ahmanna neprostupný kruh, odřízlo ho od ostatních a odvedlo ho do soukromé komnaty, kde si mohli v klidu promluvit.

„Co se stalo,“ vyjela na něj. „Je Par’chin…“

„Zemřel,“ přerušil ji Ahmann. „Dal jsem mu ránu kopím mezi oči a nechal jeho tělo napospas dunám, daleko za městskými hradbami.“

„Díky Everamovi,“ vydechla Inevera a uvolnila se. Ani si neuvědomila, že zatíná všechny svaly. Dokonce ani kostky jí nebyly schopny s jistotou říci, jestli svého přítele zavraždil.

A vražda to byla, na tom nic nezměnila ani medová slůvka, jimiž mu osladila hořkou zradu, aby ji mohl snáze spolknout. Ten Žírňan byl bezbožný vykradač hrobů, jenže on nebyl vychován v Everamově pravdě, a ona sama by vyloupila Kadžiho hrob, vědět, kde leží a co se v něm skrývá. Už poradila Ahmannovi, aby se tam co nejdříve vydal.

Položila mu ruku na rameno. „Je mi to líto, drahý. Byl to čestný muž.“

Ahmann se jí hrubě vytrhl. „Co ty můžeš vědět o cti?“

Odvrátil se od ní a šel do malé svatyně, kam utíkal se svými soukromými modlitbami k Everamovi. Inevera se ani nepokusila jít za ním, ale pootočila si s náušnicí a zhluboka dýchala, když slyšela svého manžela plakat.

Je Ahmann opravdu oním Osvoboditelem? Pokud má být takový muž stvořen, nikoli narozen, pozná někdy Inevera s jistotou, jestli byla úspěšná, jinak než tak, že Jardir zabije Alagai’ting Ka, Matku démonů?

Inevera mu rozhodně zajistila všechny možné výhody, takže pokud to má někdo být, musí to být on. Vynikal ve všech životních zkouškách, a i když si to kopí vzal násilím, přišlo k němu samo, jako by to byl osud. Každý jiný muž by toho Žírňana probodl bez rozmýšlení, ale Ahmann, přes všechnu moc a vysoké postavení, které získal, to pořád oplakával jako zradu.

Chopil by se této příležitosti, kdyby mu to nenařídila? Nebo dokonce kdyby ho nikdy nepotkala? A co kdyby z něj bylo silné, ale nevzdělané, nabubřelé zvíře, které kadži’šaraj obvykle plodí, spřátelil by se přesto s Par’chinem a zabil ho v pravý čas? Bylo v Ahmannovi něco božského, co by si prorazilo cestu k moci bez ohledu na to, jak nízké by bylo jeho postavení?

To nevěděla.

„Dnes,“ prohlásil Ahmann, když mu Inevera pomáhala do vypancéřovaného kaftanu.

Už tomu bylo skoro půl roku, kdy uzmul kopí, což byla pro Andrův palác poslední rána. Kdyby toužil po velkém krveprolití, mohl si dobýt město už dříve, ale Ahmann raději vyčkal a nechával muže, ať k němu přicházejí sami, a že jich bylo den ode dne víc.

„Máme teď uvnitř paláce víc mužů než on,“ řekl Ahmann. „Za úsvitu nám otevřou brány a pozabíjejí poslední šarúmy, kteří ještě lpí na starých zvycích. V poledne budu sedět na Trůnu lebek. Jakmile budeš moci ty a tvé dživy sen bezpečně vstoupit, pošlu pro vás.“

Inevera přikývla, jako by to pro ni byla velká novina, i když celou dobu naslouchala jeho tajným schůzkám s vojenskými veliteli a ověřovala si jeho závěry kostkami. Jakmile měl Ahmann kopí v rukou, musela říkat nebo dělat jen málo. Připravila ho na dobytí a vůdcovství a on to všechno přijal jako pták nebe.

Ahmann odešel na schůzku se svými bojovníky a Inevera si zavolala své malé sestřičky. Sundaly jí bílá hedvábná roucha a Inevera vstoupila do horké lázně, kde už čekaly Everalia a Talaja, aby ji vydrhly a namasírovaly vonnými oleji.

„Přines mi mé rudé hedvábí na polštářový tanec,“ řekla Kvaše, a ta hned odběhla.

„Chytré,“ usmála se Belina. „Oblékneš si je pod svou bílou a o to rychleji pomůžeš svému manželovi oslavit jeho vzestup.“

Inevera pohodila hlavou a rozesmála se. „Ach, sestřičko. Já už bílou nikdy neobléknu.“

Inevera ležela na polštářích vedle Trůnu lebek v Šariku Horovi. Chrám z kostí hrdinů se teď stal jejich palácem a byla tady stará magie. Ne tak blýskavá jako ta, kterou vydávají démonské kosti, ale o to nebyla méně mocná. Miliony mužů zemřely s hlavou vztyčenou, aby se toto místo vyzdobilo, a jejich duše byly svázány s kamenem.

Ležela na loži z hedvábných polštářů oděná jen v průsvitném hedvábí a vědomí, že jejich předkové se dívají, jí dávalo pocit ještě větší nestydatosti. Široké kalhoty byly na obou stranách rozstřižené po celé délce a u kotníků nabrané do zlatých manžet, takže při pohybu probleskovaly dlouhé pruhy holých nohou. Místo vršku měla jen dlouhý pás hedvábí, který jen taktak zakrýval prsa a nic víc. Pod lopatkami byl svázaný do prostého uzlu, dlouhé konce splývaly podél paží a byly upevněné ke zlatým náramkům. Vlasy měla napuštěné olejem a svázané zlatem.

Ale i v tom byla moc. Ahmann nerad viděl, že se jeho žena takto vystavuje, ale bylo dobré mu veřejně připomínat, že i když je Šar’damou Ka, jeho moc není bezmezná. Takto byl nucen předstírat, že o tom rozhodl sám.

Bylo to důležité ponaučení, a pokud se ve svém odhadu nespletla, bude mu ho muset poskytovat zas a zas. Před nimi stáli Kadživa, Ašán, Imisandre, Hošva a Hanya spolu s Ahmannovými neteřemi Ašiou, Šanvou a Sikvou.

„Hannu Paš povolala mého syna Asukadžiho, aby přijal bílou, svatý Osvoboditeli,“ říkal právě Ašán, „ale moje dcera Ašia, krev tvé krve, dostala od dam’ting černou. To je urážka.“

„Měl bys své dcery chovat v lásce, Ašáne,“ napomenul ho Ahmann. „Jestliže vstoupí do dama’tingského paláce, možná už je nikdy neuvidíš. Být dalou’ting není nic nečestného,“ pokynul na Kadživu.

Ašán se jí hluboce poklonil. „Nechtěl jsem být neuctivý, svatá Matko.“

Kadživa mu poklonu oplatila. „Nic se nestalo, damaji.“ Obrátila se ke svému synovi, a i když seděl sedm schodů nad ní, vypadalo to, že se na něj dívá shora.

„Na dalách’ting opravdu není nic nečestného, můj synu, ale je to břímě. Břímě, které tvé sestry a já neseme mnoho let. Nechrání snad tvůj zákon manžela, který udeří dítě tvé krve?“

Ahmann se obrátil k Ineveře, ale zasáhla dřív, než stačil promluvit. „Kostky je nepovolaly.“ Řekla to tiše, jen pro něj, těžila z toho, že sedí na výšinách s ním. „Přijal bys snad mrzáka jako šarúma?“

Ahmann se zachmuřil, ale odpověděl stejně tiše. „To mi chceš říct, že mé neteře nejsou o nic lepší než mrzáci?“

Inevera zavrtěla hlavou. „Jen říkám, že byly předurčeny k něčemu jinému. Člověk nemusí přijmout řeholi, aby dosáhl velikosti, drahý. Sám jsi toho důkazem. Pokud si však přeješ, vezmu ty dívky do dama’tingského paláce a vycvičím je tak, jako jsi byl ty vycvičen v Šariku Horovi.“

Ahmann na ni chvíli hleděl, pak přikývl a obrátil se zpátky k ostatním. „Dívky budou přijaty do dama’tingského paláce jako daly’ting a vycvičeny. Vyjdou odtamtud jako kai’ting a jakmile se provdají, budou oblékat bílý závoj s černým šálem a rouchem, a stejně tak moje matka a sestry od dnešního dne napořád. Stejně jako pro damy’ting, i pro ně bude platit, že každý muž, který bude přistižen, že udeřil kai’ting, přijde buď o ruku, která se provinila, nebo o život.“

„Osvoboditeli…“ nadechl se Ašán.

Ahmann mu uťal řeč drobným mávnutím kopí. „Domluvil jsem, Ašáne.“

Damaji pokorně ustoupil, Inevera vstala, tleskla a zamyšleně si mnula dlaně, když přijímala ty tři dívky, ještě tak mladé a poddajné. Popravdě neměla ponětí, co si s nimi počne, ale to se někdy stává.

Zasej semena, která máš, říkala Eveja’ting. Neboť mohou přinést nečekané plody.

Inevera vyprovodila dívky ze síně svým soukromým vchodem. Těsně za dveřmi stála Qeva s Enkidem, kteří jistě slyšeli ze síně každé slovo, neboť sem se všechny zvuky dokonale nesly.

„Tyto dívky se budou čtyři hodiny denně učit číst, psát, zpívat a polštářový tanec,“ sdělila Inevera Qevě. „Zbylých dvacet hodin náleží Enkidovi.“

Ašia zalapala do dechu a Šanva se jí křečovitě chytila. Sikva se rozplakala.

Inevera si jich nevšímala a obrátila se k eunuchovi. „Udělej z nich něco schopného.“

Kapitola 18

Napjaté setkání

333 p. N.

11 jiter před novoluním

Když se v dohledu objevil důvěrně známý kotlinský kraj, Leesha cítila, že se rozbouřený žaludek uklidňuje. Bylo milé být zase doma. Uprchlické osady, každá na vlastní velechraně, rychle splývaly.

Ale pak se ozval výkřik a karavana se na místě zastavila. Leesha vystrčila hlavu z okna a zjistila, že dojeli na hranici ústřední velechrany a proti nim stojí rota Dřevních vojáků. Padesát jich bylo, na těžkých válečných ořích, vyleštěná lakovaná dřevěná zbroj se na slunci jenjen blýskala. Přehradili jim cestu a praskání v křoví u cesty hlásilo pěší lučištníky v lehké kožené zbroji, zato s jedním šípem na tětivě a dvěma dalšími v ruce.

Za nimi stály stovky drvoštěpů, někteří s kopími, jiní s nástroji svého řemesla. Některé tváře poznávala. Většinu ne.

„Co to má znamenat?“ křikl Kaval a Leeshe bylo jasné, že ten trouba už sahá po zbrani. Rozrazila kočárová dvířka, ale ve chvatu zakopla a plácla sebou na zem. Leknutím se podvědomě chytila za břicho, ale zaťala zuby a ztěžka se zvedla.

„Mistryně Leesho!“ vykřikla Wonda a seskočila z koně. Ale než k ní doběhla, Leesha stihla vstát a mávla na ni, ať jde pryč. Přesně jak předpokládala, všichni Krasijci už třímali kopí a kotlinští lučištníci je zjevně hodlali nejdřív postřílet, než začnou vyjednávat.

„Nechte zbraně na pokoji!“ zařvala. Sice neměla hora-magii, která by zesílila její hlas, ale k věcem, které zdědila po matce, patřil i úctyhodný ječák. Všechny zraky se obrátily k ní. Ale nikdo se nemínil odzbrojit.

„Kdo jsi, že rozkazuješ vojákům hraběte Thamose?“ vyjel na ni jeden z jezdců. Seděl na statném válečném oři, ne na štíhlém, rychlém angierském koni jako ostatní Dřevní vojáci, a plášť měl sepnutý zlatým řetězem. Na helmici mu trčel kapitánský chochol.

„Jsem mistryně Leesha Papírova, kořenářka z Osvoboditelovy Kotliny,“ odpověděla Leesha, „a ocenila bych, kdybyste mě ušetřili starostí se šitím ran od přehorlivých mužů, které svrbí prsty na luku.“

„Drvoštěpské Kotliny,“ opravil ji kapitán. „A máš zpoždění. Tvůj písečný posel dorazil už před týdnem a neříkal nic o tom, že sebou přivedeš polovinu krasijské armády.“

Kaval se uchechtl. „Kdyby sem přicházela jen jedna setina Osvoboditelovy armády, tak by tě samotné dunění našich kroků shodilo z koně, chlapče.“

Kapitán vztekle zaprskal a Leesha se vyřítila na cestu a stoupla si mezi ně. „Drž jazyk za zuby, kaprále. Já si od tebe nenechám zkazit návrat domů.“

Gared a Wonda se přesunuli k ní, z jedné strany opěšalá Wonda, z druhé Gared na svém statném poníkovi, z jehož hřbetu zvysoka shlížel i na ty největší jezdce na koních. Dřevní vojáci si při pohledu na Gareda začali mezi sebou šuškat. Jeho pověst ho očividně předcházela. Další věc, v níž měla matka pravdu. Litovala, že nedokáže vyhnat z hlavy vzpomínku na ty dva nalepené na sobě jako psi.

„Kdo, do Jádra, jste?“ vyjel Gared na kapitána. Jeho vztek byl přímo hmatatelný. „Mně ani nikomu z mých lidí nebude nikdo vyhrožovat kopím v zemi, za kterou jsme krváceli. Dobře ti radím, zavel sklonit zbraně dřív, než se ti zabodají do zadku.“

Kapitán se usmál. „Zrovna ty nejsi v postavení, abys mohl někomu vyhrožovat, mistře drvoštěpe. Ty už tady nevelíš.“

„Že ne?“ Gared si strčil prsty do úst a pronikavě hvízdl. Řady drvoštěpů za Dřevními vojáky se rozdělily a obstoupily hraběcí vojáky z obou stran. Vedli je Vemeno a Merrem Řezníkovi a v předních řadách poznávala Leesha další známé tváře. Stál tam Yon Šedivec se svým synem a vnuky a všichni vypadali stejně staří. Samm Pila, Ande Drvoštěp, Tomm Perlík se syny. Evin Drvoštěp se svým obrovitým vlčákem.

Drvoštěpové nevyhrožovali, ale ani to nebylo zapotřebí. I ten nejmenší z nich byl o hlavu větší než jakýkoli hraběcí pěšák. Dokonce i jezdci ve zbroji dostali strach. Stín byl velký skoro jako jejich koně, a když klusal kolem, koně řičeli strachy a vzpínali se. Být ten pes o trochu větší, brzy by ho Evin vyměnil za svého hřebce.

Dřevní vojáci váhali, dívali se na kapitána, čekali na rozkazy. A pak už bylo pozdě, byli obklíčeni a kapitán byl od svých vojáků odříznutý.

Mezi stromy se vynořili další drvoštěpové a pod jejich výhrůžnými pohledy ustoupili i lučištníci. Vemeno a Merrem došli ke Garedovi a vzdali mu čest.

„Říkal jsi něco?“ zeptal se zdvořile Gared kapitána.

Kapitán protáhl obličej, ale zavrtěl hlavou, důstojně se narovnal, zvedl ruku a dal svým mužům několik znamení. Vojáci sklonili kopí a zjevně se jim ulevilo, nicméně bylo jasné, že zbraně kdykoli obratem zase zvednou.

Kapitán sesedl, sundal si helmici a vysekl Leeshe strohou poklonu. „Jsem vladyka Gamon, kapitán hraběcí gardy. Jsme zde, abychom tě doprovodili k Jeho Výsosti.“

„A k tomu potřebuješ sedmdesát mužů, kapitáne?“ zeptala se Leesha. „To je teď v samém srdci Kotliny tak nebezpečno?“

„Ty se tu nemáš čeho bát, mistryně,“ řekl Gamon, „ale podle rozkazu hraběte Thamose nesmí do Kotliny vstoupit žádný ozbrojený Krasijec.“

„To mě dřív vezme Nie,“ zavrčel Kaval krasijsky. Leesha se k němu obrátila a povytáhla obočí.

„Odpusť, mistryně,“ řekl kaprál, „ale to kopí jsem dostal darem od samotného Osvoboditele a žádnému změkčilému žírňanskému chi’šarúmovi ho neodevzdám.“

„Odevzdáš,“ sdělil mu Gamon. „Máme rozkaz odebrat vám zbraně i násilím, kdyby nám v tom chtěl někdo bránit.“ Podíval se na Gareda a Leeshu. „Tady nás početně možná převyšujete, ale hrabě velí tisícovce Dřevních vojáků. Chcete snad prolévat krev, protože se Jeho Výsost snaží ochránit svůj lid před pověstnými vetřelci?“

Leesha si promnula spánky. „Pokud je toto jeho cílem, tak má prapodivný způsob, jak to dávat najevo.“ Zavrtěla hlavou. „Ale ne, nechceme.“ Obrátila se ke Kavalovi. „Neodevzdáte své zbraně jemu, kaprále, odevzdáte je mně.“

„Obávám se, že to nebude stačit, mistryně,“ ozval se Gamon.

Leesha ho přezíravě sjela pohledem. „Budou odzbrojeni, kapitáne. Nedráždi už více jadrnce bosou nohou.“

Gamon otevřel ústa, ale nevyšla z nich ani hláska. To byla dostatečná odpověď. Leesha se obrátila zpátky ke Kavalovi. „Vyber od svých mužů kopí, jak od dal, tak od cha’šarúmů, a ulož je pod můj kočár. Máš mé slovo, že vám budou při odjezdu z Kotliny vráceny.“

Kaval váhal, ohlédl se přes rameno, ale Leesha na něj krasijsky zasyčela: „Damu’ting nehledej. Ahmann tě dal na povel mně, ne jí. Udělej, co jsem ti řekla. Hned.“

Kaprálovi znechuceně zacukaly rty, ale uklonil se a vyhověl jí. Odebral svým mužům zbraně a bezpečně je uložil z jejich dosahu. Nože jim nepochybně zůstaly a Kolíf a řada dalších měli jistě poschovávané ještě další zbraně, ale i krasijská čest má své meze. Kdyby je ona nebo kapitán Gamon začali prohledávat, došlo by na krev.

Z davu se vyloupla Darsy a hrnula k ní. Neklaněla se, zato Leeshu objala tak, div z ní nevymáčkla dech. „Nemáš tušení, jak jsem šťastná, že jsi zpátky.“ Leesha jí objetí oplatila a letmo si přitom vzpomněla, jak moc ji Darsy kdysi nesnášela. Ta náklonnost pro ni sice už nebyla žádnou novinkou, ale stejně ji to pořád překvapovalo.

„A teď, kapitáne,“ řekla, „buď tak laskav a doprovoď nás k Jeho Výsosti. Velice ráda bych si s ním pohovořila.“

Voják přikývl, nasadil si helmici a vylezl zase na koně. Kruh drvoštěpů se rozestoupil, nechal ho projet k jeho mužům, a za ním se zase uzavřel a dal Leeshe pocit bezpečí a ochrany, který nezažila už celé měsíce. Bylo příjemné být zase doma.

Darsy převzala od krasijského kočího otěže Leeshina kočáru, kočí seskočil a Leesha si vylezla k Darsy na kozlík, aby si mohly soukromě pohovořit. Výprava se opět dala do pohybu. Wonda na koni se držela poblíž jejich kočáru, zatímco Gared na poníkovi zajel k drvoštěpům na poradu.

„Dostala jsi mou poslední zprávu?“ zeptala se Darsy. „Neodpověděla jsi.“

Leesha zavrtěla hlavou. „Jsme už týdny na cestě. Museli jsme se s poslem nějak minout. Co se děje? Bylo mi jasné, že Thamos bude předvádět svaly, až se budeme vracet, ale ozbrojené přivítání jsem přece jen nečekala. Něco se zvrtlo?“

Darsy zavrtěla hlavou. „Hrabě se ve skutečnosti chová ke Kotlině slušně. K lidem je spravedlivý a zařídil pravidelný přísun zásob ze severu. Jeho stavitelé hodně přispěli k rychlejšímu budování nových velechran i přístřeší pro lidi. Nový pastýř se chová víceméně stejně. Je kapku přísnější než Jona, ale lidi ho mají vcelku rádi. Věci běží jako dřív a do roka budeme větší než Angiers.“

„Tedy nic překvapivého,“ usoudila Leesha. „Od vévody bylo troufalé, že mu takhle otevřeně Kotlinu dal, ale i kdyby měl opravdu tisíc mužů, stejně je v menšině. Ten ví, co dělá, když nám nezavdává žádný důvod ke vzpouře, dokud si svou moc neupevní. Až se vrátí Tetovaný, bude hrabě potřebovat veškerou přízeň, kterou si mezitím stihne u lidí získat.“

Darsy si odkašlala. „Právě kvůli tomu jsem ti psala. Už je dva týdny zpátky. Ale je… jiný.“

Leesha se na ni ostře podívala. „Jak jiný?“

„Teď si říká Arlen Sedlák,“ odpověděla Darsy, „a svou pastýřskou kutnu vyměnil za obyčejné venkovské šaty. Říká, že je odněkud z Tibbetské Říčky; to je nějaký zapadákov v Milnu, kde dávaj lišky dobrou noc.“

„Čestné slovo?“ Leesha cítila, jak se jí po tváři rozlévá nadšený úsměv. Že by se Arlen konečně postavil svým démonům a našel zase sám sebe? Myslela na jejich poslední neohrabané loučení, na to, jak moc chtěla, aby už šel, a přitom se cítila v jeho objetí na rozloučenou tak bezpečně.

„Jo, já to viděla a slyšela na vlastní oči a uši,“ potvrdila Darsy. „Ale je toho víc. On je teď… mocný.“

Leesha se na ni podívala. „Mocný byl vždycky, Darsy. Chrany…“

„Je v tom něco víc,“ přerušila ji Darsy. „Zrovínka tu první noc, kdy se vrátil, jsme jako obvykle klučili démony a oni Andeho Drvoštěpa rozpárali, jako bys vyvrhla prase. Já u toho byla a už jsem se rozhodla, že ho nechám odejít ke Stvořiteli. Nemohla jsem nic dělat. Ani ty bys nemohla. Ale Tetovaný jen zamával rukou a ty rány se samy zavřely přímo před mýma očima. Ande vstal a druhý den si vykračoval, jako by se mu nic nestalo.“

„To jen tak zamával rukama?“ zeptala se Leesha. „Nenakreslil Andovi na tělo chrany démonským ichorem?“

„Jasně že ne!“ Darsy to zjevně pobouřilo. „Jaká podlá duše by dávala kolem rány démonský ichor?“

„To je jedno,“ přerušila ji Leesha. „To jen tak mával rukama, nebo kreslil do vzduchu chrany?“

Darsy se na okamžik zamyslela. „Mohl i kreslit chrany, řekla bych. Ale ne ty, které znám.“

Leesha přikývla. „Ráda bych si s Andem později promluvila.“

„Tak to si klidně promluv s půlkou města,“ odtušila Darsy. „Další noc šel Arlen do špitálu a celý ho vyčistil. Nezbyla tam na ošetření ani záděra.“

„Stvořiteli,“ vydechla Leesha. V Everamově Štědrotě se naučila pár tajemství o léčení hora-magií, ale v takovém rozsahu… Ten mozkový démon, kterému čelily s Ineverou, čaroval tak, že kreslil chrany do vzduchu, ale když to zkoušela ona, tak se nic nedělo, ani když chrany kreslila do vzduchu pravým démonským rohem. Kde jen Arlen tu moc bere? Množství magie, které na to musí vynakládat, přece nelze unést.

„Jo,“ pokračovala Darsy, „a od té doby obchází každou noc uprchlické vesnice, kde dělá to samé. A odevšad se nese vyprávění o těch, co je sundal hrobníkovi z lopaty. Pořád tvrdí, že není Osvoboditel, jenže mu to věří míň a míň lidí. Noci, sama tomu přestávám věřit.“

Leesha svraštila čelo. „Co s tím dělá hrabě?“

„Asi to samé, jako zrovna teď s Garedem,“ odtušila Darsy. „Snaží se využít svého postavení a kapku ho ukáznit. Tetovaný proti Thamosovi otevřeně nevystupuje, ale každý hlupák vidí, že v soukromí se před ním hrabě a nový pastýř klepou strachy a na veřejnosti pečlivě volí slova.“

Leesha si promnula bolavé spánky a zatoužila, aby tam byl Arlen a zbavil ji nesnesitelných bolestí hlavy, když už léčí v Kotlině každého jiného maroda. „Ještě něco bych měla vědět?“

„Za posledního novoluní se střetl s nějakým chytrým démonem,“ pokračovala Darsy. „Umí se ti dostat do hlavy a ostatní zplozence Jádra řídí jako schopný vojvoda. Teď Tetovaný všechny nutí, aby si dřív, než měsíc zase ztmavne, vyrobili chraněnou čelenku.“ Vytáhla pruh látky, Leesha si ho od ní vzala a prozkoumala mozkovou chranu. Byla stejná jako ta, kterou rozdávala ve vískách cestou domů.

Přikývla. „To je všechno?“

Darsy zavrtěla hlavou a ztišila hlas. „Není sám.“

Zabolelo to jako bodnutí nožem. Podrobnosti Darsy neřekla, ale byly slyšet v tónu hlasu. „Aha?“

„Má s sebou dívku,“ potvrdila Darsy. „Rennu Jirchářovu. Prý je taky z Říčky.“ Darsy se odmlčela a upřela zrak někam do dáli. Hluše dodala: „Říká, že jsou zasnoubení.“

Darsy dál upírala oči do prázdna a čekala, co Leesha na to. Skoro všichni v Kotlině si vyprávěli o tom, jaký o ni měl Arlen během bitvy o Drvoštěpskou Kotlinu strach, jak vtrhnul do modlitebny a zoufale ji hledal. Vyprávěli si o tom, že k nim poprvé přijel po jejím boku, i o tom, že v její chatrči trávíval celé hodiny. Vyprávěli si o tom, hloubali nad tím. Nebylo žádným tajemstvím, že se celá vesnice modlí, aby už do toho praštili, a diví se, proč jim to tak dlouho trvá. Leesha se tomu dříve sama často divila.

Leesha si najednou uvědomila, že jí dech uvázl v hrdle, a přinutila se vydechnout. Proč by ji to mělo rozčilovat. Čekání na Arlena ji unavilo už dávno a sama se začala rozhlížet po jiných možnostech. Noci, jen ta nevolnost, která přichází každé ráno, přece potvrzuje, jak se rozhodla. Přesto ho kdysi chtěla. Kdyby ji také chtěl, odevzdala by se mu bez výhrad.

Jenže on ji nechtěl. Tvrdil, že je prokletý. Že s krví poskvrněnou démonskou magií nemůže založit rodinu. Nějak ho kvůli tomu milovala ještě víc. Jeho oběť byla tak ušlechtilá, tak hrdá. Cítila se jako slaboška, že kvůli tomu hledá náruč jinde.

Ale opravdu to tak bylo? Vždyť uplynulo sotva pár měsíců a Arlen zničehonic zapomněl na své zapřisáhlé odmítání lásky a zasnoubil se s jinou. To to na ni jen hrál? Ta představa ji rozzuřila. Taková drzost. Copak si o ní myslel, že je tak slabá a tak zoufale touží po lásce, že by neunesla pravdu? Že po něm žádala lež, aby jí osladil hořké odmítnutí? Zbabělec.

To všechno jí táhlo hlavou, ale už se poučila od dam’ting a navenek na sobě nedala nic znát. „To je dobře,“ vypravila ze sebe nakonec. „Zaslouží si štěstí a dobrá žena mu pomůže udržet se nohama na zemi.“

„Tahle těžko,“ zamumlala Darsy. Leesha se na ni tázavě podívala, ale zavalitá kořenářka se jen podrbala na krku a dál to nerozváděla.

K Leeshinu překvapení nezamířili na Jadrnský hřbitov, ale zahnuli do jiné části velechrany. Zrovna si říkala, kam vlastně jedou, když se v dohledu objevila Thamosova tvrz.

Samotná tvrz byla teprve rozestavěná, ale mohutné palisádové hradby už stály – vysoké nasmolené kůly byly nahusto zapuštěné do země a pevně svázané k sobě. Vojáci s kušemi mohli obcházet po předprsni opatřené střílnami, aby se mohli při střelbě krýt.

Brána v palisádách se rozlétla a před nimi se objevilo nádvoří více než dost velké na to, aby pojalo celou jejich výpravu. Vojáci na ně mávali, ať vjedou, čímž se vyjasnilo, že Thamos zamýšlí vzít všechny dovnitř a bránu za nimi zavřít. Leeshu přepadly obavy, že jakmile budou jednou uvnitř, tak už odtamtud Krasijci nikdy nevyjdou. Celou dobu věděla, že to jsou špehové, ale zároveň i rukojmí, které jim dal Ahmann jako projev dobré vůle, a chtěla s nimi jednat jako s každým jiným a nechat je, ať poznají přátelství jejího lidu na vlastní kůži.

Pochybovala však, že by hrabě Thamos uvažoval stejně. Zatím se předváděl jako dobrosrdečný panovník, ale jeho cíle byly od začátku jasné: ovládnout Kotlinu, odhalit tajemství zabíjení démonů a vymezit angierskou bitevní linii proti Krasijcům. Angierský dvůr byl ve svém odporu vůči pouštnímu lidu jednotný. Po napadení Rizonu to nebylo nic divného, ale vyhrotit vztahy bylo to poslední, co zrovna teď potřebovali. Ahmann by Kotlinu – a pravděpodobně celý Angiers – klidně rozdrtil, kdyby k tomu dostal důvod.

„Zastav,“ řekla Darsy a ta okamžitě uposlechla. Zbytek výpravy zastavil s nimi, Leesha slezla z kozlíku a otevřela dveře do kočáru.

Elona vykoukla, pohledem zhodnotila hraběcí tvrz a tiše hvízdla. „Kníže poslední měsíce nelenil. Je ženatý?“

Leesha si povzdechla. Ještě pořád se nedokázala na svou matku podívat bez odporu. „Doufám, že ne. Podle dvorských klepů má v posteli kdejakou mladici, co na něj zamává řasami.“

„Asi to chce tu pravou, která mu trochu poplete hlavu,“ usoudila Elona.

„Říkala jsem mladici, matko,“ připomněla jí Leesha. „Nemyslím, že bys měla naději.“

„Hele, takhle s matkou nemluv!“ ozval se Erny. Leesha se na něj podívala a chtělo se jí řvát. Pořád matku hájí. A to by se pravděpodobně nezměnilo, ani kdyby se dozvěděl o Garedovi. Noci, vždyť on o něm asi ví. Když šlo o jeho ženu, nebyl Erny ani zpoloviny tak hloupý, jak si lidé mysleli, ale co se týkalo jeho kuráže, měla Elona pravdu.

Raději předstírala, že otec nic neřekl. „Já se teď odeberu dovnitř na slyšení k Jeho Výsosti. Pošlu vám pár drvoštěpů, aby vás doprovodili domů. Až budete doma a nikdo se nebude dívat, vezmete krasijská kopí a schováte je v papírně. Někam, kde je nikdo nenajde.“

Ernyho zaskočilo, že jak Leesha, tak Elona přešly jeho výpad mlčením, a chvilku trucoval, ale nakonec přikývl. „Jo, vím o tom pravém místě. Mám káď na papírovou kaši s falešným dnem.“

„Ale, opravdu?“ opáčila Leesha. „A na copak jsi ji potřeboval, smím-li se ptát?“

Erny se usmál. „Aby si zvědavé malé holky, co se mi tam chodívaly přehrabovat, neublížily louhem ani jinými lučebninami na výrobu papíru.“

„Patnáct let si už míchám horší,“ poznamenala Leesha.

„Jo,“ souhlasil Erny. „Jenže já zase od té doby neměl důvod o tom mluvit.“ Varovně vztyčil prst. „A ty se mé tajnosti dozvíš, až budu chtít já, mladá dámo, a ne dřív. Dávej si pozor na jazyk, jestli se chceš někdy dozvědět, kde mám schované zlato.“

„To nejsou plané výhrůžky,“ zamumlala Elona. „Jsem s ním skoro třicet let a pořád o tom nemám ponětí.“

Vrátil se k nim kapitán Gamon. „Hrabě čeká,“ oznámil netrpělivě. „Kde to vázne?“ Hraběcí sídlo a lučištníci za zády mu očividně vrátili část sebejistoty, kterou ztratil na cestě.

„Posílám své rodiče domů, než se odeberu k Jeho Výsosti,“ odpověděla Leesha. „Zbytek výpravy si mezitím trochu oddechne tady.“

„Oddechnout si mohou uvnitř hraběcí tvrze,“ odpověděl Gamon. „Ubytování je připraveno. Uvnitř budou bezpečnější.“

„Bezpečnější před kým?“ zeptala se Leesha.

„Mnoho nových poddaných Jeho Výsosti pochází z jihu a pamatují si, co ti lidé u nich doma napáchali,“ připomněl jí Gamon.

„Jsem si toho vědoma,“ odtušila Leesha, „ale toto jsou hosté, nikoli vězni.“

Obrátila se ke Garedovi, který k nim mezitím přišel i s drvoštěpy. „Myslím, že drvoštěpové dokážou udržet v klidu skupinu neozbrojených Krasijců, ne?“

„Nic se neboj, holka,“ řekl Yon Šedivec a poplácal se topůrkem sekery do dlaně. „Jak začne nějaký moula dělat potíže, brzy toho bude litovat.“ Bylo zvláštní slyšet u muže v nejlepších letech stařecký hlas. Už nějaký čas sledovala, jak Yon pomalu odhazuje léta, ale na tu náhlou změnu po několika měsících, co ho neviděla, si ještě nezvykla. Většina šedin už z vlasů ustoupila a teď vypadal spíš na čtyřicátníka než sedmdesátníka.

„Jo,“ souhlasil Vemeno. „My už na to dohlídnem.“

Gamon zavrtěl hlavou. „Hraběcí pozvání zahrnovalo jmenovitě tebe a tvou ženu, mistře Řezníku, kapitána Drvoštěpa, mistra Krčmu a slečnu Drvoštěpovu,“ ukázal na Wondu.

„Mě?“ podivila se Wonda. „K čemu mě chce hrabě vidět?“

„Tak to opravdu nevím,“ odtušil výsměšně Gamon. Angiersané sice přiznávali svým ženám větší práva než Krasijci, ale ne o moc. Nesouhlasili s tím, aby se ženy pletly do politiky či vojenských záležitostí. Leesha mu užuž chtěla pádně odpovědět, ale Gared ji předběhl.

„Dej si pozor,“ zavrčel. „Ta má na svém účtu víc jadrnců než celá ta tvoje zakrslá kumpanie dohromady.“

Gamonovo obočí se sklenulo do ostrého V. Tady u tvrze sice bylo Dřevních vojáků víc, ale mezitím přicházeli další a další drvoštěpové. Našpulil rty a raději moudře mlčel.

Gared temně zamručel a obrátil se k Yonovi. „Dokud budem uvnitř, tak na celou výpravu dohlídni. Ať je nikdo neotravuje, ale taky ať ani nikdo neodchází. Hlavně měj na očích ty v černém.“

Yon přikývl. „Jasně, chlapče. Nedělej si starosti.“

O chvíli později se vynořil Rojer. Podle krasijského zvyku šla krok za ním Amanva a krok za ní Kaval, Kolíf a Enkido. A ještě o krok za nimi šla Šamava.

„Kde je Sikva?“ zeptala se Leesha. „Není jí dobře?“

Amanva zavrtěla hlavou a povýšeně se na Leeshu podívala. „Pořád se blýskáš znalostí našich obyčejů, mistryně Papírova, ale tvoje znalosti jsou očividně chabé, když si myslíš, že muž může přivést ke dvoru svou dživu sen.“

Jednala s ní spatra jako vždy, ale Leesha vycítila, že pod přezíravým tónem kypí vztek. Poklonila se. „Nechtěla jsem urazit.“ Amanva neodpověděla.

„Jeho Výsost tě nepozvala,“ sdělil jí kapitán Gamon. „Ty a tví divoši můžete počkat na nádvoří.“

Amanva ho zbičovala pohledem. Pod takovou neomaleností se zbortil i její dama’tingský klid. Kaval s Enkidem se napjali, ale švihla na ně rukou, ať se uklidní. „Mým otcem je Ahmann asu Hoškamin am’Jardir am’Kadži. Šar’dama Ka a Osvoboditel, který sjednotí lidské plémě. Jestli mě u nějakého druhořadého knížátka necháte trčet někde na polštářích, vezme to jako smrtelnou urážku.“

„I kdyby byl tvůj otec sám Stvořitel, nic to pro mne neznamená,“ odsekl Gamon. „Počkáš tady, dokud pro tebe nepošlou.“

Amanvino vykroužené obočí se pomalu stahovalo k sobě, ale dál se nehádala.

Leesha vycítila, že se vztahy přiostřují, a obrátila se k Evinovi. Nepřítomně hladil po zádech svého vlčáka, jehož mohutné plece byly zhruba ve stejné výši jako Evinovy. Když byli malí, neměla Evina ráda, byl krutý a sobecký a nikdy se na něj nedalo spolehnout, ale jako tolik jiných lidí i on se s příchodem Tetovaného změnil. „Evine, doprovodil bys mé rodiče domů, prosím?“

Evin přikývl a osobně se vyšvihl na kozlík. Stín běhal kolem kočáru, koně uskakovali, řičeli strachy a škubali za postroj.

Evin pronikavě zahvízdl. „Hej, Stíne! Jdi si najít Callena!“ Vlčák zaštěkal, jako když hrom zaburácí, a pádil pryč. Evin přitáhl otěže, srovnal koně, práskl otěžemi a kočár odjel. Zbytek výpravy byl ponechán svému osudu pod bdělým okem drvoštěpů a Dřevních vojáků a Leesha s doprovodem prošla bránou.

Hraběcí tvrz byla teprve ve výstavbě, ale základy již byly položeny a části sídla dokonce už stály a používaly se. U hlavního vchodu se srotila skupina Dřevních vojáků s kopími a štíty.

Leesha se přitočila ke Garedovi a ztišila hlas. „Garede, jestli ti hrabě bude chtít dát titul a stejnokroj, ne abys to hned přijal.“

„Proč ne?“ podivil se Gared, ani se neobtěžoval šeptat jako ona.

„Protože tím bys mu odevzdal naši armádu, hlupáku,“ řekl Rojer, který ho dohnal z druhé strany. I on mluvil tak tiše, aby ho nikdo jiný neslyšel.

Gared se obrátil a vztekle zpražil pohledem žonglérovy manýry. „Jsem ti jen pro smích, co? Tetovaný mi řekl, abych tě chránil, dokud bude pryč, Rojere. Přísahal jsem na slunce, že tě chránit budu. Postavil jsem se útočícím démonům, Krasijcům a Stvořitel ví čemu všemu ještě, abych slib dodržel.“

Najednou se vztyčil a drobnější Rojer, který si ještě před chvíli tak pyšně vykračoval, se před tím hrozivým přízrakem dočista scvrkl. „Ale nikdy mi neřekl, že mi budeš srát na hlavu a budeš si na mě tak vyskakovat. A to, že je teď Tetovaný zase zpátky ve vsi, pro mě znamená, že jsem svůj slib splnil a mám to za sebou. Od teďka se hlídej sám, ty mrňavý spratku mrzácký. A jestli mě znovu nazveš hlupákem, vyrazím ti zuby.“ Olízl si dva prsty a zvedl je tak vysoko, aby na ně přes hraběcí palisády dopadly sluneční paprsky. „Přísahám na slunce.“

Rojer strnul, jako by do něj hrom udeřil. „Garede,“ začala opatrně Leesha. „Ty máš naprosté právo se rozčílit nad tím, že tě bereme jako samozřejmost, a pokud jde o mě, mrzí mě to. Kdysi jsem tě obviňovala ze všeho, co se v mém životě zvrtlo, ale pravda je, žes neudělal nic jiného než milion jiných kluků. Odpouštím ti. Už jsi to od té doby splatil mnohokrát.“

Gared nevrle zachrčel. „To je sakra pravda.“

„Ale Rojer měl taky pravdu,“ pokračovala Leesha. „Nechat si dát od hraběte titul je to samé jako prohlásit, že drvoštěpové jsou součástí angierské armády.“

Gared pokrčil rameny. „A nejsou snad? Vy dva se chováte, jako bych byl zabedněný já, ale mně to připadá, jako byste vy zapomněli, na čí straně stojíme. Pelešíte se s Krasijci a zapomínáte, kdo nám přišel na pomoc, když jsme to potřebovali.“

„Jsem si z Jádra jistý, že vévoda Rhinebeck to nebyl,“ odtušil Rojer.

Gared přikývl. „To vím taky. Byl to Osvoboditel. Ale prozatím nechává Tetovaný řízení Kotliny na hraběti a to mi stačí. Jestli nám zítra řekne, ať setneme hraběti hlavu, taky to udělám.“

„A všichni drvoštěpové půjdou za tebou,“ řekla otráveně Leesha.

„Jo, to je pravda. Půjdou za mnou. Ne za tebou, Leesh. A ani tady za tím šumařem,“ trhl bradou k Rojerovi. „Vy dva se můžete klidně vrátit ke sbírání bylin a roztáčení rejdováků. Tohle je chlapská záležitost.“

„Stvořiteli, pomoz nám,“ zamumlala Leesha, když se k nim obrátil zády a rázně vykročil k hraběcímu sídlu.

„Kotlina se změnila od té doby, co jsi tu byla naposledy, mistryně.“

Thamos seděl na mohutném trůnu na stupínku v čele své přijímací síně. Síň ještě nebyla dodělaná, stěny a vysoký strop byly částečně z holých prken a částečně jen z trámů zakrytých nepromokavou plachtovinou. Ve vzduchu se vznášelo plno prachu, podle pachu se tu míchal eton a Leeshu z toho opět rozbolela hlava. Pod střevíci zakřupaly piliny. Už teď v ní síň svou velikostí vyvolávala tíseň, a až bude dostavěná a plně zařízená, bude se nad ní tajit dech.

Kromě odznaků moci byl hrabě v plné zbroji a kopí měl na dosah. Vousy měl dokonale upravené, aby ještě víc vynikla už tak výrazná, hezká čelist, kabátec švihácky vypasovaný, široká ramena. Každým coulem vypadal jako voják šlechtic. Za ním stál sluha s hraběcí helmicí a štítem, jako by hrabě mohl být každým okamžikem povolán do bitvy.

Po Thamosově pravici stál pastýř Hayes, jehož jim slíbila Araine, když se s ní před pár měsíci setkali. Je upřímný ve víře a spravedlivý, říkala, ale srdcem je to Angiersan.

Ať už to Angiersané věděli nebo ne, za všechny nitky tahala vévodkyně matka. Při své poslední návštěvě u dvora byla Leesha na vlastní oči svědkem její moci. Vévodu a starší knížata držel zkrátka její první ministr Janson, ale pokud šlo o toho nejmladšího, měla Leesha už tehdy podezření, že podává hlášení přímo jí.

Na té schůzce jí Araine rovněž slíbila, že jim pošle Thamose s vojáky, ale nějak se nezmínila, že ho hodlá učinit hrabětem.

Měla jsem to tušit, pomyslela si Leesha. Vévodkyně mne zase obalamutila, a to mi ještě předtím kladla na srdce, že když chci s vlky býti…

Před trůnem stál u malého psacího pultíku pan Arther s brkem v ruce, s otevřenou účetní knihou a čerstvě naplněným kalamářem před sebou. Po knížecí levici se postavil kapitán Gamon, rovný jako jedle, kopí si pevně zapřel o podlahu. Za ním stál lokaj s jeho helmicí a štítem.

„Zdá se, že se věci opravdu trochu změnily, Výsosti,“ řekla Leesha a vysekla pukrle. „My jsme své obyvatele při návratu z cest obvykle nevítali luky a šípy.“

„Naši obyvatelé obvykle neodcházejí do samého středu našich nepřátel bez svolení koruny,“ odvětil Thamos.

„Snad proto, že dříve jsme žádné nepřátele neměli,“ řekla Leesha. „Měla jsem ve vsi padesát krasijských válečníků s celou krasijskou armádou v zádech, a dělala jsem, co se dalo, aby můj lid vyvázl bez úhony. Neměli jsme ani týden času čekat na svolení koruny a kromě toho není v zakládacích listinách vesnice nic o tom, že bych nemohla kdykoli přicházet a odcházet, kam a jak se mi zlíbí.“

Thamos si povzdechl. „Vy jste si v Drvoštěpské Kotlině prostě zvykli, že si děláte, co chcete, mistryně. To šlo, když jste byli dobří jen k tomu, abyste každý rok dodali pár nákladů dříví, ale to se změnilo. Teď jsem pánem Kotliny a jejího okolí já. Vaše vesnická rada se zodpovídá mně, nikoli naopak. Já si můžu s vašimi zakládacími listinami vytřít zadek.“

Leesha se usmála. „Čiň, jak se ti zlíbí, Výsosti, ale pak nebuď překvapen, když shledáš, že Kotliňané na takové věci nehledí příznivě.“

„Vyhrožuješ, mistryně?“ opáčil Thamos. „Poté, co břečťanový trůn vyhověl tvým prosbám o pomoc a poslal potraviny, zásoby, stavitele, chraničáře a vojáky, aby se postarali o uprchlíky a opevnili vás proti Krasijcům?“

„Nevyhrožuji,“ odvětila Leesha. „Jsme ti vděční za pomoc a Jeho Milosti za to, že nám věnovala pozornost. Já jen nabízím dobrou radu.“

„A jakou radu nabízíš, co se týče skupiny nepřátelských vojáků, které jsi s sebou přivedla?“ opáčil Thamos. „Dokážeš mi vysvětlit, proč bych tu bandu neměl rovnou zavřít a popravit?“

„Viděla jsem krasijskou armádu,“ sdělila mu Leesha. „Popravit můj doprovod, vyslaný v dobré víře, aby nás chránil na cestě a navázal styky mezi našimi národy, by znamenalo začít válku, v níž nemáme naději vyhrát.“

„Jsi hloupá, jestli si myslíš, že bychom jim postoupili jen píď země,“ zavrčel Thamos.

Leesha přikývla. „A to je právě důvod, proč by ses měl usmívat a získávat čas, dokud se Kotlina nepřipraví. Zacházej s našimi hosty zdvořile. Ukaž jim, že náš způsob života je dobrý a že i my jsme silní.“

Thamos zavrtěl hlavou. „Já nedovolím, aby se po kotlinských velechranách volně potloukali krasijští špehové.“

Leesha pokrčila rameny. „Tak nedovolíš. Nechám je bydlet na svém pozemku.“

„Tvém pozemku?“ opáčil užasle Thamos.

„Bruna dostala od tvého otce, vévody Rhinebecka Druhého, tisíc lánů dědičného léna.“ Usmála se. „Myslím, že to byl dar za to, že pomohla na svět Tvé Výsosti.“

Thamos zrudl a Leesha se raději přestala usmívat. „Bruna mi ten kus země odkázala ve své poslední vůli. Záměrně se snažím, aby zůstal celý, do posledního lánu, mimo velechrany.“

„To je ten pozemek kolem chalupy, co bydlí Darsy?“ zeptal se Thamos. „Ty pochybuješ o mých dobrých úmyslech, když jim nabízím své hradby, a přitom jim sama nabídneš, aby bydleli na nechraněných lánech?“

„Na mých pozemcích je bezpečněji, než bys asi čekal, Výsosti,“ odpověděla Leesha. „A Krasijců není tolik, aby znamenali nějaké vážné nebezpečí, tím spíš, že teď nemají kopí, zato s sebou mají své ženy a děti. Kromě toho s sebou přivážejí dary i zboží na obchod a vyhlídky na další obchodní styky. Nech jim jejich obchodování a naopak vyšli své špehy jako kupce. Jestliže nedokážeme válku odvrátit, je v našem nejvyšším zájmu ji oddalovat a získávat čas, abychom si mohli vybudovat vlastní vojenské síly a zjistit si o svých nepřátelích co nejvíce.“

Thamos si setřel z obličeje beznaděj a napětí z něj spadlo. „Jsi přesně taková, jak říkala matka.“

Leesha se usmála. „Vévodkyně matka mě dobře zná. Doufám, že se těší dobrému zdraví?“

Při zmínce o matce se Thamos maličko rozzářil. „Už není tak plná života, jako bývala, ale myslím, že nás nakonec stejně všechny přežije.“

Leesha přikývla. „Některé ženy mají tak silnou vůli, že nezemřou, dokud nedokončí, co si předsevzaly.“

„Matka posílá pozdravy,“ dodal Thamos. „A dary.“

„Dary?“ podivila se Leesha.

„Jedno po druhém,“ prohlásil Thamos a obrátil se ke Garedovi. „Gared Drvoštěp?“

Gared předstoupil. „Jo, Výsosti?“

Arther vzal z pultíku malý svitek, zlomil pečeť, rozvinul ho a četl: „Garede Drvoštěpe, synu Steava z Drvoštěpské Kotliny, jménem Jeho Milosti vévody Rhinebecka Třetího, nositele břečťanové koruny, strážce Lesní pevnosti a vévody Angierského jsi tímto roku tří stého třicátého třetího po Návratu žádán a vyzýván, abys přijal hodnost kapitána drvoštěpů ve službách Jeho Milosti a titul dvorního panoše. Dostaneš na starost pořádek v kotlinském okrsku a k tomu berně na vedení své domácnosti, a podřízený budeš výhradně Jeho Výsosti panu Thamosovi, maršálu Dřevních vojáků. Přijímáš tuto čest i povinnost?“

Garedovi se po tváři rozlil široký úsměv. „Kapitán, eh? Panoš?“

„Ne-při-jí-mej,“ cedila Leesha skrz zaťaté zuby. Byl to bezvýznamný titul. Gared drvoštěpům velel tak jako tak. Tohle byla jen léčka, jak ho přimět přísahat věrnost koruně a uznat, že drvoštěpové jsou součástí Rhinebeckovy armády, nikoli soukromou silou.

Gared se uchechtl. „Neměj péči. Neberu to.“

Podíval se na hraběte. „Díky, Výsosti, ale v Kotlině je mnohem víc drvoštěpů než Dřevních vojáků.“

Všichni v síni ztuhli. Thamos zašátral po svém kopí. „Cože to říkáš, mistře Drvoštěpe?“

Gared ukázal bradou na Gamona. „Ať se propadnu do Jádra, jestli mám být na stejné úrovni jako tenhle poseroutka. Já chci být vojvoda. A… jo, baron nebo tak něco.“

Gamon se zachmuřil, ale Thamos přikývl. „Dojednáno.“ Leesha se chytila za hlavu a ucítila bolestivé škubání ve spáncích.

„Pitomec,“ ulevil si Rojer tiše, aby to slyšela jen ona.

Thamos vstal a ukázal kopím na Gareda. „Poklekni.“

Gared se na Leeshu vítězoslavně ušklíbl, předstoupil, sesunul se na jedno koleno a Thamos mu položil na rozložité rameno hrot kopí. Předstoupil rovněž pastýř Hayes a pozvedl odřenou, ale nádherně v kůži vázanou knihu, jejíž desky byly vykládány lístkovým zlatem. „Polož pravou ruku na kánon, můj synu.“

Gared poslechl a zavřel oči.

„Přísaháš věrnost Jeho Výsosti, hraběti Thamosovi z Kotlinského hrabství, přísaháš, že se budeš zodpovídat jen jemu a nikomu jinému, od této chvíle až do své smrti?“

„Jo,“ pravil Gared.

„Přísaháš, že budeš při vykonávání spravedlnosti nad svými poddanými, lidmi z Drvoštěpské Kotliny, prosazovat jeho zákony,“ pokračoval Hayes, „ a že budeš potírat jeho nepřátele?“

„Jo,“ souhlasil Gared. „A to poslední dvojnásob.“

Thamos se ponuře usmál. „Právem, které mi udělil můj bratr, vévoda Rhinebeck, nositel břečťanové koruny, strážce Lesní pevnosti a pán celého Angiers tě jmenuji Garedem, vojvodou drvoštěpů, baronem z Drvoštěpské Kotliny. Můžeš vstát.“

Gared se zvedl na nohy, a v tu ránu hraběte převyšoval, přestože Thamos seděl na stupínku. Hrabě pokynul Řezníkům. „Dostaneš stejnokroj a zbroj. Po slyšení se, prosím, poraď se svými zástupci a připravte své oddíly na nástup a přehlídku. Řezníkovi většinu nižších důstojníků jmenují sami, ale samozřejmě můžeš jejich rozhodnutí změnit, budeš-li mít pocit, že je to nutné.“ Z jeho tónu bylo patrné, že je to strašlivá představa.

„Jo,“ přikývl Gared a napřáhl k němu ruku. „Dík.“

Thamos se na ruku podíval, jako by se s ní Gared právě utřel, ale pak pokrčil rameny a potřásl mu s ní. „Jsem si jist, že budeš dělat břečťanovému trůnu velkou čest, vojvodo Drvoštěpe.“

Gared se šťastně usmál. „Vojvoda Drvoštěp. To zní dobře.“

Thamos jen cosi zabručel. „Takže, vojvodo, jak hodnotíš krasijskou armádu?“

„Je velká, jak říká Leesha,“ odpověděl Gared, „ale roztroušená. Nakonec přijdou i sem, ale bude to chvilku trvat. Máme čas se na ně připravit.“

„Takže souhlasíš s mistryní Leeshou, že by Krasijci měli mít v Kotlině volnost pohybu?“

Gared potřásl hlavou. „Já už bych na ně dohlíd, to jo. Ale já je taky viděl bojovat s jadrnci i s lidmi a nelze popřít, že mají mnohem víc zkušeností než my. Přišli nás naučit, jak zabíjet démony. Myslím, že by bylo hloupé toho nevyužít.“

„Výborně,“ řekl Thamos. „Ať tví muži doprovodí celou družinu na pozemky mistryně Papírovy. Po obvodu rozestav hlídky. Učte se od šarúmů, ale musíte je mít celou dobu pod dohledem dva na jednoho.“

„Tři na jednoho, my jsme chytří,“ prohlásil Gared.

Thamos přikývl. „Udělej, co považuješ za nejlepší, vojvodo.“

Proč zrovna já vždycky zabřednu do nějaké takovéhle šlamastyky, stýskal si v duchu Rojer.

Ale neměl na vybranou a musel to říct. Do Jádra, přece nezačne tím, že se utáboří u Leeshi na dvorku, když na něj u Smittů čeká skvělá světnice.

Hlasitě si odkašlal a všechny zraky se obrátily k němu. „A co mé manželky? Mohou alespoň ony zůstat ve vsi?“

„Tvůj pohanský sňatek tady vůbec nic neznamená,“ usadil ho pastýř Hayes. „Vzít si více než jednu ženu je hanebné. To Stvořitel neuzná.“

Rojer pokrčil rameny. „Pro tebe to možná nic neznamená, pastýři, ale pro mne je to zapeklitá věc. Složil jsem slib.“

„A neuznání toho svazku by Krasijce vrcholně urazilo,“ dodala Leesha.

Hayes se užuž chystal něco peprného odseknout, ale Thamos na něj mávl, ať mlčí. „V Angiers máš jen jednu manželku, mistře Krčmo. Vyber si jednu. Jestli chceš, aby ta druhá bydlela ve tvých komnatách a zahřívala ti postel, služebnictvo se nebude na nic ptát.“

„Komnaty?“ podivil se Rojer. „Služebnictvo?“

Thamos přikývl. „Žádám tě, abys mi sloužil tak, jako tvůj mistr sloužil mému bratru, čili jako hraběcí herold z Kotliny.“

Rojer si udržel důstojný žonglérský výraz, ale v duchu nemohl být vyjevenější, ani kdyby Thamos předvedl salto a propukl v zpěv. Pamatoval si, jaké to bylo, když Arrick býval heroldem vévody Rhinebecka. Zlato a víno teklo proudem a on i Rojer si chodili v nejjemnějším hedvábí a v rukavičkách. Dámy a pánové se Arrickovi klaněli jako sobě rovnému a jeho hlas roznášel moc trůnu široko daleko. Měli skvostné komnaty přímo ve vévodově sídle i přístup do jeho vybraného bordelu. Tam Arrick trávil skoro každou noc, a když byl pryč, opilý nebo s nějakou ženou, nechával mladého Rojera péči dvorních dam.

Což bylo právě skoro každou noc.

Ale to všechno rázem skončilo, když opilý Rhinebeck vevrávoral do lože své nejoblíbenější dvorní dámy, kde zrovna tvrdě spal Rojer. Ve své opilosti nepoznal rozdíl, strhl z Rojera pokrývky, a i když se Rojer bránil, bez potíží ho zkrotil.

„Ráda si hraješ na počestnou, co, holčičko?“ brumlal a jeho dech smrděl chlastem. Uchechtl se. „To ti nepomůže. Radši se ohni a smiř se s tím. Budeme to mít rychle za sebou.“

Teprve když Rojer zaječel, praštil tlusťocha loktem do břicha a vyskočil z postele, vévoda vstal a rozsvítil lampu. Na protější straně komnaty objevil rozklepaného Rojera, který držel v jedné ruce malý nožík a druhou si přidržoval pokrývku.

Vévoda ztropil povyk, a když se Arrick vrátil z cest, zjistil, že z jeho vévodských pověřovacích listin zbyly bezcenné cáry. Dostal ani ne hodinu na to, aby se sbalil a vypadl z vévodského sídla. O důvodu vyhazovu vévoda nikdy veřejně nemluvil, takže se zpočátku našlo pár příznivců, kteří si ho najímali, jenže pak začal Arrick pít víc a víc a ztrácet jednoho mecenáše za druhým, až nakonec s Rojerem zřídkakdy přes den věděli, kde zakotví na noc. Dlužili peníze všem krčmářům ve městě.

To všechno proběhlo Rojerovi hlavou za jediný okamžik. Podíval se na Thamose a přemítal, jestli je stejně prchlivý jako jeho bratr. Ne že by na tom záleželo. Pokud šlo o Arricka, tak ten byl vévodovi oddán tělem i duší a s nadšením oznamoval lidem, že budou odevzdávat další daně a třít bídu s nouzí, neboť on měl své jisté. Zato Rojer ani v nejmenším netoužil mluvit za Thamose, muže, který proslul jako prchlivý sukničkář.

S kamenným výrazem vysekl své nejlepší pukrle. „Je to pro mne čest, Výsosti, ale naneštěstí musím odmítnout.“

Arther i Gamon strnuli, ale zůstali zticha. Pastýř Hayes potřásl hlavou, jako by byl Rojer ten největší hlupák pod sluncem.

„Dobře si to rozmysli, mistře Krčmo,“ nabádal ho Thamos. „Se svou pohanskou novomanželkou bys byl vynikajícím vyslancem u dvora toho démona z pouště a tady tvoje mistryně říká, že přesně to bychom potřebovali. Trůn k tobě bude nanejvýš šlechetný. Můžeš rovněž dostat pozemky a titul, stejně jako vojvoda Gared.“

Rojer rozpačitě přešlápl. „Leesha Papírova není moje mistryně a nic takového jako Gared nechci. Já chci jen naučit své učně a žongléry, kteří s tebou přišli do Kotliny, jak se dají očarovávat jadrnci.“

Thamosovi ztvrdly oči. „Nevidím žádný důvod, proč bych měl svým žonglérům dovolit, aby se učili u někoho, kdo mi nepřísahal věrnost.“

Rojer se poklonil. „Ve vší úctě, Výsosti, ale to nejsou tví žongléři. Z právního hlediska jsou mí, neboť jsem za ně cechmistru Chollsovi poctivě zaplatil. Mám to písemně. Pokud mi mé právo upřeš, tak promrháš magii, která by mohla spoustě lidem zachránit život, a co víc, brzy bude každý žonglér v Angiers zpívat, že hrabě Thamos z Kotliny nectí práva jiných.“

Teprve teď se Thamos doopravdy rozzuřil, ale pastýř Hayes mu jemně položil ruku na loket a uklidnil ho.

„Nuž tedy dobrá,“ zavrčel. „Tvá malá družina může zůstat v krčmě, pokud vás tam starosta Smitt přijme. Ale tohle ti nezapomenu.“

Rojer vysekl další pukrle. „Děkuju, Výsosti.“

Thamos se nadechl, aby se uklidnil. „Tak, a pokud jde o ty dary od mé matky…“

Thamos pokynul Atherovi, ten vytáhl malý svitek převázaný zelenou stuhou, a podal ho Leeshe. „Její Milost stále řídí v Angiers ženské záležitosti a tebe jmenovala vévodskou kořenářkou Kotlinského hrabství.“

Leesha měla co dělat, aby zachovala klidný výraz. Vévodkyně matka dobře věděla, že má Leeshu v hrsti, protože Leesha nemohla tak uhýbat jako Rojer. Z právního hlediska stála vévodská kořenářka nad všemi ostatními. Leesha to nemohla odmítnout, aniž by na to místo přišla nějaká jiná, která by samozřejmě začala vysávat Leeshinu moc v Kotlině jako pijavice, ale přijmout nabídku bylo trochu jiné, než když Gared přijal titul. Ona by tím zároveň oprávnila Thamosovu vládu a dobrovolně se mu podřídila. Přitom by se tím v podstatě stala jeho osobní kořenářkou. Z představy, že má prohlížet svlečeného hraběte, se jí udělalo špatně, nicméně to byl v posledních dnech běžný jev. Přejela si dlaní po živůtku a představila si, jak se uvnitř ujímá nový život.

V síni bylo hrobové ticho, všichni čekali, co odpoví. Thamos očividně čekal, že odmítne stejně jako Rojer. Nějak si nebyla jistá, jestli by ho to potěšilo nebo ne.

„Třeba k tomu úžasnému titulu dostaneš i stejnokroj,“ řekl uhlazeně Gared a Leesha by mu nejraději hodila do obličeje hrst pepře.

Nakonec předvedla bezvýrazné pukrle, maličko povytáhnout sukně, lehce poklesnout v kolenou. „Je mi ctí tuto nabídku zvážit, Výsosti. Odpovím ti do týdne.“

Thamos našpulil rty, pak pokrčil rameny. „Budeme se těšit na tvou odpověď. Prosím, odpověz do sedmeku pro případ, že bych musel poslat do Angiers pro někoho, kdo by to přijal místo tebe.“

Leesha souhlasně přikývla a Thamos se obrátil k Wondě. „A pokud jde o tebe, slečno Drvoštěpova, tobě žádné pozemky ani tituly nenabízím, ani žádné postavení či hodnost, ale má matka v tobě našla zvláštní zalíbení a posílá ti dárek.“ A na ta slova přivezl sluha do síně věšák s tucty kabátců, na nichž se skvěl pečetní znak vévodkyně Araine – dřevěná koruna nad vyšívanou krinolínou.

„Ženy nemohou mít vojenskou hodnost, ale kotlinské lučištnice jsou proslulé a matka si přeje, abys byla jejich patronkou.“

Sluha jeden kabátec vyndal a přistoupil k Wondě. „Mohu?“

Wonda tupě přikývla, sluha jí sundal chraněný plášť a Wonda se shýbla, aby jí mohl těžký kabátec navléknout. Užasle po něm přejela dlaněmi a uklonila se. „Ještě nikdy jsem na sobě nic tak krásného neměla. Prosím, poděkuj Její Milosti.“

Thamos se usmál. „Ty kabátce jsou maličkost. Můžeš je rozdat dalším ženám, které jsou hodny je nosit, ale matka trvala na tom, že první musíš dostat ty. Koruna ti rovněž dá peníze na skupinu lukařů a šípařů a všechno, co budou k výrobě potřebovat.“ Znovu pokynul, stráže odhrnuly plátěnou stěnu a vpustili dovnitř hubeňoura středního věku, samý sval a šlacha, v kabátci, na němž se skvělo kladivo a dláto řemeslnického cechu. Za ním šli tři mladíci s ranci z nepromokavého plátna, které opatrně položili na podlahu, rozbalili a odhalili nádhernou dřevěnou zbroj, překrásně chraněnou a potaženou lesklou glazurou, přesně takovou, jakou nosili Dřevní vojáci. Wonda zalapala po dechu.

„Řádnou zkoušku si dohodnete později, ale teď nám dopřej tu radost a vyzkoušej si alespoň kyrys,“ vyzval ji Thamos.

Wonda přikývla, řemeslník vzal kyrys a začal ho na ni přivazovat. Leesha tak trochu čekala, jestli jí nedá ženské tvary, jestli třeba nepřidá prsa tam, kde nebylo nic, co by stálo za řeč, ale na to byla vévodkyně příliš chytrá a kyrys padl dokonale. Wonda vypadala velkolepě.

„Je tak lehký,“ žasla.

Řemeslník s úsměvem přikývl. „Nejdříve jsme si mysleli, že ti uděláme pořádnou kovovou kroužkovou brň, ale lučištníci musí být rychlí a pohybliví. Dřevěná zbroj tě ochrání stejně dobře jako ta nejlepší milnská ocel, a to při zlomku její váhy.“

Leesha si povzdechla. Další lest vévodkyně matky, jak ji oloupit o kousek moci. Wonda tehdy v Angiers, u čaje, dala jasně najevo, komu slouží, a Araine to nijak nepotěšilo. Jak ráda by Leesha Wondě řekla, ať pošle zbroj s omluvou zpět. Kdyby ji o to Leesha požádala, dívka by to okamžitě udělala, ale při pohledu na její šťastný, rozzářený výraz, u ní tak vzácný od té doby, co jí démoni vzali otce a jí zůstaly jen jizvy, neměla Leesha to srdce po ní něco takového chtít.

Zatímco všichni obdivovali Wondin nový kyrys, začal se Rojer pomalu uklidňovat, ale Thamos na něj znovu upřel oči a Rojerovi se znovu sevřely útroby.

„Tak,“ pravil Thamos a zamnul si ruce. „Myslím, že bychom měli hosty pozvat dál.“ Arther dal znamení strážným u dveří a ti vpustili dovnitř Amanvu, Enkida, Kavala a Kolífa.

„Princezna Amanva Krasijská,“ zvolal hlasitě Arther a jeho hlas se rozlehl po celé síni. „Jeho vévodské Veličenstvo hrabě Thamos, kníže Angierský, maršál Dřevních vojáků a pán Kotlinského hrabství vítá tebe a tvé rádce na svém dvoře.“

„Věřím, že mi sdělí nějaký dobrý důvod, proč mne nechal čekat,“ pravila Amanva, „a omluví se za to, jak neomaleně se k nám chovali jeho chi’šarúmové, přestože jsme na jeho dvůr přišli v míru a dobré vůli.“ Opovržlivě trhla prstem ke kapitánu Gamonovi. „V Krasii necháváme za tak hrubé chování k výše postaveným bičovat.“

Rojer si povzdechl. Tohle nedopadne dobře.

Thamose její útočný postoj očividně zaskočil. „Omlouvám se, princezno, pokud s tebou při příjezdu jednali neomaleně.“ Letmo zavadil pohledem o Gamona. „Ujišťuji tě, že pro příště své lidi proškolím v řádných dvorských mravech. A pokud jde o to zdržení, jistě mi nemůžeš vyčítat, že jsem chtěl nejdříve krátce v soukromí jednat se svými poddanými, než jsem tě přijal.“

„Udělal z Gareda vojvodu,“ sdělil jí Rojer, „a mně nabídl místo svého herolda.“

Amanva krátce přelétla Rojera pohledem a uchechtla se. Ozvěna ten ostrý zvuk roznesla po celé síni.

„Tebe to pobavilo?“ zeptal se Thamos. Trpělivost mu docházela a jeho hlas nabíral na břitkosti.

Amanva se podívala zpátky na hraběte a výhrůžně přimhouřila oči. „Pouhá představa, že by můj manžel odmítl přízeň vládce tohoto všeho a místo toho se poddal nějakému nižšímu šlechtici, je směšná.“

„Nižšímu šlechtici?“ opáčil Thamos. Teď už měl hlas jako nabroušenou břitvu.

Amanva se obrátila k Rojerovi. „Hrabě. To je ve vaší společnosti pod vévodou?“

„Jeho Výsost je třetí v pořadí na břečťanový trůn,“ sdělil jí Rojer.

Amanva přikývla a obrátila se zpátky k Thamosovi. „Můj otec se setkal s jedním vaším severským vévodou, Edonem Čtvrtým z Rizonu. Když vévoda Edon klečel s hlavou přitisknutou k zemi a v slzách žebral o život, musel odpřisáhnout naprostou věrnost Šar’damovi Ka a slízat prach ze sandálů všech dvanácti damaji. Ten by jim klidně utíral zadek, kdyby mu můj otec jen naznačil, že by ho to potěšilo.“

Thamosova netrpělivost se přelila do vzteku. Zbrunátněl a Rojer skoro slyšel, jak skřípe zuby. Ruka sevřela kopí tak pevně, až to vypadalo, že se ratiště zlomí vejpůl.

„Vždyť na tom nezáleží!“ zasáhl Rojer. „Já žádného pána nemám a žádného nepotřebuju! Budu si psát, co budu chtít, a zpívat, co budu chtít, a do Jádra s každým, kdo mi bude chtít něco nařizovat!“

Amanva přikývla. „Tak by to také mělo být.“

Rojer se nad tou poznámkou pozastavil, ale pak nad tím mávl rukou. „A ty, drahá, budeš držet svůj prostořeký jazyk za závojem.“

„Tvůj manžel mluví moudře,“ přidal se Thamos. „Tvůj otec shledá, že Angiers není tak slabé jako Rizon. Jsme na něj připraveni.“

„Rizoňané bývali slabí,“ opravila ho Amanva. „Můj otec z nich udělá silné. Rovněž vidí, že Kotlina již silná je, a nabízí vám, že z vás udělá nezávislý kmen s vlastní samosprávou a vůdci. Oplátkou žádá jen dvě věci.“

„A to je co?“ vyjel na ni Thamos. „Jaká je přiměřená cena za to, co už máme?“

„Za prvé,“ řekla Amanva, „že ho uznáte jako Šar’damu Ka, a až začne První válka, půjdete za ním.“

„První válka?“ opáčil Thamos.

Pastýř Hayes se k němu naklonil. „Poslední bitva, Výsosti. Až Osvoboditel sjednotí lidské plémě, tak ho povede do boje za zahnání démonů zpátky do Jádra.“

Amanva přikývla. „Je předpovězena ve vašem kánonu víceméně stejně jako v Eveje, že, pastýři?“

Pastýř Hayes přikývl. „Vskutku ano. Ale my nevidíme nic, co by naznačovalo, že tvůj otec je ten předpovězený. Osvoboditel je již možná mezi námi nebo přijde zítra nebo ode dneška za tisíc let. V kánonu však není ani zmínka o tom, že s sebou přinese loupení, vraždění a pohanské náboženství.“

„Všechny války přinášejí krveprolití a ztráty,“ prohlásila Amanva. „To je spravedlivá cena za jednotu. Ale můj otec vám nabízí mír a vy byste ho měli moudře přijmout.“

Thamos se zachmuřil. „A co je ta druhá cena za tento velkorysý mír?“

Amanva se usmála. „Že bude mistryně Leesha souhlasit a provdá se za něj, samozřejmě.“

Něco zašustilo a zpoza těžké plachty, která sloužila místo zdi, vystoupil Tetovaný. „Tak to ne.“

Všichni strnuli, jako by do nich hrom udeřil. Bylo to jen pár měsíců, kdy ho Leesha viděla naposledy, ale jak říkala Darsy, Arlen se za tu dobu velice změnil. Pryč byla jeho pastýřská kutna – teď byl v prostých plátěných kalhotách a vybledlé bílé košili, vepředu rozhalené, takže byla vidět část velké chrany vytetované na hrudi. Z kalhot čouhaly bosé chraněné nohy a pleskaly o chladnou podlahu.

Ale místo aby ho ta proměna polidštila, jak by asi čekala, tak Arlena jen ještě víc odcizila. Stovky spletitých chran na krku a vyholené hlavě, které dříve zakrývala pastýřská kutna, ho odlišovaly ještě víc.

Krok za ním stála ta, o níž mluvila Darsy. Renna Jirchářova. Jeho snoubenka. Leesha si ji kriticky prohlédla, ale ta dívka vypadala tak zvláštně, že ji vlastně ani soudit nešlo. Bylo jí něco málo přes dvacet, a na sobě měla jen šněrovačku a prostou domáckou sukni rozstřiženou na obou stranách skoro k pasu. Vlasy na temeni měla nahrubo odřezané, na týlu zapletené do dlouhého, silného copu, který se vinul po zádech. Na opasku visel těžký tesák, kožený váček a dlouhý náhrdelník. Stejně jako Arlen byla od hlavy po paty pokrytá chranami, nicméně ty její měly spíš vybledlý vzhled černořapu než pravého tetování.

Do Jádra s ním, pomyslela si Leesha. A tohle si přivede poté, co mě donutil přísahat, že nic takového neudělám.

„Co tě přivádí na myšlenku, že máš právo mi říkat, koho si mám nebo nemám vzít?“ vyjela na Arlena, když k ní došel.

„Znám toho tvého ženicha kapku líp než ty,“ odpověděl Arlen. „Kdybys byla pryč o trochu déle, tak bych pro tebe dojel.“

Leeshu popadl takový vztek, že se ani nesnažila ovládat. „Já jsem nepotřebovala zachraňovat.“

„Tentokrát,“ odtušil Arlen. „Nenech se ošálit hedvábnými polštáři a vybranými mravy. Krasijci přicházejí s úsměvem, pod nímž skrývají tesáky. A Ahmann Jardir nejvíc ze všech.“

„Kdo jsi, že mluvíš tak znalecky o mém svatém otci?“ vyjela na něj Amanva.

Arlen se obrátil k damě’ting, předvedl náznak poklony a hladce přešel do krasijštiny tak plynulé, jako by se byl v Krasii narodil. „Je to můj adžín’pal. Jsem Arlen asu Jeph am’Sedlák am’Říčka, známý vašemu lidu jako…“

„Par’chin!“ zahučel Kaval, obrátil se ke Kolífovi a stroze si přejel hranou dlaně přes hrdlo.

Krasijský pozorovatel na nic nečekal, sáhl do útrob černého kaftanu, ruka se mihla jako blesk a na Arlena letěla sprška ostrých kovových trojúhelníčků. Leesha se zděsila, že ho snad zabijí, ale Arlen ani neucukl, ani neuskočil. Jeho ruka se zamíhala jako žíznivá čára a ve vzduchu zastavila roztočené šipky, jako by to byly jen listy unášené jemným vánkem. Šipky neškodně zarachotily na zemi, ale kaprál s pozorovatelem mezitím vyrazili do útoku každý z jedné strany. Oba vytáhli schované zbraně – Kolíf srp s dlouhým, zatěžkaným řetězem a Kaval dvě krátké hole.

„Učil jsem tě bojovat, Par’chine,“ zavrčel Kaval. „Opravdu si myslíš, že se můžeš měřit s pravým šarúmem?“

Arlen se usmál a pevně se rozkročil. „Od té doby, co jste se mne pokusili zavraždit, jsem ušel dlouhou cestu, kaprále. A vás tehdy na mne bylo víc.“

Zavraždit, podivila se Leesha, ale než jí to plně došlo, hodil Kolíf zezadu na Arlena zatížený konec řetězu. Řetěz se ovinul Arlenovi kolem zápěstí, ale Arlen ho chytil, škubnul s ním a Kolíf zavrávoral. Kaval se toho nestřeženého okamžiku pokusil využít k útoku a roztočil své hole, že z nich byly vidět jen rozmazané šmouhy, ale Arlen chytil řetěz volnou rukou na druhém konci, napjal ho a první dvě rány jím vykryl. Třetí chytil do smyčky ze řetězu a kopem patou složil kaprála na záda.

Leesha slyšela, že praskla žebra, ale kaprál se okamžitě převalil na nohy, přehodil si zbylou hůl do levičky a pravou tasil nůž.

„Přestaňte s tím šílenstvím!“ zařvala Leesha, ale nikdo ji neposlouchal. Thamosovi strážní se hotovili k zásahu, ale hrabě jim nedal žádný rozkaz, jen ten souboj s hlubokým zájmem sledoval. I Gared s Wondou na to hleděli v němém úžasu.

Kolífovi se podařilo udržet na nohou, a mezitím stihl sundat srp z řetězu a volnou rukou tasit krátkou bodnou dýku. Zaútočil rychle a přesně, nasadil všechny finty, zvraty a předstírané útoky, ale Arlen je všechny snadno vykryl. Jenže zatímco si pohrával s Kolífem, vrátil se do boje Kaval s nožem a vyrazil na Arlena zezadu.

Renna se rozběhla ke Kavalovi, ale když těsně míjela Amanvu, chňapl po ní Enkido. Renna mrštně uklouzla z dosahu a vrátila mu to roztočeným bočním kopem, který ho plnou silou zasáhl na solar.

Eunuch nevydal ani hlásku, ba dokonce ani nezavrávoral. Nechal se jejím kopem odtočit tak, aby skončili zády k sobě, přes rameno chytil její poletující cop a pevně si ho přitáhl.

Leesha si myslela, že tím souboj skončil, ale dívka ji překvapila. V okamžiku, kdy eunuch škubl za cop, vyskočila, saltem přes ně přeletěla, dopadla proti němu tváří v tvář a znovu ho praštila do břicha.

Tentokrát Enkido vyhekl, ale cop nepustil a trhnul jí hlavou na svou pěst. Z úst jí vylétla sprška krve, a než se stihla vzpamatovat, bodl ji eunuch napjatými prsty do nervové pleteně, ovládající nohu. Noha se jí podlomila, Enkido ji chytil za obě zápěstí, kroutil jí ruce a nutil ji kleknout.

Jak Leesha, tak Enkido si mysleli, že je po všem, ale Renna Jirchářova byla plná překvapení. Zařvala jako lítá šelma a v kleku se vzepřela. Leesha by přísahala, že tu nohu nebude schopná použít ještě několik minut, navíc byl Enkido nejméně dvakrát tak těžší než ona, ale Renna zaťala zuby, a ať napínal svaly sebevíc, pomalu se zvedala na nohy. Eunuch nevěřícně vytřeštil oči, když se postavení obrátilo a najednou byl on zatlačován dozadu. Páteř se mu ohýbala jako luk a nohy se třásly vypětím.

Ona používá magii i za bílého dne, uvědomila si Leesha. Jako Arlen.

Najednou Renna zkroutila paže a snadno se Enkidovi vyprostila. Pak ho sama chytila za jedno zápěstí, tak silné, že ho její prsty neobemkly ani z poloviny, strhla ho na sebe, popadla ho za opasek, a i když kolem sebe mlátil jako šílený, zvedla ho nad hlavu a přes celou síň ho prohodila jednou stěnu, už osazenou dřevěnými panely.

Zatímco se vyjevený eunuch mrákotně snažil vyhrabat z trosek, souboj mezi Arlenem a šarúmy nabíral na zuřivosti. Kaval s Kolífem útočili tak zběsile, že to Leesha v životě neviděla, ale Arlen nehnul ani brvou, jen chladnokrevně a soustředěně uhýbal a kryl se. Tu a tam nějakou ránu vrátil, jen tak, aby předvedl, že je to pro něj hračka. Sebral Kavalovi nůž a plochou stranou čepele ho praštil z boku do hlavy, čímž ho srazil na Kolífa. Když na něj pozorovatel zaútočil znovu, došlo na krátkou potyčku, z níž Kolíf vyšel s vlastní dýkou zabodnutou v zadku, zatímco Arlen se odvinul z dosahu.

Leesha nepředstírala, že rozumí válečnickému myšlení, ale věděla o krasijské společnosti dost na to, aby chápala, že Arlen ty dva záměrně ponižuje. Jít do boje proti mnohem silnějšímu nepříteli a být se ctí zabit, to bylo snem každého válečníka. Ale být poražen a přežít, to byl přímo zlý sen. Hmatatelně cítila hanbu a bezmocný vztek, který z nich vyzařoval, a málem jí jich bylo líto.

Málem.

Ale oni se kdysi pokusili Arlena zavraždit. Teď to slyšela přímo od něj, a i když v jiných věcech o něm pochybovat mohla, tak věděla, že v tomto nelhal.

Tetovaný se zrodil před čtyřmi lety na krasijské poušti, řekl jí loni Arlen, když se ho ptala, kolik mu je.

A co ten muž pod chranami, ptala se ho. Kolik mu bylo, když zemřel?

Byl zabit, odpověděl Arlen, ale už neřekl, kým.

Leesha se dívala, jak Arlen bojuje se dvěma šarúmy, a věděla, že se dívá na dva zabijáky. Dva z těch, kdo ho skopli na stezku, která ho dovedla až k šílenému pochranění vlastního těla. Byl mezi nimi i Ahmann? Pravděpodobně ano, podle toho, co jí před časem říkal Abban.

Jestli znáš syna Jephova, jestli mu můžeš něco vzkázat, řekni mu, ať utíká na konec světa a ještě dál, protože až tak daleko Jardir půjde, aby ho zabil. Na světě může být jen jeden Osvoboditel.

Ať už jí Arlen provedl cokoli, byl to dobrý člověk. Dobrý chlap, jehož se tihle muži pokusili zavraždit a málem se jim to povedlo. V hloubi duše se zastyděla, že touží po tom, aby byli zraněni, a ona mohla šetřit s léky proti bolesti, až jim bude dávat zlámané kosti do dlah.

Šarúmové se zrovna chystali k dalšímu útoku, když vzduch prořízlo pronikavé halekání. Strnuli. „Okamžitě s tím přestaňte!“ nařídila jim Amanva krasijsky.

Kaval s Kolífem zůstali ve střehu, očividně nehodlali přestat. Kaprál uštědřil damě’ting letmý pohled, jedním okem pořád sledoval Arlena. „Svatá dcero, ty o tomto muži málo víš. Je to samozvanec, který se neoprávněně prohlašuje Šar’damou Ka. Čest si žádá jeho smrt.“

Kolíf přikývl. „Kaprál říká pravdu, svatá dcero.“

Arlen se usmál. „Pověz mi, šarúme, věříš-li v Everama, jak tě Everam potrestá za lež?“

Amanva se obrátila a ostražitě si ho změřila. „Takže ty netvrdíš, že jsi Osvoboditel?“

„Osvoboditelem je každý z nás,“ odpověděl Arlen. „Každý, kdo hrdě čelí noci a neschovává se za chranami… nebo pod zemí.“ Významně se na ni podíval.

„To můj národ už dávno nedělá, Par’chine,“ odsekla Amanva.

„Ani můj,“ odtušil Arlen. „Všichni se snažíme osvobodit lidstvo od alagai.“

„Svatá dcero, neposlouchej lži tohoto china,“ ozval se Kaval. „Spravedlnost a bezpečnost tvého otce si žádají, abychom ho neprodleně zabili.“

„Jako byste to dokázali,“ zamručel Arlen. „Ano, mezi námi jde o krevní mstu, ale jste to vy, kdo má zaplatit životem. Mohl bych si svůj dluh dnes vybrat, ale já zabíjím jenom alagai.“

„Proč je ten muž tak nebezpečný?“ zeptala se Amanva Kavala. „Přímo od něj teď slyším, že si nárok na titul mého otce nedělá.“

„Ale haní ho slovy,“ nedal se Kaval. „Svými pohanskými řečmi snižuje pověst tvého otce, zbaběle získává čas a jen číhá na správný okamžik, kdy udeřit.“

Z Amanvina výrazu se nedalo nic vyčíst. „Ale ty jsi zaútočil první, kaprále. Můj otec mluvíval o Par’chinovi často, a nikdy jinak než jako o čestném muži.“

„O svou čest přišel, když tvého otce zradil v Labyrintu,“ odsekl Kaval.

Arlen přistoupil blíž. Z očí mu sršely hněvivé blesky. „Promluvíme si o Labyrintu, Kavale? Mám všem přítomným vyprávět, co se té noci stalo, ať sami posoudí, kdo zahodil svou čest?“

Kaprál neodpověděl, jen si vyměnil pohled s Kolífem. Amanva na něj upřeně hleděla. „Nu, kaprále? Co odpovíš?“

Kaval si odkašlal. „To není záležitost, o které bychom mohli mluvit. Přísahali jsme Šar’damovi Ka, že budeme mlčet. V tomto mi musíš věřit.“

„Musím?“ opáčila Amanva a její hlas šlehl jako bič. „Dal’šarúme, ty si troufáš říkat Nevěstě Everamově, co musí či nesmí?“ Muži ztuhli, ale pořád stáli ve střehu a byli připraveni okamžitě zaútočit.

„Prosím, Par’chine,“ vyzvala ho Amanva. „Osvětli nám tu noc, o níž mluvíš.“

Arlen potřásl hlavou. „Ty to opravdu chceš vědět? Tak se zeptej Osvoboditelových kopiníků. Zeptej se svého otce. A pokud ti to neřeknou, snad bys měla přemýšlet, proč.“

Amanva podezřívavě přimhouřila oči a obrátila se ke Kavalovi. „Přestaňte a poslouchejte mne. V této věci už dále nebudete dělat nic bez mého svolení, a to vám nyní nedávám.“ Když muži pořád váhali, dodala: „Znovu to opakovat nebudu.“

Z jejího tónu bylo zřejmé, že její rozhodnutí má konečnou platnost, a to zlomilo dokonce i válečníky. Poslechli, schovali zbraně a pokorně si šli stoupnout za mladou damu’ting.

„Vypadá to, že tví noví sousedé ti budou zdrojem nekonečné zábavy, slečno Papírova,“ poznamenal Thamos a Leesha se nemohla zbavit dojmu, že jeho posměšný tón je oprávněný.

Arlen se přesunul k Leeshe a tiše jí zašeptal: „Rád vidím, že jsi v pořádku zase zpátky.“

„Nápodobně,“ odtušila Leesha.

„Měli bychom si promluvit,“ pokračoval Arlen. „Dneska po setmění u tebe v chalupě. Jen my čtyři.“

„Čtyři?“ vyletělo z Leeshi, než si stihla rozmyslet, co říká. Tajné schůzky s Arlenem nebyly nic nového, ale vždycky tam byli tři. Ona, Arlen a Rojer.

Byla to nesmyslná otázka, jen si tím potvrdila, co už beztak věděla. „Renna a já jsme zasnoubeni. Kam jdu já, jde i ona.“

Překvapilo ji, jak ji ta slova ťala, přestože je čekala. „Rojer a Amanva jsou také svoji,“ poznamenala. „Přesto bys jeho ženě stejné právo upřel?“

Arlen pokrčil rameny. „Je to tvůj dům, Leesho. Můžeš si tam pozvat, koho chceš, ale jestli chceš slyšet všechno, tak jen my čtyři.“

Leesha ukázala bradou na Rennu. Dívka si toho všimla a její oči vyslaly hromy blesky. „Nežádal jsi mě snad, abych nikomu nemalovala na tělo černořapové chrany?“

Arlen si povzdechl. „Není to poprvé, co jsem se v něčem mýlil, Leesho Papírova. A počítám, že ani naposled.“

„Jak je to daleko do tvého paláce?“ zeptala se Amanva, když kočár rachotil po cestě do Osvoboditelovy Kotliny.

„Paláce?“ opáčil Rojer.

Amanva se se uklonila. „Odpusť, drahý, zapomněla jsem, že na severu žádné paláce nemáte. Do tvého… sídla?“

„No…“ začal Rojer. „Já vlastně ani nic takového nemám. Bydlím u Smittů.“

„To slovo neznám,“ řekla Amanva. „Co je to usmitů?“

„U Smittů,“ opakoval Rojer zřetelně. „Smitt je člověk. Patří mu krčma.“

„Ty bydlíš od Ubývání do Ubývání v nějaké… formance?“ Amanva tomu nemohla uvěřit.

„No a co má být?“ podivil se Rojer. „Postel mi převlékají každý týden a nemusím si vařit.“

„Nepřijatelné,“ prohlásila Amanva.

„Nu, budeš se s tím muset smířit,“ zavrčel Rojer, „protože nic jiného nemám! Když jsem říkal tvému otci, že nemám peníze, tak jsem to myslel doslova. Jako by nestačilo, že jsi vyvolala spor s hrabětem, teď ještě budeš plivat na to, jak bydlím?“

Amanva se uklonila. „Omlouvám se, drahý. Nemínila jsem tě urazit. Chtěla jsem jen říct, že člověk, který má takový dar od Everama, by měl bydlet v domě, který je hoden jeho velikosti.“

Rojer se pousmál. Jak se dá proti tomu něco namítat.

Než dojeli ke krčmě, už se tam sešla většina vesnice, ale Rojer to příliš nevnímal. Chtěl co nejdříve ubytovat své manželky, aby se mohl po soumraku sejít s Tetovaným a zjistit, co se vlastně, do Jádra, děje.

„Budu potřebovat několik samostatných světnic,“ řekl Smittovi.

Sikva ho vzala za ruku a něžně ho stáhla zpět. „Prosím, drahý. Takové vyjednávání je pod tvou úroveň. Kdybys to nechal na mne…“ Předešla ho a začala vyjednávat víceméně stejným způsobem jako Šamava na cestě. Smitt byl v první chvíli vyjevený, pak se rozčílil a posléze se smířil s osudem. Smlouvání měli Krasijci patrně v krvi. Nakonec mu Sikva odpočítala zlaťáky na dlaň, Smitt se obrátil a zavolal si jednoho syna.

„Ten kupec musí nejdříve vyhodit pár stálých hostů a připravit nám světnice,“ řekla Sikva, když se vrátila. „Nabídl nám, abychom zatím počkali ve staré světnici svého manžela.“

„Staré?“ užasl Rojer. „Já tu světnici miloval. Housle tam zní nejlíp z celé téhle zatracené krčmy.“

„Ta není vhodná, drahý,“ prohlásila Sikva a Rojer si povzdechl. V této hádce neměl naději.

Venkovní dveře se otevřely a do krčmy vešla skupina žonglérů, které bylo poznat na první pohled podle pouzder s hudebními nástroji a strakatých kabátků. Šla s nimi i jedna mladá dívka, a když ji Rojer uviděl, probudil se v něm pocit strašné viny. Kendall, jeho učednice, která kvůli jeho hlouposti málem přišla o život.

Hlavou mu bleskla vzpomínka na Gareda, který nese z bojiště potrhanou a zakrvácenou dívku. Potřásl hlavou, aby tu vzpomínku zaplašil.

„Rojere!“ vykřikla Kendall, rozběhla se k němu a skočila mu kolem krku. „Říkali mi, že ses vrátil! Dělali jsme si takové starostaaaauuu!“

Odlétla od něj a Rojer uviděl, že ji Sikva dvěma prsty zkroutila zápěstí a znehybnila ji jako neposlušné batole. „Kdo jsi, že si dovoluješ dotknout se mého manžela?“

Kendall se na ni podívala a i skrz závoj bolesti na ní bylo vidět, jak je překvapená. „Manžela?!“

„Sikvo!“ zařval Rojer. „Okamžitě ji pusť! Toto je Kendall, moje učednice.“

Sikva Kendall ihned pustila, dívka ucukla a mnula si pohmožděné zápěstí. Sikva s Amanvou kolem ní začaly kroužit jako vlčice a hodnotily ji ze všech stran.

„Vy Žírňané dovolujete svým otrokům příliš,“ poznamenala Amanva, „nicméně tahle vypadá vcelku schopně. Kolik takových ještě máš?“

„Nejsem jeho otrokyně,“ odsekla Kendall. „Nikdo mě nevlastní.“

„Říká pravdu,“ potvrdil Rojer. „Ona i ostatní učedníci jsou svobodní lidé a Kendall má z celé té nezvedené chásky největší nadání.“

Zatímco jeho manželky dál kroužily kolem Kendall, docházeli k nim ostatní žongléři. Rojer je všechny znal přinejmenším z doslechu, když už ne osobně. Vedl je Hary Koulík. Kdysi, na začátku své žonglérské dráhy, balancoval při hře na čelo na velkém balónu. Později z balónu slezl, ale přezdívka Koulík mu zůstala už napořád.

Teď už byl starý, nechal vystupování a učil, ale byl pořád uznávaným skladatelem i čelistou. Cechmistr Cholls sice Rojerovi přislíbil mistry, ale jak to tak vypadalo, tak ti uznávaní měli pramalý zájem jít nasazovat svou kůži do Kotliny. Šibal Šestistruna, s odřenou a otlučenou kytarou přes rameno, byl ještě starší než Koulík. Rojer ho kdysi viděl hrát a byl ohromen hbitostí jeho svrasklých prstů, ale to bylo už nejmíň deset let.

Ostatní umělci byli naopak mladší a snad ještě před rokem s nimi Rojer soutěžil o nároží. Tehdy byl Wil Pištec ještě učedníkem. Rojera napadlo, jestli ho kapku neopili, aby s účastí souhlasil.

Hary potřásl Rojerovi rukou. „Jsme šťastní, že ses vrátil, mistře Půlručko. Za tvé nepřítomnosti jsem dle tvé dohody s cechmistrem učil tvé učedníky zvukové pokyny. Byli… neukáznění, ale jistý pokrok jsme udělali.“

Neukáznění. Rojer si odfrkl. I tak by se to dalo říct. Byla to prostě banda nevzdělanců, kterou Koulík rozesadil do kruhu a učil hrát podle sluchu. Nikomu z nich se nedostalo řádného cechovního výcviku, proti němuž Koulík vždycky brojil.

Ale těmto dnům je konec.

„Na to všechno zapomeňte,“ řekl Rojer a vytáhl z mošny notové záznamy, které si připravil, když si rozepisoval Píseň Ubývání. Plácnul s nimi Koulíka do hrudi a Koulík po nich bezděčně chňapl. „Nová píseň, kterou se musí všichni naučit. Řekni učedníkům, ať udělají co nejvíc opisů.“

Koulík se překvapeně podíval na stránky. „Notový záznam…?“

„Vyzkoušený,“ řekl Rojer. „Rozepsaný pro mé trio. Uvidíme, jestli bude použitelný i pro jiné.“

Rojerova světnice byla přesně v tom stavu, v jakém ji opustil, ale po takové době, strávené v Zrcadlovém paláci a pak v nejlepších světnicích v každé krčmě odtud až do Štědroty, ji viděl v novém světle. Byla malá, a přestože tam kromě bedny na harampádí stála už jen postel, aby se měl kam svalit, ve světnici nebylo k hnutí.

Vždycky měj pytle pořád sbalené, říkával mu Arrick.

Rojer šel k bedně a začal v ní kramařit, ale Sikva mu položila ruku na loket. „Prosím, drahý. Nech to na služebnictvu. Zahanbuje nás, když pracuješ.“

„Žádné služebnictvo nemám,“ sdělil jí Rojer.

„Tak já řeknu Smittovým podomkům, ať ti tvé věci přestěhují, až budeme mít připravené nové světnice,“ naléhala Sikva. Nakonec to vzdal a šel si sednout na postel.

Podíval se na Amanvu. „Cos myslela tím: ‚Tak by to také mělo být‘?“

„Eh?“ opáčila.

„Tam v hraběcí síni,“ připomněl jí Rojer. „Když jsem řekl, že žádného patrona nemám a žádného nepotřebuju.“

Amanva se poklonila. „Po naší… neshodě, drahý, jsem vrhla kostky. Řekly mi, že má-li tvoje moc zůstat ryzí, nesmíš mít k nikomu žádné závazky. Omlouvám se, že jsem o tobě pochybovala. Sikva a já jsme ti nyní oddané tělem i duší. Ať nastoupíš v boji s alagai jakoukoli cestu, půjdeme za tebou. To je důvod, proč nás můj otec za tebe provdal a my už ti žádné překážky klást nebudeme. Pokud nám nařídíš, abychom se svlékly jen do pestrého hedvábí a šly zpívat do noci, uděláme to.“

„A když vám nařídím, abyste zpívaly Bitvu o Drvoštěpskou Kotlinu?“ zeptal se Rojer.

„Poslechneme tě, a najdeme si způsob, jak zařídit, abys toho litoval.“ Amanva na něj spiklenecky mrkla. „Jsme tvé manželky, ne otrokyně.“

Rojer na ni chvíli ohromeně zíral, a pak se rozchechtal.

„Věříš Tetovanému?“ zeptala se Amanva. „Víš, co se stalo mezi ním a mým otcem?“

„Ano, věřím, a ne,“ zavrtěl Rojer hlavou, „nevím, co se stalo. Ale dnes večer s ním budu mluvit. Třeba něco zjistím.“

„Řekneš nám, co ti pověděl?“ zeptala se Amanva.

Rojer na ni dlouho hleděl. „Jestli mě požádá, abych si to nechal pro sebe, tak vám nic neřeknu.“ Svraštil čelo, pak pokrčil rameny. „Pokud se ovšem nerozhodnu, že bych si to pro sebe nechat neměl.“ Usmál se na ni. „Já přece nemám závazky k nikomu, že?“

Kapitola 19

Plané řeči

333 p. N. Léto

11 jiter před novoluním

Leesha, zachumlaná do Brunina šálu, seděla v její oblíbené houpací židli, šila a snažila se nevnímat oslepující bolest za okem. Darsy se sice za její nepřítomnosti o chalupu starala, ale zahrada jasně dávala najevo, že Darsy není ta pravá, a co se týče nechávání věcí na svém místě, byla Darsy zcela beznadějná. Bude trvat několik dní, než to tu Leesha uvede do původního stavu a všechno bude, jak má být.

Ale i tak bylo pouhé posezení v houpací židli své učitelky a v jejím šálu mimořádně uklidňující. Tolikrát za uplynulé týdny pochybovala, jestli se vůbec ještě někdy podívá domů. Ještě teď jí to přišlo skoro jako pouhý sen.

A nebylo divu. Byla sice doma, ale v mnoha ohledech už nikdy nebude nic jako dřív. V Kotlině teď vládne jeden z vévodských, který chce zrušit jejich staré zvyklosti, a s tím i většinu Leeshiny moci. Dokáže mu to Leesha zarazit? Měla by?

Na jejím záhumenku, na pozemku, který jí svěřila Bruna, si Krasijci budovali stanové městečko. Pomohou zajistit mír, o němž Leesha snila, nebo to bude morová hlíza v srdci Kotliny, jak vídala ve zlých snech?

Od Arlena čekala, že bude Kotlinu neustále chránit, jenže on Kotlinu opustil, ponechal ji svému osudu, a pak se zničehonic vrátil jako vyměněný. Těžko říct, jestli k lepšímu nebo k horšímu.

A já mám v břiše dítě.

I kdyby to nepotvrdily lučebniny, stejně měla každým dnem větší a větší jistotu, že v ní roste nový život. Dítě Ahmanna Jardira. Muselo být jeho, protože s nikým jiným neležela – ale i to jí přišlo neskutečné. Arlen se bál, že jeho dítě by bylo démonské, a ona mu řekla, že je jí to jedno. Teď do ní zasel dítě sám démon z pouště, a ona si říkala to samé, ale byla to pravda? To dítě bude milovat, bude se z něj radovat, ale kolik životů bude zmařeno, jestli ho Ahmann prohlásí za své a přijde si pro ně? Ona nemůže svůj stav skrývat napořád. Noci, vždyť damy’ting to už možná viděly ve svých proroctvích.

Pohladila si břicho a ucítila, že jí po nose pomalu stéká slza. Prosím, ať je to holčička.

To pomyšlení ji naplnilo studem. Milovala by snad chlapce méně? Jistěže ne. Ale kvůli dceři by Ahmann nikdy nevytáhl s armádou na sever.

A znovu jí na mysli vytanula matčina slova. Najdi si chlapa a rychle ho sveď. Na tohle byla Elona odbornice.

Jenže i když byla matka vilná, často mívala pravdu. Elona viděla svět brýlemi svých vlastních tužeb a rozuměla touhám ostatních způsobem, jakým jim Leesha rozumět neuměla. Ale byly snad Leeshiny úmysly s Garedem – svést ho a přesvědčit všechny, že to dítě je jeho – počestnější než to, že si Elona užívala se synem svého starého milence za zády svého manžela?

Noci, pomyslela si Leesha. Myslím, že mé úmysly byly ještě horší.

A nejhorší bylo, že o tom pořád ještě uvažovala. Jistě, ne s Garedem, ale přicházeli v úvahu i jiní silní kotlinští chlapi, jimž nechyběla odvaha. Dokonce i Yon Šedivec byl čím dál mladší a pohlednější a je patnáct let vdovec. Kolikrát ji štípl do zadku, aby jí dal najevo, že má zájem, jenže tehdy to byly neškodné, beznadějné vrtochy špinavého starce. Ale teď…

Vzpomněla si na jeho bezzubý úsměv a při té představě se otřásla. Ne, Yon ne. Ale jsou tu přece ještě jiní. Kolika lidem může zachránit život, jestli uchová pravý původ dítěte v tajnosti?

I když Ahmann může zrovna tak rychle vytáhnout na sever proto, aby zabil toho, kdo se odvážil dotknout jeho vyvolené. Noci, vždyť Kaval by to klidně udělal za něj. Byla to děsivá představa, ale nedala se jen tak zaplašit. Ahmann možná doopravdy věří, že dělá jen to, co je nutné, aby spasil svět, ale v cestě za svým cílem je bezohledný a je přesvědčený, že Leesha – či alespoň to, co má mezi nohama – je jeho bránou na sever. Zavraždil by kohokoli, kdo by se jí jen pokusil dotknout.

Stejně jako se pokusil zavraždit Arlena. Nechtělo se jí Arlenovi věřit, raději by v tom hledala nějaké výmluvy, podobně jako když si říkala, že jí jen nechtěl na rovinu říct, že ji nechce, jenže oba rádoby Osvoboditelé byli ve skutečnosti nadmíru upřímní. Když to jasně řekl, věřila mu. Na druhou stranu byly Arlenovy tajuplné poznámky týkající se Ahmanna stejně podivné jako Ahmannovo mlžení ohledně Par’china. Je prostě načase ho přimět, aby šel s pravdou ven.

Noci, co si pomyslí, až uvidí, jak se mi vzdouvá břicho?

V dáli uslyšela hudbu ohlašující Rojerův příchod. Byli domluveni, že si spolu popovídají mezi čtyřma očima, ještě než přijde Arlen, ale Leesha si vůbec neuvědomila, že už je tak pozdě. Podívala se na okno a zjistila, že už se skoro zešeřilo. Šití leželo zapomenuté na klíně. Každým dnem se stmívalo dřív a dřív. Už bylo dlouho po slunovratu, světla ubývalo a tma nabírala na síle. Při tom pomyšlení se otřásla.

Ale jak se housle blížily, zaháněly kromě démonů i Leeshiny strachy a starosti. Postavila konvici na oheň a nechala Rojerovi otevřené dveře s vědomím, že na dvoře hlídá Wonda, která všechny nezvané hosty vyhodí.

Brzy poté Rojer vstoupil. Leesha střelila očima po houslích, ale chraněný podbradek chyběl.

„Nechal jsem ho v krčmě,“ ujistil ji Rojer a smyčcem ukázal na Brunin starodávný šál, který měla Leesha přes ramena. „Už ses nemohla dočkat, až se zase zachumláš do toho starého hadru, co?“

Leesha promnula v prstech letitý úplet, již nesčetněkrát vyspravovaný zručnými ženskými prsty. V Kotlině byli starci, kteří říkali, že ho Bruna nosila, když byli ještě kluci, čili před půl stoletím i dříve. Nikdy ho neprala, a tak stále voněl Brunou a odnášel Leeshu zpátky do dob, kdy byl tento dům tím nejbezpečnějším místem na světě. „Ty máš své talismany, Rojere, a já mám zase své.“

Věšáky na pláště u dveří Rojerovi patrně nic neříkaly, šel rovnou dál a přehodil si svůj strakatý plášť neviditelnosti, který chranila sama Leesha, přes opěradlo židle. Svůj pytel zázraků si pověsil na něj, praštil sebou na židli, nohy si hodil na stůl a housle si zasunul pod bradu. „Svatá pravda.“

Cestou pro hrnky na čaj a sušenky mu Leesha strčila do židle a shodila mu nohy ze stolu. „Copak jsi napovídal svým manželkám, aby tě nechaly jít samotného?“

„Bylo to snazší, než si myslíš,“ odpověděl Rojer. „Pohladily mě po hlavě, řekly pár nesmyslů o kostkách a s tím mě vyslaly na cestu.“

„S kostkami není radno si zahrávat,“ utrousila Leesha a přinesla čaj.

„Přesně tak,“ přikývl Rojer. „Něco na nich je.“

Leesha by si nejraději odplivla. „Je to berlička, která má jejich dohadům dodat zdání jistoty, ale kdyby byly kostky opravdu tak mocné, jak se nám damy’ting snaží namluvit, tak už by Krasijci dávno měli všechny ženy na severu pod plachetkou a všechny muže nastoupené v kopinické falanze.“

„Ale dobrá berlička,“ řekl Rojer, usrkl si čaje a nakrabatil obličej. „Vždycky skrblíš s cukrem.“ Vytáhl z kapsy lahvičku a nalil si do hrnku trochu karamelové tekutiny. Leesha se zamračila, ale on se jen usmál, zvedl hrnek na její počest a napil se. „A je to. Nicméně o hořkém čaji a démonských kostkách si můžeme popovídat později. Čas se krátí, tak snad abychom nejdříve probrali tu bláznivou holku.“

Leesha se ani nemusela ptát, koho tím myslí. Na mysli jí vytanul obraz dívky, která zvedá Enkida nad hlavu. V tu chvíli na ni Leesha dobře viděla. Pod všemi těmi černořapovými chranami a vzteklými výrazy se skrývala hezká kulatá tvářička a tělo, které zahanbovalo i Leeshu – samý sval, aniž postrádalo ženské křivky.

Tak tohle chtěl, přemítala. Ženu, která dokáže holýma rukama zardousit démona?

Pokud ano, nebyla to Rennina chyba. Nebylo by spravedlivé vinit ji. „Těžko říct, jestli je bláznivější ona nebo on, Rojere.“

Rojer se rozesmál. „Nechci vypadat jako šťoura, Leesho, ale náš posel Arlen je blázen skrznaskrz. Zachránil mi život a nikdy mu to nezapomenu, ale ten chlap vždycky zahne doleva, když všichni rozumní lidé jdou doprava.“

„Proto je taky tak mocný,“ řekla Leesha. „Ostatně to samé by se dalo říct o tobě.“

Rojer pokrčil rameny. „No jo, rozumného žongléra jsem taky nikdy nepotkal.“ Znovu se napil. „Říká se, že se s ní zasnoubil. Myslíš, že to myslí vážně?“

„Do toho nám dvěma nic není, Rojere,“ zarazila ho Leesha.

„Démonské lejno není,“ ulevil si Rojer. „Tohle se přece týká celého zpropadeného světa – a tebe ze všeho nejvíc.“

„Jakpak to?“ vyjela na něj Leesha. „Byli jsme spolu celých pět minut, před rokem, a od té doby jsme o tom ani nemluvili.“

„Rychlý střelec, co?“ opáčil Rojer. „Žádné dlouhé řeči.“

„Byli jsme… vyrušeni,“ řekla Leesha při vzpomínce na lesního démona, který jim přetrhl objetí. V životě nenáviděla jadrnce tolik jako v té chvíli. „To ještě neznamená, že je mi něco do toho, kam ho od té doby strká.“

„Věděla jsi, že bydlí u Smittů?“ zeptal se Rojer. „Zrovna na konci té zatracené chodby. Budu to muset poslouchat každou noc. Smittova dcera Melly říká, že když se vrátí z lovu démonů, tak se u nich otřásají zdi.“

Leeshe se rozklepal hrnek s čajem a sevřela ho pevněji. Rojer na něj ukázal smyčcem. „Takže mám pravdu? Týká se tě to, co?“

„Už je to jen kousek,“ řekl Arlen. Už byli skoro míli daleko od kotlinské velechrany. K chalupě té kořenářky vedla chraněná cesta, ale Arlen šel raději rovnou přes les. V jednu chvíli Renna postřehla dobře známou skvrnu.

„Koukám, žes to měl od jedné staré skrýše hezky blízko.“

„Leesha potřebovala dohled,“ odpověděl Arlen. „Chytrá holka, jenže právě to ji občas dostane do maléru.“

Renně znovu – pokolikáté už za poslední hodiny – bleskla hlavou vzpomínka na Leeshu Papírovu v hraběcí trůnní síni. Předtím se jí ta žena představovala těžko. Odvážná, chytrá, bohatá, v podstatě uctívaná celou Kotlinou, ale Arlen se jí samozřejmě nikdy nezmínil, že je také krásná jako východ slunce a má ten něžný, bezmocný vzhled, který muži tolik milují. „A tak ses držel nablízku, aby mohl rekovný Tetovaný kdykoli přiběhnout a zachránit ji jako nějaký pohádkový hrdina?“

Arlen se zastavil a povzdechl si. Pak se obrátil a podíval se jí do očí. „Udělejme dohodu, Ren. Ty mi budeš do nejmenších podrobností vyprávět, jak jsi oslňovala Cobieho Rybáře, a já ti řeknu všechno o tom, jak jsem se dvořil Leeshe Papírově.“

Renna cítila, jak se v ní vzmáhá zuřivost, a najednou uviděla, že se k ní valí okolní magie, která se živila jejím vztekem a zároveň ho násobila. V magické auře, která lidi v noci obklopuje, jsou silné pocity vidět, a její vztek byl jako sršící žár, který nemohl Arlenovi uniknout, ale přesto na ni hleděl naprosto nezúčastněně. Nestáhl se, ale ani ji dál neurážel, a Renna mohla vzteky puknout.

Měl pravdu. S Cobiem Rybářem dělala a cítila k němu věci, které neměly s Arlenem nic společného a on to nepotřeboval vědět. Netýkalo se ho to.

Ale čím to, že nedokáže totéž pochopit u něj? Copak nenechal Leeshu v Kotlině samotnou, jen aby byl s Rennou, aby jí dal své slovo a zasnoubil se s ní? Co záleží na tom, co dřív cítil k Leeshe nebo co spolu dělali?

Jenže na tom záleželo. „Cobie Rybář je mrtvý,“ prohlásila, „zatímco Leesha Papírova nás pozvala na čaj.“

Arlen si povzdechl. „A co s tím mám podle tebe dělat, Ren?“

Zhluboka dýchala, pravidelně, jak ji učil Arlen, přijala vztek stejně jako bolest. Když ji ty pocity zaplavily, až se v nich topila, zničehonic z nich vystoupila a nechala je odplynout. Její magie zchladla.

„Slušné to ode mne nebylo,“ uznala nakonec. „Ale není to snadné.“

Arlen se rozesmál. „To je pravda. Ani pro mne ne, Ren. Jenom… prosím tě, nemlať nikoho, kdo tě nepraští první, ano?“

Renna se uchichtla. „Jo, to pro tebe udělat můžu. Ale nic jiného ti neslibuju.“

„To mi stačí,“ odpověděl Arlen. Vyšli na jinou pěšinu. Tahle byla seskládaná z nových, velkých čtverců z litého etonu. Do kamene byly vyškrábány silné chrany, které bránily v přístupu jakémukoli zplozenci Jádra. Sály okolní magii, vycházející průduchy z Jádra, a měkce zářily.

Čím více se blížili ke svému cíli, tím byly chrany složitější. Cesta končila u vchodu na obrovskou zahradu, větší než byla celá Harlova pole, ale nerostly tu žádné plodiny, které by Renna znala. Jen byliny. Kořenářská zahrada.

Přes zahradu vedla vyšlapaná pěšina, která se klikatila mezi záhonky sem a tam. Každý záhonek obkružovaly pomalované chranové kameny; některé rostliny zahřívaly, jiné chladily a ještě jiné sály vzdušnou vlhkost a dodávaly ji kořenům.

„Dokonalé,“ zamručela Renna s vědomím, že to ani zdaleka nevystihuje skutečnost. Byly tam i chranové sítě tak složité, že jim sama nerozuměla. Dokonce i když bedlivě sledovala magický příliv a odliv, tak se mohla jen dohadovat, jaký to má účinek. Ještě nebyla Leeshe Papírově ani řádně představena, a už věděla, že ji nemá ráda. Byla jako čarodějnice z žonglérských báchorek.

Ze zahrady vyšli na rozlehlý dvůr s malým domkem uprostřed. Prosté a skromné místo uprostřed krásy a nádhery. Z nějakého důvodu začala Renna kvůli tomu nenávidět Leeshu Papírovu ještě víc.

I když byla teplá noc, otřásla se, zachumlala se do pláště a znechutilo ji, že to je dar od ní.

Mihla se závratná šmouha a ze stínů vyšla žena odkládající plášť neviditelnosti. Luk s šípem na tětivě držela hrotem šípu k zemi. Chranovým zrakem a v záplavě žhnoucí magie vypadala jinak, ale Renna ji stejně poznala. Wonda Drvoštěpova, další Arlenova učednice, ve své důstojné nové dřevěné zbroji.

Tyčila se nad nimi jako přízrak. Byla vyšší, než by jakákoli žena měla být, a dvakrát tak statná. Usmála se, magie kolem ní se prohřála a vstřícně je zvala dál. „Osvoboditeli,“ poklonila se dívka hluboce.

„Nejednou jsem ti říkal, že nejsem Osvoboditel, Wondo,“ řekl Arlen, ale bez toho znechucení, které se mu obvykle vloudilo do hlasu, když přišlo na tuto záležitost. Očividně měl tuhle dívku rád. „Říkej mi Arlene.“

Wonda zavrtěla hlavou a sklopila oči k zemi. „To asi nezvládnu, pane.“

„Mistře Sedláku?“ navrhl Arlen.

Wonda se rozzářila. „Jo, to by, myslím, šlo.“ Obrátila se k Renně a znovu se uklonila. „Vítej v chalupě, slečno Jirchářova. Je mi ctí se s tebou seznámit. Viděla jsem, jak jsi v trůnním sále porazila Enkida, a jeho jsem viděla v souboji už předtím. Doufám, že jednoho dne budu aspoň zpoloviny tak dobrá jako ty.“

Za to se platí, pomyslela si Renna, ale přikývla a spiklenecky se ohlédla po Arlenovi. „Měla jsem dobrého učitele.“

Wonda se usmála a s nábožnou úctou v očích se podívala na Arlena. „Jo.“ Ohlédla se za sebe na chalupu. „Mistryně Leesha je uvnitř s Rojerem. Kdybyste laskavě chvíli počkali, ohlásím vás.“

„Líbí se mi,“ řekla Renna, když dívka odešla.

Arlen přikývl. „Mít v zádech stovku Wond Drvoštěpových, vtrhl bych do samotného Jádra.“

Hodinu po setmění se objevila ve dveřích Wonda. „Jsou tu, mistryně Leesho.“

„Děkuju, Wondo,“ řekla Leesha. „Buď tak hodná a pošli je dovnitř a pak jdi hlídat na dvůr, ať máme klid.“

Wonda přikývla. „Jo, mistryně.“ Odešla a o chvíli později se objevil Arlen. Vypadal mnohem uvolněněji, než si ho pamatovala. Za ním vstoupila Renna Jirchářova a její oči zkoumaly světnici podezřívavě jako oči šelmy. Zachytila Leeshin pohled a Leesha si teprve v tu chvíli uvědomila, že na ni nezdvořile civí.

V duchu uslyšela Elonu. Řekni něco, holka pitomá.

Vzchopila se a šla k ní. „Vítej v mé chalupě. Renna, že?“ Očima střelila po Arlenovi. „Nebyly jsme si řádně představeny. Já jsem Leesha Papírova.“ Sáhla po jejím plášti a dech jí uvázl v hrdle. Byl to plášť neviditelnosti, který dělala pro Arlena.

On ho dal jí? Vzkypěl v ní vztek, když si vzpomněla, jak se na něm nadřela. Věnovala mu víc práce než svému a Rojerovu plášti dohromady. Tolik chtěla udělat na Arlena dojem, předvést mu sílu svého chranění, ale když mu ho pak přehodila přes ramena, stěží o něj zavadil pohledem, a od té doby ho na sebe nevzal.

Tohle jsi jí dal jako zásnubní dar, pomyslela si hořce. Najednou jí připadalo, že se jí jejich vztah hodně týká.

„Já vím, kdo jsi,“ poznamenala Renna.

Něco v tom, jak se na ni dívala, vyvolalo v Leeshe touhu popadnout Bruninu hůl a vypráskat tu holku ze dveří, ale zachovala vstřícný úsměv. „Čaj?“

„Rádi,“ řekl Arlen, vzal Rennu kolem ramen a nenápadně ženy od sebe oddělil.

Rojer se svalil ze své židle do přemetu a vzal to přes salto rovnou do hluboké poklony. „Rojer Půlručka, k tvým službám.“

Renna se rozesmála a zatleskala mu a najednou vypadala jako nevinná dívka. „Renna Jirchářova,“ řekla, když jí políbil ruku. „Arlen mi o tobě hodně vyprávěl.“

„Nevěř mu ani slovo,“ poradil jí Rojer a spiklenecky na ni mrkl. Renna se na něj usmála a Leeshe se chtělo řvát, ale zachovala milý úsměv.

„Pojď mi pomoct s čajem, Rojere,“ vyzvala žongléra. Poslechl, a když stáli v kuchyni u pultu a břinkali šálky a talířky, zašeptala. „Noci, na čí straně vlastně jsi?“

„Aha, tak teď jsou tu strany?“ opáčil Rojer sladce. „Myslel jsem si, že se nás to netýká.“ Leesha po něm kopla, ale odvinul se, a nerozlil přitom ani kapku čaje, který nesl Renně a Arlenovi do světnice. Leesha jim přenesla jejich hrnky z kuchyňského stolu a zjistila, že Arlen s Rennou se spolu uvelebili na jejím kanapi a Rojer na nejbližší židli. Napadlo ji, jestli se muži náhodou nesnaží držet ji a Rennu co nejdál od sebe.

„Táááák,“ Rojer se okázale protáhl. „No jo. Jak se vede?“

„Pořád v jednom kole,“ odpověděl Arlen. „Kotlina se rozšiřuje každým dnem rychleji. Stahují se sem lidé ze všech Svobodných měst a my přijímáme celé vísky pohromadě. Na velechranách, které jsme rozvrhli přes zimu, se už začalo pracovat, a některé jsou již v chodu.“

Šelmovsky mrkl na Leeshu. „Klape to, Leesho. Velechrany se rozrůstají a jednoho dne ztratí boj s démony úplně na významu. Nebude s čím bojovat, všichni budou lapeni v Jádře. A jestli to tak půjde dál, tak se hrabě Thamos zanedlouho prohlásí vévodou a Rhinebeck na to nebude moct nic říct.“

„Ale ty ano,“ podotkl Rojer.

„Mně do toho nic není,“ prohlásil Arlen. „Dokud se budují velechrany a lidé se připravují na to, co přijde, tak je mi jedno, kdo sedí na trůně.“

„A přijde co?“ zeptala se Leesha.

„Válka,“ odpověděl Arlen. „Démoni proti nám vytáhnou, a to hned teď, aby nás zastavili dřív, než se velechrany rozšíří tak, že už s tím nic nenadělají.“

„Do háje.“ Rojer letmo zavadil pohledem o Leeshu a podíval se zpátky na Arlena. „Už je mi špatně z toho, jak vy dva pořád říkáte, že vám do ničeho nic není a že se vás nic netýká, i když v tom vězíte až po uši. Ti lidé ze Svobodných měst se sem stahují, budují velechrany a vyzbrojují se kvůli tobě, Arlene Sedláku, ty zatracený Tetovaný, ne kvůli hraběti Thamosovi.“

Arlen pokrčil rameny. „Možná. A možná je už prostě nebaví se schovávat a chtějí bojovat o svobodu. Já jsem jen prapor, k němuž se stahují, to jo, ale to mi ještě nedává nárok na trůn, i kdybych ho chtěl, jakože ho nechci. Proč bych se měl stavět proti Thamosovi? Je kapku posedlý sám sebou, to ano, ale dělá to, co má dobrý vládce dělat – buduje cesty a vesnice, pomáhá lidem chranit si domov a osévat pole, jmenuje soudce i dráby, aby udržovali klid a pořádek, odklízí odpadky, půjčuje peníze a všeobecně dělá, co může, aby se všichni dosytosti najedli a pracovali k všeobecnému blahu. Jeho berně jsou vysoké, ale spravedlivé, je otevřený novým obyvatelům, pokud přísahají věrnost Angiers, a nemá tolik pochopů, aby mohl doopravdy někoho šikanovat.“

„Slyšel jsem, že má tisíc Dřevních vojáků,“ poznamenal Rojer.

Arlen zavrtěl hlavou. „Tisíc, kterým může nasadit dřevěnou helmici a nechat je pochodovat s kopím, to jo, ale opravdových Dřevních vojáků nemá ani dvě stovky. Zbytek sice šípem občas něco trefí, ale jinak to jsou převážně chraničáři, stavitelé a zedníci.“

„A teď má, díky tobě, ještě Gareda a drvoštěpy,“ podotkla Leesha.

Arlen znovu pokrčil rameny. „Hrabě je ve dne využije líp než já. Já jsem je na oplátku dostal společně s Dřevními vojáky na noc. Ostatně i Thamos osobně vychází v noci ven a přispívá svým kopím tam, kde mu řeknu.“

„Prozatím,“ poznamenala Leesha.

„Thamos dobře ví, že mu klidně rozkopu bránu do tvrze, kdykoli se mi zlíbí,“ odpověděl Arlen. „Dokud jsem tu, bude spolupracovat.“

„A až tu nebudeš?“

Arlen se usmál. „Budeš ho muset držet v šachu sama a hlavně nepředvádět, jak se umíš zničehonic vypařit, jako jsi nám to předvedla v Angiers.“

Leesha mlčky pěnila nad jeho jízlivostí. V Angiers se ‚vypařila‘ jen proto, aby se mohla sejít s vévodkyní Araine, která držela skutečné otěže moci ve vévodství. Její synové byli jenom loutky a Arlenovo slyšení u vévody a jeho bratrů byla jen šalba a klam. Jenže jim to nemohla říct, protože pak by prozradila Araine.

Takže mu těžko můžu vymluvit, že jsem husa. To ji rozvzteklilo ještě víc. „Jaké jsou zprávy od vévody Euchora?“ začala z jiného soudku.

„Rhinebeck nikdy nedá Euchorovi to, co od něj Euchor za spojenectví požaduje,“ odpověděl Arlen. „Ledaže by se mu Krasijci utábořili přímo pod hradbami, ale ani pak asi ne. Prostě žádné spojenectví nebude.“

Tíha toho sdělení dolehla na světnici jako kámen. Znamenalo to, že Angiers bude muset čelit Ahmannovi samo. A to zase znamenalo, že ani Laktonu se nedostane pomoci, až tam Krasijci potáhnou. Kolik mají Laktoňané času? Rok? Nanejvýš tři.

„Co chce?“ zeptal se Rojer.

„Rhinebeck pořád ještě nemá syna,“ odpověděl Arlen. „Euchor chce, aby se rozvedl s vévodkyní Melny a oženil se s jednou z jeho dcer, přičemž všechny už syna mají.“

„Hypatia, Aelia a Lorain,“ vzpomněl si Rojer. „Proslulé po všech Svobodných městech tím, že jsou k nerozeznání od kamenných démonů. To by zrovna tak mohl po Rhinebeckovi chtít, aby si spustil kalhoty a lehl si na sud.“

Arlen přikývl. „Euchor předpokládá, že kdyby Krasijci dobyli Angiers, tak jim železný trůn zahradí cestu u Říčního Mostu.“

„Euchor je hlupák,“ usoudila Leesha.

„Větší než si myslíš,“ odtušil Arlen. „Euchor zná tajemství ohně, Leesho, i způsoby, jak ho změnit v hrůzu, o jaké se ti ani nesní.“ Vytáhl starobylou, v kůži vázanou knihu a podal ji Leeshe. Na deskách stálo: Bronie starego swiata.

„Pořádně se na to vyspi,“ poradil jí. „Bude trvat týden, než pak začneš zase znovu spát.“

Leesha si knihu vzala a přitom se zadívala Arlenovi do očí. Bylo v nich tolik klidu a míru. Takhle vypadá muž, který se přestal starat o zítřek a soustředí se plně na dnešní den. „Tolik ses změnil. Máš prosté šaty, vrátil ses ke svému původnímu jménu…“ i oči máš jako kdysi, řekla by nejraději, ale moudře držela jazyk za zuby.

„Vrátil jsem se zpátky ke svým kořenům,“ řekl Arlen a ukázal bradou na Rennu. „A už na ně nikdy nezapomenu.“

„Jinak ti zase nafackuju, co?“ řekla Renna a položila mu ruku na koleno.

Arlen položil svou ruku na její a něžně ji stiskl. Taková drobnost a o čem všem to nevypoví. Arlen se podíval zase na Leeshu a Leesha potlačila zachvění. „Teď vím, co jsem, Leesh. Kdo jsem. Už nemám žádné pochybnosti a nejasnosti.“

„Jak to?“ zeptala se Leesha.

Arlen zvážněl. „Za posledního novoluní se mě jeden démon pokusil zabít.“

Rojer se uchechtl. „Jakpak se to liší od jiných nocí?“

„To nebyl jen tak nějaký rab, Rojere,“ utřel ho Arlen stroze, a jako by najednou promluvil Tetovaný. Úsměv Rojera přešel.

„Chytrý démon,“ řekla Leesha. „Darsy mi to vyprávěla. Dostal se ti do hlavy.“

Arlen si poklepal na spánek. „A já jsem se dostal do jeho. Ne nadlouho, ale stačilo to, abych poznal, proti čemu stojíme, a abych viděl magii jejich očima. A co jsem viděl jednou, už nemohu nevidět.“

Zvedl ruku a nakreslil do vzduchu maličké chrany. Lampy ve světnici jedna po druhé zablikaly a zhasly. Leesha sáhla do zástěry pro svůj chraněný skřipec, ale než si ho stihla nasadit, Arlen nad ně načrtl světelnou chranu, ta se rozhořela a ve světnici bylo najednou více světla, než když se do oken naplno opřelo ranní slunce.

„Stvořiteli,“ zašeptal Rojer.

„To byla jen drobnost.“ Arlen vstal a vytáhl z opasku nůž. „Ale teď je téměř nemožné mě zranit, a i kdyby…“ řízl se do ruky, až vytryskla krev.

„Arlene!“ vykřikla Leesha, vyskočila a běžela mu ránu prohlédnout. Byla hluboká až na kost – Leesha ještě stačila zahlédnout bílou skvrnu, a pak už se krev valila proudem a rozlévala se po podlaze. I když to zašije, nikdy se to nemusí zahojit do původního stavu. Letmo zavadila pohledem o Rennu, ale dívku to zjevně nijak netrápilo.

„… můžu to vmžiku zahojit,“ dopověděl Arlen. Ruka se proměnila v pouhý dým, který prošel Leeshe mezi prsty, a pak se znovu zhmotnila, naprosto celá a bez poskvrnky, až na složité tetování, které se vinulo po kůži. Dokonce i krev na podlaze zmizela.

Leesha si nasadila svůj chraněný skřipec, aby to prozkoumala podrobněji. Chranové vidění jí ukázalo, že Arlen září jasněji než kdy dřív, a – i když to nebylo nijak překvapivé – že jasně září i Renna.

„Dokážu zahojit zranění i jiným,“ pokračoval Arlen, „a zabíjet démony, aniž se jich dotknu. Každý den objevuju nové možnosti. A ty patrně nemají meze.“

„Darsy mi vyprávěla, jak jsi vyprázdnil špitál,“ vzpomněla si Leesha, „ale i když záříš hodně jasně, tak na tento druh léčení to pořád nestačí. Kde bereš tu magii? Hora? Ichor?“

Arlen potřásl hlavou. „To jsou jen berličky. Tys tehdy měla pravdu, když jsi říkala, že mě velechrany oslabují, Leesho. Přitahují si mou magii a vysávají ji ze mne, aby si posílily své vlastní pole.“ Usmál se. „Ale já teď dokážu ten tah obrátit.“

Zhluboka nabral dech a Leesha se zajíkla. Magie, která se dosud volně vinula po podlaze, se najednou hrnula k němu. Chrany, namalované i vyřezané po celé chalupě, které předtím magicky žhnuly, potemněly, zatímco Arlen se rozzářil tak jasně, až ji to oslňovalo.

„A tohle všechno ses naučil od toho mozkového démona?“ zeptala se Leesha.

Arlen přikývl. „Ale nepodceňujte je jen proto, že já jsem měl štěstí a jednoho jsem zabil. Já jen paběrkuju na povrchu moci, která je pro ně přirozená jako dýchání. Přijdou další takoví, a ti už na mě budou připraveni.“

„Připomínal člověka, ale byl menší?“ vyzvídala Leesha. „Měl baňatou hlavu a zakrnělé rohy?“

Arlen podezřívavě přimhouřil oči. „Nikdy jsem o tom nikomu nevyprávěl.“ Podíval se na Rennu.

„Na mě se nedívej, Arlene Sedláku,“ zavrčela. „Já se o tom ani slovem nezmínila.“

„Jeden takový nás napadl v Everamově Štědrotě,“ vysvětlila mu Leesha.

Arlen se podíval na Rojera. „Ne nás,“ upřesnil žonglér. „Já byl ve vaně. Všechno jsem zmeškal.“

Arlen byl zmatený. „Co se tedy stalo?“

Při té vzpomínce musela Leesha potlačit vlnu nevolnosti. „Přišel za Ubývání, stejně jako ten váš. On mě… posedl.“

Renna se na ni podívala a poprvé se v jejích očích mihla stopa porozumění. „Nutil tě k něčemu?“

Leesha přikývla. „Přišel zabít Ahmanna, či přesněji přišel zničit jeho pověst. A mě a jeho manželku Ineveru využíval proti němu, jako bychom byly jen loutky.“

„Jak jste tu kletbu zlomily?“ zeptal se Arlen.

„Když se nás Ahmann dotkl a chrany na jeho koruně vzplanuly,“ líčila Leesha, „tak nad námi ten démon rázem ztratil moc. A Ahmann ho zabil. Ale kdyby ten démon nemusel dávat pozor ještě na nás, klidně mohl on zabít Ahmanna.“

Arlen přikývl a podíval se na Rennu. „Muž je ničím bez dobré ženy po svém boku.“ Renna se na něj usmála a Leesha musela spolknout hořkou žluč, která se jí drala do krku.

„Byl sám?“ zeptala se Renna.

Leesha zavrtěla hlavou a viděla Renně na očích, že přesně ví, co bude následovat. „Měl s sebou… ochránce. Démona, který se proměňoval.“

„Měnlivý démon,“ poznamenal Arlen. „Dokážou se proměnit do čehokoli, co vidí nebo co si umí představit. Za běžných okolností si toho moc představit neumějí, ale když je ovládá mozkový démon…“

„Ahmann říkal, že to byl jeden z nižších princů Alagai Ka,“ vzpomněla si Leesha. „A že s příštím Ubýváním přijdou další.“

Arlen přikývl. „Ahmann je sice spratek a zjádrasyn a je třeba mu ukázat, zač je toho loket, ale v tomto se nemýlil. Novoluní je za půldruhého týdne. Dělám, co můžu, abych na to Kotlinu připravil, ale bude to tak zlé, že vedle toho bude bitva o Drvoštěpskou Kotlinu vypadat jako dětská hra.“

Leesha přikývla. „A v Everamově Štědrotě to bude stejné. Mozkoví démoni se Ahmanna bojí stejně jako tebe. Kdybys ho zabil, bylo by to pro ně hotové požehnání.“ Byla to pichlavá slova, která mu měla připomenout, že jí kdysi v jeskyni, kde se ukryli cestou z Angiers, řekl, že jako dítě přísahal, že bude bojovat proti jadrncům všemi prostředky.

Čekala, že to s ním otřese, že se bude vztekat nebo bude smutný, ale Arlen se na ni jen útrpně podíval. „Nemůžeš mě věčně popotahovat za sliby, které jsem dal jako kluk, Leesho. Já jsem dal za svůj život mnoho slibů a jen já sám rozhodnu, kdy, jak a které budu dodržovat.“

„Jakých slibů?“ zeptala se podezřívavě Renna.

„O tom si promluvíme později,“ odtušil nevrle Arlen. Rennu to zjevně nepotěšilo, ale dál na něj netlačila.

„Abban i Ahmann mluvili o Par’chinovi jako o svém příteli,“ poznamenala Leesha.

Arlen se rozchechtal, a jestli ho překvapilo, že Leesha ví, jak ho Krasijci nazývají, nedal to na sobě znát. „Abban žádné přátele nemá, Leesho! Jen výnosné známosti, mezi něž jsem zcela jistě patřil. A Ahmann Jardir má dvě tváře, jednu laskavou a spravedlivou, a pak tu druhou – tu pravou – kterou ukazuje jen zřídka. A ta ti řekne, že Ahmann udělá cokoli, jen aby získal moc.“

„Co se stalo v Labyrintu?“ zaútočila Leesha přímo. „Co ti provedli? Dost vytáček! Jestli nechceš, abychom Ahmannovi věřili, tak nám musíš říct proč!“

Teprve teď Arlena opustil klid. Rojer k němu natáhl láhev, Arlen letmo načrtl do vzduchu chranu a láhev mu vlétla do ruky jako magnet k železu. Odšpuntoval ji, dlouze se napil a zůstal shrbeně sedět. Lokty se opíral o stehna a oči klopil k zemi.

„Ahmann Jardir byl můj adžín’pal,“ začal. „To slovo jste už nepochybně slyšeli, ale pochybuju, že někdo z vás dokáže pochopit, co to znamená. Vzal mě do mé první opravdové bitvy s démony, stál mi po boku, krvácel se mnou…“

„To samé jsi udělal ty pro Kotliňany,“ namítl Rojer.

„I pro mne,“ přidala se Renna.

Arlen přikývl. „Jo, ale to bylo něco jiného. Krasijci nechtěli, abych bojoval. Domnívali se, že toho nejsem hoden. Když mě pak chtěli pověsit, Jardir se mě zastal. Přijal mne ve svém paláci, učil mne thesky. Byl mi bratrem, naučil mě věci o světě i o mně, které bych se sám musel učit celý život.“

„Takže jste byli opravdoví přátelé,“ řekla Leesha, ale ta slova nezaplašila blížící se hrůzu, kterou větřila z Arlenova tónu.

„Co se mne týče, tak ano,“ souhlasil Arlen. „Ale když se ohlížím zpátky, myslím, že asi vždycky počítal s tím, že mi jednou vrazí kopí do zad, až mu přestanu být užitečný, a že měl celou dobu v úmyslu vytáhnout na sever a ze mě jen tahal rozumy.“

Ztěžka vydechl. „Ale možná že ne. Možná že to všechno přišlo až potom.“

Ve světnici bylo ticho, všichni se nakláněli k Arlenovi, aby ho líp slyšeli, dokonce i Renna.

Zřejmě jí přece jen neříká úplně všechno, pomyslela si Leesha.

„Já jsem se v tu dobu nevěnoval jen boji s démony po boku Krasijců,“ pokračoval Arlen. „Pořád jsem jezdil jako pravidelný posel a roky jsem strávil hledáním trosek. Vyhodil jsem víc zlata, než většina lidí kdy uvidí, za staré mapy, které obvykle k ničemu nevedly, a byl jsem na pokraji smrti víckrát, než bych dokázal spočítat. Ale pak, před pár lety, mi Abban slíbil mapu do Anocha Slunce.“

„Místa posledního odpočinku Kadžiho,“ vzpomněla si Leesha.

Arlen přikývl. „Málem jsem za to zaplatil životem, ale nakonec jsem se k té mapě dostal. Obkreslili ji damům přímo pod nosem. Celé týdny jsem pak putoval po poušti a hledal to město. Krasijci říkali, že ho pohltil písek, ale já byl tvrdohlavý jako mezek.“

„To sedí,“ usoudila Leesha.

Arlenovi se zaleskly oči. „Ale já jsem ho našel, Leesho! Anoch Slunce, to zatracené zmizelé Kadžiho město, a já jsem ho našel! Bylo napůl zaváté pískem, ale i tak to bylo to nejkrásnější město, jaké jsem kdy spatřil, s paláci daleko většími než obydlí našich vévodů, a písek to všechno dokonale ochránil. V tom největším jsem našel schodiště do katakomb a prohledal jsem je.“

Rojer se k němu dychtivě naklonil ještě blíž. „Cos našel?“

„Kadžiho,“ odpověděl Arlen. „Nebo někoho z jeho potomků. Byl nabalzamovaný a zavinutý do látky a v rukou stále svíral své kopí.“

„Kadžiho kopí,“ vydechla Leesha a v útrobách ji zamrazilo. Ahmannovo kopí.

Arlen přikývl. „Přinesl jsem ho do Krasie, abych se o něj podělil. Všichni mě měli za lháře, dokud se kopí poprvé neprobralo k životu, nerozzářilo se a nezabilo v Labyrintu démona. O hodinu později jsem vedl šarúmy do útoku a všichni mi provolávali slávu. O dvě hodiny později mi Jardir se svými lidmi nastražil past, aby mi to kopí sebrali, a Kaval a Kolíf byli mezi nimi. Zmlátili mě, vzali mi to kopí a hodili mě do jámy s živým písečným démonem.“

„Stvořiteli,“ vydechla Renna. Třeštila oči, rty jí cukaly vzteky, ruka pevně svírala kostěný jílec obrovského tesáku, který trčel z pochvy u pasu.

„Jak jsi unikl?“ zeptal se Rojer.

„Zabil jsem toho démona a vylezl jsem z jámy,“ odpověděl Arlen. „A tak mě Jardir praštil do hlavy a pak mě vyhodili na poušť a nechali v dunách smrti napospas.“

Renna vztekle zachrčela. „Já ty zjádrasyny vykuchám…“

Arlen ji vzal za ruku a Renna se uklidnila. „Kaval a Kolíf jen poslouchali rozkazy. Není to jejich chyba. To jsou jen pochopové. Jejich mozkem je Jardir.“

„To, že jsi vyloupil svaté město a Kadžiho hrobku, mu určitě muselo připadat jako strašlivé znesvěcení,“ poznamenala Leesha.

Arlen pokrčil rameny. „A to jsem měl nechat tu ztracenou magii spát pod pískem dál?“

„Jistěže ne, ale musíš chápat i jejich úhel pohledu,“ namítla Leesha.

Arlen se na ni nevěřícně zadíval. „Já to chápu tak, že mi Jardir ukradl tu nejvýznamnější zbraň na světě, a místo aby se o ni podělil, tak ji používá k vraždění a zotročování lidí po celé These. Co ovšem nechápu, je, proč toho syna velbloudích chcanek pořád hájíš…“

Vytřeštil oči. „Ty jsi s ním spala.“

„Do toho ti ale už vůbec nic není!“ Leesha nechtěla řvát, ale vztek se v ní sbíral celou noc, spolu s neustálou nevolností a palčivými bolestmi v hlavě, které by dokázaly ocejchovat krávu. Věděla, že tím vzteklým výbuchem mu jen dává za pravdu, a to ji rozvzteklilo ještě víc. „A ty bys taky měla něco říct!“ osopila se na Rennu.

Renna neřekla nic, jen vstala z kanape a rázně obešla stůl k Leeshe. Jejich oči se střetly a Leesha najednou věděla, jak se asi cítil Rojer, když po něm šel Kaval. Šátrala v zástěře po něčem, čím by se mohla bránit, ale Renna ji chytila za zápěstí a strhla jí ruku od zástěry.

„Jestli mi chceš něco říct, jsem tu,“ zavrčela.

„Auuuu!“ zaštkala Leesha, když jí dívka zápěstím zakroutila.

Ale to už u nich byl Arlen a chytil Rennu za ruku. „Tak dost, Ren!“ Táhl ji pryč, ale v první chvíli se bránila. Arlen, silný jako skalní démon, a ona mu dokáže vzdorovat? Arlen vypadal stejně překvapeně jako Leesha a ji na okamžik napadlo, že ji Renna asi přece jen zabije. Ta mladá divoška se k ní naklonila, až se jejich nosy málem dotkly, a Leesha ucukla a dostala strach, že se snad pomočí a ztratí poslední zbytky důstojnosti.

Ale Renna jen promluvila, tiše a důrazně. „Zasnoubil se se mnou, Leesho Papírova. Zasnoubil se snad s tebou?“

Leeshe spadla čelist. Bylo to skoro to samé, co řekl Gared Drvoštěp poslu Marrickovi těsně před tím, než se kvůli Leeshe porvali. „N-ne,“ vykoktala nakonec.

„Tak se starej o sebe a nepleť se do našich věcí.“ Renna Leeshu pustila a ustoupila. Arlen ji pustil, Renna se obrátila na patě a vyrazila z chalupy jako smršť.

Leesha si třela bolavé zápěstí a vrhla na Arlena zničující pohled. „Roztomilou ženu sis našel.“

Arlen ji zlostně zpražil pohledem a Leesha okamžitě svých slov zalitovala. Natáhla se k němu, ale ruka prošla skrz dým. Arlen se rozplynul a zmizel.

Chvíli s Rojerem jen vyjeveně zírali na místo, kde ještě před chvíli stál. Nakonec Rojer potřásl hlavou, obrátil se k Leeshe a vesele se usmál. „Mohlo to dopadnout hůř.“

Leesha se na něj nevraživě podívala. „Neměl by ses vrátit ke svým manželkám?“

Rojer zavrtěl hlavou, přešel k ní a objal ji. „To může ještě chvilku počkat.“

Leesha se odtahovala, ale držel ji pevně, a po chvíli se poddala. Pořád ji objímal, až ho nakonec vzala kolem krku.

A pak se rozplakala.

Renna si to prorázovala kolem té drvoštěpské holky, ani o ni pohledem nezavadila, a když vstoupila do zahradního labyrintu, ještě přidala do kroku. Chtěla být od chalupy té čarodějnice co nejdál. Dala se do klusu a pak se rozběhla. Ale ať pádila seberychleji, bolest a vztek zůstávaly s ní a jí přišlo nemožné je přijmout.

Vytáhla tesák. Půjde na lov, zabije nějakého jadrnce a nají se masa prosyceného magií. To jí uleví, příval magie odplaví bolest a ona nebude cítit nic než blaženost.

Vzpomněla si, jaké to bylo, když ji Arlen chytil za ruku. Táhl ji silně, ale ona mu dokázala vzdorovat. Kdyby sebral všechnu sílu, stejně by jí ruku od Leeshi odtáhl, ale i tak se to dalo srovnávat s tím, jak pevně ona držela Leeshu. Brzy bude stejně silná jako on.

Na pěšině před ní se zvedla mlha. V první chvíli se Renna napjala, myslela si, že je to jadrnec, že má co ulovit. Ale slunce zapadlo už dávno a ona ještě nikdy neviděla povstávat démona jindy než při západu. Byl to Arlen.

Jeden z jeho nových triků. Nelhal, když říkal, že jich má každým dnem víc a víc, a taky si v nich čím dál víc liboval, přinejmenším před Rennou. Tomuhle říkal ‚smýkání‘ – sjel těsně pod povrch a na magických proudech se rychle smýkal z místa na místo.

Renna se o to pokusila, ale odhmotňování se jí zatím vymykalo. Těžko říct, jestli to bylo tím, že ještě nepožila dostatek jadrnského masa, nebo tím, že zatím neměla dost času projít proměnou. Může to trvat měsíce. Nebo roky.

Ale já to dokážu, slíbila si. Tak jistě, jako že slunce vychází.

Arlen se zhmotnil a Renna vběhla rovnou do něj. Chytil ji. „Co to, do Jádra, mělo znamenat? Slíbila jsi, že se budeš ovládat.“

Renna pohodila hlavou. „Slíbila jsem, že nikoho nepraštím. A nepraštila jsem.“

Arlen si povzdechl. „To je sice pravda, pokud to bereš doslova, ale ty jsi dospělá žena, Ren. Nemůžeš lidi jen tak šikanovat.“

„Ta čarodějnice trochu šikany potřebovala a taky potřebovala připomenout, že nejsi její,“ zpražila Arlena pohledem, „a ona není tvoje, i když jste spolu spali a nikdy jsi neuznal za vhodné se mi o tom zmínit.“

Zase se dala do pohybu. Prodírala se lesem a rázovala si to tak, že sebou Arlen musel hodit, aby s ní udržel krok. „Nikdy jsem se tě neptal, koho jsi měla na seníku, Ren. Dohodli jsme se, že necháme minulost minulostí.“

Renna se po něm ohnala. „Já ti nic nevyčítám. Já vím, že nosím samé trápení, zatímco Slečna Dokonalost má všechno, co si může muž přát. Peníze, magii, všemi milovaná. A ach, hleďme, hleďme! I ona pomohla zabít mozkového démona! Být tebou, taky mě nechám plavat.“

Arlen ji popadl a drsně si ji otočil tváří k sobě. „Já tě neodháním, Ren. Ani teď, ani nikdy jindy. Jo, Leesha má své světlé stránky, ale i stinné, a ať udělá, co udělá, stejně na ni budeš koukat svrchu.“ Rozesmál se. „Takhle vyděšenou jsem ji ještě neviděl. Myslel jsem, že se snad pomočí.“

Renna se jízlivě uchichtla. „V to jsem doufala.“

„Slyšela jsi to přímo od ní,“ řekl Arlen. „Nebyl jsem s ní zasnoubený, Renno Jirchářova. Jsem zasnoubený s tebou.“

Renna se na něj podívala, chtěla mu věřit, ale všechno to vypadalo na démonské lejno. Tyhle tanečky už znala. Arlen ji bude vynášet do nebe, říkat jí, že je středem jeho světa a jak by nikdy nechtěl jinou. Pak bude pokračovat o tom, jak je Renna jeho slunce východem i západem.

Věděla, že když ho bude poslouchat dost dlouho, tak ji přesvědčí – anebo jí z toho bude tak špatně, že mu to prostě odsouhlasí, jen aby ten příval lichotek už skončil.

Jenomže nakonec jsou to všechno stejně jenom plané řeči.

„Renna Sedlákova,“ prohlásila.

„Cože,“ opáčil Arlen.

„Ne Jirchářova,“ prohlásila Renna. „Jestli to myslíš vážně, tak seženeš pastýře a dodržíš svůj slib. Dneska v noci. Jinak to jsou všechno jenom plané řeči.“

Kapitola 20

Jeden svědek

333 p. N. Léto

11 jiter před novoluním

Arlen na Rennu dlouho jen mlčky hleděl. Cítila se pod tím upřeným pohledem jako nahá, jako když jí do hlavy vklouzl ten jadrnský princ. Nikoli poprvé přemítala, jestli se to Arlen taky nenaučil. V jeho očích viděla, že ji hodnotí.

„Myslíš, že jsi na to připravená, Ren?“ zeptal se tiše.

Renna se narovnala, obrnila se a upřeně se mu podívala do očí. „Jo. Jsem na to připravená už dlouho.“

„Muž a žena nemají mít tajnosti,“ pokračoval Arlen.

„To vím,“ odvětila Renna.

Arlen si přejel rukou přes obličej, palcem a ukazováčkem si promnul spánky. „Myslíš si, že jsem hloupý, Ren? Myslíš si, že nevím, že pojídáš démonské maso? Cítím ho z tvého dechu, vidím ho v tvé krvi, vnímám ho v tvé magii. Zrovna tu noc, kdy jsem tě prosil, ať ho nejíš, jsi to udělala. A od té doby při každé příležitosti.“

Renna zaťala zuby, snažila se uhasit plamen vzteku a zklamání. Tak on si dovoluje ji soudit? Přestože to udělala proto, aby mu zachránila život? Magie se do ní hrnula jako divá, dávala jí sílu a násobila vztek desetkrát. Měla co dělat, aby nevybuchla. „Už jsem ti říkala, Arlene Sedláku, že ty mi nic nařizovat nebudeš.“

Arlen nepochybně viděl, jak vstřebává magii, viděl, jak na její tváři sílí vztek, ale to mu zřejmě starosti nedělalo. Přikývl. „Říkala. A já jsem to nedělal. Jen jsem ti řekl, co si o tom myslím. Nechtěla jsi mě poslechnout, tvoje věc. Chápu, žes to přede mnou tajila. Ani já bych se nemohl postavit na slunce a tvrdit, že nikdy nic netajím. Lidé mají právo na své soukromí.“

„Tak v čem je problém?“ vyjela na něj Renna.

Arlen si povzdechl. „Jak už jsem řekl. Jak si můžu vzít někoho, kdo si o mně myslí, že jsem hloupý?“

Po těch slovech vztek uprchl stejně rychle, jako přišel, a Renna se hluboce zastyděla. Mohla se hanbou propadnout, do očí se jí draly slzy, Arlen se rozmazal, nohy zeslábly a Renna se svezla na kolena.

Arlen ji zachytil a Renna se o něj opřela a zmáčela mu bílou košili slzami. Pevně ji objímal, prsty hladily ježaté zbytky jejích vlasů.

„No tak, Ren. Však nemusí být hned tak zle.“ Pohladil ji po tváři a zvedl jí hlavu, aby si viděli do očí. „Stvořitel ví, že ani já nejsem dokonalý.“

„Jen jsem s tebou chtěla držet krok,“ vzlykla Renna. „Vím, že tě čeká těžká cesta, a já jsem se zapřísáhla, že půjdu s tebou. Jenže jak můžu, když ty si klidně vklouzneš do Jádra, mě necháš tady a já se tu můžu ukřičet.“

Arlen se trochu odtáhl, aby se na ni mohl usmát. „Nebýt tvého křiku, tak by mě to vcuclo dolů navěky, Ren. Nesnižuj svou cenu.“

„Jenže křičet nestačí,“ namítla Renna. „Ty tam dříve či později půjdeš zas. Vidím, jak někdy smutně koukáš do prázdna a myslíš na stezku do Jádra. Nemůžu ti to zakázat, ale ani tě nenechám jít samotného.“

Arlen na ni upřeně hleděl s nečitelným výrazem, ale oči se naplnily slzami. „Ty bys to pro mě udělala, Ren? Ty bys šla do samotného Jádra?“

Renna přikývla. „Půjdu kamkoli, Arlene Sedláku, jen když budu s tebou.“

Vzlykl a najednou objímala ona jeho. „To po tobě nemůžu chtít, Ren. To nemůžu chtít po nikom. Pomysli, že z toho místa není návratu.“

Vzala jeho tvář do dlaní a přinutila ho, aby se na ni podíval. „Nechtěl jsi to po mně. Jenže mi ani nedokážeš říct, co si pak mám bez tebe počít.“

Políbila ho a Arlen na okamžik strnul. Užuž to vypadalo, že se odtáhne, ale pak se naklonil blíž, oplatil jí polibek, drtivě ji k sobě přitiskl.

„Miluju tě, Arlene Sedláku,“ řekla.

„Miluju tě, Renno Sedlákova,“ řekl.

Když se vrátili do vsi, panoval na Jadrnském hřbitově činorodý ruch. Kolem ozvučného přístřešku se motalo přes tucet žonglérů, kteří si ladili nástroje, a krasijský kaprál udílel povely skupině nových odvedenců – neotesancům, jak jim říkali drvoštěpové. Vojvoda Gared, jednoznačně ten největší muž, jakého kdy Renna viděla, si vykračoval po rynku s Řezníky v patách a pokřikoval rozkazy. Už nastoupila i drvoštěpská hlídka a jen čekala, až jim pastýř Hayes udělí požehnání, než se vydá do noci.

Arlen se vydal k nim. Pastýř ho zahlédl a v tu ránu se zakoktal. Sice se rychle vzpamatoval, sebral důstojnost a pokračoval v modlitbě, ale to už se začaly všechny hlavy obracet k nim a zvedl se šum jako vždy, když se Arlen někde objevil.

Gared mu vykročil v ústrety, ale Arlen na něj mávl, ať stojí, a tiše čekal, až bude po modlitbě a pastýř nakreslí do vzduchu nad válečníky chrany. Za běžných okolností by drvoštěpové okamžitě vyrazili, ale teď stáli na místě jako přikovaní. Hayes se obrátil k Arlenovi.

„Mistře Sedláku, slečno Jirchářova,“ pozdravil je s úklonou. Vyznělo to rozpačitě. Od té doby, co ho Renna s Arlenem opustili uprostřed večeře, spolu otevřeně nepromluvili a navzájem se obloukem vyhýbali. „Co pro vás mohu udělat?“

„Nezlob se, že tě obtěžujeme, Pastýři,“ řekl Arlen. „Potřebuju… laskavost.“

Inkvizitor nad tak prapodivnou žádostí povytáhl obočí a letmo přelétl pohledem shromáždění. Ti, co stáli nejblíže, rychle předávali Arlenova slova dál, a celý rynek se rozšuměl.

Inkvizitor chvíli mlčel a Renna si už dělala starosti, jestli ho přece jen neurazili přespříliš. Ale nakonec přikývl. „Jistě. Pojďme do mých komnat v modlitebně…“

Arlen zavrtěl hlavou. „K oltáři.“ Renna ho přitom vzala za ruku a Hayesovi to neuniklo. „Říkal jsi, že nás oddáš. A to je to, co po tobě chceme. Dnes v noci. Hned.“ Šum davu zesílil, strhl se povyk, vzrušené šeptání se změnilo ve výkřiky a jásot. Jiní syčeli, ať je ticho, a lapali každé slovo.

„Jste si jistí?“ zeptal se inkvizitor. „Sňatek je něco, co se uzavírá na slunci, nikoli ve spěchu uprostřed noci.“

Arlen přikývl. „Jsme zasnoubení již patnáct let, pastýři. Je čas zasnoubení naplnit.“

„Nejvyšší,“ dodala Renna.

Hayes se obrátil k Franqovi. „Připrav oltář.“ Letmo přelétl pohledem houstnoucí dav. „Nemáme dost místa v lavicích…“

„Budeme u toho jen my, pastýři,“ přerušil ho Arlen. „Nechceme nijak velkolepý obřad. Tohle není žádné žonglérské představení.“

Z davu unikly zklamané výkřiky a slily se do nesouhlasného povyku. Gared vytáhl sekeru a dýku a bušil s nimi o sebe, jen to řinčelo. „Ticho! Arlen tuto vesnici zachránil a teď chce mít chvilku soukromí, takže ji mít bude!“ Obrátil se k drvoštěpům. „Slyšeli jste! Uvolněte cestu! A k modlitebně nesmí ani noha!“

Drvoštěpové okamžitě nastoupili, obklopili je a prorazili jim v davu uličku.

„Budete potřebovat alespoň svědka,“ pokusil se Hayes.

Arlen se obrátil a podíval se na Gareda. „Budeš mi svědčit, Gare?“

„Já?“ vykvikl Gared a najednou vypadal spíš jako výrostek než jako obrovitý drvoštěpský vojvoda.

„Stál jsi mi po boku proti hordě démonů,“ řekl Arlen. „Myslím, že zvládneš i tohle.“

„Jo,“ vzpamatoval se Gared. „Bude mi ctí.“

„Baron bude stačit,“ řekl Hayes a mávl na Franqa. „Všichni ostatní počkají venku.“

Mladý Franq přikývl a rychle se vydal do modlitebny. Když inkvizitor se snoubenci vykročil, zástup je následoval, lidé se tlačili co nejblíž, ale drvoštěpové je udrželi venku.

„Máte prstýnky?“ otázal se Hayes Arlena.

„My žádné nepotře…“ začala Renna, ale slova jí uvázla v krku, když Arlen sáhl do kapsy a vytáhla dva prstýnky – zlatý a stříbrný filigrán, pokrytý drobounkými chranami. Jeho pečlivý rukopis poznala od pohledu. Prstýnky nasály jeho magii a jasně se třpytily.

Podívala se na něj a Arlen se zazubil jako mlsná kočka. „Myslela sis, že se na to nechystám, co, Ren? Chtěl jsem je mít připravené po novoluní, pokud budeme ještě naživu, a zrovna jsem je dodělal.“

Renna cítila, že se jí do očí derou slzy, a ani se je nesnažila skrýt, když jí Arlen navlékal ten menší na prst. Ruce se jí třásly, když brala ten větší a navlékala mu ho. „Budeš mít takovou svatební noc,“ zašeptala.

Pastýř si odkašlal. „Ve jménu Stvořitele, zde v Jeho domě, vás prohlašuji mužem a ženou. Jděte a množte se v Jeho jménu. Můžete se políbit…“

Renna skočila Arlenovi kolem krku, vroucně ho políbila, a jestli pastýř dokončil větu, zanikla v bušení krve v jejích uších.

„Jsem ti zavázán,“ sdělil Arlen pastýři, když se od sebe konečně odtrhli. „Nezapomenu ti to.“

Hayes se pousmál. „Ani já tobě.“

„Blahopřeju,“ ozval se novopečený baron, a než se k němu Arlen stihl otočit, plácl ho po zádech. Takové plácnutí by většinu mužů odeslalo přes celou modlitebnu, ale s Arlenem to ani nehnulo. „Bylo mi ctí jít ti za svědka. Ani si to nezasloužím.“

„Pro nás je to čest, Garede Drvoštěpe,“ řekl Arlen. „S tebou je Kotlina v dobrých rukou.“

Gared najednou posmutněl. „Nejsem tak dobrý, jak bych měl. Dokonce ani potom, co jsi přišel do Kotliny ty. Udělal jsem… chyby.“

Arlen se usmál a položil obrovi Garedovi ruku na rameno. Dokonce i on musel ruku zvednout hodně vysoko. „Všichni děláme chyby, Garede. Ale ti, kdo je dokážou vidět, už jsou na půl cesty stát se lepšími. Cokoli jsi udělal, odpouštím ti.“

Gared se šťastně rozzářil, hrdě se narovnal, takže převyšoval dokonce i inkvizitora stojícího o schod výš na kněžišti, a pak se hluboce poklonil. „Počínaje dneškem hodlám ujít i druhou část té cesty.“ Podíval se na Hayese. „Stvořitel je mi svědkem.“

„Miluju tě, Arlene Sedláku,“ zašeptala Renna. Arlen ji vzal za ruku a vedl ji uličkou ven.

Gared je předběhl a rozrazil obrovské dveře, jako by nic nevážily. Rozlétly se, jen to bouchlo, a odhalily stovky lidí, kteří se tlačili před modlitebnou, a vytrvalý příliv dalších, kteří se sbíhali ze všech stran a plnili Jadrnský hřbitov do posledního místečka. Lidé se natlačili na balkony, aby líp viděli, a rodiče si vysazovali děti na ramena.

Renna strnula. Takové srocení viděla jen jednou jedinkrát, té noci, kdy se celá Tibbetská Říčka shromáždila v Návsí, aby viděla, jak ji uvazují na pranýř a nechávají démonům napospas. Tisícovka lidí se přišla podívat, jak ji jadrnci rozervou na kusy, a nikdo pro ni nehnul prstem.

Srdce se v ní zastavilo a nevědomky sáhla po tesáku.

„Jsou svoji!“ zaburácel Gared. Ohlušující jásot, který se zvedl z davu, vytrhl Rennu ze vzpomínek. Začaly na ně pršet narychlo natrhané květiny, žongléři v ozvučném přístřešku spustili rejdovák, ale Renna tam pořád stála jako přikovaná.

Arlen se poklonil, nabídl jí rámě a tiše, aby ho neslyšel nikdo, kdo nemá chraněný sluch, zašeptal: „Oni tu nejsou proto, aby ti ubližovali, Ren. Chtějí ti jen poblahopřát a pak tančit.“

Renna se do něj zavěsila a nechala se vyvést do davu. V tu chvíli se před ní objevila starší žena a s rozpačitým úsměvem vysekla pukrle. „Meg Drvoštěpova,“ představila se. „Má rodina je hrdá, že bojovala po boku tvého muže v bitvě o Drvoštěpskou Kotlinu. Nebýt jeho, nikdo z nás by tu dnes nebyl.“

Vtiskla Renně do rukou nádherně malovaný krajáč, zdobený několika napůl rozvitými poupaty. „Ten krajáč byl v naší rodině sto let. Nevím, jestli je to pravda, ale můj děda vyprávěl, že ho koupil od nějakého posla, který říkal, že pochází ještě z doby před Návratem. Já vím, že to není nic moc, ale budu ráda, když si ho vezmeš jako požehnání k sňatku.“

Renna strnula, nevěděla, co říct. Ta žena se chovala, jako by ten dárek nic neznamenal, ale na očích jí bylo vidět, že ho chovala jako poklad. Takové věci se nedávají jen tak.

„Já… děkuju…“ vypravila ze sebe nakonec, ale ženu už odnesl dav a na její místo nastoupila další. Od vidění ji Renna znala, ale nevěděla, jak se jmenuje. Milovala růžový keř na jejím dvorku a jednou jí to řekla, když šla kolem.

„Sandy Krejčova,“ předvedla žena neohrabané pukrle a málem přitom upadla, jak se snažila neupustit plnou náruč růží, chvatně nařezaných a svázaných rudým hedvábím. Renně neunikly škrábance na rukou a potrhané rukávy. Na tu kytici musel padnout celý keř. „Vím, že máš ráda růže a nevěsta by přece měla mít pugét.“ Zčervenala, že byla nachovější než její kytice, a obrátila se k odchodu, ale pak se ještě ohlédla a ukázala na mašli. „To je pravé krasijské hedvábí,“ poznamenala, než se rozplynula v davu. Renna se pokusila dát kytici do krajáče, jenže to nedrželo, a tak dary neohrabaně držela každý zvlášť.

Přicházeli další a další a Renna se cítila jako opilá. Její noční smysly, pudy, které ji udržovaly naživu, když byla venku mezi jadrnci, se bouřily, dožadovaly se, ať zaútočí, chňape, rve. A lidé se jim dál klaněli a předávali jim nakvap sehnané dárky. Kotliňané neměli peníze, ale znovu a znovu předstupovali s věcmi, o nichž Renna věděla, že si jich považují mnohem víc.

„Stál jsem s tvým manželem…“

„… přijmi, prosím…“

„… Mairy Foukačova…“

„… přijmi, prosím…“

„… manžel mi zachránil život…“

„… mému synovi život…“

„… každý jeden z nás…“

„… přijmi, prosím…“

„… přijmi, prosím…“

„… přijmi, prosím…“

Ani veškerá noční síla jí nestačila na to, aby udržela všechny ty koše a rance. Zanedlouho se cítila jako přetížený poslovský mezek a lidé přicházeli pořád dál, stohlavý zástup, tisícihlavý zástup.

Překvapivě ji vysvobodila nějaká Krasijka.

Vyloupla se z davu, dle jižanského zvyku od hlavy po paty v černém, ale oči měla milé. „Copak je to?“ zvolala hlasitě. „Nevěsta si přece nemůže o svatební noci nosit dary sama!“ Všichni kolem ní strnuli a žena v černém mávla na pár žen, které už dary odevzdaly, a samozřejmým velitelským tónem je vyzvala: „Najděte nějaké stoly, kam by se to dalo rozložit, aby se tyto drahocenné dary nedotkly země posvěcené krví vašeho lidu v alagai’šaraku.“

Ženy ochotně přikývly, přizvaly si další a už Renně odebíraly dárky z rukou. Krasijka se na ni podívala a podle vrásek kolem očí Renna poznala, že se usmívá. „Prosím, dovol mi, abych se představila. Jsem Šamava, první manželka Abbana, syna Čabinova, z kadžijského rodu Hamanů.“ Arlen při těch slovech ostře vzhlédl a ona se mu podívala do očí. „Můj manžel byl vždycky opravdovým Par’chinovým přítelem.“

Arlen se na ni chvíli díval, pak se usmál a přikývl. „Rád tě zase vidím, první manželko Abbanova. Doufám, že se tvým sestrám-manželkám a dcerám vede dobře.“

Šamava se poklonila. „Jakož i tobě, synu Jephovu. Je mým nejvroucnějším přáním, aby i tvá ctěná rodina v těchto letech vzkvétala.“ Obrátila se zpátky k Renně. „Pokud dovolíš, bude mi největší ctí za této posvátné noci Par’chinově Dživě Ka pomáhat.“

Renna tupě zamrkala, pak přikývla a zajíkavě ze sebe vypravil: „J-jo.“

Šamava se znovu poklonila, vytáhla malou písařskou tabulku, papír a brk. Když předala Renně svůj dar další žena, Šamava si zaznamenala její jméno a dar a pokynula jí, aby ho položila na stoly, které už lidé sráželi k sobě a pokrývali bílými ubrusy.

„Mohu ke stolům postavit stráže, pokud si přeješ,“ řekla Šamava, když zachytila Rennin vyjevený pohled.

„Není třeba,“ zasáhl Arlen. „Tady nikdo nic neukradne.“

Šamava přikývla. „Jak je libo.“

A tak to šlo dál, Krasijka všechno hladce a schopně zařizovala a Renna pomalu roztávala. Ať už byla tahle Šamava jakoukoli manželkou kohokoli, pro ni to byla spása.

Ozval se výkřik a dav rozrazila skupina Dřevních vojáků, kteří zatlačovali rozjařené lidi stranou, jen se lakovaná zbroj a vyleštěné štíty blýskaly. Renna vycítila, že se Arlen v prvním okamžiku napjal, a dokonce i Šamava ztuhla. Ale pak se vojáci rozestoupili a otevřeli uličku hraběti Thamosovi. V hedvábí a aksamitu to byl stejný švihák jako ve zbroji. Na krku mu visel těžký medailon s hraběcím znakem, na hlavě mu seděla zlatá břečťanová čelenka, do níž byl uprostřed zasazený odlitek mozkové chrany.

Hrabě šel rovnou k Renně a hladce vysekl dvornou poklonu, která dopravila jedno koleno těsně nad dlažební kostky.

„Blahopřeji ti k tvé svatební noci.“ Políbil jí ruku. „Prosím, přijmi od lidu z Kotlinského hrabství tuto malou pozornost.“ Pokynul za sebe a rychle před něj doběhl maličko udýchaný Arther. I on byl ve svátečním, ale zjevně ho na sebe naházel ve větším chvatu. Podal hraběti schránku potaženou černým sametem, hrabě ji přijal, otevřel a s úklonou ji předal Renně.

Tam, na loži z hedvábí, ležel náhrdelník z nejryzejšího zlata, ve středu posázený shlukem démantů obklopujících smaragd velikosti psího oka. Renna si na peníze sice teprve zvykala – v Tibbetské Říčce měly málo využití – ale velké bohatství poznala na první pohled.

Zvedla ruku a špičkami prstů přejela po dokonale vybroušených démantech. „To je nádhera.“

Arther znovu hladce předstoupil, schránku jí zase odebral, Thamos zvedl náhrdelník a všem ho předvedl. „Na tvém hrdle bude ještě krásnější,“ pronesl hlasitě.

Byl to dar nesmírné ceny, mnohem cennější než všechny ostatní dary dohromady, ale čišela z něj jakási faleš. Kotliňané jí dávali svoje nejosobnější věci. Thamos, který měl prsty obsypané diamantovými prsteny, jí dával jen peníze. Opravdu ho těšilo, že se vdává, anebo ho k tomu vedly nějaké postranní úmysly?

Palcem pohladila filigránový kroužek, který ji hřál na prstě. Ten náhrdelník byl opravdu překrásný, ale ona už všechny šperky, které potřebuje, má.

Usmála se a stejně nahlas jako hrabě odpověděla: „Díky, Výsosti. Bylo by mi velkou ctí ho dnes v noci nosit, ale nemohu takový dar přijmout, dokud jsou v Kotlinském hrabství lidé, kteří stále ještě chodí o hladu.“

Šamava zasyčela a Thamosův úsměv se maličko zkrabatil, ale hladce se vzpamatoval, znovu se uklonil a zapnul jí ho kolem krku. „Je tvůj a můžeš s ním naložit, jak budeš chtít, mistryně Sedlákova. Zítra ho prodej a budeš moci nakrmit spoustu hladových krků.“

Renna se usmála, přikývla a dav se znovu rozjásal. Arlen ji vzal za ruku a stiskl ji, a v tom prostém pohybu byla spousta lásky.

Do dveří vstoupila Wonda – jako vždy vešla, ledva zaklepala – a Leesha vzhlédla. Seděli s Rojerem zase u stolu; poslední hodinu strávili převážně jen zíráním do hrnků, ztraceni ve svých myšlenkách.

„Promiň, že vyrušuju, mistryně Leesho,“ ozvala se Wonda, „ale dole ve vsi je srocení. Nevím, co se děje, ale je to slyšet až sem, takže pochybuju, že je to k dobrému.“

Leesha postavila hrnek na stůl a sáhla pro rozdělaný chraněný plášť, který si vyšívala místo toho, který dala Ahmannovi. Neutuchající bolest, která na chvíli polevila, se opět ozvala. „Stvořiteli, žádám snad příliš, když chci jednu jedinou klidnou noc?“

Rojer vyletěl ze židle a popadl svůj plášť a pouzdro s houslemi. „Tam dole je Amanva se Sikvou,“ vyhrkl a už běžel ke dveřím.

„Rojere, počkej!“ vykřikla Leesha, ale už byl pryč, utíkal, jako kdyby měl v patách celé Jádro.

Wonda se za ním podívala a povzdechla si. „Doufám, že ty krasijské holky vědí, co mají. Co já bych dala za chlapa, který by si o mě dělal takové starosti.“

Leesha jí položila ruku na rameno. „Dostala jsi do vínku ženské tělo, Wondo, a já vím, že býváš s chlapci v tom… zápalu, který přijde po lovu démonů, ale je ti teprve šestnáct. Ještě je čas si vybírat a pár mužů vyzkoušet. A na rozdíl od většiny jiných dívek nepotřebuješ chlapa, který tě hned poběží zachraňovat.“

Wonda přikývla. „Jo, v tom je asi ta potíž. V tom a v tomhletom,“ přejela si rukou přes zjizvený obličej. „Já jsem dobrá leda tak na to si užít, to jo, ale do slunovratového kola mě nikdo nevezme.“

„Chlap, který se na tebe podívá a vidí jenom jizvy, si tě nezaslouží,“ prohlásila Leesha.

„Ono by snad bylo snazší vycpat si kalhoty a honit holky, než čekat na někoho, kdo bude honit mě,“ posteskla si Wonda, když se vydaly po pěšině do vsi.

„Nesmysl,“ prohlásila Leesha. „Zvedni hlavu, ohrnuj nos a zanedlouho o tebe bude rvačka, Wondo Drvoštěpova. Dej na mě.“

Nasadily svižný krok, ale i tak se Leesha musela ovládat, aby se nedala do běhu. Nicméně léta, kdy musela držet krok s pomalou, šouravou Brunou, ji naučila trpělivosti. „Pro člověka, který se nedokáže dožít toho, abych k němu došla, toho už stejně moc nenadělám,“ říkávala její učitelka. „Nikomu by neposloužilo, kdybych upadla a zlomila si nohu v kyčli.“

Asi v polovině cesty do vsi ležel u pěšiny obrovský balvan a na něm stála nějaká postava, v chranovém světle špatně viditelná. Wonda zvedla luk, ale když došly blíž, vyklubal se z ní jen Rojer, který napjatě poslouchal.

„Ať je to, co je to, žádný průšvih to není,“ prohlásil a seskočil k nim. „Zní to jako veselice.“ Viditelně se mu ulevilo, ale protože patřil k těm, co nikdy žádnou veselici nezmeškají, popoháněl je, aby ještě přidaly do kroku.

Jak se blížili k Jadrnskému hřbitovu, hudba, jásot a smích sílily a slévaly se do všudypřítomného halasu. Leesha už zdálky viděla, že se ve vzduchu kymácejí tyče – muži zřejmě nakvap vztyčovali slavnostní stany. V ozvučném přístřešku hráli žongléři, na pódiu tančily ženy.

„Co se to, do Jádra…“ užasl Rojer.

Kolem nich proběhla Smittova malá vnučka Stela s košíkem čerstvě nařezaných květin. „Hej, Stelo!“ křikla za ní Wonda. „Co se to děje?“

Stela zpomalila a za běhu se pootočila, aby na ně viděla. „Copak jste to neslyšeli? Osvoboditel se právě oženil!“ Zase se obrátila, přidala a zmizela vepředu v davu.

Rojer s Wondou střelili pohledem po Leeshe. Viděla, jak zadržují dech a čekají, co ona na to.

„Wondo,“ řekla, „buď tak hodná a utíkej zpátky do chalupy pro slavnostní ohňostroj. A buď opatrná, až s ním poběžíš zpátky.“

Wonda na ni chviličku hleděla, pak uvolnila tětivu na luku, přehodila si ho přes rameno a už pádila.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Rojer.

Leesha pokrčila rameny. „Vybral si sám, Rojere. Co záleží na tom, jak se na to dívám já? Arlen Sedlák zachránil nás stejně jako celou tuto vesnici, a jestli toužil po svatbě a přinese mu to klid…“

Rojer se na ni podíval. „Takže budeme mlčet a tančit.“

Leesha se usmála. „Jo.“

Znovu kolem nich proběhla Stela a o chvíli později se vracela s dalšími květinami. Tentokrát ji Leesha zastavila, vtiskla jí do dlaně minci a vzala si celou kytici.

„Tamhle,“ vyhrkl Rojer a už klusal ke skupince Krasijců, postávajících opodál. V popředí stála Amanva se Sikvou, kolem nich se srotil chumel dal’šarúmů. Leesha si musela podkasat sukně, aby Rojerovi stačila.

Jakmile je Amanva uviděla, okamžitě se vydala k němu a Sikva se držela krok za ní. „Zdravím tě, drahý. Vypadá to, že jsme se vrátili ve šťastný den Kotlinského kmene. Par’chin a jeho nová Dživa Ka prý vůbec nedali vědět předem. Vaši soukmenovci na to nebyli připraveni a teď… nakvap pořádají zmatené radovánky. Poslala jsem Šamavu, aby nevěstě pomohla, než ji to dočista zmůže.“

„To od tebe bylo velmi laskavé,“ řekla Leesha.

Amanva se uklonila, ale nespouštěla oči z Rojera. „Je to čest, sledovat vaše severské svatební zvyky.“

Rojer potřásl hlavou. „Svatební oslavy nejsou určeny ke sledování, Amanvo. Ty si má člověk užít.“

Amanva zavrtěla hlavou a i Sikvu to očividně zaskočilo. „Tohle není náš kmen.“

„Do Jádra není,“ rozčílil se Rojer. „Jste moje manželky nebo ne?“

Amanva tupě zamrkala. „Jistěže jsme…“

„Pak,“ popadl ji Rojer za ruce, přivinul ji k sobě a usmál se, když se jejich nosy dotkly přes tenký bílý hedvábný závoj, „mi prosím prokaž tu čest, že budeš mlčet a tančit.“

A s tím je obě vedl na široké prostranství, které na Jadrnském hřbitově vyhradili tanci. Lidé tu utvořili kolo na rejdovák a s jistotou danou cvikem se divoce točili jeden druhému do náruče. Amanva a Sikva tanec ostražitě pozorovaly. Žádný div, že v Krasii nic takového nebylo. Svobodní mužové a ženy se nemohli tak nenuceně dotýkat jeden druhého, to by bylo proti evejskému zákonu, a kdyby se nějaký muž dotkl dokonce damy’ting, s níž by nebyl sezdán, stálo by ho to hříšnou ruku. Koutkem oka Rojer zaznamenal Enkida, který nenápadně zevloval opodál.

„Dívejte se na mě,“ zavelel Rojer a obě ženy se k němu otočily. „Já vím, že ten tanec vypadá složitě, ale ve skutečnosti je to docela jednoduché. Sledujte moje nohy.“ Odšlapal sled kroků do tvaru číslice osm. „Zkuste to,“ řekl a opakováním osmičky pokračoval v pohybu.

„Výborně!“ zvolal, když to zvládly. „Teď tleskejte a dupejte podle hudby.“ Začal tleskat a nohy začaly vyťukávat na dlažbě pravidelný vzorec.

„Jo, už to máš,“ řekl a přesunul svou osmičku tak, aby se zkřížila s Amanvinou. „Když se přiblížíme, chyť se mě a já využiju tvoji hybnost, abych tě otočil kolem dokola. A takhle pokračuješ pořád dál.“

„Je to jako šarusahk,“ přikývla Amanva. Hladce se ho chytila a ještě maličko povyskočila, aby mu pomohla, když ji otáčel. Rytmus držela snadno a smíchy vypískla, když přistála a pokračovala dál.

„Teď Sikva!“ zavelel Rojer, obrátil se ke své druhé manželce, roztančil se k ní a cestou se uklonil. Sikva vykvikla nadšením, když ji zvedl.

A tak pokračovali s osmičkami a Rojerem střídajícím se mezi nimi. Obě ženy už se nepokrytě smály a Rojer se dmul pýchou.

„Tudy!“ vykřikl, popadl je za ruce a vtančil s nimi do davu. Obě ženy zavřískly, když si pro ně přišli jiní muži, ale než se rozkoukaly, jeden statný drvoštěp smetl Amanvu pryč a vrátil ji zpátky právě včas, aby ji mohl popadnout Rojer.

„U Everamova vousu,“ zajíkla se Amanva zadýchaně, ale znělo to šťastně.

„Je to pro nás čest, že s námi sdílíte naše tradice,“ stačil říct Rojer, než ji smetl další muž v řadě, a obrátil se právě včas, aby od jednoho učedníka Benna Foukače převzal Sikvu.

„Nemůžu uvěřit, že jsem zrovna udělala něco takového!“ vyjekla šťastně Sikva.

A tak to šlo dál a dál. Pohled na tančící damy’ting přitáhl do davu další krasijské ženy a muže a ti už také čile tleskali a dupali. Zůstali pohromadě v rodinách, ale začali tanec napodobovat a se smíchem se navzájem roztáčeli.

Pak Rojera zahlédl jeden žonglér na scéně, ukázal na něj smyčcem a zařval: „Půlručka!“

A pokřik se šířil davem jako požár. „Půlručka! Půlručka! Na scénu!“ Taneční kolo se rázem zastavilo a všechny zraky se obrátily k němu. Rojer se poklonil svým manželkám, ještě se na okamžik zastavil, aby Amanvě pošeptal něco do ucha, a zatímco si jeho manželky klestily cestu z davu, Rojer popadl pouzdro s houslemi a vyběhl po schodech nahoru do ozvučného přístřešku. Když vyšel na pódium, Kotliňané se sborem rozjásali.

Ze své nové pozorovatelny viděl Rojer šťastný pár, obklopený davem lidí, kteří jim potřásali rukama a mávali na ně. Šamava stála vedle Renny z druhé strany, Gared vedle Arlena, oba udržovali lidi v odstupu a starali se o cokoli, co Arlen s Rennou potřebovali.

„Je to čest být tady za tak výjimečné noci,“ pronesl hlasitě Rojer. Neměl svůj magický podbradek, který by mu zesílil hlas, ale ozvučný přístřešek byl skoro stejně dobrý a Rojer si ostatně uměl poradit se zvukem za všech okolností. Dav ztichl a Rojer uviděl, že k němu Arlen s Rennou vzhlédli. Rozmáchle jim zamával na pozdrav. „Dnes v noci bych tu nebyl, jo, možná nikdo z nás, nebýt tamtoho muže,“ ukázal. „Arlena Sedláka. Zachránil mi život vícekrát, než bych spočítal, a jednou právě na tomto místě.“

Z celého rynku se ozvaly souhlasné výkřiky. Rojer je chvilku nechal, aby posílil účinek svých slov, pak poklepal rukou do vzduchu a výkřiky utichly. Pohledem prozkoumal dav, a když uviděl muže s napěněným korbelem piva, mávl na něj, korbel si od něj vzal a vysoko ho pozvedl. „A teď si náš přítel našel překrásnou nevěstu,“ rozmáchle ukázal druhou rukou na Rennu. „Představuju vám Rennu Sedlákovu!“

Vypil celý korbel na jeden zátah, hodil ho zpátky majiteli, který ho zvedl jako trofej, rynek zaburácel a stovky drvoštěpů připily Renně jako jeden muž.

„Vidím tady na scéně plno nových tváří,“ pokračoval Rojer s úklonou k mistrům žonglérského cechu a jejich zkušeným učedníkům, „a tak teď zahraju píseň, kterou jsem složil, a snad se dokážou přidat.“ Usmál se na dav. „Možná jim pomůžete se slovy.“

A s tím vzal housle a začal předehru k Bitvě o Drvoštěpskou Kotlinu. Lidé píseň poznali a znovu se rozjásali a dupali tak silně, až prkna pod Rojerem drnčela. Všiml si, že pod pódiem postává Kendall, pokynul jí smyčcem a Kendall se přidala.

Společně spustili melodii písně, kterou spolu hráli už tisíckrát. I ostatní žongléři ji očividně znali, protože se k duetu hladce připojili a doprovázeli Rojera dál, když začal zpívat. Nespěchal, nechával každou sloku, ať se stane svým vlastním malým světem, a pomalu prováděl Kotliňany všemi útrapami a vítezstvími té noci.

V té písni bylo sólo, ale i když ostatní hudebníci ztichli, Kendall ho hrála dál s ním. Od té doby, co ji viděl naposledy, se její housle výrazně zlepšily a Kendall se teď na něj zlomyslně sladce usmívala.

Ani jeden z hudebního duelu neustoupil a ze sóla se stal souboj. Oba dva hráli čím dál složitější náměty a Kendall s ním držela krok, dokud se Rojer nahlas nerozesmál a nepřenechal jí finále úplně. Pak přešel k další sloce. Když dozněl poslední tón a hudebníci ztichli, lidé mávali a jásali a při děkovačce si utírali slzy.

Koutkem oka zahlédl Rojer barevný záblesk, obrátil se a uviděl, že už přicházejí Amanva a Sikva, jeho Dživa Ka v zářivém červenooranžovém hedvábí, jeho dživa sen v zelenomodrém. Hedvábí nebylo průhledné, ale tenké a splývavé bylo, jak se také dalo u krasijského hedvábí čekat. Obě byly ozdobené chraněnými šperky a měly i ozdobné chranové zesilovače zvuku.

Když vyšly na scénu, Kotliňané vyvalili oči a zalapali po dechu. Šaty nebyly zdaleka tak odvážné jako ty, které nosily v ložnici, ale pořád odhalovaly mnohem víc, než by se jakákoli Krasijka, natož dama’ting na veřejnosti odvážila. Ono to bylo pobuřující dokonce i podle severských měřítek.

Amanva se uklonila a podala Rojerovi jeho podbradek. „Díky, má Dživo Ka,“ řekl a beze spěchu si ho nasadil na spodek houslí.

Pak se obrátil zpátky k davu. „Během své poslední cesty jsem se naučil novou píseň. Musel jsem ji přeložit do thesštiny a udělat pár změn, ale je o něčem, co je pro nás všechny velmi důležité, a já si myslím, že si ji rád poslechne i náš chraněný pár,“ pokynul Arlenovi. „Doufám, že se vám bude líbit.“

A s tím začal hrát Píseň Ubývání. Teď už nebylo žádné váhání, Amanva se Sikvou se k němu rovnou přidaly. S ozvučnými chranami a přístřeškem směrujícím zvuk zasáhla síla té písně shromážděné naplno.

Ostatní hudebníci mlčky stáli, báli se přidat, jen pozorně poslouchali. Kotliňané rovněž, a nestačili zírat.

Když píseň skončila, rozhostilo se naprosté ticho. Rojer vzhlédl, podíval se na Arlena a povytáhl obočí. Arlen byl více než sto yardů daleko, ale Rojer ani v nejmenším nepochyboval, že ho vidí. Přikývl a začal hlasitě tleskat. Brzy se přidal celý dav a všichni hulákali a dupali.

„A teď,“ zvolal Rojer s úsměvem, „se dejme do tance!“ Spustil další rejdovák a ostatní hudebníci si jako o překot brali nástroje a přidávali se k němu.

Leesha by je mohla předběhnout. Byla kotlinskou mistryní, a tohle byly pořád její děti. Kdyby šla rovnou k tomu páru, nikdo by jí nebránil. Jakmile by ji poznali, ještě by jí uhýbali z cesty a klaněli by se jí.

Ale Leesha nijak nespěchala, raději čekala, aby si mohla utřídit myšlenky. Dívala se na Arlena a Rennu a její prsty se bezmyšlenkovitě probíraly květinami. Nevěsta se šťastně usmívala, ze rtů splývaly díky a oči jí upřímně zářily, když jí Kotliňané přicházeli složit poklonu.

Vždyť ty o ní vůbec nic nevíš, říkala si Leesha v duchu, ale okamžitě věděla, že v tom nejdůležitějším si lže. To podstatné věděla. Arlen tu dívku miluje, a pokud ho má Renna opravdu ráda, tak už Leesha nic víc vědět nepotřebuje.

Ale stejně se zástup pohyboval protivně rychle. Zanedlouho přišla na řadu a předstoupila před ně.

Všichni na okamžik strnuli, dokonce i Gared. Jen s Šamavou to nehnulo. „Mistryně Leesha Papírova, dcera Ernyho,“ sdělila Renně, když si zapisovala Leeshu do seznamu.

Leesha se usmála a udělala pukrle. „Nevěsta by přece měla mít ve vlasech patřičnou ozdobu,“ řekla a zvedla věneček, který uvila z květin ze Stelina košíku.

Renna se na ni dívala a její oči řekly víc, než by dokázala jakákoli slova. Řasy se chvěly, v očích se leskly slzy. „Je nádherný, děkuju.“ Sklonila se, aby jí ho mohla Leesha vložit na hlavu.

„Požehnání vašemu sňatku,“ řekla Leesha a obrátila se k Arlenovi. Rozevřel náruč a ona mu padla kolem krku, krátce, ale pevně ho objala a pak ho rychle pustila.

Doufala, že si nikdo nevšimne, jak mu její slzy promáčely košili. Naštěstí se v tu chvíli objevila Wonda, která vedla za uzdu těžce naloženého mezka, a Leesha se omluvila a spěchala k ní.

„Vzala jsem všechny, které byly dobré,“ hlásila Wonda.

„Děkuju,“ řekla Leesha a rovnou podala kolemjdoucímu chlapci svazek slavnostních prskavek a sirky. Štěstím se usmíval od ucha k uchu, radostí zavýskl a prchal se svou kořistí pryč. „Mohla by ses mi poohlédnout po něčem k pití?“

„Jasně,“ odvětila Wonda. „Čaj? Vodu?“

Leesha zavrtěla hlavou. „Ne. Něco, co propálí vnitřnosti.“

Rojer se rozesmál, když jeho manželky spolu k radosti a úžasu davu vytáčely na scéně rejdovák, jen se jejich pestré hedvábí vzdouvalo a vlálo. Díky tuctu dalších hrajících žonglérů mohly vtáhnout do tance i Rojera a Kendall a všichni tleskali a smáli se. Lidé v davu začali odpalovat třaskavky, prskavky, ohnivé píšťaly a ohnivá kola. Uprostřed Jadrnského hřbitova udělali Leeshe prostor, aby měla kde odpalovat rachejtle a létavice, a ty už začaly osvětlovat noční oblohu.

Tanec se zastavil a lidé stáli a užasle to sledovali. Amanva se Sikvou jen vyjeveně zíraly, když Leesha odpálila rachejtli, a nadšeně se roztleskaly, když rachejtle vybuchla a rozprskla se do zářivých, barevných vějířů.

„Vhodný okamžik jít složit poklonu,“ usoudil Rojer a odvedl je k levému schodišti ze scény, odkud to bylo k Arlenovi a Renně blíž. Jeho manželky s sebou vzaly i Kendall.

„Řekni nám víc o vašich severských svatebních zvycích,“ požádala dívku Amanva.

„Když chodíme blahopřát, tak obvykle dáváme dary,“ vysvětlovala Kendall. „Ale po té písni… myslím, že té se žádný dar nevyrovná.“

„Ale něco jim dát musíme, jestli je to zvykem,“ usoudila Sikva.

Amanva přikývla. „To bychom měly, a nesmí to být jen tak něco.“ Rojer sice nevěděl, co s tím má dělat, ale stejně neměl čas nic vymýšlet, protože dav už se před nimi rozestoupil a uvolnil jim cestu.

Arlen jim vyšel vstříc a nečekaně strhl Rojera do náruče. Bylo to nadmíru překvapivé. Odkdy se Tetovaný objímá?

„Byla to nádhera, Rojere. Píseň Ubývání už jsem slyšel dřív, ale nikdy ne takhle. Bylo to…“

„Silné,“ souhlasil Rojer. „Tak silné, že by to na místě zabilo skalního démona. Jak jsem ti slíbil, budeš mít své houslové čaroděje.“ Obrátil se a s úsměvem vysekl Renně dvornou poklonu. „Dar pro tvůj významný den.“

Předstoupila Amanva a Renna se zarděla. „Jsem Amanva, první manželka Rojera, syna Jessumova z Krčmů z kotlinského kmene.“ Obrátila se ke svému doprovodu. „Toto je moje sestra-manželka Sikva a učednice mého manžela Kendall.“ Ženy se popořadě poklonily a Amanva sáhla do svého váčku a vytáhla pruh čistě bílého hedvábí.

„Kendall mi říkala, že u vašeho lidu je zvykem dávat svatební dary. Tak tomu je i u našeho lidu.“ Zvedla hedvábí. „Ty jsi Par’chinova Dživa Ka a měla bys mít svatební závoj. Toto je můj vlastní závoj, utkaný z nejčistšího hedvábí a požehnaný v dama’tingském paláci.“

Renna mlčela, když jí Amanva uvazovala hedvábí přes obličej, čímž zakryla pochraněnou tvář od nosu po bradu. „Jak dlouho to mám nosit?“

Sikva se rozesmála. „Dokud ti ho Par’chin nesundá, aby tě políbil.“

Renna si odfrkla. „Do Jádra s tím.“ Obrátila se k Arlenovi, sama si nadzvedla závoj a vroucně ho políbila. Amanva, Sikva i Kendall se rozesmály a roztleskaly a lidé kolem se rozjásali.

„Jakže to bylo?“ zeptala se Renna a obrátila se zpátky. Závoj sklouzl zase zpátky a Renna se nijak nesnažila si ho sundat.

Amanva se usmála. „Zdá se, že vaše svatební zvyky se od našich opravdu moc neliší.“ Podívala se na Rojera. „Někdy si stýskám, že já takovou oslavu nikdy mít nebudu.“

Rojer se na ni podíval a uviděl v očích své ženy smutek. Každá severská dívka snila o svém svatebním dni, a on si uvědomil, že Krasijky nejsou jiné. Tím, že si je rovnou, bez okolků, vzal, vynechal všechny tradice, a teď si najednou uvědomil, že tím zároveň pošlapal jejich sny. Bude jim to muset vynahradit.

„Vy jste žádnou neměly?“ podivila se Renna. „Tak slavte se mnou a pojďte si se mnou zatančit.“ Vzala Amanvu za ruku, druhou rukou popostrkovala Sikvu a Kendall a už je všechny hnala na taneční plochu. Ozval se nadšený jásot a žongléři spustili další píseň.

„Máš dvě minuty, Arlene Sedláku,“ křikla Renna, „a pak už tě chci vidět u nás!“

„Ach, svatba,“ povzdechl si Rojer a Arlen se rozesmál.

„Pokaždé, když jde do tuhého, tak si připomenu, že ty máš dvě,“ poznamenal Arlen, když se díval na ty čtyři ženy v tanci. „Víš ty vůbec, co děláš? Vzít si damu’ting není jen tak, natož damu’ting z Jardirovy krve…“

Rojer pokrčil rameny. „Na to samé bych se mohl zeptat já tebe. Někdy si myslím, že vím, co dělám, a někdy…“

„… prostě jen pluješ s proudem,“ dopověděl Arlen.

Rojer přikývl. „Jo. Ale slyšel jsi, jakou sílu v sobě má Píseň Ubývání. A já zjišťuju, že jsem víc šťastný než nešťastný.“

„Já vím, co myslíš,“ řekl Arlen. „S přicházejícím novoluním možná všichni zemřeme, ale právě teď se cítím spokojený jako nikdy.“

„To jsou pochmurné úvahy na tvou svatební noc,“ řekl Rojer. „O důvod víc dát se do tance.“

„Jo,“ souhlasil Arlen a vyšli na dlažbu. Rojera překvapilo, jak umí Arlen tančit, dokonce se šťastně smál, když zvedal Rennu jednou rukou a Kendall druhou. Všichni Kotliňané se s nadšením zapojili a popořadě se střídali u nevěsty a ženicha.

„Co tančíte na svatbách v Krasii?“ zeptala se Renna Amanvy, když hudebníci nechali Kotliňanům chvilku oddechu.

„My na veřejnosti netančíme,“ odpověděla Amanva, „ale máme tanec, který předvádíme svým manželům, když se odebereme do svatební komnaty.“

„No to mi musíte ukázat!“ zvolala Renna. Amanva se Sikvou se podívaly na sebe, pak na Rojera.

„Tady není tanec hříchem,“ usmál se Rojer. „Jen si, prosím, nechte šaty na sobě.“

Amanva zavrtěla hlavou. „Jsou věci, které by neměl vidět žádný jiný muž než manžel.“

„Tím spíš to musíme vidět,“ prohlásila Brianne Drvoštěpova. „Ženské, udělejte kruh! Krasijky nám ukážou svůj tanec!“ Rennu a Rojerovy manželky vmžiku obklopily vysoké Kotliňanky jako neprostupná hradba. Rojer měl dovoleno zůstat, ale Arlen byl vykázán, a tak se odebral přijímat další blahopřání.

„Nedala jsem ti svatební dar,“ řekla Sikva Renně a vytáhla z váčku u pasu prstové činelky. „Prosím, přijmi toto jako příspěvek k tanci.“

Pomohla Renně navléknout si činelky a Amanva si navlékla své. Za chviličku už vyťukávala rytmus a Kotliňanky do rytmu tleskaly. Rojer spustil živou melodii a použil i chranový podbradek na zesílení zvuku, takže se k němu brzy přidali i ostatní žongléři, přestože do sevřeného kruhu žen neviděli.

V skrytu před zraky jiných mužů začala Amanva učit Rennu, jak se vlnit a jak cukat boky, a sama to předváděla s uhrančivým půvabem. Dívka pohyby rychle pochytila a mnohé Kotliňanky včetně Kendall a Brianne brzy po ní také. Sikva chodila mezi nimi a opravovala jim kroky a kolébání v bocích.

Rojer ucítil důvěrně známé pnutí v tříslech, zrudnul a chvatně švihnul pláštěm, aby si zakryl naštěstí volné strakaté kalhoty. Vídal takto tančit své manželky jen před milováním a zjevně si ho vycvičily dobře. Renna i Kendall vplynuly do svůdného tance, jako by se pro něj narodily, ostatní Kotliňanky se těm laškovným pohybům rozpustile chichotaly a Rojer cítil, že rudne čím dál víc. Když se pak přidaly i ostatní Krasijky a začaly se vlnit podle příkladu své damy’ting, tak to Rojer vzdal a omluvil se, protože měl neodbytný pocit, že nakukuje škvírou do ložnic, kam nepatří.

O něco později se kruh rozpadl a zardělé Krasijky a Kotliňanky se rozesmály. Drvoštěpové mezitím vynesli nosítka a teď zahnali svatební pár zase k sobě. Na protější straně hřbitova už stál svatební pavilon.

„Co to je?“ zeptala se Amanva.

„Nevěsta a ženich si sednou na tyhle židle,“ ukázal Rojer, „které pak Kotliňané zvednou na těchto tyčích a ponesou je kolem celého rynku. Obvykle jde procesí do nového domova novomanželů, ale když žádný nemají, použije se svatební pavilon. Par’chin pak přenese svou nevěstu přes práh a celá vesnice pak ztropí hrozný bengál, zatímco oni… eh…“

„Spolu píchaj,“ pomohla mu Kendall.

„Naplní sňatek,“ pravil Rojer. Letmo mrknul na své manželky, jestli se jich to nedotklo, ale Amanvu se Sikvou takové vyhlídky očividně potěšily a dychtivě se přidaly k procesí. Třikrát obešli Jadrnský hřbitov, než zastavili u pavilonu, kde Arlen lehce seskočil ze svého vysokého hřadu a chytil Rennu, která mu padla do náruče. Políbil ji, odnesl do pavilonu a spustil za nimi chlopeň.

V tu ránu Amanva zahalekala a její chranový zesilovač znásobil halekání desetkrát. Sikva s ostatními Krasijkami se přidaly ve stejném stylu a vzápětí už všichni Kotliňané jásali, tleskali a dupali, bušili do hrnků, krajáčů a pivních sudů, chřestili nádobím a všeobecně tropili co nejvíc randálu a Leesha odpálila další ohňostroj.

Jen šarúmové se nezúčastnili. Kaval metal po stanu plamenné pohledy a Rojer se začal obávat, aby se ho nepokusil zapálit.

I Amanva si všimla kaprálových vznětlivých pohledů. „Když už nedokážeš být zdvořilý, kaprále, buď alespoň užitečný. Vezmi své šarúmy a zabijte na počest tohoto svazku sedm alagai, jeden za každý pilíř nebes.“

Kaval se nevrle poklonil. „Nemáme svá kopí, damo’ting.“

Amanvino obočí se stáhlo do tvaru písmene V a jak Rojer, tak Kaval věděli, že dama’ting ztrácí trpělivost. „Po více než tři staletí zabíjeli šarúmové alagai bez chraněných kopí, kaprále. Nadělaly z vás snad bitevní chrany slabochy? Zapomněli jste snad, co umíte?“

Kaval poklekl a přitiskl hlavu na dlažbu. „Odpusť, damo’ting. Tvé přání bude splněno.“ Dal znamení ostatním šarúmům a nakonec to vypadalo, že se mu téměř ulevilo, že mohou Jadrnský hřbitov opustit.

Najednou by se ze zabíjení démonů klidně vymluvili, pomyslel si Rojer.

„Jestli jich oni zabijou sedm, tak my jich zabijeme sedmdesát,“ křikl Gared na Wondu. „Drvoštěpové! Chopte se seker! Dáme Osvoboditeli svatební dar: démonskou pohřební hranici tak velikou, že ji uvidí i Stvořitel na nebesích!“

Amanva se dívala, jak se drvoštěpové scházejí a vydávají se do noci, povzdechla si a zavěsila se do Rojera.

„Otec má pravdu,“ poznamenala. „Vaši lidé se od našich tolik neliší.“

Wonda splnila Leeshinu prosbu do puntíku a přinesla jí malou láhev s jantarovou tekutinou. Leesha nebyla na ostré pálenky zvyklá a neměla ani tušení, co to je, ale pálilo to v krku a hřálo v údech jako couzi, které jí dal jednou Abban, takže byla brzy v příjemném oparu a radovala se ze vzrušených dětských tvářiček stejně jako z nadšení dospělých nad ukázkami jejího ohňostroje.

Ale když třikrát slavnostně nesli Arlena s jeho nevěstou kolem vyzdobeného hřbitova a nakonec ke svatebnímu pavilonu, měla najednou pocit, že se jí snad její děti vysmívají. Všichni přece věděli, že na Arlena Sedláka měla spadeno ona. O tom šla ve vsi jedna řeč.

Stejné to bylo s Marrickem. A s Garedem. Připadalo jí, že ať udělá, co udělá, bude její milostný život vždycky předmětem drbů.

Nevázaný smích Kotliňanů ji ťal. Radují se tak z jejího ponížení? Opravdu nakonec dopadne jako matka?

A znovu jí v hlavě vyvstala vidina Elony s Garedem. Ale pak se Gared rozplynul a nahradil ho Arlen, Arlen, jehož chrany na holém těle zkoumala celé hodiny a který držel matku ve vzduchu snad jen svým údem. Elona se podívala na Leeshu a rozesmála se a dál se o něj třela a přirážela. Pak matku vystřídala Renna Jirchářova, která sténala rozkoší.

Mohla by přísahat, že dokonce i přes lomoz, který tropil dav, slyší ze svatebního pavilonu zvuky páření. Odpálila slavnostní dělbuchy, ale nepomohlo to. Vytáhla z tenčících se ohňostrojových zásob velkou rachejtli, zabodla nosnou tyčku mezi dvě uvolněné dlažební kostky a zadoufala, že z té rány ohluchne na několik hodin.

Jenže se jí nedařilo umístit rachejtli tak, aby stála rovně, a když škrtla sirkou, popálila si prsty, vyjekla, upustila ji a strčila si popálené prsty do pusy. Po tvářích jí tekly slzy.

„Noci, podívej se na sebe, vždyť jsi namol,“ uslyšela a obrátila se. Nad ní se tyčila Darsy.

„Dej to sem,“ řekla a vytrhla Leeshe sirky z ruky. „Sice se o mně vykládá, že jsem hloupá, ale i já vím, že chlast a ohňostroj nejdou dohromady. Chceš přijít o prsty? Nebo někomu podpálit dům? Zabít někoho?“

„Nepoučuj mě, Darsy Drvoštěpova,“ odsekla Leesha. „Já jsem kotlinská kořenářka, ne ty.“

„Tak se podle toho chovej,“ napomenul ji další hlas a Leesha zjistila, že se k Darsy přidala ještě Elona. Poslední člověk na světě, kterého by chtěla vidět. „Co by asi řekla Bruna, kdyby tě takhle viděla?“

Tajemství ohně nestřežíme pro nic za nic, říkávala Bruna. Mužům se nedá věřit, že by něco tak mocného chovali v úctě.

A najednou se Leesha strašlivě zastyděla. Bruna by jí teď plivla k nohám nebo by ji poprvé v životě přetáhla holí.

A Leesha věděla, že by si to zasloužila. Představa, že zklamala svou učitelku, už na ni byla moc. Roztřásla se, rozplakala se.

Darsy ji objala a přivinula ji k sobě, aby skryla její chvilkovou slabost před zraky davu. „Všechno je v pořádku, Leesho,“ šeptala. „Všichni míváme slabé chvilky. Půjdeš teď se svou mámou. Já se o ohňostroj postarám.“

Leesha popotáhla, přikývla, utřela si oči, vstala a narovnala se. Pomalu šla k matce a soustředěně se snažila na hrbolaté dlažbě nezakopnout. Elona jí nabídla rámě, Leesha se do ní důstojně zavěsila a jen její matka věděla, jak ztěžka se o ni Leesha opírá.

„Jenom kousek a hned se posadíš,“ řekla Elona. Došly k jedné lavici, které byly rozestavěné kolem rynku, hospodyňky, které se na ní uvelebily, rychle vstaly a s kvapnými poklonami jim uvolnily místo.

„Tak povídej,“ řekla Elona. „Kolik jsi toho vypila?“

Leesha pokrčila rameny. Zašátrala v zástěře, vytáhla láhev, kterou jí přinesla Wonda, a podala ji matce. Elona si ji přidržela proti světlu, vytáhla zátku, přičichla si, pak si přezíravě odfrkla a dala si hlt. „Kdybych toho tolik vypila já, tak bych asi měla pocit, že mám trochu v hlavě, takže počítám, že ty se asi chystáš rozloučit se se vším, co jsi od rána snědla.“

Leesha zavrtěla hlavou. „Jen chviličku, než popadnu dech.“

„No tak tu chviličku mít nebudeš,“ řekla Elona, narovnala se a nenápadně si popotáhla krajky na šatech, aby si stáhla výstřih jako vždy, když se nablízku objevil nějaký muž. „Dívej se před sebe a nezvracej.“

Leesha vzhlédla a zjistila, že se k nim blíží hrabě Thamos. Ve svátečním a špercích vypadal úchvatně. Jako vždy ho doprovázelo několik Dřevních vojáků, ale hrabě jim nevěnoval žádnou pozornost. Mile, spokojeně se na ně usmál a vysekl jim dvornou poklonu tím šviháckým způsobem, jímž se klanějí šlechtici, když to jejich postavení nevyžaduje.

„Rád tě zase vidím, mistryně,“ pozdravil ji. „Kdybys měla sestru, jistě by se mi to doneslo, takže tato překrásná žena musí být tvoje matka, proslulá mistryně Papírova,“ obrátil se k Eloně.

Leesha zvedla oči k nebesům. Od knížete by čekala přinejmenším osobitější styl. Kdyby dostala flok pokaždé, když nějaký muž použil tento obrat, aby se vlichotil Eloně, byla by bohatší než vévoda Rhinebeck.

Elonina odpověď byla rovněž pokaždé stejná: zachichotala se, jako by ještě nikdy nic tak vtipného neslyšela, sklopila oči a šarmantně se zarděla. Leesha pochybovala, že by se našlo něco, nad čím by se Elona rděla doopravdy, ale zato to matka dokázala na požádání.

Elona nabídla hraběti ruku k polibku. „Obávám se, že na lidských řečech je zrnko pravdy, Výsosti.“

To tedy je, pomyslela si Leesha a zhluboka se nadechla, aby se uklidnila.

Thamosův úsměv byl jednoznačně lovecký, stejně jako kdysi vlčí úsměv posla Marricka. Leesha nemohla vystát pouhou představu, že se takhle dívá Thamos na její matku. A ještě když je u toho ona. A navíc dnes v noci. Vykouzlila na tváři úsměv a rovněž si popotáhla krajky.

„Líbí se ti oslavy, Výsosti?“ zeptala se, čímž přilákala jeho zrak zase k sobě a připoutávala si ho, jak nejlépe uměla. Sklouzl pohledem níž a rychle zase oči zvedl, ale stejně jako Elona i Leesha předstírala, že si ničeho nevšimla.

„Na vesnické svatbě jsem ještě nikdy nebyl,“ přiznal Thamos, „a teď vidím, o co všechno jsem přicházel. Vedle tohoto je na dvorních plesech nuda k uzívání.“

„Ach, ty lichotníku,“ zvolala laškovně Leesha. „Jak by se mohly kotlinské ženy ve svých domáckých šatech srovnávat s nalíčenými dvorními dámami v hedvábí a zlatě?“

Thamos sklouzl očima zase dolů a Leesha se usmála ještě víc. „Dvořané se nejvíce ze všeho zajímají o sebe.“ Žongléři spustili další píseň k tanci a hrabě se usmál a natáhl k ní ruku. „I kdyby dostali košem, vyvádět kvůli tomu nebudou.“

Několik příštích hodin se slilo do rozmazané šmouhy. Rozesmátá Leesha tančila s pohledným hrabětem, který se o ni jen zdráhavě dělil s ostatními tanečníky a pořád se držel nablízku, a když ji pak v kočáru vezl domů, byly jeho polibky vroucí a vášnivé. Leesha se k němu tiskla, v rajtkách cítila pevný a tvrdý penis a třela se o něj stehny a boky. Mezitím po něm sama zatoužila a zrovna uvažovala, jakým způsobem si ho vzít rovnou v kočáru, když zastavili před její chalupou, kočí seskočil, přistavil schůdky a otevřel dvířka.

Thamos vystoupil první, podal Leeshe ruku, aby se mohla opřít, a Leesha vratce vyklopýtala na zem.

„Vrať se na veselici,“ řekl Thamos kočímu. „Půjdu zpátky pěšky.“

„Výsosti,“ namítl kočí, „je noc a lesy jsou plné Krasijců…“

„Tak ať se vrátí za svítání,“ zachichotala se Leesha. „Jen jeď!“

Kočí pokrčil rameny, práskl do koní a už si to drandil po cestě.

„Choulostivá situace,“ podotkl Thamos a vesele se zazubil, když ho Leesha popadla za loket a vlekla ho dovnitř.

Nic nepředstírala, táhla ho rovnou do ložnice. Rozsvítila tlumené lučebninové světlo, obrátila se, strčila do něj a shodila ho na záda do pokrývek. Pak se na něj usmála, vykasala si sukně, vylezla si na něj a líbala ho na tváře, rty a krk. „A teď tě, Výsosti, hodlám zneužít.“

Thamos se jí vykroutil, zabořil obličej do jejího výstřihu a přitom jí rozvazoval šněrovačku. „Obvykle je tomu naopak.“

Leesha se usmála. „Ano, ale tady v Kotlině děláme věci jinak. A teď na tobě budu jezdit, dokud se nevrátí tvůj kočí.“ Sáhla dolů, rozepla mu opasek a zašátrala po tkanicích a knoflíkách na jeho rajtkách. V duchu si představovala, že za pár vteřin bude mít v ruce jeho úd, ale nakonec se mu musela přestat dívat do očí, aby se mohla podívat na poslední uzel, který potřebovala rozvázat. Když rajtky konečně rozevřela, tak to, co uvnitř nalezla, už většinu tuhosti ztratilo.

Vzala pyj do ruky a jemně ho hladila a líbala, ale zůstal měkký. Posunula se výš, přitiskla mu prsa na obličej a sevřela úd pevněji, a to patrně pomohlo, protože ztvrdnul natolik, aby mohlo dojít k věci. Skopla spodničky a zkusila na něj nasednout, ale znovu zvadnul.

„V čem to vězí?“ zeptala se a znovu ho vzala do ruky.

„Ahhh… To nic…“ zasténal Thamos. „Jen už je pozdě… a to pití… a nečekal jsem, že budeš tak…“

„Dychtivá?“ opáčila Leesha a sesunula se zase dolů. Hrabě zaúpěl, když vzala pyj do úst, ale pořád zůstával měkký.

Noci, je to mnou? přemítala. Je snad Ahmann jediný muž na světě, který mě doopravdy chce?

Vyhnala ty myšlenky z hlavy a vylezla z postele.

„Kam jdeš?“ zeptal se. „Já budu v pořádku. Já jen potřebuju…“

„Šššš,“ okřikla ho Leesha, vytáhla ruce z rukávů a stáhla si šaty. „Já ti dám, co potřebuješ.“

Díval se, jak se v tlumeném světle svléká, a když po něm Leesha nenápadně mrkla, všimla si, že když se shýbla, aby vystoupila ze sukní, zase ztvrdnul. Teď měl kopí, na které by mohl být každý muž pyšný, a Leesha si hryzala rty touhou mít ho v sobě. Natáhla ruku a vší silou úd stiskla.

Hrabě zavyl jako zvíře, vyletěl na nohy a ohnul ji přes postel. Ochotně vyhověla a křičela rozkoší, když do ní vrazil pyj zezadu. Přirážela, třela se proti jeho silným nárazům a cítila, že se v ní rodí rozkoš.

Ale pak zafuněl, zhroutil se na ni a bylo po všem. Leesha ho sevřela a ještě se snaživě vrtěla, aby také dospěla k vrcholu, jenže znovu změkl a vyklouzl. Chtělo se jí brečet, ale neměla sílu. Litovala, že tomu kočímu neřekla, ať počká, než si dají čaj, a místo toho tady hraběte polapila až do rána. Zadoufala, že třeba bude mít dost odvahy na to, aby odešel sám.

Ale Thamos si místo toho svlékl zbytek šatů a vlezl si k ní do postele. „To bylo neuvěřitelné,“ zamumlal a přitiskl se k jejím zádům. Přetáhl přes ně pokrývky, objal ji a spokojeně se lísal k jejímu krku. „Chtěl jsem tě od okamžiku, kdy jsem na tobě spočinul očima v Jizellině špitále, ale ani se mi nesnilo, že to bude tak skvělé.“

A Leeshina beznaděj pomalu odplývala. Cítila se v hraběcí náruči v teple a v bezpečí. On možná není dostatečně mužný pro ni, ale ona je dostatečně ženská pro něj. Byl v tom podivný pocit pýchy. Leesha se usmála a usnula.

Byla ještě tma, když se Leesha probudila ze snu o Ahmannovi a nocích, kdy si spolu leželi v náručí. Magie z něj udělala tvora bezuzdných vášní a on si ji často bral po hmatu uprostřed noci, když oba ještě napůl spali. Probouzíval ji polibky a laskáním, zatímco ona ho pomalu hladila. Když byla dost vzrušená, aby ho přijala, vrazil do ní a třel se o ní, dokud oba nedospěli k vrcholu. O chvíli později zase usínali, krátké zdřímnutí, než si ji znovu vzal, aby oslavili svítání.

Stvořiteli, jak jí chyběl. Po dvaceti osmi letech půstu zažila týden obžerství a teď se její tělo dožadovalo jeho laskání. Vlastně jakéhokoli laskání. Věděla, že zesílená touha je běžným příznakem těhotenství, ale nečekala, že bude ještě úpornější než neodbytné bolesti hlavy a nevolnost.

Za sebou slyšela Thamose. Spokojeně chrápal, o záda se jí opírala jeho svalnatá, zarostlá hruď. Zavrtěla se, třela se zadkem o jeho rozkrok. Něco se tam pohnulo. Leesha ho převalila na záda a stejně jako předtím ho vzala do úst. Tentokrát ztuhnul skoro okamžitě.

Thamos zasténal, pořád ještě napůl spal, ale jeho ruce sklouzly dolů, promnuly jí vlasy a Leesha věděla, že už se probírá, a vmžiku ho obkročila. Pořád ještě byla vlhká od jeho semena a svého vzrušení. Zatímco na něm jela, hrabě sténal, něžně po ní natahoval ruce, laskal její boky a prsa. Oči měla pevně zavřené a v duchu si malovala Ahmanna.

Pokaždé, když ucítila, že sebou hrabě škubnul, nadzvedla se, sklonila se k němu a líbala ho, dokud se neuklidnil. Pak pokračovala.

Zanedlouho ucítila, že spěje k vyvrcholení, zrychlila a přišpendlila hraběte do pokrývek, aby si to mohla užít po svém. Za chviličku křičela rozkoší a Thamos se držel jejich boků, jako by šlo o život; ukojit zadržované touhy trvalo dlouho. Když začala rozkoš odeznívat, usmála se, pevně ho sevřela, nasadila rychlé, pravidelné přirážení a znovu hraběte vysála.

Pak ho políbila, ale oba byli tak zadýchání, že se polibek rozpadl v smích.

„Neuvěřitelné,“ prohlásil znovu Thamos.

„Jo,“ souhlasila Leesha a myslela to vážně, jenže její žaludek zjevně nesouhlasil a bouřil se jako polévka zapomenutá na plotně.

Zhluboka dýchala, snažila se to překonat, ale za chvíli jí nezbylo než přitisknout si dlaň na ústa, vyběhnout z ložnice a vyzvracet se do záchodu. Už se z toho stalo něco jako každodenní rituál a Leesha se na to obvykle skoro těšila, i kdyby jen proto, aby už to měla za sebou a mohla začít běžný den.

Zvracení vždycky vyvolalo bodavé bolesti hlavy, takže si Leesha začala bezděčně masírovat spánky. Pak sebou překvapeně trhla.

Poprvé po dlouhé době byla bolest hlavy pryč. Ne že by jen polevila, ona zmizela úplně. Cítila, jak se jí stahuje obličej, jak se jí do očí derou slzy a z té radosti si dovolila chvilku proplakat.

Když se vynořila, nahá a zahanbená, ale zase silná, byl Thamos opět oblečený v rajtkách a košili a čekal na ni u dveří na záchod. Usmál se na ni, přehodil přes ni pokrývku a podal jí hrnek vody. „Propitá a protančená noc se na každém nějak projeví. Ty se nebudeš zmiňovat o mně a já se nebudu zmiňovat o tobě.“

Leesha přikývla, vzala si hrnek a trochu se napila.

„Než se můj bratr stal vévodou,“ pokračoval Thamos, „říkával mi, že nejlepším lékem na prohýřenou noc jsou vejce na slanině. Vyzkoušel jsem to a nic lepšího jsem nikdy nenašel.“

„Usmažím ti je,“ řekla Leesha, vděčná, že má co dělat.

„Udělal bych je sám…“ začal hrabě.

Leesha se na něj usmála. „Ale ty jsi v životě neuvařil ani vejce, že, Výsosti?“

Thamos omluvně pokrčil rameny a blýskl po ní zářivým úsměvem, jemuž by těžko mohla nějaká žena odolat.

Vysekla posměšné pukrle. „Ovšemže mi bude potěšením udělat Tvé Výsosti snídani.“

Kapitola 21

Aury

333 p. N. Léto

11 jiter před novoluním

Veselice pokračovala ještě hodiny poté, co se ze svatebního pavilonu vynořil poněkud zmuchlaný Arlen s Rennou. Arlen si původně myslel, že završení jejich sňatku bude poklidné a něžné, ale jakmile za nimi spadla stanová chlopeň, jeho novomanželka na něj skočila jako divé zvíře a z její aury sršela vilnost.

Moje nevěsta. Renna Sedlákova. Z toho pomyšlení se mu točila hlava stejně jako z jejich milování. Zrovna ta dívka, kvůli níž utekl z domova, aby si ji nemusel vzít, mu byla souzena.

Souzena? Odfrkl si. Celý život žiješ s přesvědčením, že není žádný Stvořitel, žádný Osvoboditel, a přesto jste se zrovna vy dva dali nakonec dohromady. Není to snad důkaz božího záměru?

I když by tu představu rád zahnal jako směšnou a nesmyslnou, nešlo to.

Znaveně, vratce se vlekli zpátky k rozjařenému davu a Arlen znovu užasl nad jeho aurou.

Kdysi považoval magii za ryzí zlo, ale magie takové pojmy nezná, není o nic víc zlá než vítr, déšť nebo lektrika. Pulsuje ve všem živém a její aura poskytuje množství údajů o nitru i vnějšku. Lidské aury jsou tlumenější a mnohem složitější než démonské, ale tady, uprostřed velechran Kotlinského hrabství se nacházelo velké množství magie volně ve vzduchu a Kotliňané jí nevědomky vtiskávali svou radost. A takto obtěžkaná magie se pak vinula kolem nich jako aura a byla silná a nakažlivě šťastná.

Arlen vídával aury od okamžiku, kdy si poprvé namaloval kolem očí zrakové chrany, ale nikdy nechápal, co ty jemné odstíny barev, jasu a struktury znamenají. Pak ale potkal jadrnského prince, jejich vědomí se na okamžik prolnula a Arlen v tu chvíli viděl svět tak jako démoni.

Od té doby mu i pouhý letmý pohled koutkem oka řekl hodně o citovém rozpoložení nějakého člověka, a když na někoho hleděl přímo, čerpal z aury pravidelný přísun jeho pocitů. Poznal, kdy mu lidé říkají pravdu a kdy lžou, kdy se hotoví k boji a kdy se raději dají na útěk. Viděl každý jeden pocit, který ten člověk v daném okamžiku prožíval, i když o příčinách se mohl jenom dohadovat.

Neviděl lidem do hlavy tak jako jadrnský princ… zatím. Ale když se soustředil, dokázal protáhnout člověkem závan magie, nechat ho nasáknout jeho podstatou, a pak ho vstřebat. Tím člověka poznával mnohem důvěrněji než milenka nebo kořenářka – do poslední jizvy, bolesti a pocitu. Tady mě spálil ohnivý plivanec, tam škrábla kočka, vyprávělo tělo svůj příběh.

Někdy v duchu letmo zahlédl i výjevy – lidé, místa a věci, k nimž měl ten, koho poznával, silné citové vazby, ale bylo jen na Arlenovi, jak si je vyloží.

Dokonce i rostliny mohly vydat své tajemství. Prostým vdechnutím proudu procházejícího stromem dokázal Arlen proniknout do běhu času mnohem přesněji než dřevorubec čtoucí letokruhy. Kdy byla povodeň, kdy bylo sucho. Kdy byl požár a kdy hluboký mráz. Jaké démonské pařáty podrápaly kůru. Vmžiku věděl všechno od okamžiku, kdy puklo semínko.

Když se vraceli na veselici, čekala je Šamava s Rojerem, jeho novomanželkami a s Kendall.

Rojerova aura byla obzvlášť zajímavá. Když byl žonglérem a hrál, tak ať už to bylo těmi houslemi nebo rolí ve scénce, spadla přes auru maska a Arlen z ní nemohl vyčíst vůbec nic.

Zato jindy byl jeho mladý přítel jako otevřená kniha. Kolem něj pluly výjevy, některé mlhavé, jiné zřetelné a všechny spojené s Rojerem složitou pavučinou pocitů.

Arlen v nich dokázal rozeznat sebe a Rennu stejně jako Amanvu, Sikvu a Leeshu. Viděl, že Rojer má pochybnosti o Renně a o jejich sňatku, ale jeho volba manželek byla neméně sporná a Rojerovi bylo jasné, že nemá právo dělat někomu kázání. Co se stalo, stalo se, a jako Arlenův přítel byl Rojer rozhodnutý ho podporovat.

Arlen položil žonglérovi ruku na rameno. „I já stojím při tobě, Rojere. Čestné slovo. Jsem ti zavázaný a sňatkem s Rennou se na tom nic nemění.“

Rojer tupě zamrkal. „Jak víš, na co jsem zrovna…“

Amanva se na okamžik zaměřila na Rojera a v její auře se zablesklo. Byla rychlá, lasička jedna, postřehla myšlenku svého manžela, ani ji nemusel dopovědět.

Na chviličku kolem ní Arlen viděl plout její vzpomínky, ze všeho nejnápadnější byli rodiče. Amanva kráčela hluboko v jejich stínu. Mezi jejími představami se vznášela i nějaká kniha.

„Myslíš na to, že v Eveje stojí, že v lidských srdcích dokáže číst jen Osvoboditel,“ hádal Arlen.

Amanvinu auru zčeřilo překvapení, ale pak se mladá dama’ting zklidnila a rozbouřené pocity pohřbilo klidné, pravidelné dýchání. Hleděla na něj stejně upřeně jako on na ni a najednou v její auře číst nedokázal.

„Je tak psáno,“ souhlasila Amanva. „Ale ty to nejsi.“

Pohledem zavadil o Sikvu a překvapilo ho, že její vědomí je podrobeno stejně přísné sebekázni jako Amanvino. Bylo v ní víc, než by se napohled zdálo. Asi to mělo něco společného s jejím bílým závojem.

Ale i když Rojerovy manželky své aury skrývaly, magii věcí, které měly u sebe, zatajit nemohly. Jejich hrdla, obepnutá ozdobnými obojky, v nichž se skrývaly chraněné kosti, vypadala, jako by kolem nich šlehaly plameny. Arlen ty chrany prozkoumal a shledal, že jsou podobné chranám na Rojerových houslích. Jejich zesilovací účinek poznal, když byli na pódiu. Užitečná magie.

Další šperky planuly podobně. Hora-váček u Amanvina pasu magií přímo hučel a dokonce i Šamava měla v prstenech a náramcích pár kousků démonské kosti, i když o jejich účincích se mohl Arlen jen dohadovat.

„Vy mi nevěříte,“ usoudil Arlen.

„Je nějaký důvod, proč bychom měly?“ opáčila Amanva.

Arlen se soustředil, protáhl skrz dívky závan magie, poznával je.

„Ne, ale já věřím tobě, Amanvo va Ahmann. Tobě i tvé sestře-manželce,“ pokynul Sikvě. „Vidím, že nejste spojenkyněmi Nie a s mým přítelem to myslíte dobře.“

„Jo?“ opáčil Rojer.

„Moc si to nemaluj,“ varoval ho Arlen. „Tvé manželky možná do puntíku splní, co jim nařídíš, ale bez váhání obejdou podstatu tvé žádosti, když si budou myslet, že to tak pro tebe bude lepší.“

Amanvu ta poznámka zjevně nijak nevyvedla z míry. „Náš vážený manžel někdy potřebuje… vedení.“

Arlen se uchechtl. „Svatá pravda.“

„Hele!“ zvolal Rojer.

Arlen se jízlivě ušklíbl. „Já si nemyslím, že jsem Osvoboditel, Amanvo. Ale ani o tvém otci si to nemyslím. Vůbec si nemyslím, že je nějaký Osvoboditel, leda snad jako zářný vzor, jímž se všichni můžeme řídit.“

„Takže jsi spíš nevěřící než kacíř?“ zeptala Amanva. „Je to v něčem lepší?“

Arlen se poklonil. „To posuď sama, princezno.“

Amanvě naskočily kolem očí vějířky vrásek. „Nechám si to na jindy. Děkuji, žes nám prokázal tu čest a dovolil nám účastnit se tvých oslav.“

Pak přišla na řadu Šamava. V ruce držela tu samou písařskou tabulku, s jakou ji Arlen vídal již tolikrát a která v něm vyvolala příval hřejivých vzpomínek na Abbanův pavilon na Velkém Bazaru.

V její auře viděl představy spojené s černými a červenými účetními řádky a výpočty má dáti – dal. Amanva ji vyslala jako nabídku k míru a Šamava skočila po příležitosti udělat si dobré oko jak u Amanvy, tak u Arlena. Udělala by cokoli, aby byla dnešní noc dokonalá, lhostejno koho by musela uplatit nebo seřvat, protože tahle práce se jí jednoho dne násobně vyplatí.

Arlen se usmál. „Jsi tak podobná svému manželovi, až mne srdce bolí touhou se zase se svým přítelem Abbanem setkat.“

Šamava se poklonila. „Syn Jephův je příliš laskavý.“ Najevo nedala nic, ale její aura byla při těch slovech opravdu dojatá.

A Arlen to myslel upřímně. Po kupci Abbanovi se mu opravdu hluboce stýskalo, jenže ten jeho chaffitský přítel mu mnohokrát předvedl, že i když se mu tu a tam věřit dá, nikdy se mu nedá věřit doopravdy. Když se mu to hodilo, tak lhal, ale ještě častěji prostě jen něco neřekl. Obvykle něco důležitého.

Arlen si v duchu přehrával události své poslední návštěvy v Krasii snad desetitisíckrát, ale pořád v něm přetrvávaly nějaké pochybnosti. Koneckonců právě Abban obstaral mapu, která Arlena dovedla k troskám Anocha Slunce a Kadžiho hrobce, kde našel to chraněné kopí. Právě Abbanovi ukázal svou kořist jako prvnímu, aby mu Abban potvrdil, že je pravé. A ještě té noci se ho Jardir, kdysi Abbanův nejlepší přítel, pokusil kvůli tomu kopí zabít.

A teď Jardir s Abbanem spolupracují. I kdyby mu to už před měsíci nepotvrdil Marrick, tak většina krasijských výbojů zřetelně nesla Abbanův otisk. Což bylo v zásadě lepší, protože Abban nebyl nikdy tak surový ani tak marnotratný jako Jardir. Po prvotním dobytí hradiště Rizonu byly obrovské pásy jižních krajů už jen obsazeny s tím, že pole, domy a dcery zůstanou netknuté a kupecké cesty otevřené, byť pod vládou damů a evejského práva. To znamenalo, že Abban radí Jardirovi k milosrdenství, což bylo dobré, i kdyby to dělal jen pro vlastní zisk.

Na čí straně vlastně jsi, Abbane? přemítal Arlen. Cožpak nevíš, že se mě tvůj přítel pokusil zavraždit? Nebo ses s tím prostě smířil? Anebo to byl celé tvůj nápad od začátku?

Povzdechl si. Záleží na tom? Nemělo žádný smysl na to zbytečně plýtvat myšlenkami. Brzy se s oběma sejde a zjistí pravdu. Ale nejdříve musí všichni přežít novoluní.

Jakmile se vrátili na veselici, opět se utvořil zástup vesničanů přicházejících blahopřát. Jako další před ně předstoupila starší žena, která s sebou vedla muže středního věku, s mléčně bílýma očima, které hleděly do prázdna. Arlenovi bylo na těch dvou něco povědomého a v auře té ženy Arlen viděl, že už se s ním setkala a má pocit, že je mu zavázána.

„Lorry Ovčákova, pane a paní Sedlákovi,“ řekla žena a škrobeně se uklonila. „Toto je můj syn Ken. Nemáme ti co dát, jen úctu a díky, ale doufáme, že to přijmeš. Zbytek rodiny dostali jadrnci, když jsme prchali před Krasijci. Kdyby ses neobjevil ty, dostali by i mě a Kenyho.“ Poplácala muže po ruce. „Není to jednoduché, ale jsme ti vděční, že jsi naši výpravu dovedl sem, protože Kotlina nás vzala pod svá křídla a my netrpíme zimou ani hladem, přestože Keny nemůže pracovat.“

„Za to si zaslouží uznání celá Kotlina,“ řekl Arlen. „I vy si zasloužíte uznání, za to, že jste byli ve zlých časech tak stateční.“

Podíval se na Kena Ovčáka, který mlčky stál vedle matky. Jeho aura byla plná tichého studu, nenáviděl sám sebe za to, že je závislý na stárnoucí matce, za to, že nebyl schopen pomoci své rodině. Ale ona na něm lpěla s dětinskou láskou, a tak pro ni byl alespoň slabou oporou. „Byl jsi vždycky slepý?“

Ken přikývl. „Jo, kam moje paměť sahá.“

„Horečka mu vzala zrak, když byl ještě v plenkách,“ řekla Lorry.

Arlen protáhl skrz Kena závan magie, poznával Kenovy oči a hledal, kde vznikl rozpor. Pak pudově zvedl ruku, přitáhl si špetku moci z velechrany a prstem mu nakreslil na čelo a kolem očí chrany.

Okolostojící vyjekli úžasem – mléčně bílá mha z Kenových očí zmizela a oči nabraly sytou, oříškově hnědou barvu. Ken otáčel hlavou sem a tam, třeštil oči a nesouvisle blábolil. Jeho aura se na okamžik rozzářila radostí, pak potemněla do zmatku a zdrcujícího strachu. Nakonec oči pevně zavřel, zakryl si je rukama a celý se rozklepal.

Arlen mu konejšivě položil ruku na rameno. „Každý den to bude o trochu snazší, Kene Ovčáku. Čestné slovo. Já přesně vím, čím procházíš.

Brzy poté, co poprask kolem Ovčákových utichl, dorazil k nim osamělý cha’šarúm. Krok měl pevný, ale v jeho auře viděl Arlen strach. Strach a stud. Postřehl, že se Amanva ostře nadechla, tak tiše, že to nikdo jiný neslyšel, a v její auře se nakratičko blýskl vztek, ale vzápětí se opět zahalila do dama’tingského klidu.

Válečník před Arlenem poklekl a přitiskl čelo na dlažbu. Arlen toho muže ani nemusel poznat, aby rozuměl jeho pocitům. Sám strávil mezi šarúmy dost času na to, aby si všiml, kdy ho chce někdo urazit, a rovněž věděl, že skutečným viníkem nemusí být právě tento nebohý cha’šarúm, ale spíš ten, kdo ho vyslal.

Kaprál Kaval nepochybně považoval za mistrný kousek poslat k Arlenovi místo sebe právě cha’šarúma, aby Arlenovi vzdal hold a předložil první oběť nebesům chaffit. Byla to nepřímá urážka, která zároveň ponechala takzvaným Osvoboditelovým kopiníkům – mužům, kteří do jednoho pomáhali Jardirovi Arlena porazit a oloupit ho o Kadžiho kopí – odstup.

Jenže Arlena pohled na chaffitského válečníka neurážel. Kolikrát už viděl, jak zle se s chaffity v Krasii nakládá, jak se jim upírají veškerá práva a společenský vzestup. Tak tomu bylo od Návratu, ale Jardir to během několika málo let svého panování změnil. Byly to další tiché Abbanovy rady – rychlý způsob, jak získat další válečníky – anebo se snad v jeho proradném adžínu’pal hnulo svědomí?

Klečící válečník položil Arlenovi a Renně k nohám rohy lesního démona. Arlen se díval, jak z nich velechrana saje magii a sytí s ní svou vlastní moc.

„Džidda.“ Arlen nakreslil do vzduchu symbol pro první pilíř nebes. Amanva se na něj překvapeně podívala, ale Arlen si jí nevšímal. Usmál se na válečníka.

„Džidda,“ souhlasil válečník. Očima střelil po Amanvě a jeho strach zesílil.

„Povstaň a hrdě zvedni hlavu,“ vyzval ho krasijsky Arlen. Když muž uposlechl, Arlen se mu poklonil. „Neměj obavy, bratře. Kaval možná nevidí, jak je nesmyslné posílat chaffita, aby mě urazil, protože se mě bojí urazit osobně, ale mně to neuniklo. To cha’šarúmové dělají dal’šarúmům čest, nikoli naopak.“

Válečník se hluboce poklonil a sledovat proměnu v jeho auře byla krása sama, ze studu stala se pýcha a ze strachu radostné vzrušení. „Děkuju, Par’chine.“ Poklonil se Renně, následně Amanvě, pak se obrátil a utíkal zpátky do noci.

Ještě šest pilířů ho čeká.

„Já Kavala potrestám,“ řekla Amanva, když byl válečník pryč. „Pochop, prosím, že to byla urážka od něj, nikoli ode mne.“

„Řekl jsem jen to, co si doopravdy myslím,“ odpověděl Arlen. „S pýchou jsem chodíval se šarúmy bojovat do noci, ale ty, kteří se toužili krvavě mstít za každou malichernost, jsem nikdy nesnášel. Kaval urazil jen sám sebe.“

Amanva sklonila hlavu, a i když se z jejích očí nedalo nic vyčíst, z její aury zavanula úcta. Zdvořile jí pokynul v odpověď.

O chvíli později dorazila Wonda Drvoštěpova a okázale před ně položila dlouhý, zahnutý roh větrného démona, na němž ještě lpěla blána ze hřbetních křídel. „Byla bych tu první, jenže větrnce je snad snazší zabít než jim odřezat křídla.“

Arlen se usmál. Její aura planula pýchou, ale tu pýchu kalila špetka strachu. Šel hlouběji, poznával ji. Chtěla ho o něco požádat. O něco velmi osobního a bála se, že jí nebude schopen – nebo hůř, ochoten – vyhovět.

„Požehnání tobě, Wondo Drvoštěpova,“ řekla Amanva, „první ze šarúm’ting.“

Šarúm’ting? Arlen byl překvapen. To už přiznal Jardir práva i ženám? Zázraky neberou konce.

„Jsem na tebe pyšný, Wondo,“ řekl Arlen hlasitě, aby to všichni kolem slyšeli. „Být první ženskou válečnicí v Krasii není žádná malá pocta. Je-li něco, co pro tebe mohu udělat, jen to řekni.“

Wonda se usmála a auru prostoupila úleva. „Říká se, že jsi Kenu Ovčákovi vrátil zrak.“

Arlen přikývl. „Ano.“

Wonda měla vlasy ostříhané tak, aby zakrývaly tu stranu obličeje, kterou rozdrásal démon, ale teď je odhrnula, odhalila hluboké, svraštělé šrámy a tiše se zeptala: „Můžeš mě zbavit jizev?“

Arlen zaváhal. Mohl to udělat obratem, ale když se díval do Wondiny aury, nebyl jsi jistý, jestli by to udělat měl. Nakreslil do vzduchu chranu, aby jeho odpověď slyšela jen ona.

„Mohu.“ Oči se jí rozzářily štěstím a její aura přetékala nadšením, ale i strachem. „Ale o co si budeš za novoluní dělat starosti, Wondo Drvoštěpova? O své bližní nebo o svou tvář?“

Stud zaplavil auru a Arlen ukázal na svůj obličej, pokrytý stovkami tetování. „Jizvy nás chrání, Wondo. Připomínají nám, co je doopravdy důležité.“

Dívka přikývla a Arlen ji vzal za ramena a konejšivě ji stiskl. Musel zaklonit hlavu, aby jí viděl do očí. „Mysli na to. Pokud po tom budeš toužit i po novoluní, stačí říct.“

Její aura získala nicneříkající nevýraznou barvu a strukturu a pak, zatímco Wonda zvažovala jeho slova, se pomalu začala přelévat.

„Předpokládám, že to znamená, že návrh toho démona z pouště pravděpodobně nepřijmeš, že?“ zeptal se Thamos, když žvýkal poslední kousek slaniny.

Leesha se na něj usmála. Vrátila se jí i chuť k jídlu a poprvé po několika týdnech se cítila zase silná. „Není to pravděpodobné.“

„Matka říká, že spolehlivě uděláš to, co je pro Kotlinské hrabství nejlepší,“ pokračoval Thamos, „ale že to ještě neznamená, že budeš poslouchat mě.“

Leesha se rozesmála a zvedla se, aby sklidila talíře. „V tom má vévodkyně matka pravdu.“

„Jsi jí hodně podobná,“ zamumlal Thamos.

Leesha na něj výbojně vysunula bok. „Doufám, že ne moc, protože jinak by se mi na naši společnou noc nechtělo ani pomyslet. Je mi známo, jak rádi si vy šlechtici uchováváte čistou rodovou linii.“

Thamos se rozesmál. „Ne zas až tolik, ale přesto ti musím říct, že moje matka byla svého času velmi krásná.“

„O tom nijak nepochybuji,“ odtušila Leesha.

„A co se týče rodu…“ Thamos pokrčil rameny. „Ještě před stoletím byl náš rod na společenském žebříčku dost nízko. První z nás usedl na břečťanový trůn můj děd a dostaly ho tam spíš peníze než rod.“

Najednou vstal a strhl ji do náruče. „V každém případě máš z celé Kotliny nejblíž k majestátu ty. Pomyslela jsi někdy, čeho bys mohla dosáhnout jako hraběnka?“

Leesha si odfrkla a jemně od sebe hraběte odsunula na délku paže. „Tvoje Výsost má pověst záletníka, co se vyspí s každou mladicí, která na něj mrkne. A já ti mám věřit, že mi budeš věrný?“

Thamos se usmál a políbil ji. „Kvůli tobě budu možná ochotný to zkusit.“

„Pokud tu příští týden ještě někdo z nás bude, promyslím to,“ slíbila Leesha, líbla ho na rty a odebrala se k nádobí. Nepochybovala o tom, že ta nabídka byla míněna vážně, ale bylo v tom víc rozumových úvah než vášně. Jejich svazek by upevnil Thamosovu vládu nad Kotlinou a Rhinebeckovu vládu nad vévodstvím a Araine to věděla.

Bylo by to tak zlé? Upřímně nevěděla.

„Je pravda, že i ty ses setkala s tím mozkovým démonem, o němž mluvil pan Sedlák?“ zeptal se Thamos.

Leesha přikývla. Šla ke svému psacímu stolu a vytáhla obálku zapečetěnou voskem, v němž byla otištěna její pečeť – moždíř a palička. Podala ji hraběti. „Pro tvou matku.“

Thamos povytáhl obočí. „Chceš říct pro mého bratra.“

Leesha na něj rovněž povytáhla obočí. „Musíme hrát tuhle hru i o samotě, mezi čtyřma očima?“

„To není hra,“ namítl Thamos. „Rhinebeck je vévoda, kterého pronásledují bludné představy, že ho chce někdo oloupit o moc, a on na své moci velice lpí. Jestli ho budeš otevřeně obcházet, neobejde se to bez následků.“

Leesha přikývla. „Jo, ale on dostává zprávy přímo od tebe a já nepochybuji, že zrovna tak přímo můžeš doručit zprávu i Araine.“

„Její Milosti,“ opravil ji Thamos.

„Její Milosti,“ připustila Leesha, „Sám jsi říkal, že se o kořenářství stále zajímá. To není žádné obcházení vévody.“

Thamos svraštil čelo, ale dopis si vzal.

„Budu upřímná, Výsosti,“ řekla Leesha. „Já pořád nevím, nakolik ti můžu důvěřovat, ať už v posteli nebo mimo postel. Jsi tu ze zájmu, nebo abys upevnil svou vládu v Kotlinském hrabství?“

Thamos se usmál. „Přeci kvůli obému, samozřejmě. Drvoštěpská Kotlina byla vždycky součástí Angiers a závisela na trůnu v mnoha ohledech, včetně poselské cesty, která vás spojovala se světem. Ještě nedávno to byla vcelku nevýznamná víska, ale přísahy věrnosti nejsou věci, které můžeš jen tak porušit, když získáš větší význam. Očekávala bys, že tě trůn nechá jen tak na pokoji, kdybys na svých pozemcích objevila zlato nebo uhlí?“

Leesha zavrtěla hlavou. „Ovšemže ne.“

„A s chranami pana Sedláka to není jiné,“ pokračoval Thamos. „A chováme se snad nějak nepřístojně? Nedodali jsme vám snad v době nouze potraviny a osivo, dobytek a teplé oblečení, jak jsi žádala? Nepomáháme snad stavět domy a budovat velechrany, na jejichž rozvržení ses sama podílela? Moje tvrz možná vypadá působivě, mistryně, ale jejím účelem je vydržet proti Krasijcům, nikoli děsit lid, který je pod mou ochranou.“

Leesha přikývla. „Kéž by vydržela. Za dva roky budou mít Krasijci víc válečníků, než je v Angiers všech mužů, žen i dětí dohromady. Už teď by mohli Kotlinu rozdrtit za jediný den, kdyby si zamanuli, ale v takovém případě by museli zanechat Everamovu Štědrotu oslabenou a s nepřátelským Laktonem v zádech. Ovšem jakmile bude jednou Kotlina jejich, tak už ji těžko dobudeme zpátky, a oni sevřou Lakton do kleští jako kovář zub.“

Thamos zavrtěl hlavou. „Krasijci Lakton nikdy nedobudou, ledaže by se z těch pouštních krys stali zničehonic lodníci. Laktonské přístavní vesnice, v nichž se nakládají zásoby, jsou rozeseté po pobřeží, které čítá stovky mil. Ty nedokáže uhlídat žádná síla na světě, a i kdyby se o to Krasijci pokusili, malá močálová hradišťka a bahenní démoni by si vybrali těžkou daň. Na druhou stranu Laktoňané sice mohou ze svých lodí zasypat Dokov nebo jinou část pobřeží šípy, jenže dokmistři jsou zbabělci a nebudou bojovat o nic víc než o pobřeží. Laktoňan bez lodi je jako větrný démon na zemi. Pro Krasijce žádný soupeř.“

„Souhlasím,“ řekla Leesha. „Říkala jsem Laktoňanům ve vískách, aby uprchli do Kotliny.“

Thamos přimhouřil oči. „Už se chováš jako hraběnka? Ty nemáš žádné právo naše pozvání takto rozšiřovat. Vždyť už teď jsme na hranici únosnosti.“

„Nesmysl,“ řekla Leesha. „Naší jedinou nadějí proti krasijskému postupu je rozrůstat se, jak nejrychleji to půjde. Musíme zaplnit celý kotlinský kraj.“ Povzdechla si. „Pokud tu vůbec ještě nějaká Kotlina, která by se dala naplnit, po novoluní zůstane.“

Thamos ji vzal za ruce a naklonil se k ní. „Můžeme se dohodnout, Leesho Papírova. Já klidně nechám tábořit na svých schodech každého zavšiveného sedláka od Kotliny po krasijskou poušť, pokud mi ty řekneš, co potřebuju vědět.“

„A to je co?“ zeptala se Leesha, i když přesně věděla, co má na mysli.

Thamos přikývl. „Kolik mají Krasijci válečníků a kde jsou rozmístění? Co jsi zjistila o těch mozkových démonech, že jsi z nich tak vyděšená? Můžeme věřit panu Sedlákovi, že jeho boj s démony není zbytečným mařením lidských životů? Budete podporovat mou vládu?“

Slunce začínalo vycházet, v dáli zarachotil hraběcí kočár a oba se napřímili. Leesha si povzdechla. „Promyslím tvé otázky, Výsosti, a brzy ti na ně odpovím.“

Thamos se postavil do pozoru a stroze, po vojensku se poklonil. Ta nečekaná obřadnost by působila škrobeně, ale nepřestal se jí dívat do očí a jeho hezkou, zarostlou tvář proťal čtverácký úsměv. „Takže dnes večer u večeře.“

Leesha se usmála. „Zdá se, že jsi nezískal pověst svůdníka nezaslouženě.“

Thamos na ni šelmovsky mrkl. „Za soumraku pro tebe pošlu svého kočího.“

Slunce už skoro vyšlo, zástup svatebčanů s dary prořídl, ale mnozí Kotliňané ještě tančili. Drvoštěpové a šarúmové se vrátili plni magie, navršili uprostřed Jadrnského hřbitova hromadu démonských kostí vysokou jako vzrostlý muž a vdechli oslavám nový život.

Arlen zhluboka nabral dech do plic a vydal se do žonglérského ozvučného přístřešku. Schody nepotřeboval, mrštně vyskočil rovnou na pódium, i když plošina byla šest stop vysoko. Účinkující přestali hrát a udělali mu prostor. Dav se rozjásal a Arlen natáhl ruku k Renně. I ona bez námahy vyskočila na pódium a Arlen ji vzal kolem ramen.

„Já vím, že to zní bláznivě,“ řekla Renna, „ale přísahám, že vidím lásku, kterou tito lidé k tobě chovají, jako kdyby měli svatozář. Ještě nikdy jsem nic tak krásného neviděla.“

„K nám oběma,“ ujistil ji Arlen a něžně ji stiskl. „A ano, je to jako hledět na východ slunce.“

„Nevydrží to, že?“ zeptala se smutně Renna. „Vzhledem k tomu, co nás čeká…“

Miluju tě, Renno Sedlákova. Arlen zavrtěl hlavou. „Budou to krvavé líbánky.“

Renna si opřela hlavu o jeho rameno. „Jsem ráda, že jsme si předtím zatančili.“

„Jo,“ souhlasil Arlen, naposledy ji stiskl, pustil ji, zvedl ruce a zamával. Dav ztichl, i když to bylo vlastně jedno, Arlen načrtl do vzduchu pár ozvučných chran a jeho hlas se jasně nesl široko daleko.

„Chci vám všem poděkovat za tuto úžasnou noc,“ zvolal. „Já ani Renna jsme nikomu neřekli, co chceme udělat, a přesto nám Kotliňané vystrojili tu nejlepší veselici, v níž by mohl nějaký svatební pár doufat.“ Dav zaburácel, lidé jásali a dupali.

Obloha už světlala a Arlena štípala a pálila kůže. Bolest za svítání mu nebyla cizí, ale teď už uměl vcucnout povrchovou magii pod kůži, zaštítit ji tak před světlem a uchovat si z ní tolik, kolik jen unesl.

Ale slunce přesto spalovalo zbytky, které ulpěly na jeho chranách, a to vyvolávalo v Arlenovi pocit, že jsou vytetované plamenem. Byly doby – a nebylo tomu tak dávno – kdy bolest bral jako znamení, že ho slunce odmítá. Ale teď pochopil pravdu a byl na ni hrdý.

Vedle něj bolestně zasykla Renna.

Bolest nás učí, Par’chine, řekl mu kdysi Jardir, a tak ji dobrovolně přijímáme. Rozkoš nás nenaučí nic, a proto si ji musíme zasloužit.

Arlen ji vzal za ruku. „Bolest je cenou za to, že můžeš chodit na slunci, Ren. Zasluž si to.“ Přikývla a zhluboka se nadechla. I válečníci pociťovali účinky slunce, ale bez chran či ichoru na kůži spálily paprsky jejich magii rychle. Trochu přešlapovali, tam, kde bylo slunci vystavené holé tělo, se drbali, jako by měli vyrážku, tu a tam se vzňala skvrna démonského ichoru na kožených kalhotách, vylétla jiskřička, zablýskla se a zaprskala. Jednomu drvoštěpovi, který byl od ichoru hodně pocákaný, opravdu chytly kalhoty plamenem. Arlen užuž chtěl jít k němu, ale muž popadl poloprázdnou láhev piva a vychrstl ji na sebe. Okolostojící ho zahrnuli posměšky.

„Příště šetři pivem, my bychom ti to počůrali, stačí říct!“ křikl jeden drvoštěp. Lidi zařičeli smíchy.

„Kotlina k nám byla laskavá,“ pokračoval Arlen, „ale teď přišel čas, kdy musím být se svou ženou sám.“ Renna mu při těch slovech stiskla ruku a Arlen se zachvěl vzrušením. „A čas, abychom se všichni vrátili ke své práci. Protančená noc nám udělala zatraceně dobře, ale za deset jiter je novoluní a my před sebou máme spoustu práce. Démoni vyjdou ven v plné síle a Kotlinské hrabství musí být připraveno, aby je dokázalo zahnat zpátky dolů do Jádra, kam patří.“

Ukázal na obrovskou hromadu démonských rohů, a zrovna v tu chvíli na ni dopadly sluneční paprsky. Hromada se vzňala a byla z toho ohnivá hranice tak jasná, až oči bolely. Drvoštěpové zaburáceli a zvedli sekery. Dokonce i šarúmové zařvali a zamávali pěstmi do vzduchu.

Ten bojechtivý řev Arlenovi řekl, že se démonští princové mají čeho bát. Jenže také viděl, co dokáže Jádro vychrlit, a když na to myslel přespříliš, sám začínal mít strach.

Renna se ho dotkla. „Jsi v pořádku?“

Arlen jí stiskl ruku. „V pořádku, Ren. Jsem v pořádku.“

„Všechno jsme přinesli,“ oznámila jim Šamava, když je doprovodila do jejich světnic ve Smittově krčmě. Otevřela dveře a ukázala jim svatební dary, pečlivě poukládané po celé místnosti. Řádně seříznuté růže byly vystavené ve starobylém pomalovaném krajáči, čerstvé jídlo nanosili na stůl. Ostatní poklady narovnali na prádelník a noční stolky.

Arlen žil v Kotlině už přes rok a za tu dobu, kdy cvičil drvoštěpy v boji proti démonům, je dobře poznal. Věděl, jak si cení věcí, které teď byly vystaveny v jejich světnici. A v aurách jejich dárců také viděl, že je přinášejí s pýchou, vděkem a láskou. Vírou.

Právě to poslední ho zasáhlo nejvíc. Ti lidé by udělali cokoli, oč by je požádal, ne protože by ho uctívali, ale protože mu věřili. Dokázal jim, jaký je, bojoval po jejich boku a oni upřímně věřili, že je nikdy nenechá padnout.

A taky že nenechám, slíbil si v duchu. Za novoluní dobudou démoni tuto vesnici jen přes mou mrtvolu.

Šamava šla k růžím, zvedla konec provázku, který byl uvázaný kolem krajáče, a ukázala jim přivázaný proužek papíru. „Každý dar má visačku se jménem dárce. Poradím se s Ernalem Papírem a nechám vám připravit k podpisu vhodné děkovné dopisy.“

Renna strnula a její vůně se změnila. Ve srovnání se čtením aury sice byly vůně zanedbatelné, ale za denního světla získával Arlen díky nim a díky svým zbystřeným smyslům obrovské množství poznatků o všem okolo. Stručně řečeno dokázal vyčuchat strach jako hnůj na botě.

A teď ani nepotřeboval vidět do aury, aby poznal příčinu, a srdce se mu sevřelo soucitem. Stejně jako většina ostatních lidí z Tibbetské Říčky ani Renna neuměla číst a psát.

Arlen se odvrátil od Šamavy a tiše, aby ho neslyšel nikdo, kdo nemá tak zbystřený sluch jako on a Renna, zašeptal: „Neboj, Ren. Než přinesou dopisy, tak tě naučím podepsat se a brzy tě naučím i číst.“

Renna po něm střelila úsměvem a její vůně vyjadřovala vděk a lásku. „Měli bychom taky udělat něco hezkého pro Gareda. Za to, že nám šel za svědka.“

„To jo,“ souhlasil Arlen.

„Bylo by mi ctí vybrat pro barona dárek,“ ozvala se Šamava.

Arlen zavrtěl hlavou. „Tohle vyřeším sám, díky.“

Šamava se poklonila. „Náhrdelník, který ti dal hrabě, je velmi krásný,“ obrátila se na Rennu. „Určitě se s ním chceš rozloučit?“

A je to tady, pomyslel si Arlen.

Renna šla k zrcadlu, obdivovala náhrdelník, špičkami prstů hladila drahokamy. Voněla Arlenovi radostí, kterou jí náhrdelník dělal, ale také slyšel, jak si tichounce povzdechla.

Poslední polaskání, Renna přikývla a sundala si ho. „Není správné honosit se něčím takovým, když tolik lidí tře bídu s nouzí.“

„Nepodceňuj víru, kterou mohou lidé čerpat z honosného vůdce,“ podotkla Šamava. „Ale pokud je to opravdu tvým nešlechetnějším přáním, ráda ho od tebe odkoupím. Mohu ti zaplatit buď penězi, nebo dodat potraviny a dobytek přímo potřebným, pokud by ti to vyhovovalo lépe.“

Renna se na ni podívala a Arlen s překvapením zaznamenal, že podle vůně je Renna upřímně přesvědčená, že jí Šamava prokazuje laskavost. „Ty bys to pro nás udělala?“

Není to její chyba, pokáral se v duchu. Stejně jako čtení. Kdyby uměli lidé v Říčce smlouvat, tak by Vepřovi nepatřila polovina vesnice.

Šamava se usmála a mávla rukou, jako by to nic neznamenalo. „To nic není. Je to roztomilá tretka, nebude nijak těžké prodat náhrdelník nějakému bohatému damaji jako dar pro některou jeho manželku.“

Arlen odvrátil zrak a protočil panenky. „Nijak těžké to nebude,“ zamumlal jen pro Renniny uši, „zato pro Krasijce to bude vynikající příležitost, jak využít naše dobré jméno a při pochůzkách navázat obchodní styky po celém Kotlinském hrabství.“

Renna se pátravě zadívala na Šamavu a Arlen ucítil sílící nedůvěru, kterou rychle vystřídalo zklamání. Předstírala, že si náhrdelník znovu prohlíží, a přitom zamumlala, opět jen pro jeho uši. „Takže bych ho neměla prodávat?“

„Prodej, ale žádej peníze,“ zašeptal Arlen. „Z ruky do ruky.“

Renna se obrátila a šťastně se na Šamavu usmála. „Oceňuju tvou pomoc. Peníze na dlaň mi budou naprosto vyhovovat.“

Šamava přikývla, jako by jinou odpověď ani nečekala. „Mohu se na něj podívat?“ Renna jí ho podala a Šamava ho bedlivě prozkoumala, pak vytáhla cvikr a zvedla démanty proti světlu.

„Teď bude hledat kazy a zkusí usmlouvat cenu,“ zamumlal Arlen. „Ať řekne, co řekne, ty jí řekni, že se zbláznila, a vyhrožuj, že ho prodáš Smittovi. Ona nabídku zdvojnásobí. Žádej pětkrát tolik.“

„Opravdu?“ Renna s úsměvem užasle vydechla. „Nechci ji urazit.“

„Neurazíš,“ zamumlal Arlen. „Krasijci si neváží člověka, který neumí smlouvat. A pak se nesmíš spokojit s míň než polovinou.“

Renna něco zamručela a počkala, až Šamava skončí se svým zkoumáním.

„Je spíš krásný než cenný.“ Abbanova manželka vložila do svého hlasu přesně vypočtený náznak zklamání. „Démanty jsou zamžené a na hraně smaragdu je kaz. Zlato není tak ryzí jako u nás v Krasii. Ale to, že náhrdelník patříval žírňanskému hraběti, je novinka, která snad pomůže najít kupce. Dám ti za něj sto draki.“

Renna se uchechtla, i když ta suma pro ni pravděpodobně nic neznamenala. „Myslím, že by sis měla nechat vyčistit cvikr. Na těch démantech není jediná chybička a zlato je ryzí jako padlý sníh. Jestli nechceš zaplatit, zač skutečně stojí, jsem si jistá, že Smitt…“

Šamava se rozesmála a poklonila se. „Podcenila jsem Par’chinovu Dživu Ka. Máš bystré oko. Dvě stě draki.“

Renna zavrtěla hlavou. „Tisíc.“

Šamava předvedla dokonale rozhořčené vyjeknutí. „Za to bych koupila tři takové náhrdelníky. Tři sta a ani o flok víc.“

„Pět set, jinak ho prodám Smittovi,“ prohlásila neústupně Renna.

Šamava si ji ostražitě měřila a Arlen ani nepotřeboval zbystřené smysly, aby věděl, že zvažuje, jestli nemá ještě naposledy přitlačit. Nakonec se poklonila. „Nemohu nové Dživě Ka v její svatební den nic odepřít. Pět stovek.“

„Beru,“ pravila Renna. „Za to bude dobytka na spoustu dvorů a šatů na spoustu lidí.“

„Smlouváš dobře,“ ocenila ji Šamava a obrátila se k Arlenovi. Kolem očí jí naskočily pobavené vějířky vrásek, voněla vesele. „Brzy ani nebudeš potřebovat Par’chinovy rady.“

„Hele, Wondo, už jsem čekala dost dlouho,“ rozčílila se Leesha. „Vylez.“

„Nechci,“ odsekla Wonda.

„Wondo Drvoštěpova,“ varovala ji Leesha, „jestli okamžitě nevylezeš…“ Úžasem ztratila řeč, když do světnice vstoupila Wonda v šatech od vévodkyně Araine.

„No tedy,“ vydechla.

„Vypadám hloupě, co?“ posteskla si hořce Wonda. „Já vím.“

„Vůbec ne,“ prohlásila Leesha. „Vypadáš úžasně. Jak se ukážeš ve vsi a lidi se dozví, že to je od osobní švadleny vévodkyně matky, bude je chtít každá Kotliňanka.“

A byla to pravda. Nakolik nerada si to Leesha přiznávala, vévodská švadlena se překonala a vykouzlila oděv tak jednoduchý a účelný jako jakýkoli stejnokroj pro muže, a přesto zřetelně ženský.

Halena byla z tmavě zeleného hedvábí a vepředu na ní byly zlatou nití vyšité chrany a břečťanový vzor, aby se přidalo, co chybělo ploché hrudi. Rukávy byly od ramen k loktům volné, ale podél předloktí se těsně šněrovaly, aby se nezachytily o tětivu a snadno se zastrkávaly do dřevěných chráničů. Přes halenu patřila silná, hnědá kožená vesta se silnou podšívkou a ochrannými vycpávkami, která po zapnutí přilehla k tělu. Měla sloužit jako vložka mezi halenu a kyrys, ale střihem byla tak hezká a slušivá, že se dala nosit i beze zbroje.

Pantalóny z jemné hnědé vlny vyvolávaly představu rozstřižených sukní, které si mnoho kotlinských žen tak oblíbilo – od pasu ke kolenům byly tak volné, že když žena v klidu stála, tak vypadaly jako šaty. Do bitvy přes ně bude Wonda nosit ještě kytlici z tenkých pružných zlatopňových destiček, navrženou tak, aby nositelce zůstala volnost pohybu i rychlost a zároveň aby získala co největší užitek z mocných chran.

Nohavice pantalónů se od kolen dolů rychle zužovaly až ke šněrovacím manžetám, takže se daly snadno zastrčit do vysokých jelenicových holínek, které zároveň sloužily jako vycpávka pod dřevěné holenice a boty. Do těchto bot se mohl Wondě zahryznout lesní démon vší silou, a ona by to ustála a ještě by mu druhou nohou prokopla lebku.

Pod paží si Wonda nesla helmici bez hledí, z tvrzeného dřeva, na níž se jako propletené břečťanové výhonky vinuly vyryté chrany. Kdyby neprokopla démonovi lebku botou, klidně by ho mohla praštit hlavou. Pro Leeshu nebude nic jednoduššího než přidat na helmici mozkovou chranu a kolem očí chrany zrakové.

„A co kabátec?“ vyzvídala Leesha.

„Rozdala jsem je, jak řekl hrabě,“ odpověděla Wonda.

„To sis nenechala žádný pro sebe?“ podivila se Leesha.

Wonda zavrtěla hlavou. „Já pro vévodkyni matku nepracuju a tak necítím právo nosit její erb. Když mi dáš kabátec s moždířem a paličkou, budu ho nosit, když ne, tak mi stačí tohle,“ vzala si z věšáku u dveří svůj chraněný plášť a přehodila si ho přes ramena.

Leesha tupě zamrkala a předstírala, že si jde pro hrnek čaje, aby měla možnost si nenápadně otřít oči. „Do novoluní ti na zbroj doplním poslední chrany. I na luk, jestli ho na pár vteřin pustíš z očí.“

Wonda se podívala na luk s povolenou tětivou, opřený o zeď vedle dveří. „Nechápu, co chceš s tím lukem dělat. Ten vyráběl sám Tetovaný.“

„Nehodlám na něm změnit jedinou chranu,“ ujistila ji Leesha., „Jen vsunu do mádla štěpinku z démonské kosti.“

Wonda protáhla obličej. „Proč?“

„Protože zatímco Arlen může nabít chrany na luku vlastníma rukama, tak ty ne,“ odpověděla Leesha. „Ta kost bude udržovat chrany účinné pořád. A do démona se zabodnou dokonce i nechraněné šípy, pokud je vystřelíš z tohoto luku.“

Wonda povytáhla obočí. „Jo? To zní dobře…“ Najednou sebou trhla, ruka jí sjela k dýce, a vrhla se k oknu. Ale stačil jeden pohled a uklidnila se.

„Jen Darsy.“ Podívala se zase na Leeshu. „Jsi si jistá, že nevypadám hloupě?“

Leesha to přešla mlčením. „Otevři dveře, prosím tě, jdu postavit na čaj.“

O chvíli později vešla do světnice Darsy a rozpačitě si mnula ruce. „Musím ti něco říct, Leesho, a nebude se ti to líbit.“

Leesha si povzdechla. „I tobě přeji dobré odpoledne, Darsy.“

Jenže Darsy pořád přešlapovala na místě a hnětla si ruce jako tuhé těsto. Leesha zvedla oči ke stropu. „Tak ven s tím, když ti to dělá taková muka.“

Darsy přikývla. „Když tě hraběcí kočí včera vysadil, vrátil se na Jadrnský hřbitov a dal si nějakých šest korbelů piva. Vykládal přitom pár lidem, že už stejně nemělo smysl jít do postele, protože jsi mu řekla, ať se za svítání vrátí pro hraběte.“

„Stvořiteli,“ zasténala Leesha. „Kolik je těch pár?“

Darsy pokrčila rameny. „Lidské řeči se šíří rychle, Leesh. Ty to víš líp než kdo jiný. A z doslechu tě znají dokonce i ti noví. Musela bys ujít deset mil, abys našla někoho, kdo to ještě neslyšel.“

„Co je komu do toho, s kým tráví mistryně Leesha noc?“ rozčílila se Wonda.

„Nic,“ souhlasila Darsy, „ale zkus o tom někoho přesvědčit.“

Leesha si mimoděk přejela rukou po břiše. Udělej to rychle, řekla Elona. Udělej to veřejně.

Obdařila Darsy zoufalým povzdechem. „Tak si těch řečí prostě nevšímej, dokud se nerozšíří do špitálu. Nebyla by to Kotlina, kdyby lidé neklevetili o mém milostném životě.“

Darsy si odfrkla. „Alespoň nějaký máš.“

„Jo,“ souhlasila Wonda.

Darsy na dívku podívala, jako by si jí všimla teprve teď. „Dobrý ohoz. To jsi sehnala dole na jihu?“

Wonda zavrtěla hlavou. „Ty mi poslala vévodkyně Araine. Na jaře jsem u ní byla na čaji. Asi jsem se jí líbila.“

Arlen se díval na Rennu, která v klidu a míru odplula do svého obvyklého odpoledního spánku. Políbil ji na spánek. „Budu zpátky, než se vzbudíš, lásko.“ Spokojeně zavrněla a s úsměvem ho chytila za ruku. Na chviličku se k ní přivinul, a pak se odtáhl. Padal únavou a nejraději by si zalezl do postele k ní, ale teď nebyl čas na odpočinek. Nasál magii ze své krve, aby načerpal sílu, vyšel ze dveří, seběhl ze schodů a vypadl z krčmy ven. Lidé, které míjel, si na něj ukazovali, ale šel příliš rychle, než aby ho někdo zastavoval.

Arlen si rád myslel, že už ho nic pod sluncem nemůže vyděsit, ale teď cítil, že s každým krokem, který ho přibližuje k Leeshině chalupě, jeho klid vyprchává. Ze všech lidí v Kotlině měla právě Leesha auru, která pro něho byla nejhůře čitelná. Na povrchu byla klidná jako aura damy’ting, ale těsně pod povrchem se divoce svářily protichůdné pocity. To byla ostatně jedna z věcí, které ho k ní kdysi tak přitahovaly. Často se cítil stejně.

Ale nikdy to nebylo horší než včera večer, když dávala Renně květinový věneček. Bylo to neskutečně laskavé gesto – a Rennu znatelně uklidnilo – ale Arlen věděl, jaký boj pod povrchem probíhá. Být to někdo jiný, nepřišlo by mu nijak zatěžko protáhnout jím závan magie a poznat cele jeho pocity, ale u Leeshi by mu to připadalo jako znesvěcení. Jedna věc je lidi poznat, aby je vyléčil nebo jim pomohl, aby je vedl nebo jim dal víru. Něco úplně jiného je rýpat se v duši ženy, s níž se neoženil, aby mohl zjistit, co k němu cítí.

Arlen by se před ní rád ospravedlnil, ale jak mohl? Kolem a kolem vzato byla Leesha Papírova všechno, co si mohl muž od ženy přát. Krásná, duchaplná, laskavá, bohatá, nesobecká. Ale když na to přišlo, tak to nestačilo. Arlen už došel na temné cestě příliš daleko a cítil, že si Leeshu nezaslouží. Potřeboval ženu, která by ho z té cesty stáhla, a to Leesha nebyla. Jenže něco takového nebude žádná dávná milenka ochotna poslouchat o nic raději, než by chtěl on poslouchat, jak byla v posteli s Jardirem.

Hlavou mu bleskla představa těch dvou v posteli a nevrle se ušklíbl.

Přenes se přes to, říkal si v duchu. Leesha si vybrala sama a ty taky. A na tom, co nás čeká, ani jak málo času nám zbývá, se tím nic nemění.

Dveře do chalupy byly dokořán a ženské hlasy slyšel dávno předtím, než došel na verandu. Nechtěl špehovat, ale jeho sluch o svolení nežádal a lapal každé slovo.

Leesha spala s Thamosem? Ta představa vypadala nesmyslně, ale Leesha se nijak nesnažila to popřít, takže to musí být pravda.

Potřásl hlavou. Je to jedno. Teď nezáleží na ničem jiném než na novoluní.

Byl bos, ale přesto snaživě dupal, když stoupal po schodech na verandu, aby ohlásil svůj příchod dřív, než dojde ke dveřím. Hlasitě zaklepal a čekal, až ho pozvou dál.

Darsy, Wonda a Leesha na něj zíraly, jako by spadl z nebe. Z Darsy a Wondy zavanul strach, ale rozluštit Leeshinu vůni bylo stejně těžké jako rozluštit její auru. Od té doby, co se vrátila, na ní bylo něco jiného, něco, co nedokázal určit. Znovu ho popadla touha ji poznat, a byl vděčný za to, že do chalupy proudí slunce a zahání magii.

Leeshin dům byl jako vždy prosycen myriádami vůní – koření, byliny, rostliny živé i sušené, vlhká prsť a čerstvé jídlo. Především slanina, jejíž lahodná vůně se vznášela ve světnici. Ale nic z toho nemohlo zakrýt vůni milování, která vycházela z její ložnice, ani nakyslý pach zvratků, který ulpěl ve vzduchu.

Takže je to pravda, pomyslel si a snažil se nezatínat pěsti. Leesha si sice mohla svobodně dělat, co se jí zlíbí, ale Thamosova pověst, co se týkalo žen, nebyla zrovna nejlepší. Jestli sem přišel, aby Leeshe ublížil nebo jí zničil pověst, tak mu Arlen přerazí ten jeho pohledný nos.

Zhluboka se nadechl. To ze mě mluví jen magie. Úporně se tomu snažil uvěřit.

„Dobré ráno, dámy,“ řekl a vykouzlil na tváři veselý úsměv. „Noční návštěva se nějak zkrátila.“ Podíval se na Leeshu. „Nemáš chvilku na kus řeči?“

Leesha tupě zamrkala, pak přikývla. „Jistě. Projdeš se se mnou po zahradách? Už jsou pěkně zanedbané.“

Arlen přikývl, Leesha si vzala košík se zahradnickým náčiním a vyšla na dvůr. Když vcházeli do zahradního labyrintu, zachytil Arlen poslední slova mezi Darsy a Wondou, které zůstaly v chalupě.

„Co já bych dala za to, kdybych teď byla včelkou poletující na zahradě,“ posteskla si Darsy.

„Kolem nich se rojí dost lidí i bez tebe, Darsy Drvoštěpova,“ napomenula ji Wonda. „A ne abych musela poslouchat – až budu zase ve vsi – jak se procházeli sami na zahradě.“

„Chceš mi snad vyhrožovat, ženská?“ vyjela na ni Darsy. Hlas jí přeskakoval vzteky.

„Jo,“ odtušila tiše Wonda. „A ty si radši dej pozor.“

Arlen se musel sám pro sebe usmát. Kdyby to řekl kdokoli jiný, Darsy by ho roztrhala na cucky. Ale ani Darsy nebyla tak hloupá, aby hrozila pěstí Wondě Drvoštěpově.

Leesha se zastavila u trličového záhonku a vytáhla plečku. „Přísahám, že Darsy měla být drvoštěpem. Ničení rostlin jí jde mnohem lépe než pěstování.“

Arlen přikývl. „A taky je to pěkná drbna. Wonda jí zrovna vyhrožovala, ať si naši procházku nechá pro sebe.“

Z Leeshi zavanulo pobavení. „Tu holku mám ráda.“ Začala se rýpat v hlíně. „Hádám, že tvou novomanželku by nepotěšilo, kdyby zjistila, že jsi tu byl.“

„Řekl jsem jí, kam jdu,“ odpověděl Arlen. „Nehodlám začínat manželství lhaním.“

„To přijde samo,“ povzdechla si Leesha.

Arlen pokrčil rameny. „Zvláštní noc.“

„Jo,“ souhlasila Leesha.

„Mrzí mě, jak jsem se k tobě zachoval,“ řekl Arlen. „Neměl jsem právo tak vyšilovat.“

„Ale měl,“ odtušila Leesha. Arlen se na ni překvapeně podíval a Leesha zvedla rydlo, oblepené bohatou, čerstvou prstí, která voněla životem. „Já se nebudu omlouvat za nic, co jsem udělala, ani tvrdit, že bych jednala jinak, kdybych se rozhodovala znovu. Ale jestli je to, cos říkal o Ahmannovi, pravda, pak jsi měl právo šílet jako Jádro samo. To mě mrzí. Nechtěla jsem tě ranit.“

„Je to pravda,“ odtušil Arlen.

„Já vím,“ řekla Leesha. „Nemohu tvrdit, že ti schvaluju každé rozhodnutí, ale pořád jsi ten nejčestnější muž, jakého jsem kdy potkala.“ Pokrčila rameny. „I když je mi to málo platné.“

„Takže oba litujeme, ale nelitujeme,“ usoudil Arlen. „Co bude dál?“

„Práce, samozřejmě,“ odvětila Leesha. „Ubývání přijde za deset jiter. Vymyslel jsi něco?“

Arlen svraštil čelo. Ubývání. Krasijský výraz pro novoluní. Z nějakého důvodu ho to ranilo.

„Mám spoustu drobných nápadů,“ odpověděl, „ale nevím, co budou démoni dělat, takže by bylo hloupé dělat jeden velký plán.“

„Souhlas,“ odvětila Leesha. „Jsou chytří. Možná chytřejší než my.“

„Jo, možná,“ souhlasil Arlen, „ale koukají se na nás svrchu a nerozumí našim zvykům ani zpoloviny tak, jak si myslí. Šestý smysl mi říká, že se nás pokusí rozdrtit přesilou. Že přitáhnou s takovým vojskem, až se budou hory otřásat, zabijí mě i Jardira, rozpráší naše armády a zbytek světa vyděsí k smrti.“

Leesha se otřásla. „Myslíš, že by to dokázali?“

Arlen pokrčil rameny. „Možná.“ Vztyčil prst. „Ale jestli se jim to nepodaří, tak lidé seberou odvahu, vzmuží se a za šest měsíců budeme silnější, než jsme teď.“

„Takže proti nim musíme nasadit všechno, co máme,“ pochopila Leesha.

Arlen přikývl. „A oni nebudu ani z poloviny připraveni na to, co dokážu já.“

Později toho dne se Leesha vypravila do vsi obejít staré přátele, zajít za marody, přeptat se jich po zdraví. Bylo to tak, jak říkala Darsy. Arlen vymetl špitál, že tam nezbyl ani škrábanec a nevolnost, a nahnal všechny Kotliňany zpátky do práce, kde jich bylo zoufale zapotřebí.

Nicméně kořenářky byly přesto v jednom kole a braly každého, kdo byl aspoň trochu schopný ohánět se jehlou, na výrobu čelenek s mozkovou chranou a vyšívání sice neumělých, ale přesto použitelných plášťů neviditelnosti.

Sešla se i s vesnickou radou, i když ta už byla spíš jen symbolická a neměla skoro žádnou skutečnou pravomoc. Thamos mezitím jmenoval svoje rychtáře a výběrčí daní, kteří se teď budou hlásit především Garedovi.

Potřásla hlavou. Gared Drvoštěp, baron Drvoštěpské Kotliny, hlavní obce Kotlinského hrabství. Na to si bude zvykat dlouho.

Vesnice se nad jeho jmenováním zjevně dmula pýchou. Kotlina nikdy neměla pána a vesničané rychle zapomněli, že Gared byl ještě před několika málo lety postrachem celé vsi. Jako dítě byl oblíbený, pohledný a silný jako býk, a k tomu zasnoubený s Leeshou Papírovou, jejíž otec uměl proměnit papír ve zlato. Ale po jejich rozchodu byla jeho pověst v troskách, ostatně stejně jako její, protože ho Bruna donutila veřejně přiznat, že lhal a nespal s ní.

Bez nevěsty a bez úcty Gared se smíšenými úspěchy napřel svou sílu do snahy vydobýt si zase silné postavení. Nikdo sice nebyl tak hloupý, aby mu zkřížil cestu, ale zato se mu všichni obloukem vyhýbali.

Bitva o Drvoštěpskou Kotlinu všechno změnila. Gared zrovna ztratil otce a všichni se shodovali, že Steave měl na chlapce od začátku špatný vliv. Steavovy pletky s Elonou byly všeobecně známé. Ale z bitvy vyšel Gared jako hrdina a od té doby každou noc nasazoval vlastní kůži, aby vesnici ochránil. Bylo snadné zapomenout, čím býval. Mnozí drvoštěpové v bitvě nalezli svůj životní smysl, celá vesnice se spojila a v nutnosti přežít noc si navzájem odpouštěli staré hříchy.

Leesha by nemohla tvrdit, že Gared bude špatný pán. Nad sebou měl hraběte, který mu bude bránit zneužívat moc, a zatím to vypadalo, že Gared bez potíží rozděluje zodpovědnost a soustředí se na vedení drvoštěpů. Pokud měl Arlen pravdu a lidé skutečně potřebují živoucí hrdiny, k nimž by mohli vzhlížet, tak Gared tuto potřebu naplňoval dokonale.

Ale znovu jí vytanul na mysli obraz Gareda a matky, a Leesha potřásla hlavou, aby ho zaplašila.

Vypadalo to, že ho natrvalo nezažene nic.

Thamos dodržel slib a za soumraku pro ni poslal kočár. Leesha byla zrovna ve špitále, takže ji spousta lidí viděla nastupovat. Nakláněli se k sobě a šuškali si, ale Leesha si mohla jen domýšlet, co říkají. Mají pro ni jen pohrdání, nebo doufají, že je v dohledu další velkolepá svatba?

Jak znám Kotlinu, tak asi od obojího trochu. Leesha to nechala osudu a usadila se do čalouněného kočáru. Až se jí začne vzdouvat břicho, tak to bude ještě horší a určitě pomůže, když si lidé budou prozatím myslet, že je to Thamosovo.

Nová hraběcí tvrz byla působivá, to se muselo nechat. Už pouhá kostra budoucí stavby slibovala silné obranné stanoviště – pokud ji ovšem jadrnci či Krasijci dřív nestrhnou. Stála na vyvýšenině a byla obehnaná dočasnou palisádou z ostrých, špičatých kůlů na ochranu dělníků, kteří kopali základy a tahali balvany na trvanlivější hradby.

Na nádvoří Leeshu přijal pan Arther a doprovázel ji kolem dočasných ubytoven pro kopáče, zedníky, čeleď a zbrojnoše k budoucí tvrzi. Uprostřed nádvoří stála zatím jen kostra budoucí tvrze, hotové bludiště chodeb, jimiž ji Arther provedl do malé obyvatelné části, kde měl prozatím Thamos své soukromé místnosti a z níž se pravděpodobně stane křídlo pro hosty, jakmile budou náležitě zařízeny skutečné hraběcí komnaty.

Nicméně jídelna už byla bohatě vybavena nábytkem tak, jak se na angierského knížete sluší a patří. Thamos na ni čekal v čele dlouhého stolu a ještě se o něčem radil s kapitánem Gamonem, ale jakmile se Leesha objevila, oba muži vstali a kapitán se hluboce poklonil. „Je mi potěšením tě zase vidět, mistryně Papírova. Omluvte mě, prosím.“ A jakmile mu Leesha pokynula na pozdrav, vypadl ze dveří.

Thamos jí osobně odtáhl židli a zatímco jim služebná nalévala víno, posadil se. Pak mávnutím ruky služebnou propustil a dívka spěšně vycupitala ze síně.

„Konečně sami,“ řekl Thamos. „Myslím na tebe celý den.“

„Jak ty, tak i celá vesnice,“ odtušila Leesha. „Tvůj kočí vykládal polovině Kotliny, jak nás v noci vyložil.“

Hrabě povytáhl obočí. „Mám mu nechat vyříznout jazyk?“

Leesha vyvalila oči a Thamos vybuchl smíchy. „Jen žertuji!“ Mávl nad tím rukou, aby ji uklidnil. „Ale potrestat bych ho měl.“

„A co máš na mysli?“ zeptala se obezřetně Leesha.

„Týden kopání odpadních jam bez platu by ho mohlo přesvědčit, aby si to propříště rozmyslel,“ usoudil Thamos. „Nemůžu si mezi služebnictvem držet lidi, co si pouštějí hubu na špacír.“ Šibalsky na ni mrkl. „Pokud to ovšem neslouží mým záměrům.“

„A tohle snad tvým záměrům neslouží?“ zeptala se Leesha. „Přece bys mě nenechal vézt svým kočárem přes celou vesnici a neoháněl se přede mnou svým postavením, kdyby sis nemyslel, že sňatkem se mnou v Kotlině něco získáš.“

„Ucházením se o tvou přízeň opravdu získávám,“ souhlasil Thamos. „Spaním s tebou jako s nějakou děvkou z krčmy nikoli.“ Potřásl hlavou. „Už slyším, co řekne má matka, až se to dozví.“

„Nevidím žádný důvod, proč by se to měla dozvědět,“ podotkla Leesha.

Thamos se uchechtl. „Nebuď bláhová. Má matka má v Kotlině špehů, že bys je nespočítala.“

„A co s tím budeme dělat?“ zeptala se Leesha.

Thamos pozvedl sklenici. „Ty přijmeš postavení vévodské kořenářky a společně budeme pracovat ve prospěch Kotlinského hrabství. Prozatím tě budu zvát na večeře, posílat ti květiny a zasypávat tě drahými dárky, přičemž tě budu bavit duchaplnými a škádlivými řečmi. A pak… se uvidí.“

„Čekáš, že budou tyto večeře končit v tvé ložnici?“ zeptala se Leesha.

Thamos se usmál. „Musím ti připomínat, slečno Papírova, že včera v noci jsi zneužila ty mne?“

Leesha si s ním přiťukla. „To bylo.“

Když Arlen našel Gareda, statný vojvoda zrovna dohlížel na nástup drvoštěpů na Jadrnském hřbitově.

„Dobrý večer, barone,“ pozdravil ho.

Gared se na něj podíval a jeho aura se rozpačitě zavlnila. „Nepřipadá mi správné, abys mě tak nazýval, pane.“

„Vojvodo?“ zkusil to s úsměvem Arlen.

„Noci, to je snad ještě horší,“ zasténal Gared.

„O nic horší, než když mě ty oslovuješ pane,“ prohlásil Arlen. „Myslím, že máš na mě asi půl desetiletí navrch. Tak co kdybychom si tyhle zdvořilosti odpustili? Já tě budu oslovovat Garede a ty mě Arlene.“

Z rozpaků se zrodil opravdový strach. Gared začal vrtět hlavou, ale Arlen mu položil ruku na rameno. „To máš jako z jedné strany démony, z druhé jadrnce, Gare. Buď jsem prostě obyčejný člověk a ne až tak skvělý, abys mě nemohl oslovovat jménem, nebo jsem nějaký úžasný Osvoboditel, a v tom případě mě musíš poslechnout.“

Gared si promnul šíji. „Počítám, že když to stavíš takhle, tak nemám na vybranou.“

„Arlene,“ dodal Arlen.

„Arlene,“ opakoval Gared.

Arlen ho poplácal po rameni. „Jazyk ti z toho neupadl, co? Pojď se se mnou kapku projít. Musím ti něco ukázat.“

Gared přikývl a odebrali se kousek do ústraní, kde čekala Renna se Sesuvem. Pevně hřebce držela za silnou uzdu spletenou z kožených řemínků, ale vypadalo to, že se konečně přestal vzpouzet. Stálo ji hodně času a několik přetržených uzd, než Sesuv uznal, že i když má Renna pouhou desetinu jeho váhy, je tak silná, že ho udrží.

Při pohledu na toho nádherného oře Gared strnul, jako by do něj hrom udeřil, a jen tiše hvízdl. „Ten je ještě větší než Soumračný Tanečník.“

„Sesuv je Tanečníkův otec,“ objasnil mu Arlen. „Co jsem kdy viděl, je to jediný kůň, který svými rozměry odpovídá tvým měřítkům, Garede Drvoštěpe, a nemyslím, že by se našel někdo jiný tak silný, aby ho zkrotil. Drvoštěpům se sice podařilo dostat ho pod sedlo, ale nikdo z nich nebyl schopen se v tom sedle udržet.“

„Nenech se Arlenem děsit,“ řekla Renna a podala Garedovi uzdu. „Sesuv je ohromně milý. Jen se mu musí rozumět.“

„Jo?“ opáčil Gared. Natáhl ruku, že hřebce pohladí po šíji, ale Sesuv na něj vrhl tak zničující pohled, že si to Gared raději rozmyslel.

„Jo,“ odpověděla Renna. „Sesuv byl léta zavřený za chranami, přestože se narodil pro to, aby si volně běhal po nocích.“

„Já vím, jaké to je,“ prohlásil Gared.

Renna přikývla. „Nezavírej ho do stáje a nenechávej ho dělat hlouposti a on se s tebou spřátelí. A s těmi chranami, co jsem mu vyryla na kopyta, prokopne lebku jakémukoli démonovi, který se na tebe jen křivě podívá.“

„To zní slibně.“ Gared se podíval Sesuvovi do očí. Kůň se snažil odtáhnout, ale i když nebyl Gared tak silný jako Renna, pořád to byl nejsilnější muž, jakého kdy Arlen potkal, a když teď položil hřebci ruku na krk, tak se mu sice boulily svaly na pažích a koňská uzda vrzala, ale Sesuv přesto nedokázal uhnout hlavou ani o píď a za chvíli se zase uklidnil.

„Vždyť já si to ani nezasloužím,“ namítl Gared.

„Ty nerozhoduješ o tom, co ti kdo má dát,“ sdělil Arlen. „A toho koně sis zasloužil už desetkrát.“

„Já nemyslel jen toho koně,“ posteskl si Gared. „Všechno. Hrabě mi nechává dělat erb. Mně! Pitomému Garedovi Drvoštěpovi.“ Zavrtěl hlavou. „Mám pocit, jako by mě měl každou chvíli někdo nachytat na švestkách a poslat zpátky klestit stromy. Potřebuju od tebe vědět, co ode mě chceš.“

„Chci, aby ses vzmužil a myslel sám,“ sdělil mu Arlen. „Ať se ti to líbí nebo ne, jsi teď baronem Drvoštěpské Kotliny. Tvým úkolem je v první řadě dohlížet na lidi pod sebou, a teprve v druhé řadě být k ruce hraběti. Když tě bude žádat o něco, co nebudeš považovat za správné, poslechneš své svědomí.“

„Já tolik zodpovědnosti nechci,“ bránil se Gared. „Já nejsem chytrý ani nic takového a moje svědomí mě spíš přivádí do pěkných patálií.“

„Na to, abys rozeznal správné od špatného, chytrý být nemusíš,“ odvětil Arlen, „a o tom, jaké to je, když na tebe někdo naloží zodpovědnost, o kterou nestojíš, vím všechno. Ale život není spravedlivý, Garede Drvoštěpe. Nebude vždycky nablízku někdo, kdo by ti řekl, co máš dělat.“

Kapitola 22

Novoluní

333 p. N. Podzim

První noc novoluní

Za novoluní zůstávalo ústí jeskyně černé jako smůla. Byl to jen skalní rozštěp, zející jako otevřená rána z obnažené skály na zapadlém kopci. Uvnitř se puklina ještě zužovala, ale konce neměla, vedla do bezedného labyrintu puklin a chodeb; některé byly těsné, jiné se otevíraly do obrovských jeskyní, a tak to šlo dál až do jádra země, kam už nedopadal ani ten nejslabší odlesk hvězd a kde byla tma tmoucí.

A z té tmy vystoupilo něco ještě černějšího, temno zlovolnější, než je pouhá nepřítomnost světla. Rozlilo se jako inkoust, potáhlo podlahu jeskyně mastnou černí a vyprýštilo do noci. Z černé skvrny povstali na kopci tvorové tmy, vyrostli do výšky, rozvětvili se a zhmotnili se do podoby šesti stromů, rozestoupených kolem ústí jeskyně jako zuby.

Uprostřed jeskyně vyrostl mamutí krápník a zhutněl do obrovitého měnlivého démona. V mohutných čelistech se utvářely zuby řada za řadou, hnáty zakončily obří pařáty. Zbytek těla, místy pichlavý, místy hladký, se přeléval jako hadí závity, které ani na okamžik nespočinou.

Jadrnec pozorně prozkoumal okolní oblast, a pak sjel do zadní části jeskyně, kde držel stráž, než královnin choť nabere tvar.

Byl drobný a hrbil se, jako by křehké a štíhlé tělo nemohlo unést mohutnou hlavu. Rohy zakrněly, zbyly po nich jen hladké tepající hrboly a hřebeny, které se přelévaly po uhlově černé lebce. Nehty a zuby ostré jako jehly, žádné mohutné pařáty sloužící k drásání a trhání, jimiž vládl měnlivý démon.

Ne že by choť něco takového potřeboval. Na to měl těla a smysly svých měňavců, které mu sloužily jako prodloužení jeho údů a smyslů. Viděl jejich očima, zabíjel jejich pařáty, větřil jejich nozdrami. Na povrchu bylo chladno a mdlo a jen málo magie, protože ji při každém otočení čistě spálí nenáviděná denní hvězda. U dvora byl vzduch horký, hutný a těžký, plný magie vyzařující z Jádra, a každý vdech byl lahodný a šuměl sílou.

Démon pudově nasál sílu z pukliny, ze zřídla moci, které vedlo magii z Jádra až na povrch. Načerpal síly, kolik unesl, přesunul se k ústí jeskyně, zamžoural do mdlého světla hvězd a ucítil, že mu sílu slabounce odčerpává, jako když jemný vánek odebírá špetku tepla.

Jeskyně byla vysoko ve skalnatých horách a byl z ní výhled na povrch široko daleko. Na jihozápadě a severovýchodě se to hemžilo lidmi, líhně tam přetékaly, lidé zjevně našli v nově nalezené síle zalíbení. I na dálku mnoha mil vycítil choť magii, kterou si stahovali. Ovládnout prazákladní vědomí větrných rabů v daných oblastech a získat tak o těchto líhních více údajů vyžadovalo jen pranepatrné úsilí.

Ovšem výsledky byly ohromující. Lidstvu obvykle trvá milénia, než se zase naučí čerpat tento druh síly, zejména když je rabi průběžně odchytávají, aby nevyšli ze cviku. A najednou tohle všechno lidé zvládnou za jeden oběh.

V duchu si vybavil prvotní hlášení, vybraná z nijak zvlášť spolehlivých pamětí rabů. Vypadalo to jen na nějakou drobnou odchylku, a tak poslal dva nižší prince, aby si s tím nějak poradili. Jenže jejich hlášení byla znepokojivá. Ve třech líhních získali lidé jak bojové chrany, tak bojového ducha, dvě věci považované za nevratně zničené. Souběžně s tím, jak lidští rabové sílili, se začali utvářet lidští mozkovci. Královna nijak netoužila nechat lidstvo vymřít – čím by pak živila své mozkovce – ale zároveň nemohla takovou rebelii strpět.

Jenže ti princové, celí žhaví získat si přízeň chotě a královny, ho ujišťovali, že ty mozkovce bez potíží zabijí a jejích armády rozpráší dřív, než se ten mor rozšíří na další líhně. Podle svého posledního hlášení se rozhodli k úderu.

A pak nic.

Celý mozkový dvůr čekal na jejich návrat, ale bylo jen ticho. Postupně jim docházelo nemyslitelné. To, že selhali, bylo zřejmé, ale samotné selhání by nebylo natolik ostudné, aby jim zabránilo v návratu. Vždyť Jádro mohlo snadno obnovit jejich moc a doplnit stavy jejich rabů, takže by se mohli vrátit na povrch ještě silnější. Odpověď byla mnohem zlověstnější.

Oni nejenže selhali, oni byli zničeni.

Ti princové byli mladí – podle měřítek svých soukmenovců slabí – ale přesto protřelí a prozíraví a svou magii plně ovládali, zatímco lidé si s ní hráli jako čerstvě vylíhlá mláďata, která si teprve kreslí své první chrany. Jak jen mohli být tak úplně poraženi?

Když vyšla pravda najevo, královna běsnila vzteky. Každý princ, od těch nejslabších po ty nejsilnější, byl pro ni případným nápadníkem, a tedy byl drahocenný, zejména teď. Její zuřivost, stejně jako nepříčetnost, s jakou ji dávala najevo, vyjasnila, co její soukmenovci už nějakou dobu tušili – blížilo se kladení a celý dvůr bude brzy vzhůru nohama, protože princové se budou rvát o právo zanechat svou stopu v jejím semenném váčku.

Choť povrch hluboce nenáviděl a ještě víc mu vadilo, že sem musí jít zrovna teď. Měl by být u dvora, věnovat se královně a odhánět své soky, a ne se tady nahoře starat o stáda, která zapomněla, že slouží k jídlu. Jenže královna si vyžádala, aby šel on osobně, a přestože jí to v tomto životním období moc nemyslelo, pořád byla dost mocná, aby ukáznila jakéhokoli démona, který by jí něco odmítl – pokud by ho náhodou rovnou nezabila; ono stačilo, aby se po něm letmo ohnala pařátem. I on byl čistě jejím majetkem a za to ji nenáviděl.

Rozvinul své smysly a pátral po myslích dalších jadrnských princů, kteří povstali za této bezměsíčné noci o mnoho mil dál. Tři na severu a tři na jihu; choť přesvědčil královnu, aby s ním na potlačení té rebelie poslala na povrch jeho největší soky a dala mu je na povel.

Byl to risk. Čím dále byli princové od královny, tím menší moc nad nimi měla. S každou uplynulou hodinou budou získávat větší volnost a s tím i možnost neřídit se jejími příkazy, a tím pádem ani pokyny jejího chotě. V boji načerpají sílu a zkušenosti a ve víru bitvy mohou dokonce využít příležitosti a zaútočit na sebe navzájem. Pozřít mysl svého soka může moc nějakého prince zdvojnásobit, možná i natolik, aby si pak troufl udeřit i na chotě. Také na něj můžou zaútočit společně. Jen málo věcí může mocnější jadrnské prince přimět ke spolupráci, natož ke spojenectví s cílem zabít jiného prince, ale touha zbavit se chotě, když se blíží páření, je jednou z nich. Choť byl sice silnější než jeden každý z nich, ale nebyl silnější než všichni dohromady.

Ale přes všechna ta rizika bylo stejně lepší je teď ode dvora odstranit. Královna je vajíčky nadmutá k prasknutí a každou chvíli se může začít pelešit ke kladení, čímž rozpoutá nepříčetnou vřavu o to, kdo bude první po jejím boku.

Choť si tuto jeskyni nevybral k řízení bitvy náhodou. Odtud vedla nejpřímější cesta k tisíc mil vzdálenému Jádru, z něhož mohl jednak nasát dost síly na to, aby odrazil jakýkoli útok, a jednak si tudy mohl pohodlně odvést zajatce dolů do své osobní spižírny. Když na to přijde, tak odtud uslyší i královnino volání dřív než ostatní, kteří jsou s ním na povrchu, a stihne se vrátit ke dvoru rychleji.

Pořád by sice nebyl po jejím boku první, ale královna si nevybere hned, a své soky porazil choť už dřív. Byl starý, starší než skoro všichni ostatní dohromady, a magie v jeho žilách byla ještě starší. Zažil již mnoho páření a při každém pozřel pár mozků. Nejprve to byly mozky otce, strýce a bratrů, pak přišli na řadu jeho synové a vnuci. Jeho hrubou moc doplňovala stejnou měrou lstivost, a navrch mohl čerpat z tisíciletých zkušeností.

Zavřel oči, jeho lebka začala pulsovat, pronikl do myšlenek svých vojvodů. Byli ještě méně nadšení než on, protože byli odříznuti od magie z Jádra a omezeni na to, co si dokázali uložit v sobě, případně načerpat z průduchů nebo svých rabů. Na to, aby si mohli změřit síly téměř s čímkoli na povrchu, to hravě stačilo, jenže každý souboj je zároveň oslabí vůči jejich soukmenovcům. Všichni byli ostražití, když na povrchu spojovali své myšlenky s chotěm.

Předal jim vjemy svých větrných rabských špehů a okamžitě mu začala do mozku proudit jejich hlášení, získaná průzkumem vědomí jejich vlastních rabů. Společně rychle vybrali příslušná bojiště a začali s přípravami.

Pak se choť z mozků svých vojvodů stáhl a nechal je, ať podrobnosti dopracují sami. Ale nepřetržitý proud zpráv o tom, jak jejich snahy pokračují, se k němu valil dál, jen se vzduch kolem něj tetelil.

Vykoukl ze své střežené jeskyně a znovu se zaměřil na krajinu pod sebou. Kolik staletí uplynulo od té doby, co naposledy vyšel na zemský povrch? Nasál do chřípí pozemské pachy a s nimi přišla i vůně, z níž mu zvlhly tesáky.

Lidé.

Trvalo mu jen chvilku, než přesně určil jejich polohu, a dokonce k tomu ani nepotřeboval využít raby. Malá, zapadlá vesnice daleko od běžných cest. Unikla krveprolití, které provázelo jakési sjednocování, ale i když byly její záštitné chrany silné, žádná mozková mezi nimi nebyla. Vklouzl do vědomí vesničanů stejně snadno, jako by na sebe měňavec vzal něčí podobu.

Stačilo, aby na lebce zatepal jediný příkaz, a všichni samci, samice i mláďata ve vesnici všeho nechali, rychle si sbalili jídla a vody, kolik unesli, vyšli za záštitu vesnických chran a utvořili zástup, který mlčky následoval démonské vábení.

Stezka, po které šli, byla plná démonských rabů, které přítomnost chotě přitahovala jako chrana magii, ale lidský zástup nerušeně prošel hustým lesem, vystoupil na vysoký kopec a zanedloho už lidé stáli před ústím jeskyně a jen tupě zírali do prázdna.

Bylo jednoduché určit, kdo je jejich vůdcem, přestože to žádný zvláštní mozek nebyl.

Bez odporu klopýtal vstříc svému osudu. Měňavec ho popadl a nechal si narůst zahnutý pařát, kterým mu sťal hlavu. Trup odhodil na zem, předstoupil před svého pána, rozlouskl lebku a podal mu ji.

Choť zabořil do lebky své jemné drápy, nabral čerstvou tkáň a vsunul si ji do huby. Krmě to byla hutná, protkaná bezvýznamnými potřebami a touhami, vlastními pozemskému stádu, které chov z jeho osobní spižírny už dávno ztratil. Choť už zapomněl, jak odlišně může pozemské stádo chutnat, a když si teď olizoval ze zubů lepkavé zbytky, vychutnával si každou myšlenku a pocit toho lidského života.

Podíval se na ostatní havěť – bylo jich přes dvě stovky – a zatetelil se rozkoší. Co by asi jeho soukmenovci u dvora dali za tu pozemskou chuť?

Lebka zatepala, choť vtiskl pozemšťanům svou vůli a vryl jim do vědomí podrobné pokyny. Jeden po druhém si brali svůj náklad a slézali do pukliny v zadní části jeskyně. Když procházeli kolem něj, každého si označkoval svým pachem, aby se je žádný tvor, démonský či jiný, neodvážil na jejich dlouhém pochodu do Jádra obtěžovat.

Už bylo pozdě odpoledne posledního dne před novoluním a Leesha sledovala poslední zkoušku Wondiny zbroje u Arainina vrchního zbrojíře.

Nad tou zbrojí strávila Leesha mnoho bezesných nocí, když přidávala k už tak mocným chranám odpuzení ještě chrany síly a rychlosti i chrany bludné. Když bude stát Wonda v klidu, jadrnské oči po ní sklouznou stejně jako mužské oči z ženského obličeje, když má žena hluboký výstřih. Zbroj bude nasávat jak volnou magii z okolí, tak magii z jadrnců, kteří Wondu napadnou, a štěpinky z démonské kosti, které vložila pod lak, se budou v případě nedostatku jiných zdrojů chovat jako baterie.

Stejným způsobem nabila Wondě i luk a Garedovi rukavice, sekeru a mačetu. Myslet si mohla o Garedovi cokoli, ale dnes v noci bude stát uprostřed nejlítější bitevní vřavy a Leesha měla zcela jasno v tom, na čí straně stojí v nadcházejícím střetu ona. V těchto rukavicích by Gared dokázal rozdrtit v pěsti démanty a jeho už tak hrozivé zbraně budou ostré jako nikdy předtím.

Ale na všechno to chranění použila jen kosti obyčejných lesních démonů. Vysušený hnát a pahýl rohu z mozkového démona si pečlivě uschovala, až na maličké drápy, o nic moc větší než hýčkané nehty šlechtičen, které použila na posílení chran v jejich helmicích. Žádný jadrnský princ jim nevklouzne do hlavy, jako se to stalo jí. Při té vzpomínce se otřásla.

„To vskutku bere dech,“ prohlásil Thamos, když přišel do zkušebny. „Mí Dřevní vojáci budou závistí skřípat zuby.“

Wonda se zarděla a sklopila oči jako vždycky, když uviděla pohledného hraběte. Wonda se od Leeshi nehnula na krok, takže byla zasvěcená do všech jejích tajností včetně nocí, které s hrabětem strávila. Ale byla to dívka nepřivyklá na ten druh mužské pozornosti, kterým Thamos zahrnoval každou ženu ve své blízkosti bez ohledu na věk nebo krásu.

Dává ti pocit, že jsi ta jediná v celé místnosti, pomyslela si Leesha, podívala se na něj a sama musela potlačit plachý úsměv.

„Díky, Výsosti.“ Wonda se pokusila o poklonu a zbrojíř škubl za výztuhu.

„Stůj klidně,“ zavrčel.

Wonda znachověla ještě víc, ale Thamos předstíral, že si ničeho nevšiml. „Doneslo se mi, že naše mistryně je prý v noci ještě odvážnější než Darsy Drvoštěpova.“

„Já ji ohlídám,“ slíbila Wonda.

„O tom ani v nejmenším nepochybuji.“ Thamos se usmál, ale Leesha si všimla, že stísněně semkl rty. Ve skutečnosti mu to dělalo velké obavy a mezi čtyřma očima se o tom s Leeshou dlouho a neústupně hádal. Pohledem střelil po alkovně, kde by byli sami, a Leesha si s ním šla promluvit do soukromí.

„Byl bych rád, kdyby sis to rozmyslela,“ zkusil to znovu. „Drž se v bitvě u mne. Mí Dřevní vojáci…“

„… kolem mě udělají kruh na pět mužů silný a budou sebe i mě jen zdržovat,“ prohlásila Leesha. „Oni i ty se musíte soustředit na démony, ne na mě.“ Usmála se. „Ostatně Wonda a já se pohybujeme v bitvách s démony o hodně déle než ty.“

Thamos protáhl obličej, ale těžko to mohl popřít. „Mně nedělají obavy jen démoni. Mí špehové mi hlásí, že od našeho… od té svatební noci na tebe mnoho Krasijců žehrá a dokonce už vyhrožují.“

„To mi něco připomíná,“ vzpomněla si Leesha. „Až dnes večer přijdou šarúmové na nástup, dostanou zpátky zbraně.“

„Cože?!“ zaprskal Thamos. „Copak jsi neslyšela, co jsem ti zrovna…“

„To je vedlejší,“ přerušila ho Leesha. „Dnes v noci budeme potřebovat každého tělesně zdatného válečníka a šarúmové beztak už dokázali, že umí zabíjet se zbraněmi i bez nich. Jejich víra jim zakazuje napadat během Ubývání lidi. V tu dobu se jich musí obávat jen démoni. Až začne měsíc zase přibývat, tak nám je opět odevzdají.“

„Já to zakazuji,“ prohlásil Thamos.

Leesha se usmála. „Tohle už je rozhodnuto, Výsosti. Kdyby ses to snažil zvrátit, žádný Kotliňan tě nepodpoří.“

Thamos potřásl hlavou a bezmocně se rozesmál. „Ty jsi neskutečná žena, Leesho Papírova.“

„Možná bys jako hraběnku viděl raději nějakou unylou dámu ode dvora, co?“ popíchla ho Leesha.

Thamosovi se rázem vrátil jeho dravčí úsměv. „Ani na okamžik.“

Rojer se díval, jak Hary Koulík drží svou taktovku ve vzduchu a nechává doznít závěrečný tón. Žongléři a učedníci se vrhli na téměř nepřetržité nacvičování Písně Ubývání hned, jak se vzpamatovali ze svatebních oslav Arlena s Rennou. Pokud je dostatečně nepřesvědčilo Rojerovo vystoupení na svatbě, tak jeho ukázka vně velechran, kterou předvedl následující noc, rozhodně přesvědčivá byla.

Jenže většina hudebníků ji pořád ještě neuměla. Z Haryho se sice vyklubal vynikající učitel, sám se tu píseň naučil rychle a neúnavně pracoval na tom, aby ji šířil dál, ale v tom krátkém čase, který měli, byli schopni zvládnout složitější úpravy jen ti nejzkušenější žongléři.

Včera v noci si své schopnosti vyzkoušeli se smíšenými výsledky. Mnozí žongléři dokázali démony ovlivňovat víceméně stejně jako kdysi Rojer – uměli je uhranout, pohnat do tance, vodit za sebou, dohnat k útěku či útoku. Dokázali i chodit nocí, aniž by je démoni obtěžovali, stačilo držet základní nápěv.

Jenže neuměli hrát spatra a bez přípravy, ani démona opravdu zranit tak jako on, Amanva a Sikva.

Trochu moci Rojerova tria sice spočívalo v síle zvuku, k níž si pomohli hora-magií, jenže Rojer v hudbě jiných žonglérů slyšel, že i kdyby hráli sebehlasitěji, démoni by se vzpamatovali v okamžiku, kdy by hrát přestali. Jen u Kendall se patrně projevovalo cosi, co se blížilo Rojerovu umění, ale i ona před sebou měla ještě dlouhou cestu.

Hary sbalil ruku v pěst, hudebníci skončili jako jeden muž a soubor se rázem rozpadl. Někteří si začali povídat s přáteli, jiní ladili nebo si ukládali nástroje do pouzder. Hary šel k Rojerovi. „Zní to skvěle, ne?“

Rojer přikývl. „Na necelé dva týdny zkoušení dobré ažaž. Jen se modlím, aby to stačilo.“

Hary zamručel. „Jestli chceš být učitelem, Rojere, dám ti dobrou radu. Poplácání po zádech povzbudí víc než zamračené přikývnutí.“

Nikoli podle Arricka, pomyslel si Rojer, ale přesto nasadil úsměv a zamával na odpočívající hudebníky. „Dobrá práce ode všech! Kapku se protáhněte. Máme před sebou dlouhou noc.“

Obrátil se zpátky k Harymu. „Promiň. Všichni jsme dneska podráždění.“

„To má být tohle ‚Ubývání‘ opravdu tak zlé?“ zeptal se Hary. „Už jsem zažil spoustu novoluní, aniž jsem si jich nějak zvlášť všiml. Pár jsem jich dokonce strávil na cestě, ještě když jsem si dělal jméno po vesnicích.“

Rojer pokrčil rameny. „Může to být velkolepé představení pro prázdný sál,“ uznal. „Noci, jak v to doufám. Ale jestli říká Leesha s Tetovaným pravdu a ti chytří démoni, které zabili, mají příbuzné, kteří je dnes v noci přijdou hledat, tak budeme potřebovat všechno, co se nám podaří schrastit.“ Zatahal si za kapuci svého chraněného pláště. Leesha mu ji obroubila mozkovými chranami, ale Rojer si stejně ještě žonglérskými líčidly namaloval jednu na čelo a ostatní žongléři se řídili jeho příkladem.

„Tato píseň překoná tvé očekávání,“ ujistil ho Hary. „Jsi zklamaný, protože s ní nerozbíjíme skalní démony, ale už dokážeme chránit sebe i jiné, nemluvě o tom, že dodáváme válečníkům bojovného ducha.“

Rojer potřásl hlavou, ale úsměv, jímž se snažil povzbudit hudebníky, jeho tvář neopustil. „Ducha snad, ale bojovného raději ne. Jak démona někdo praští sekerou, tak ho jakákoli hudba přestane zajímat.“

„Stejně nemůžu uvěřit, že tu píseň šíříš jen tak zadarmo,“ podotkl Hary.

„A co mám podle tebe dělat?“ opáčil Rojer. „Vydírat, že ji nedám, dokud nedostanu zaplaceno, zatímco mí přátelé budou umírat?“

Hary zavrtěl hlavou. „Jistěže ne. Ale hrabě ti nabídl, abys pro něj dělal herolda, a to není jen tak něco. Spousta lidí by za takovou nabídku vraždila.“

A taky vraždila, pomyslel si Rojer a letmo zavadil pohledem o Haryho. Angierští žongléři věděli, jak se před vévodskými chovat, a nabídky na práci pro vévodství šly na dračku, přestože se řeči v cechovní síni daly jen zřídkakdy považovat za výraz oddanosti břečťanovému trůnu. Rhinebeck byl za své zákony a berně všeobecně proklínán. „Jestli si vzpomínáš, tak hodnost vévodského herolda mému mistrovi nakonec moc neprospěla.“

„Ten, kdo spal v posteli vévodovy oblíbené dvorní dámy, nebyl Arrick,“ připomněl mu Hary. „Něco takového by rozpálilo doběla každého chlapa, a co teprve vévodu. Máš štěstí, že tě nevyužil místo ní.“

Rojer si udržel rozverný žonglérský výraz. Nepřekvapilo ho, že Hary ví, jak přišel Arrick o vévodskou přízeň. Žongléři byli pověstné drbny, a ze všeho nejvíc se pomlouvali navzájem.

„Když jsi nechtěl dělat herolda, měl jsi alespoň smlouvat jako Gared,“ pokračoval Hary. „Ten si řekl o baronství a už ho měl. Baronství! Vévodství je na vzestupu, chlapče, dej na má slova. A Kotlinské hrabství bude jeho středem. Dej si pozor, ať nejpřijdeš pozdě na rozdílení rolí.“

„Jo,“ souhlasil Rojer, „ale co pro mě kdy Angiers udělalo? Mého mistra vyhodil Rhinebeck jako odpadky, a přitom si jednoho náfuku držel úplně nazdařbůh. A my jsme žili od představení k představení. Kdo může říct, jestli se vévoda nebo ten nový hrabě nezachová stejně ke Garedovi nebo ke mně, až bude dobojováno.“

„Nemám vévodu v lásce o nic víc než ty,“ odtušil Hary, „ale ty jsi mladý a možná jsi svého mistra neznal tak dobře, jak si asi myslíš. Já ho znal dávno předtím, než ses narodil, a Arrick Libohlas se nikdy ani za mák nestaral o nikoho jiného než o sebe. Věčně se opíjel a heroldská hodnost mu tak stoupla do hlavy, že brzy začal ohrnovat nos nad každým, kdo mu neměl co nabídnout. Vévoda hledal výmluvu, proč smlouvu s ním ukončit, dávno předtím, než ho nachytal ve svém bordelu.“

Rojer rozčíleně otevřel ústa, chtěl svého mistra bránit, ale slova mu uvázla v hrdle. Znal Arrickovy slabiny velmi dobře.

„Abych řekl pravdu,“ dodal Hary, „nikdo z nás nikdy nepochopil, proč si tě vlastně pořád nechává u sebe.“

Rojer se uchechtl. „Nebyli jsme vždy samý smích a zpěv, když se dav rozešel.“

Hary přikývl. „Jo, jsem si jist, že když se koukal flašce na dno, tak to byl hotový jadrnec, ale stál při tobě, i když by pro jeho uměleckou dráhu bylo lepší, kdyby tě nechal plavat. Pamatuješ, jak mu Tom Šumař nabídl, že si tě vezme k sobě?“

„Arrick mu zlomil nos,“ vzpomněl si Rojer a potřásl hlavou. „Já bych k Tomovi stejně nešel. Říkalo se, že prohledává učedníkům kapsy, aby měl jistotu, že si nenechali ani flok, ale všichni věděli, že je jen ohmatává.“

Hary znovu přikývl. „Jo, jenže Tom měl známosti. Ta rána pěstí stála Arricka spoustu zakázek. Bylo to stejně, jako když ty jsi dal přes hubu Jasinu Zlatohláskovi, když se ti smál, že tvůj mistr je mrtvý.“

„Tys o tom slyšel?“ podivil se Rojer a překvapením mu sklouzla žonglérská maska.

Hary se rozchechtal. „Slyšel? Chlapče, o tom se v cechovní dvoraně mluvilo celé měsíce! Možná jsi nebyl Arrickův vlastní, ale svým způsobem jako bys mu z oka vypadl.“

„Tak nevím, jestli to mám brát jako poklonu nebo urážku,“ zamumlal Rojer. Když dal Jasinovi pěstí, stálo to jeho cechovního patrona mistra Jaycoba život a on sám skončil v Leeshině špitále, zbitý tak, že měl smrt na jazyku. Dostala ho z toho, ale tehdy – a pak ještě několikrát – litoval, že ho nenechala zemřít.

Hary pokrčil rameny. „Sám nevím, jak jsem to myslel.“ Spiklenecky na něj mrkl. „Kdyby byl Arrick v tvém strakatém kabátku, tak by teď určitě usiloval o vlastní hrabství.“

„Na co hrabství?“ opáčil Rojer. „Jsem ženatý s dcerou démona z pouště a přátelím se se samotným Osvoboditelem. Můj prvorozený by měl být králem.“

Hary na něj chvíli užasle zíral a snažil se přijít na to, jestli Rojer mluví vážně. Nakonec se dal do smíchu a Rojer se k němu přidal. Bylo příjemné smát se tváří v tvář smrti a oba muži popustili uzdu svým pocitům a chechtali se, až se za břicho popadali.

Když se dosyta nasmáli, Rojer si povzdechl. „Teď se soustřeďme na to, abychom všichni přežili několik příštích nocí. Jestli to dokážeme, tak budu mít celých dvacet sedm dní na úvahy, jak by mě měli vévodští odměnit.“

Renna se dívala za Arlenem, který se odebral do žonglérského ozvučného přístřešku. Už několik dní nespal, ale veškeré její snahy přesvědčit ho, že spát se musí, vycházely naprázdno. Tvrdohlavě odmítal se vyspat i dneska, přestože bude muset být na vrcholu sil.

„Nebudu spát, když nám ještě zbývá tolik práce,“ sdělil jí a Renna z jeho tónu poznala, že se prostě postavil na zadní. Arlen Sedlák se dokázal stavět na zadní stejně dobře jako jakýkoli mezek.

Ale práce tu bylo opravdu hodně. Nicméně teď, ani ne hodinu před soumrakem, bylo z nemalé části i díky jemu všechno hotovo alespoň tak, jak to jen šlo. Síť velechran byla místy slabá, ale účinná a propojená, a každá chrana dodávala moc i ostatním. Žádný jadrnec, dokonce ani mozkový démon, nemohl do Kotlinského hrabství vstoupit ani slétnout níž než míli nad ním.

Když se Arlen postavil doprostřed pódia, dav zašuměl. Nebyli tam všichni z Kotlinského hrabství – většina už byla na svých stanovištích, aby chránila ty, kdo pracovali na opevňování a budou pokračovat v posilování slabších úseků velechran i po západu slunce. Ale velitelé tam byli všichni a teď čekali na Arlenova poslední slova.

I drvoštěpové už nastoupili, ti zkušení i ti neotesaní. Většinou to byli urostlí, statní muži, jimž narostly svaly v Kotlině, ale byli mezi nimi i mnozí s rysy, které vypovídaly o dalekých krajích. Byly tam i stovky žen, mnohé v nabraných, dole zúžených pantalónech a vestách podobných té, kterou nosila Wonda pod zbrojí. Většina si nesla luky a teď zadumaně mnuly v prstech opeření chraněných šípů způsobem, jakým žena laská milence. Všechny měly velké bavlněné šátky a na nich namalované mozkové chrany.

Dřevní vojáci seděli na štíhlých, hladkosrstých ořích rovně jako svíce. Dlouhá kopí měli vybavená zvláštními záštitami, které jim umožňovaly použít je jako dřevce. Krátká bodná kopí si zastrčili do postrojů na zádech, kde na ně snadno dosáhli. Všechny převyšoval oslnivý hrabě Thamos v glazované zbroji a na těžkém válečném komoni, který měl přes dřevěnou zbroj ještě brň z chraněného skla.

Kavalovi šarúmové, opět vyzbrojení kopím a štítem, nastoupili do vyrovnaného šiku. Renna je pozorovala a tak trochu očekávala, jestli s nimi nebudou potíže, ale naopak vypadali nejukázněněji ze všech.

Po straně pak stála Leesha s hloučkem kořenářek, dobře poznatelných podle zástěr s kapsáři, a vedle ní Rojer a Hary Koulík se žongléry. Přišel dokonce i inkvizitor Hayes a jeho akolyté a všichni mlčky čekali na jeho slova.

„Tento měsíc jsme udělali v přípravě na boj s démony kus dobré práce.“ I bez magie se Arlenův hlas zřetelně rozléhal do dálky. Ozval se potlesk a jásot. Arlen počkal, až se lidé zase ztiší, a pak s vážnou tváří pokračoval. „Ale nebudu vám lhát, lidičky. Démoni vědí, že jsme zesílili, a dnes v noci povstanou v množství, o němž se vám nikdy nesnilo, a budou nás chtít zadupat do země. A co hůř, budou bojovat chytře, budou útočit tam, kde jsme nejslabší a kde můžou napáchat největší škody. Vy všichni,“ podíval se významně na Krasijce, „zažijete dnes v noci boj, jaký jste ještě nezažili.“ Očima přejížděl po davu a zdánlivě se díval každému jednomu do očí. „A dnes v noci nemůžete spoléhat na to, že vás zachráním.“

Ozval se zděšený šepot a Arlen chvilku čekal, až se jeho slova vstřebají. Pak pokračoval. „Můžeme zabít démonů, kolik chceme, ale dokud tu budou jejich mozkovci, bude to jako běhání mezi kapkami deště. A proto se dnes v noci vydám na lov mozkových démonů, takže nebudu mít vždycky čas na menší šarvátky.“

Hlas mu zdrsněl a oči se náruživě zaleskly. „Ale jestli někomu na světě věřím, že se dokáže postarat sám o sebe, tak jsou to lidi z Kotlinského hrabství. Můžu se na vás spolehnout?“

Dav propukl v řev, lidé zvedli zbraně do vzduchu.

„Já ti hanbu neudělám!“

„O nás si starost nedělej, budeme podtínat lesní démony, dokud se nevrátíš!“

Arlen zvedl pěst a všichni zase zmlkli, ale z davu teď sálala síla a odhodlání. „Měl jsem tu čest stát v boji se spoustou z vás právě tady, cedil jsem s vámi krev a ještě více démonského ichoru právě na těch dlažebních kostkách, na nichž teď stojíte. O pár dobrých lidí jsme přišli a ještě víc lidí utržilo zranění, jehož stopy si nesou až do dnešního dne. A přesto jsme víc ran rozdali, než utržili, démony jsme porazili a za východu slunce se dívali, jak hoří.“ Podíval se zase na Krasijce. „V Krasii je taková půda posvátná a to z nás dělá jednu velkou rodinu.“

Z davu se ozývalo souhlasné mručení, lidé přikyvovali, ale nikdo se neodvážil promluvit, všichni viseli Arlenovi na rtech. „Po více než tři staletí jsme čekali, až přijde Osvoboditel a spasí nás před démony. A zatímco jsme čekali, zapomněli jsme, že my, každý jeden z nás, jsme silní. Silní natolik, že společně nás nic nezastaví. Ale ani Osvoboditelé starých dob nebojovali sami. Měli důvěru, to ano, ale bez tisíců, ne, milionů statečných lidí jako vy, kteří jim stáli po boku, by neměli naději.

Takže dnes v noci bojujte za sebe a své druhy. Bojujte udatně a hrdě, aby až začne měsíc dorůstat, stálo Kotlinské hrabství pořád s hlavou hrdě vztyčenou. A až se pak někdo zeptá: ‚Kdo je Osvoboditel?‘, abyste mohli čestně a upřímně odpovědět: ‚Jo, to jsem já.‘“

Dav se opět rozjásal a znovu a znovu provolával slávu Osvoboditelům. Krasijci se sice k provolávání nepřipojili, ale zdatně bušili kopími o štíty, aby nezůstali pozadu. Očividně je uklidnilo, že Arlen opatrně žongloval se slovy tak, aby se vyhnul tvrzení, že je sám Osvoboditelem, nebo že jím Jardir není. Teď nebyl čas na spory.

Arlen vyčkal, až se lidem rozproudí krev a odnese strach, pak zvedl ruce a mával do vzduchu, dokud se zase nerozhostilo ticho. „Nevím, odkud útoky přijdou. Předpokládám, že dopadnou na vnější okrsky, ale těžko říct. To je důvod, proč se shromažďujeme tady. Drvoštěpská Kotlina je středem sítě a my budeme odtud schopni vyrazit rychle na pomoc všem, kdo se dostanou do úzkých. Démoni povstanou již brzy, ale ti mozkoví přijdou až později, dlouho po setmění, až padne naprostá tma. Prozatím buďte ve střehu, sledujte své velitele a připravte se na velký nápor.“

A s tím zlehka seskočil z pódia k Renně.

„Jdeme lovit mozkového démona?“ zeptala se Renna.

„Udělám, nač mi síly stačí,“ odpověděl Arlen, „to samé platí pro tebe a drvoštěpy, Ren. Dnes v noci se nemůžu zdržovat. Já tě neopouštím, protože bych pochyboval o tom, co dokážeš, ale protože v noci budu muset jít tam, kde budu zapotřebí, hodně rychle, a asi rychleji, než abys mi stačila.“

Ta slova Rennu drásala. Vzpomněla si, co jí Arlen říkal, když kdysi odjížděli z Tibbetské Říčky. Buď se mnou budeš držet krok, nebo tě v nejbližší vesnici nechám. Drsná slova, ale Renna se tolik snažila s ním udržet krok a tolik kvůli tomu obětovala. Pořád to ještě nestačilo. Arlen se dokázal odhmotnit, vklouznout do velechrany a dostat se kamkoli v Kotlinském hrabství dřív, než by se ona stihla nadechnout a vydechnout.

„Co kdybys mě to naučil?“ navrhla Renna.

Arlen zavrtěl hlavou. „To není jako přijmout bolest nebo se naučit převalit démona, abys ho mohla bodnout. Mně trvalo léta vstřebávání magie a pojídání démonského masa, než jsem se vůbec dokázal rozplynout, a pak ještě další měsíce, než jsem se naučil dělat to vědomě a z vlastní vůle, kdykoli se mi zachce, a pak zase splynout dohromady. A to je teprve šlapání vody, zatímco dnes budu plavat v proudu tak silném, že by tě mohl smést jako větvičku.“

Renna se zamračila. „Moc se mi to nelíbí.“

Arlen pokrčil rameny a usmál se. „Mně taky ne. Ale udělám, co budu moci, abych Kotlinu ochránil. A potřebuju vědět, že ty taky. Drvoštěpové jsou silní, ale po mně jsi v Kotlině nejsilnější ty. Musíš jim velet, jinak se rozutečou. Takže dneska v noci žádné běhání sama venku. Oni tě potřebují.“

„Myslíš, že to nevím?“ odsekla Renna. „Kotliňané na mě byli hodní. Hodní tak, jak bych od žádných lidí nečekala. Raději bych zemřela, než abych je opustila.“

Arlen ji pohladil po tváři. „Tohle je žena, jíž jsem dal slib. Jen…“ políbil ji, „nezapomeň dýchat.“

Bodla ho prstem do hrudi. „A ty nezapomeň, že patříš sem nahoru,“ ukázala na dlažební kostky, „a ne tam dolů, kde si to budeš rozdávat s kdejakým démonem na světě. Jestli nás opustíš, půjdu za tebou dolů a vytáhnu tě zpátky za koule.“ Sáhla mu mezi nohy a pořádně ho stiskla, aby zdůraznila, že to myslí vážně. Arlen napůl vykvikl, napůl se zasmál.

„Slibuju,“ zasípal a Renna se rozesmála.

Nakonec to bylo snazší, než jsem čekal, pomyslel si Arlen, když ho Renna přece jen nechala jít samotného. Po vůni snadno poznal pocity, které se v ní svářily a které magie ještě vystupňovala. Ale poslední týden zvládala své nálady lépe než za celé měsíce od chvíle, kdy na cestě z Tibbetské říčky poprvé okusila magii.

Jeho máma by možná řekla, že jí svědčí manželský život, ale ono se mnohé vyjasnilo, když přiznal, že celou dobu věděl, že Renna pojídá démonské maso. I jemu samotnému se ulevilo, když z něj spadla tíha mlčení. Původně o tom nemluvil ze zdvořilosti, v domnění, že mu to Renna sama řekne, že jen čeká na vhodnou příležitost. Ale míjely dny a týdny, a jemu postupně docházelo, že se zmýlil.

Stala se z toho zkouška, čekání, jestli se mu k tomu vůbec někdy přizná, aniž ji při tom nachytá. Zkouška její soudnosti a lásky. Zkouška, nakolik jí může věřit. Renna za sebou měla celý život špatných rozhodnutí. Čekal, že začne nový život, jenže ona ho den po dni budovala na lži.

Teprve když se musel rozhodnout, jestli jí odpustí, tak pochopil, jak byl umíněný. Byl tak bohorovný, že se odmítal sklonit k člověku, který ho potřeboval, dokud mu ten člověk nedokáže… Co vlastně? Ani jeho minulost nebyla prosta špatných rozhodnutí a i on si běžně nechával své názory a úmysly pro sebe. Kde vzal právo soudit ji za to, že dělá to samé?

„Co je?“ zeptala se Renna a Arlen si uvědomil, že na ni tupě zírá.

„Nic,“ odpověděl, položil jí ruku na tvář a vroucně ji políbil. „Myslím, že mi manželský život svědčí.“ Usmál se a její vůni naplnila láska.

Rychle se odvrátil, chtěl si uchovat v paměti ten obrázek i tu vůni. Nicméně i kdyby nechtěl, stejně už neměl čas.

Šel k Evinovi Drvoštěpovi, Yonu Šedivci a dvojici Dřevních vojáků, kteří stáli u koní. Stín pobíhal kolem a koně, dokonce i Evinův, neklidně uskakovali. Jen Sesuv, Soumračný Tanečník a Snoubenka stáli klidně a pozorovali obřího vlčáka pohledem psa sledujícího kočku. Pro angierského mustanga nebyl rovnocenným soupeřem ani noční vlk.

Přidal se k němu Gared a kapitán Gamon a na jeho pokyn nasedli. Arlen byl zvyklý, že na Soumračném Tanečníkovi převyšuje všechny ostatní, ale Gared na Sesuvovi se tyčil i nad ním. Baron a obrovský hřebec se k sobě sice stále chovali s hlubokou obezřetností, ale v bitvě na ně bude hrůza pohledět. Arlen viděl v aurách, jak lidé ke Garedovi vzhlížejí a jak mu věří, a ať už si jinak myslel o baronovi cokoli, rozhodně se na něj mohl spolehnout, že se o své lidi v několika příštích dnech bude rvát.

Brzy poté dorazila Leesha, Rojer a hrabě, následovaní Rojerovými manželkami a jejich mlčenlivým osobním strážcem. Budou společně s ostatními čekat na Jadrnském hřbitově, zatímco výzvědné skupiny včetně Arlenovy budou obcházet hranici a hlásit jim, kde potřebují pomoc.

Arlen postřehl, že to čekání jde Thamosovi na nervy, a usmál se. Hrabě měl své chyby jako každý muž, ale byl Kotlině dobrým vůdcem. Když ho popadla kuráž, jednal jako zkušený a odvážný válečník, ale jako zvěd by jim byl víc na obtíž než k užitku. Ale jestli bude zapotřebí těžké jízdy, tak si jistě užije boje dost a dost.

„Hodně štěstí,“ popřála jim Leesha. I když pro něj byla Leesha těžko čitelná, přesto mu neuniklo, že i ona hoří touhou jít s nimi. Byla nebojácná a byla přesvědčená, že je schopná zhodnotit stav na hranici mnohem lépe než většina ostatních. Měla pravdu, ale její ranhojičské umění bylo dnes v noci daleko cennější. Počítal s tím, že se s ní bude muset i pohádat, když to nepůjde jinak. Když si Leesha Papírova něco umanula, nedokázalo by ji zastavit ani celé Jádro.

Ale na hádku nedošlo. Ať už Leesha v hloubi duše toužila po čemkoli, dobře věděla, že je nejplatnější ve špitále, kde se také může nejlépe připravit, jakmile se dozví, kde je bitevní vřava nejlítější.

Další na řadě byl Rojer. „Pořád jsi přesvědčený, že mě sebou nepotřebuješ?“ Nasadil břitký tón Marka Tuláka, legendárního nebojácného poutníka. Pro všechny zúčastněné to vyznělo jako pokračování hádky, která se mezi nimi táhne už týden, ale ve skutečnosti o tom teď mluvili poprvé.

Arlen se podíval Rojerovi do očí a pokrčil rameny. Nedal nijak najevo, že tu hru prokoukl. „Pojď, jestli chceš, ale nemá to smysl. Těžko říct, která hlídka co najde. Bude lepší, když počkáš tady, dokud nedostanete znamení. Počítám, že výstrah bude brzy tolik, že nikdo nebude vědět, kam dřív skočit.“

Znamení se bude dávat rachejtlemi z Leeshina ohňostroje, které dostaly všechny hlídky. Rachejtle budou hvízdat a nechají na noční obloze zářivý pruh, který povede bojovníky tam, kde jich bude potřeba. Rachejtle měly své barvy a značky, které oznamovaly jak rozsah ohrožení, tak jestli tam jsou zranění, kteří potřebují ošetření.

Ale Rojer ho překvapil. „Ne, půjdu s tebou. Už jsme jeli na Tanečníkovi spolu i dřív.“

Amanva mu položila ruku na rameno. „Drahý…“

„Dživy budou zticha!“ Rojer se k manželkám ani neotočil, mluvil s nimi jen na půl huby přes rameno způsobem, jakým Krasijci často připomínali ženám, kde je jejich místo. Arlen jen tupě zamrkal, překvapilo ho, jak rychle žonglér přejal krasijské zvyky. „Vy budete čekat tady s ostatními, já půjdu s hlídkou.“

I když se jeho ženy mistrně ovládaly, jejich vůně stejně nedokázaly skrýt závan nevole nad tím, že se s nimi mluví jako s obyčejnými dalami’ting. Rojerova vůně mu řekla, že ví, že za ta slova zaplatí, ale stejně hrál svou roli dál.

Amanva se obrátila k Enkidovi a její prsty se jenjen míhaly. Arlen pochytil něco z krasijské znakové řeči ještě za svých dob v Labyrintu, ale to, co předváděla Amanva, bylo mnohem složitější. Kde šarúmové použili pár rychlých posunků, tam Amanva zjevně vedla sáhodlouhý rozhovor. Obrovský eunuch tu a tam udělal posunek pro nie, zřejmě se snažil odmítnout, ale Amanva se nedala odbýt. Nakonec se eunuch poklonil, šel k Rojerovi, klekl si, přitiskl čelo k zemi a vstal. To bylo gesto válečníka, který přísahá, že bude chránit svého kai’šarúma vlastním životem.

Ale Rojer zavrtěl hlavou. „Damaja ti uložila, abys chránil její pokrevní rodinu, Enkido. Zůstaneš s mými manželkami.“

„Tak půjde Kaval,“ procedila Amanva skrz zuby.

Rojer se rozesmál, ale i to byla přesně vypočítaná hra. „Poté, co se mne pokusil zabít? Ani náhodou. Já se o sebe postarám sám. Kromě toho,“ zvedl své housle, „jestli se dostanu do průšvihu, tak se to dozvíš.“

Tohoto spojení si Arlen všiml už dřív, táhlo se jako jiskřivé vlákno od houslového podbradku k jedné Amanvině náušnici. Jakmile slunce zapadne, uslyší Amanva všechno, co kdo poblíž Rojera řekne, a on to očividně věděl. Zajímavé.

Arlen se vyhoupl na Soumračného Tanečníka a natáhl k žonglérovi ruku. Rojer se chytil a Arlen ho lehce vytáhl za sebe.

Amanva k nim přistoupila a zvedla pestrobarevnou hedvábnou škrabošku, která ladila s měňavými barvami Rojerovy strakaté kazajky. Na škrabošce byly vyšité mozkové a zrakové chrany.

„Měl to být dar k Ubývání,“ řekla Amanva, „který měl chránit našeho ctěného manžela. Nos ho pořád.“ Voněla z ní upřímnost. Ať už měly Krasijky jakékoli pohnutky – a Arlen věděl, že jich mají mnoho – nebylo pochyb o tom, že ho milují.

Když si Rojer hedvábnou škrabošku uvazoval, zničehonic zapomněl na žonglérský výraz. „Čekalo se ode mne, že vám taky něco dám?“

Amanva zavrtěla hlavou. „Manželky dávají k Ubývání dary svému manželovi. Jeho darem je vrátit se domů živý, se ctí a kopím bez úhony.“

Arlen ucítil, že z Rojera zavanul strach, ale už zase vklouzl do své žonglérské masky, rozesmál se a chytil se v rozkroku. „Neboj, dám na něj pozor.“

Amanvu to nepobavilo. Ostře popotáhla, obrátila se na patě a se Sikvou a Enkidem v patách se rozezleně hnala pryč. Rojer se za nimi vyjeveně díval. Arlen rázně obrátil Soumračného Tanečníka, odtrhl pohled od Kotliňanů a v čele hlídky vyjel na cestu.

„Omluvíš se, až se vrátíš,“ řekl tak tiše, aby ho nikdo jiný neslyšel. „Se dvěma Sedlákovic a Garedem Drvoštěpem po boku se ti nic nestane.“

Rojer se podíval na Gareda a něco mezi nimi přeskočilo. Z Gareda zavanul vztek a z Rojera stud.

Úžasné, pomyslel si Arlen, patami pobídl Soumračného Tanečníka do slabin a tryskem vedl hlídku k hranici.

„Proč zrovna sem?“ zeptala se Renna, když vjeli do okrsku.

Zrovna tady Arlen s Rennou ani ne před měsícem narazili na drvoštěpy, kteří mýtili pozemek od démonů. Teď měla Nová Usedlost, nejnovější okrsek Kotlinského hrabství, nějakých dvanáct set osadníků, povětšinou Rizoňanů, kteří na útěku před Krasijci původně projeli kolem Kotliny na sever v naději, že naleznou ochranu v Angiers. Tam se však přijetí nedočkali – hradiště už bylo zahlcené uprchlíky a odmítalo přijmout další.

A když pak jel kníže Thamos na jih ujmout se Kotliny a spolu s ním jely stovky vojáků, vozy se zásobami a stáda dobytka, stovky uprchlíků se sbalily a táhly s nimi. Někteří dokonce opouštěli i přecpané hradiště a vesnice v naději, že v Kotlině naleznou lepší život.

„Kdybych chtěl Kotlinu napadnout, tak bych zaútočil tady,“ odpověděl Arlen.

Bylo tam několik částečně dostavěných domů, ale většinu těžké práce muži a ženy z Nové Usedlosti vložili do stavby ulic, hradeb a plotů s cílem vybudovat velechranu – tu poslední z velechranové sítě, která uzavírala obvod Kotlinského hrabství. Každá velechrana působila jako chrana odpuzení sama o sobě, ale když se propojily, tak svou sílu sdílely a umožňovaly napadeným okrskům sát sílu z těch, které ještě ohroženy nebyly, zejména z mocné velechrany Drvoštěpské Kotliny, umístěné ve středu sítě a bezpečně chráněné ze všech stran.

Tato velechrana byla oživena teprve minulou noc. Novousedlíci jásali, když ji první démoni vyzkoušeli a byli odraženi, a nadšeně tančili po světélkujících ulicích.

Arlen však věděl, jak je křehká. Velechranu Drvoštěpské Kotliny tvořily dlážděné ulice, litý eton, shluky statných starých stromů, velké budovy a potok, který svedli do malého jezírka. Novousedlickou velechranu tvořily cesty z udusané hlíny, hustá křoví, dřevěné ploty a čerstvě obdělaná pole. Rozestavěné domy, kamenné zídky, hliněné valy a pár starých hájků dodávaly velechraně na síle, ale jestli démoni podpálí stromy a na klíčové stavby naházejí pár balvanů, snadno velechranu překonají. Pod vedením mozkovce by ji dokázala prolomit dokonce i malá skupina jadrnců, která by se pak rozběhla po ulicích Nové Usedlosti.

„Co když právě s tím počítají,“ nadhodila Renna. „Co když spoléhají na to, že budeš tady, a udeří na druhé straně hrabství?“

Arlen pokrčil rameny. „Nebudu lhát a tvrdit, že ne, ale co jiného můžeme dělat? Rozeslali jsme hlídky s rachejtlemi po celém hrabství. Jakmile dají znamení, budu tam dřív, než rachejtle dohoří. Prozatím…“

„Budeme střežit slabé místo,“ dopověděl Gared.

Arlen se díval na obyvatele vesnice. Mnozí byli příliš mladí nebo staří na to, aby byli v bitvě nějakým výrazným přínosem, ale přesto nastoupili s kopími, narychlo pochraněnými štíty a odhodláním bránit svůj nový domov. Část lidí počítala s tím, že budou muset utvořit řetěz věder a hasit požáry, a přestože už slunce zapadalo, ti nejsilnější muži dál ohýbali hřbet, protože každou lopatou hlíny, kterou přihodili na valy, velechrana sílila.

Slunce konečně kleslo za obzor, po zemi se sunul temný příkrov a vesnice ztichla. Velechrana začala nasávat magii unikající průduchy z Jádra a ulice Nové Usedlosti se pomalu rozzářily. Ve vesnici bylo vidět docela dobře, ale za hranicemi padla tma.

„Ti zplozenci Jádra nám můžou povstat přímo před nosem a my o nich vůbec nebudeme vědět,“ poznamenal Gamon.

Gared zavrtěl hlavou. „Budeme. Leesha mi pochranila helmici tak, abych viděl i ve tmě. Na většině toho, co vidím, sice nerozeznám hlavu od zadku, ale démoni září jako pochodně. Kdyby tam byli, už bych je viděl.“ Rojer přikývl, škraboška mu říkala víceméně to samé.

„Bude chvíli trvat, než se naučíte s chranovým zrakem zacházet,“ řekla Renna, „ale máte pravdu. Žádní démoni poblíž nejsou.“

„Třeba tenhle měsíc ani nepřijdou,“ zadoufal Evin, ale právě v tu chvíli se Stínovi vydralo z hloubi hrdla temné vrčení a Arlen viděl, jak se do aur jeho společníků plíží strach. Kromě Renny, do jejíž aury se vplížil dychtivý hlad.

„Jsou tam,“ řekla, „ale ne blízko. Cítím je.“

„Když povstávají, tak jsou nejslabší,“ poznamenal kapitán Gamon. „To dá rozum, že povstanou z dostřelu našich luků.“

Arlen přikývl, ale nijak ho to neuklidnilo. Zhluboka se nadechl, nasál závan magie zpoza svého zorného pole a prozkoumal ho. V dálce se opravdu shromažďovali démoni ve velkém počtu. Bylo jich víc, než kdy cítil na jednom místě, ale pořád méně, než čekal.

O chvíli později k nim začaly doléhat zvuky praskajících stromů a pukající země. „Už jdou!“ zařval někdo. Vesničany ochromil strach. Pevně svírali zbraně a napjatě mžourali do tmy. Někteří ztratili kuráž úplně, utekli domů a zamkli se. Snažili se, seč mohli, ale nakonec to přece jen nezvládnou.

„Zběhové proradní!“ zaklel Gamon. „Měl bych je…“

„Měl bys držet jazyk za zuby a oči na šťopkách,“ zarazil ho Arlen. „Boj je tvoje práce. Tohle jsou jen vystrašení lidé. Čemu pomůže nadávat vlastním lidem, když máme démony u chran?“

Navenek kapitán zachoval klid, ale na jeho auře bylo zřetelné, že uvnitř to vře. Jak si může nějaký neurozený nevoják, který podle něj – i mnoha nejdůvěryhodnějších hraběcích rádců – ohrožuje vládu jeho pána, vůbec dovolit otvírat na něj hubu. Arlen nijak netoužil tento oheň rozdmýchávat, ale potřeboval mít jistotu, že Gamon – a jeho muži – vědí, kde je jejich místo. Kapitánova aura mu však říkala, že kapitán splní svou povinnost a poslechne.

To prozatím stačilo.

„Neměli bychom dát znamení?“ zeptal se kapitán.

Arlen zavrtěl hlavou. „Ještě ne. Může to být léčka.“

Hluk sílil, až se z něj stal všudypřítomný tartas asi jako v hlučné krčmě. Tak to šlo nějakou dobu dál, ale pořád se žádní démoni nepřibližovali. Rojer, Gared i Renna se napjatě nakláněli dopředu, napínali chranový zrak, ale ani Arlen nedokázal zahlédnout žádnou známku po démonské záři.

Používají snad magii, aby je nebylo vidět?

„Přál bych si, aby prostě zaútočili a bylo by.“ Lomoz zesílil natolik, že Rojer musel křičet, aby ho bylo slyšet.

„Jen se nás snaží vylekat,“ usoudil Gared.

„Daří se jim to,“ utrousil Rojer.

„Zachovejte klid.“ Arlen nakreslil chranu, aby byla jeho slova zřetelná, aniž by musel křičet. Maličko je to uklidnilo. Litoval, že není tak jednoduché uklidnit i křeče ve vlastních útrobách.

Rozšířil chřípí, zavětřil nějaký štiplavý pach. O chvíli později se začal z lesa táhnout kouř, dusil obránce a zamlžoval jim výhled na sílící oranžovou zář, která probleskovala mezi stromy. Dokonce i Arlenův chranový zrak se zakalil a zamžil.

„To se nás snaží vykouřit?“ Gared se rozkašlal.

„Mnohem pravděpodobněji se kryjí na útok,“ usoudil Gamon.

Arlen neřekl nic. Znovu nasál a vycítil, že pod příkrovem kouře se k nim blíží nevelký počet ohnivých démonů, kteří s nadšením zapalují všechno, co jim přijde do cesty.

Obvykle by ohnivé démony krotili lesní démoni, protože by zabili každého ohnivce, který by vstoupil do lesa. Ale pod vlivem mozkovce mohli lesní rabové svou oblast působnosti vyklidit a nechat ohnivé démony rozpoutat požár, který mohl zabít polovinu Kotliny, aniž by démoni museli jen hnout pařátem.

Ohnivý plivanec přes velechranu proniknout nemohl a podél hranice byly ochranné příkopy proti nemagickým ohňům, které mohly v hustě zalesněné oblasti snadno vzniknout tak jako tak, ale před udušením kouřem žádné chranění Novousedlíky ochránit nemohlo.

„Gared má pravdu.“ Arlen propátral oblohu, ale žádné jiné známky po kouři tam nenašel. „Zakládají ohně tady, protože tady mají správný vítr.“

„Připravit luky!“ zařval. Novousedlíci okamžitě poslechli. Dlouhý život v divočině naučil střílet většinu Kotliňanů a z mnohých byli zdatní lovci. Dobrých střelců bylo vlastně tolik, že nebylo dost chraněných šípů pro všechny. Kováři teď používali na odlévání kadluby, ale i tak byla rychlost výroby omezená. Nakonec dostal každý lučištník pouhé tři chraněné šípové hroty. Někteří si chrany obkreslili na hroty ostatních šípů ve svém toulci, ale chraničářské schopnosti Kotliňanů byly všelijaké. Arlen předpokládal, že účinná bude méně než polovina, a ty ještě nebudou mít ani poloviční sílu.

Museli počítat každý šíp.

Yon, Evin a Dřevní vojáci sesedli a také si napjali luky. Chraněných šípů měli plné toulce a další zásobu na koních. Všechno to byli zkušení střelci, ale v kouři a tmě bylo i jejich umění k ničemu.

Arlen načrtl ozvučné chrany, aby se jeho hlas nesl po celé hranici. „Žádám lidi, aby mi věřili. Musíme ty ohnivé démony venku pozabíjet dřív, než nás udusí.“

Odmlčel se. „A to znamená vyjít za velechranu a do kouře. Všichni si ověřte, že máte mozkové chrany v pořádku a na tětivě svůj nejlepší šíp.“

„Ani mě nehne, sakra!“ zařval nějaký muž. Většina Novousedlíků mu vyjádřila hluboké pochopení. Jejich společná aura planula strachy.

Překvapivě zasáhl Gared. „V bitvě o Drvoštěpskou Kotlinu jsme žádnou velechranu neměli!“ zaburácel obrovitý drvoštěp. „Jestli se teď začneme schovávat za velechrany, je Kotlina ztracena. Jestli chcete bojovat za svůj domov, znamená to vyjít do pusté noci! Jinak si zalezte do postele a počkejte, až vás sežerou!“

Strach v davové auře se začal měnit v odhodlání a Arlen se usmál. Podíval se na Gareda, který pro změnu očividně bezmezně věřil jemu. „Díky, vojvodo. Sám bych to neřekl lépe.“ Garedova aura se… zarděla.

„Musíš je vést do tmy, Gare,“ řekl. „Mám ještě jednu kartu v rukávu, ale je ironií osudu, že musím stát na velechraně, abych ji mohl vytáhnout.“

„I-eh-í?“ opáčil Gared. Pak potřásl hlavou a zmatek v jeho auře se rozplynul. „To je fuk. Jestli zavelíš, abych napochodoval rovnou do Jádra, vezmu to trapem.“

Arlen poplácal Gareda po rameni. „Ohniví démoni jsou ještě o hodný kus dál v lese. Je zapotřebí se k nim připlížit a překvapit je. Času ani šípů nemáme nazbyt.“

Gared se rozkašlal. „Luky v tomhle kouři stejně moc nezmůžou. Jak asi máme vidět, na co střílíme?“

Arlen sklouzl ze sedla. Pod bosýma nohama ucítil hukot velechrany. „Až budete na místě, tak vám vaši kořist ukážu. Hlavně ať nikdo nevystřelí, dokud neřeknu.“

Gared přikývl a vyvedl ostatní zvědy a nejlepší lučištníky z Nové Usedlosti ven do tmy. Ušli jen kousek a už se jeden po druhém rozplývali v kouři. Arlen se zhluboka nadechl a nasál víc magie, než se kdy dřív odvážil; napojil se na celou kotlinskou chranovou síť. Cítil, že ho magie v nitru spaluje, a věděl, že ji v sobě nemůže držet dlouho, jinak by ho strávila.

„Držte se,“ řekl Kotliňanům a jeho hlas se donesl do všech uší. Pak dvěma prsty nakreslil žárovou a vzduchovou chranu, čímž dal síle tvar a uvolnil ji. Zvedl se obrovský větrný poryv, smetl kouř a sfoukl plameny jako narozeninové svíčky.

Jala ho závrať, když magie projela jeho tělem a opustila ho, ale teď neměl času nazbyt. Znovu se přisál na velechranu a tentokrát nakreslil chrany, které vrhly jasné bílé světlo a rázem změnily noc v den. A tam, ve světle, byli ohniví démoni, vyděšení z toho nečekaného jasu. Stáli jako přimražení, jen oči a chřtány jim planuly.

Když ho tentokrát magie opustila, zavrávoral. Renna ho chytila za loket a z druhé strany ho podepřel Rojer.

Arlen se nechal podpírat a nasál ještě poslední závan magie, který donese jeho hlas až k lučištníkům.

„Palte.“

Kapitola 23

Past

333 p. N. Podzim

První noc novoluní

Rojer uslyšel hromadné zadrnčení tětiv a vřískot ohnivých démonů. Kotliňané je postříleli.

Na chranový zrak, který mu propůjčovala škraboška, si Rojer sice teprve zvykal, ale přesto viděl, že ještě před chviličkou Arlen zářil jasně jako slunce, zatímco teď ztmavnul. Byl dokonce ještě tmavší než obyčejní lidé.

„Zpátky na velechranu,“ zavelel po chvíli Arlen. „Hned.“ Světlo, které vyčaroval, začalo slábnout, Arlen se sesul ještě víc a zničehonic se pověsil na Rennu a Rojera celou váhou. Rojer zavrávoral, ale Renna je oba chytila a rázně je narovnala jako dvě malé děti. A Rojer našel pevnou půdu pod nohama rychle jako kočka.

Vzhlédl a uviděl, že už se vracejí první Novousedlíci a vítězoslavně září.

„Seber se,“ procedil skrz zuby. „Já sice nevím, co to s tebou udělalo, ale tihle lidé tě potřebují vidět na nohou.“

„Neříkej mu…!“ začala Renna, ale Arlen ji uťal.

„Ne, on má pravdu,“ zasípal. „Potřebuju jen chvilku, abych se…“ Světélkující mlha kolem jeho nohou se začala hrnout do něj a jeho záře se obnovovala. Najednou zase stál, vyvlékl se jim, už nepotřeboval oporu.

Novousedlíci se znovu rozmístili podél hranice a Gared se zvědy se vrátili k Arlenovi, Renně a Rojerovi. Jeho chvilkové slabosti si nikdo nevšiml. Praskot padajících stromů a rachot vylamovaných balvanů v dálce pokračoval s neztenčenou silou, až se země otřásala.

„Co to, do Jádra, dělají?“ řval Gared, aby překřičel ten randál.

„Je to past,“ usoudil Rojer. „Snaží se nás vylákat ještě dál.“

Arlen zavrtěl hlavou. „Proč by tropili takový rámus, kdyby to byla past? Něco dělají. Na to dám krk.“

„Co budeme dělat my?“ zeptal se Gared.

„My nebudeme dělat nic,“ odtušil Arlen. „Já se tam půjdu kouknout.“

Renna zavrtěla hlavou. „My se tam půjdeme kouknout.“

Arlen se na ni podíval a Renna mu oplatila výhrůžným, zlostným výrazem. „Arlene Sedláku, zapomeň na to, že tě tam nechám jít samotného.“

„Naprosto rozhodně ne,“ prohlásil Arlen. „Mně rabové ublížit nemohou, Ren. Nic se mi nestane.“

„Ten měňavý démon ti ublížil,“ namítla Renna. „A ten mozkový byl ještě horší.“

„Jo, ale teď vím, jak jim to oplatit,“ nedal se Arlen.

„Ty jsi zranil jednoho,“ připomněla mu Renna, „a to ještě teprve potom, co jsem se k němu připlížila v tvém chraněném plášti a bodla ho do zad. Dneska v noci jich tu je kdovíkolik.“

„Třeba to není past na nás,“ nadhodil Rojer. „Napadlo mě, že je to možná past na tebe.“

Arlen se na něj nechápavě podíval.

„Má pravdu,“ přidala se Renna. „Kromě toho, jakmile vyjdeš za velechranu, budeš jim svítit jako lucerna ve tmě. Okamžitě tě dostanou.“

Rojer si skousl ret. Neříkej to, neříkej to, neříkej to.

„Půjdu já,“ prohlásil a v duchu se proklel. Všichni se na něj překvapeně podívali a Rojer se jim nedivil. Nebyl zrovna proslulý odvahou, ale jiná možnost tu nebyla. Byl pyšný na moc, kterou přinesl zpátky na svět s Písní Ubývání, ale když viděl, co právě teď udělal Arlen, neměl nejmenší pochybnost, kdo z nich dvou je potřebnější.

Arlen zavrtěl hlavou. „Vždyť ani nevíme, jestli je tvoje moc proti mozkovému démonovi účinná. Kočka se ti bude klidně celé odpoledne honit za slunečním prasátkem a rabové nejsou o moc chytřejší, ale na lidi něco takového ani nezkusíš.“

Rojer pokrčil rameny. „I lidi můžeš oslnit, když jim hodíš prasátko přímo do očí. A neříkala snad Renna zrovna teď, že ho ošálil Leeshin plášť?“ Popadl svůj strakatý chraněný pláštík za lem a zatočil se, aby ho rozvinul.

„Rojere, já tě nemůžu nechat…“ začal Arlen.

„Ne, to já nemůžu nechat tebe,“ zarazil ho Rojer. „Možná nejsem schopný uhasit lesní požár mávnutím ruky, ale tohle zvládnu.“

„My to zvládneme,“ ozval se Gared a postavil se mu po bok. „Jdu s tebou. Plášť, který mi ušila Darsy, sice není tak krásný jako tvůj, ale ještě nikdy mě nezklamal.“

„Protože ho skoro nepoužíváš.“ Rojer zavrtěl hlavou. „Tvé místo je u tvých oddílů, vojvodo.“

Gared mu plivl k nohám. „Sice jsi někdy pěkný bídák, Rojere, ale ať se propadnu do Jádra, jestli tě nechám jít ven samotného.“

Rojerovi se sevřelo hrdlo, ale polkl a ukryl své pocity za žonglérskou masku. Hádal by se dál, ale ve skutečnosti se s Garedem cítil bezpečněji, než by si chtěl přiznat.

„Jdu taky,“ prohlásila Renna, vytáhla z vaku zavěšeného na Snoubenčině postroji svůj plášť neviditelnosti a přehodila si ho přes ramena.

„Ren.“ Arlen ji prosebně chytil za loket.

Obrátila se k němu a bojovně se mu podívala do očí. „Sám jsi říkal, že se nemůžeš zatěžovat drobnostmi. Že musíš lovit mozkové démony a já se mezitím musím starat o lidi.“

Zíral na ni a Renna mu něžně položila dlaň na tvář. „Budu opatrná a přivedu je zpátky živé.“ Konečně přikývl, pak ji strhl do náruče a vroucně ji políbil.

„Hele!“ ozval se Gared. „Ušetřete nás svých líbánek, jo!“

Leesha poočku sledovala Amanvu, která si spolu se Sikvou hověla na hedvábném divanu v Thamosově stanu, zatímco jejich mlčenlivý ochránce nad nimi držel stráž.

Hrabě si nechal vztyčit na kraji Jadrnského hřbitova pavilon, aby měl kde čekat na zprávy a odkud řídit svá vojska. Jako obvykle si stan vybavil všemi parádičkami svého šlechtického stavu a bohatstvím. Stěny byly zevnitř hojně ověšené tapisériemi a na podlaze ležely husté kožešiny, měkké a jemné jako kotěcí. Nastěhoval si tam vyřezávaný nábytek z tvrdého, lakovaného dřeva, vykládaný zlatým filigránem. A samozřejmě si nechal přinést i trůn.

Ale s těmito šlechtickými cerepetičkami šly ruku v ruce i zdvořilosti dané dvorskými mravy. Amanva a Sikva možná patřily k nepřátelům, ale byly to plnoprávné princezny z rodu krasijského vůdce. Jejich postavení vyžadovalo jednat s nimi neméně zdvořile než se šlechtičnami, což zahrnovalo i přístup do Thamosova stanu a nárok na to nejvybranější chování z jeho strany. Chlapec, který jim byl přidělen k obsluze, byl rovněž urozeného původu a teď vyděšeně pobíhal sem a tam, zatímco na něj Sikva úsečně pálila rozkazy a proklínala ho za pomalost. Amanva mlčky klečela vedle ní a ostražitě nakláněla hlavu.

Poslouchá Rojera.

To pomyšlení Leeshu rozčilovalo. Amanva se ji pokusila zavraždit, a přesto se jí Rojer svěřuje se vším, co se děje, zatímco Leeshu s Thamosem nechává tápat ve tmě. Manželky nemanželky, Leesha s ním pobývala každý den skoro dva roky. Jak jim může důvěřovat víc než jí?

Měla jsem stejně tak pochranit Garedovu helmici a neříct mu to, pomyslela si a okamžitě ji provinile hryzlo svědomí. Jakým právem by mohla takto vtrhnout do Garedova soukromí.

Ne. Zavrtěla hlavou. Takhle jednají damy’ting. Jak převezmu jejich způsoby, brzy budu jako Elona.

Ach, Stvořiteli, jak jen toužila slyšet, co se děje!

Amanva najednou zasyčela a začala ze sebe sypat cosi krasijsky. Hodně z toho byly nadávky. Mluvila tak rychle, že ji Leesha nestačila sledovat, ale vztek v jejím hlase slyšela zřetelně a nebyla v něm žádná dama’tingská vyumělkovanost. Sikva se zděšeně dívala, jak Amanva vstává a rozčíleně chodí sem a tam, a proud nadávek pokračoval.

Leesha už to dál nevydržela. „Co je? Co se stalo?“

Amanva se na ni chvíli dívala a zvažovala svá slova. „Můj ctěný manžel je odvážný, ale hloupý.“

„Všichni v sobě občas nalezneme trochu od obého,“ uznala Leesha.

Amanva přikývla, dlouze nabrala dech a dama’tingský klid se jí vrátil. „Je to inevera.“

„Je v pořádku?“ zeptala se Leesha.

Amanva třepla rukou. „Prozatím. Dobrovolně se přihlásil, že půjde ven do pusté noci.“

„Proč?“ užasla Leesha. To na Rojera nevypadalo.

„Oni očividně věří, že jakmile by Par’chin opustil velechranu, zvětří ho démoni podle magie,“ vysvětlovala Amanva. „A tak Par’chin vysílá na výzvědy do noci místo sebe mého ctěného manžela, toho moulu Gareda a svou vlastní Dživu Ka.“ Jedno Amanvino obočí se svraštilo, ale vzhledem k závoji Leesha nedokázala poznat, co to znamená. „Samo jeho jméno znamená odvážný, ale přitom nařizuje jiným, aby opustili velechranu, protože se sám bojí jít. Přece jen je to zbabělec.“

„A co jsem asi já, když čekám tady ve stanu?“ vyjel na ni Thamos. Všechny oči se obrátily k němu a Leesha si všimla, jak je rozčílený. Vzpomněla si, jaký byl první noc v posteli, vzpomněla si na to, co jí vykládala Darsy o jeho strachu z démonů a o tom, jak ho touha ovládnout strach dokáže vybičovat ke ztřeštěně odvážným činům. Děsil se toho, že by měl být označen za zbabělce a ztratit úctu svého lidu. „Vůdce musí mít volnost, aby mohl řídit své vojsko.“

Amanva si odfrkla a uštědřila mu opovržlivý pohled. „Můj svatý otec nevysedává po západu slunce na svém trůnu, a přitom je to ten největší vůdce, jakého kdy svět viděl. Ty jsi chin, od tebe se dá zbabělost čekat, ale o Par’chinovi se říkalo, že je jiný.“

Thamos se rozlítil. Poslední zbytky klidu ho rychle opouštěly, za okamžik začne řvát a pak bude zle se všemi.

Leesha vstoupila mezi ně a zkřížila pohled s Amanvou. „Ve vší úctě, Amanvo, já jsem zažila, jak tvůj ctěný otec posílá muže, ba dokonce vlastní syny, hluboko do pusté noci na výzvědy. Já vím, jaké si děláš o svého manžela starosti, ale Rojer odcházel do noci už stokrát. Nic se mu nestane.“

„Jak můžeš tvrdit, že víš něco, co mi nedokázaly říct ani kostky?“ vyjela na ni Amanva.

„Nemůžu,“ uznala Leesha. „Ale mám víru.“

Amanva vyjeveně zamrkala a pak přikývla. „Je to inevera.“ Nadechla se, aby se uklidnila, vrátila se zpátky do svého koutku, klekla si, rozjímala a naslouchala.

Rojer vzal housle a smyčec do zdravé levičky a společně vyšli do širé noci s důvěrou, že je pláště ochrání. Pravou ruku si nechal volnou. I se třemi prsty dokázal tasit a vrhnout chraněný nůž během vteřiny.

„Jdu první,“ prohlásila Renna. „Jsem zvyklá vidět ve tmě.“ Ani Rojer, ani Gared neměli zájem se hádat. Rojer si na škrabošku od Amanvy pořád teprve zvykal. Viděl dost dobře na to, aby do ničeho nenarazil nebo nepřehlédl nějakého démona, ale všudypřítomné víry barevné magie ho tak rušily a mátly, že kráčel nejistě jako v husté ranní mlze.

Když se Renna přesunula do čela a šla těsně na okraji jejich chranového obzoru, obrátil se Rojer ke Garedovi. „Měl jsi pravdu, že tě beru jako samozřejmost. I když je ti to asi málo platné, omlouvám se. Někdy jsem tak pohlcen vlastní rolí, že zapomínám, že nejsem jediný ve hře.“

Gared zamručel. „Je to padlý strom. Nemá smysl na něj lézt.“

Rojer si povzdechl. „Já vím, jen jsem…“

„Jsme venku v širé noci, Rojere,“ uťal ho Gared, „a já mám pocit, jako bych se brodil v nějakém zatraceném duhovém mraku. Já už se na tebe nezlobím. A teď koukej před sebe.“

Rojer přikývl, rozhlížel se sem a tam, ale něco v něm povolilo. Jedno drobné trápení je pryč. Teď se musím starat jen o to, aby mě nesežrali démoni.

Šli trýznivě pomalu. Leeshiny pláště neviditelnosti sice nikdy neselhaly, ale člověk se do nich musel pořádně zachumlat a nemohl se pohybovat moc rychle. Rojer a Renna s tím měli větší zkušenosti, ale s ohledem na Gareda přece jen zvolnili krok.

Hned na kraji lesa začali nacházet známky hrátek ohnivých démonů: zčernalé kmeny a spálenou zem, kde bývala úrodná lesní prsť. Boty a lemy plášťů pokryl popel.

Takové zvuky pokračující zkázy, jaké se nesly zepředu, Rojer ještě neslyšel. Všechny pudy na něj křičely, ať se obrátí a prchá od toho pryč, ale zatvrdil se a dál kladl nohu před nohu a spolu s ostatními si opatrně hledal cestu lesem.

Nemuseli jít daleko. Les náhle a násilně skončil naprostým zmarem. Všechny hrompalice, které kdy Leesha vyrobila, by nenadělaly ani zlomek takové škody. Země zčernalá a spálená, kupy hlíny vedle obrovských zejících jam, které zbyly po vyvrácených stromech a balvanech.

Na tom místě bylo něco odpudivého. Něco špatného, co Rojer cítil každou žilkou v těle. Oni sem prostě nepatřili.

Celou oblast prohledávali štíhlí, přízemní polní démoni, kteří vylézali i na hromady a větřili. Nahoře kroužili větrní démoni.

Renna se stáhla zpátky k nim. „Je tu příliš mnoho úkrytů, kde se mohou démoni schovávat. Od teďka se budeme držet těsně u sebe.“

Rojer s Garedem přikývli a společně se vydali dál do té spouště. Obrovské hromady balvanů a vyrvaných stromů dosahovaly výšky dvaceti stop. Rojer se podíval na jednu hromadu, a pak zpátky odkud přišli. „Co myslíš, jak daleko by dokázal skalní démon hodit takovým balvanem?“

Gared si uvážlivě tu hromadu měřil, pak se taky ohlédl. „Tím velkým? Na můj vkus až moc daleko.“

„Připravují si střelivo,“ prohlásil Rojer. „Měli bychom se vrátit a…“

„Ještě ne,“ přerušila ho Renna. „Jestli dělají jen tohleto, tak kde jsou všichni ti skalní a lesní démoni teď?“

Rojer spolkl knedlík v krku. Věděl, že Renna má pravdu. Šli dál, obcházeli hromady kmenů a balvanů, které asi budou brzy svištět na Nové Útočiště, až konečně vykoukli zpoza obrovského hliněného valu a uviděli démony při práci.

Lesní a skalní démoni a s nimi ještě další druhy, které Rojer nepoznával, půdu vyklučili a teď hloubili obrovské příkopy. Příkopy měly dvacet stop na šířku a přes deset do hloubky, ale démoni hlínu vybírali a vyhazovali obrovskými pařáty, jako by to nebylo nic než suché listí. Když narazili na balvan, vyvrátili ho ze země a odnesli na nějakou hromadu.

„Co to dělají?“ koumal Gared při pohledu na zdánlivě nesourodou řadu příkopů. „Že by stavěli opevnění? To mi na démony nepřipadá.“

„Tohle jsou chytří démoni,“ připomněla mu Renna. „Někde poblíž tu je mozkovec, nebo i víc než jeden, který je řídí.“

„Stejně mi to nedává smysl,“ namítl Gared. „Démoni před sluncem uprchnou. Jaký by mělo smysl obsadit a držet kus země?“

Rojer se na to zadíval, oči přeběhly po přesných tvarech, které v zemi vznikly, a obličej mu ztuhl, najednou uměl pojmenovat ten pocit ošklivosti, který se ho zmocnil a který byl tím silnější, čím byli blíž.

„Oni tady budují velechranu.“

Gared i Renna po něm střelili pohledem a Rojer zničehonic ucítil tlak v měchýři. Stvořiteli, já se snad počůrám.

Beze slova zaběhl za velkou hromadu hlíny, rozevřel si plášť a škubl za tkanice na strakatých kalhotách. Jen taktak to stihl, než vytryskl proud.

„Ahhh,“ vydechl, ale jeho úleva měla krátký život; o pár stop dál se ozvalo temné vrčení. Rojer vzhlédl a uviděl polního démona, který se nahrbil a chystal se ke skoku.

Démon po něm skočil, Rojer s výkřikem ucouvl, zapletl se do spuštěných kalhot a ztěžka dopadl na záda. Nemotorně šátral po noži, ale vleže se stejně nemohl pořádně rozmáchnout.

Ale už tam byl Gared. Zařval a obouruč se ohnal těžkou sekerou. Břit, který chranil sám Arlen, rozštípl démonovi hlavu od čenichu po zátylek a Rojera pokropil ichor.

Démon ještě kopal, když s ním Gared praštil o zem, a ve smrtelných křečích mu roztrhl plášť. Rojer byl obratem na nohou, i kalhoty už si stihl zavázat a zrovna si chystal housle a smyčec, když je obklíčila celá smečka. Renna tasila svůj dlouhý, ostrý tesák a zavyla jako démon sám. Přestože měli proti tolika démonům pramalou naději, byla očividně do boje celá žhavá.

Ona je ještě větší blázen než Arlen, pomyslel si Rojer, a to už je co říct.

„Nehýbejte se,“ řekl a přiložil smyčec ke strunám. Zahrál pár skřípavých tónů, aby démony překvapil a zahnal, pak vpletl melodii, která je měla uhranout, než je dokonale zmate, aby mohli zmizet.

Jenže démoni uhranutí nebyli. Před prvními skřípavými tóny sice ucouvli, ale dlouho jim to nevydrželo. Jeden vystřelil jako šipka a chňapl po Renně, ale rychle po něm sekla tesákem, a to ho zahnalo zpět. Pak začali hladově kroužit okolo, vrčeli, rozhrabávali hlínu, hledali nekryté místo.

Ojoj, pomyslel si Rojer.

„Tady zůstat nemůžeme,“ prohlásila Renna. „Jestli je ovládá mozkovec, tak po nás do minuty půjde polovina Jádra.“

Rojer letmo zavadil pohledem o Garedův roztržený plášť, pak si všiml svého, pokrytého jadrnským ichorem. Nebylo úniku a bojovat by bylo šílenství. Zaťal zuby a rozvinul melodii, přidával na složitosti vrstvu za vrstvou. Byla to pohádka a démonům se opravdu klížily oči, ale kroužili kolem nich pořád.

„Potřebuju je zmást,“ prohlásil Rojer. „Renno, tvůj plášť je netknutý. Můžeš je na chvilku odlákat?“

„Jo,“ odpověděla Renna, „jenže všichni za mnou nepůjdou.“

„Já je přesvědčím,“ odtušil Rojer.

„Na to vám kašlu,“ prohlásil Gared. „Přece neuteču a nenechám ji…“ Ale než stihl větu dopovědět, bosá Renna skočila mezi démony, na jednoho se rovnou vrhla, a jak se převalovali na zemi, bodala a bodala. Pak nezraněná vyskočila na nohy, zatímco démon na zemi bojoval o dech. Rány už se mu hojily.

„Utíkej!“ křikl na ni Rojer a Renna se rozběhla. Jako šipka vyrazila k jedné hromadě balvanů a mrštně skákala z kamene na kámen až na vrcholek.

A podle toho Rojer změnil hudbu. Ona utíká, říkal jim, pronásleduj ji! Je tu přece spousta jiných, kteří můžou dostat ty ostatní!

Na ten povel všichni démoni vyrazili za Rennou a šplhali za ní, jen jim drápy skřípaly o tvrdý kámen. Pár se jich zastavilo, něco, co přesahovalo jejich běžné pudy, je nutilo se ohlédnout, ale Rojer mezitím nahnal Gareda na jiné místo a démoni podlehli tomu jinému lákadlu, a tak tvořil Rojer zmatek nad zmatek. Přidával víc a víc čarovných tónů houslí, až to bylo k nesnesení, a pak ještě víc, a zesiloval zvuk, až se sám vzduch tetelil, jen aby on a Gared nebyli k nalezení.

Renna čekala na vršku hromady kamenů, dokud to jen šlo, a chraněnými kopy shazovala démony z hromady, jen se magie blýskala. Jenže jak dopadli na zem, rychle se převalili zpátky na nohy, oklepali se a vzpamatovali.

Když Renna viděla, že Gared s Rojerem unikli, přikrčila se a skočila. Překonala celých třicet stop a přistála na obrovské hromadě hlíny, kterou navršili skalní démoni při hloubení příkopů. Při dopadu se do měkké prstě trochu zabořila, ale ničeho horšího se patrně bát nemusela.

Jenže než se stihla zase zachumlat do pláště, zavřískl nějaký větrnec a střemhlav slétl z oblohy rovnou na ni. Renna se proti němu obrátila čelem, napjala svaly, připravila se, ale ten démon udělal něco, co Renna v životě neviděla. Rozevřel křídla proti letu, na místě se zastavil a vychrlil na ni světelný šíp.

Noc rozčísl oslepující záblesk. Rojer nestihl včas zavřít oči a zatočila se mu z toho hlava. Před očima se mu roztančily jasné barevné mžiky a měl co dělat, aby nepřestal hrát. Když zase oči otevřel, viděl, že Renna spadla z více než dvanácti stop a leží na zemi. Čadilo se z ní a ve vzduchu byl cítit pach spáleného masa a ozón. Ale kupodivu se snažila vstát a přitom získávala sebejistotu. Pro jeho chraněný zrak pořád jasně zářila a Rojer usoudil, že se hojí stejně rychle jako démoni.

Tak tenhle trik se taky musím naučit, pomyslel si.

Ale ještě než se Renna stačila vzchopit, zaútočili na ni dva polní démoni. Gared zařval a vyrazil jí na pomoc. Jakmile se vzdálil pár stop od Rojera a jeho houslí, démoni ho zpozorovali, ale prvnímu smrtonosnému náporu už se nevyhnuli. Se sekerou v jedné a mačetou v druhé ruce je hnal pryč od Renny a jeho zbraně nechávaly v šupinatých tělech hluboké rozšklebené rány. Vzápětí už stál nad ní jako stráž a klestil prostor kolem ní, aby se mohla vzpamatovat.

Démoni, které Gared posekal, už byli zase na nohou a hojili se stejně rychle jako Renna. Mezitím se sbíhali další, ale ti se drželi opatrně z dosahu Garedových a Renniných zbraní. A za nimi přibíhali pořád další a další, až ty dva obklíčilo celé stádo, a brzy se to kolem nich démony jen hemžilo, jako by stáli v záplavě svíjejících se šupinatých těl, jasně zářících magií.

Ale přestože měli démoni drtivou přesilu, kupodivu nezaútočili, zato byli neustále v pohybu, čímž nutili Gareda a Rennu, aby stáli zády k sobě se zbraněmi ve střehu a čekali na útok, který nikdy nepřijde.

V pasti.

Ale k čemu by je chytali do pasti? Rojer se rozhlédl kolem. Nahoře kroužili větrní démoni, ale nevypadalo to, že by se chtěli snést dolů. Skalní a lesní démoni dál netečně hloubili příkopy.

Přichází něco horšího. Rojer měl až příliš dobrou představu, co by to mohlo být.

Zaváhal. Zahnat tolik démonů by se mu nemuselo podařit ani s hora--magií zesilující jeho hudbu, ale i kdyby to nakrásně dokázal – navzdory tomu, jak jsou dnes vůči němu démoni odolní – tak by prchající jadrnci cestou rozdupali jeho přátele na kaši.

Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil, a v duchu děkoval osudu, že svým manželkám nařídil zůstat doma.

„Amanvo,“ řekl do houslového podbradku. „Já vím, že jsem nebyl ten nejlepší manžel, ale ani jednou jsem nelitoval, že jsem si tebe a Sikvu vzal. Ctily jste mne tak, jak by manželky měly, a pomohly jste mi poznat vlastní cenu. Kdybych se nevrátil, vzpomeňte na mne, až budete zpívat.“

Nemohla odpovědět, ale to snad bylo jen dobře. Rojer skončil s melodií, která ho činila neviditelným, a začal novou a jeho čarovné housle ji roznášely do všech jadrnských uší.

Tady jsem, říkala jim ta hudba. Slabý a bezbranný. A vy jste tolik, tolik hladoví.

Chvíli se nic nedělo a pak se všichni jadrnci naráz obrátili k němu, a jako když bičem práskne, upřely se na něj stovky černých očí. Ať už měl mozkový démon na raby jakýkoli vliv, své přirozenosti odolat nedokázali. Zavřískli a vyrazili na něj, samý zub a dráp.

Rojer se obrátil a utíkal tak rychle, jako ještě nikdy v životě. A celou dobu hrál a lákal démony za sebou.

Arlen stál nehybně jako socha a hleděl do lesa. Pokusil se nasát, ale okolní magie byla slabá a proudila od něj pryč, jako by ji přitahovala nějaká neviditelná síla. Jeho poznávání mu nic nepřineslo.

Připadalo mu, že jsou pryč celou věčnost, i když věděl, že uběhly jen minuty. I přes všeobecný rámus zachytil jeho ostrý sluch řev démonů a Arlen se napjal, ale rychle následovaly Rojerovy housle, a tak čekal dál.

Dokud hraje, jsou v pořádku, pomyslel si. Ale jakmile zmlkne…

Z bezmračné oblohy sjel blesk. Pečeť bleskného démona poznal Arlen na první pohled.

Většina lidí považovala tyto vzácné démony za pouhé báchorky dokonce i tam, kde se vyskytovali, a v Angiers Arlen nikdy žádného neviděl. Místní chraničáři se dokonce ani neobtěžovali zahrnout bleskné chrany do svých kruhů.

Mozkovci mohou povolat jakýkoli druh, uvědomil si najednou, a v tu chvíli věděl, že jejich naděje na přežití se tenčí víc a víc. Jak by si asi drvoštěpové vedli proti tupým, beranidlovým hlavám hlinných démonů nebo proti mrazivým plivancům sněžných démonů, které dokážou roztříštit i ocel? Proti kyselému blátu bahenních démonů? Ti, kdo mají štíty a zbroj, které chranili Arlen či Leesha osobně, proti nim nějakou ochranu mají, ale Arlen až moc dobře věděl, jak ubohá je běžně chraněná zbroj proti drápům a plivancům těchto vzácných druhů.

Nicméně Gared a Renna mají správné chrany a Rojer pořád ještě hraje…

Hudba sílila, rychle se blížila a provázel ji řev, jako by se sem hnalo tisíc jadrnců. Pak se z lesa vynořil Rojer a pádil, seč mu síly stačily. Jeho aura, to byla jedna čirá hrůza, kterou držely na uzdě jen housle. Vzápětí se za ním z lesa vyhrnul nekonečný proud polních démonů a Arlen pochopil.

Když se dostali na volné prostranství, ještě přidali na rychlosti, ale těsně předtím, než ho dostihli, se Rojer zastavil a melodii vystřídaly drsné, skřípavé zvuky, které od něj Arlen slyšel už tolikrát dřív. Vrzání zesílené podbradkovou magií zasáhlo stádo jadrnců jako rána palicí a rozdělilo příval démonů do dvou proudů, které se provalily kolem něj.

Arlen se odhmotnil, a v tom zlomku vteřiny, kdy byl v mezistavu, vycítil ve vzduchu hukot moci mozkových démonů a věděl, že Renna měla pravdu. V mezistavu se mohl střetnout s vůlí jednoho z nich, ale dva či více by pravděpodobně znamenali jeho konec.

Ale jadrnští princové ho nestihli napadnout, protože se o mžik později znovu zhmotnil po Rojerově boku a mozkové chrany na vyholené hlavě znovu ožily. Arlen popadl žongléra, jako by to bylo batole, odrazil se a vzdálenost k velechraně překonal dvěma obrovskými skoky.

„Kde jsou ostatní?“ vyjel na Rojera, ale než stačil Rojer odpovědět, ozval se výkřik, Arlen vzhlédl a uviděl Rennu, pokrytou démonským ichorem a jasně zářící magií, jak skáče přes hordy polních démonů s Garedem Drvoštěpem přehozeným přes rameno jako pytel mouky.

Jednomu polnímu démonovi přistála na zádech, magie zableskla, a když se odrazila k dalšímu skoku, démon už nevstal. Arlen se znovu vyřítil ven, kreslil do vzduchu polní chrany a čistil jí cestu. Jakmile se setkali, Renna se vrhla do volné uličky a Arlen pádil za ní a kryl jejich ústup. Nejbližšího polního démona chytil za zadní nohu a použil ho jako kyj na jeho druhy. Jeho poletující pařáty se jim zarývaly do šupin tak, jak by žádná pozemská zbraň nedokázala.

Vzduch zhutněl pachem ichoru a Arlen musel potlačit nápor hladu, jaký nepocítil už roky. Zničehonic toužil zahryznout se do démona, který se škvířil v jeho chraněné pěsti, toužil roztrhat jeho krunýř a okusit měkké maso vespod.

Divoce potřásl hlavou, aby zahnal nízké pudy, odhodil démona do smečky a pádil zpátky k velechraně, kde už Renna opatrně ukládala Gareda na zem. Aura obrovitého drvoštěpa byla mdlá. Byl naživu, ale v bezvědomí.

„Co se stalo?“ zeptal se Arlen.

„Jen rána do hlavy,“ řekla Renna a sundala Garedovi helmici. „Zachránil mi život.“

„Neboli odsunul tvou smrt,“ poznamenal Rojer. Arlen se obrátil k němu a shledal, že žonglérská maska sklouzla a hrůza, která pořád barvila jeho auru, se zřetelně rýsuje i na jeho obličeji. „Démoni si budují vlastní velechranu.“

Tak proto veškerá okolní volná magie odtéká pryč. „Ať mě Jádro pohltí za hloupost!“ zařval Arlen. Nechal své tělo rozvolnit, vyskočil k nebi, vznášel se na samém okraji velechranového bezpečí a rozhlížel se po krajině. Přesně jak řekl Rojer, ani ne míli daleko žhnula velechrana, která nepřipomínala žádný symbol, jaký kdy Arlen viděl. Nebyla ani zdaleka tak velká jako kotlinské velechrany, zato už byla v chodu.

Koutkem oka zahlédl Arlen něco dalšího, otočil se a jeho hrůza vzrostla. Už probleskovaly mihotavé spojnice mezi touto démonskou velechranou a jinou na jihovýchodě, blízko Nového Rizonu. Obrátil se kolem dokola a zjistil, že démoni hloubí ještě třetí, daleko na jihozápadě, u Lakúdolu, nově založeného okrsku. Tato démonská chrana ještě nebyla úplná, ale už začínala sát. Propojí se s ostatními během minut.

Závojem démonských chran nedokázaly proniknout ani Arlenovy zbystřené smysly – magie plynula dovnitř, ale nikoli ven. A přesto cítil tři jadrnské prince, hřadující jako pavouci uprostřed pavučiny. A skalní a lesní démoni pořád dál hloubili příkopy a přidávali chranám na síle a odolnosti.

Arlen klesl zase dolů a zlehka dopadl vedle Renny a Rojera. „Ne jen jednu. Ty zatracené velechrany jsou tři a každá má ve svém středu mozkovce.“

„Stvořiteli,“ zamumlal Rojer.

„Musíme to říct hraběti,“ vyhrkl Arlen.

Renna přikývla. „Jdu pro koně.“

Arlen zavrtěl hlavou. „To je moc pomalu.“

Renna k němu ustaraně vzhlédla. „I vznášení a léčení je náročné ažaž. Děláš to…“

„Jakáž pomoc, Ren,“ přerušil ji Arlen. „Vy ostatní pojedete tryskem zpátky na Jadrnský hřbitov. My tam snad mezitím něco vymyslíme.“ A s tím se rozplynul.

Okamžitě ucítil tah kotlinské velechrany. Jako krev poháněná srdcem plynula všechna moc chranové sítě do klíčové chrany a z klíčové chrany Drvoštěpské Kotliny. Místo aby se na tu moc přisál, nechal se strhnout jejím proudem a obratem se zhmotnil uprostřed hřbitova.

Proběhlo to rychle jako mžik, kdokoli to mohl snadno přehlédnout, ale při tom množství lidí shromážděných na hřbitově to přece jen mnozí viděli a jejich překvapené výkřiky se šířily po celém shromáždění jako povodeň.

Thamos přecházel po stanu jako noční vlk v kleci. Co chvíli střelil očima po trůnu a jeho chmury se pokaždé prohloubily, vypadalo to, že ten trůn snad každým okamžikem vzteky překotí. Kdyby tu nebyla Amanva se svým doprovodem, asi by to i udělal, ale její krutá slova ho hluboce ranila. Dama’ting se vrátila na svůj divan a od té doby byla zticha, ale co se stalo, stalo se.

Leesha mu položila ruku na loket a i přes zbroj cítila, jak to v něm vře. Obrátil se k ní a Leesha zvedla ruku a přejela prstem po obrysech nové glazury na kyrysu v místech, kde byl opraven. „Nikdo v Kotlině tě za zbabělce nepovažuje,“ řekla tak tiše, aby ji nikdo jiný neslyšel. „I škrábance na tvé zbroji lidem říkají, že jsi stál mezi nimi a pustou nocí. Mně se to čekání nelíbí o nic víc než tobě, ale brzy nebudeme ani jeden vědět, co dřív.“

Thamos přikývl. „To jen ty ženské. Jsou…“

„Prostě nemožné, já vím,“ dopověděla Leesha. „Ale v jedné věci mají pravdu.“

„A to?“ opáčil Thamos.

„Tahat se s tím trůnem bylo už moc,“ řekla Leesha. „Tím jsi říkal, že se považuješ za něco víc, než jsou obyčejní lidé, jenže takového muže lidé nepotřebují.“

„Proto tak milují toho vašeho Tetovaného?“ opáčil hořce Thamos.

Leesha se usmála. „Proto a taky proto, že dokáže prokopnout skalního démona.“

Thamos se rozesmál. „Jo, to bych se měl taky naučit.“

Na chvíli bylo mezi nimi hřejivé teplo, ale pak se zase ozvala Amanva a Leeshe ztuhla krev v žilách.

„Alagai si budují vlastní velechranu.“

„Noci, jsi si jistá?“ vyhrkla Leesha.

Thamos rázně přikročil ke stolu, kde měl rozloženou velkou mapu Kotliny. „Co je to za chranu?“ zeptal se úsečně. „Jak je velká? Kde je?“

Amanva pokrčila rameny a s ostražitě nakloněnou hlavou poslouchala dál. „Já vím jen to, co jsem slyšela.“ Odmlčela se. „Nejsem si jistá, jestli můj ctěný manžel a jeho společníci mohou ze svého postavení vidět něco víc.“

Inkvizitor Hayes nakreslil do vzduchu chranu a bezhlesně se modlil. Leesha by se k němu nejraději přidala, ale už dávno zjistila, že Stvořitel ve prospěch svých dětí nezasahuje. Jestli mají být spaseni, budou se muset spasit sami.

Amanva zalapala po dechu a pak zaječela. Všichni strnuli, čekali na další zprávy, ale dama’ting nic neříkala. Z očí jí čišela ryzí hrůza a Leeshe to zase připomnělo, že přes veškerý svůj výcvik je pořád ještě tak mladá. Sikva, která z těch dvou obvykle víc dávala najevo své pocity, byla podivně klidná. Položila své sestře-manželce ruku na rameno a mlčky jí dodávala sílu.

Po chvíli Amanva vydechla. „Byl napaden, ale teď už zase hraje.“ Pýcha v jejím hlase se nedala přehlédnout. „Dokonce ani na Ubývání nedokážou alagai odolat houslím mého ctěného manžela.“

Sikva přikývla. „Everam k němu promlouvá.“

Ale pak se Amanva svezla na kolena. „Ne,“ zašeptala. „Ne, ne, ne. Prosím, drahý, to ne…“

Větu nedokončila. Sikva si ke své sestře-manželce přiklekla a něžně ji objala kolem ramen. Amanva tupě zírala do prázdna a nic neříkala, ale Leesha si dokázala představit, co se jí asi honí hlavou.

Podkasala si sukně, klekla si před Amanvu, vzala její jemné ruce do svých, stiskla je a snažila se jí dodat sílu stejně jako Sikva.

„Amanvo,“ řekla, ani se neobtěžovala skrýt zoufalství ve svém hlase, „prosím, řekni mi, co se děje. Je Rojer…?“

„Ještě ne,“ odpověděla Amanva. „Pořád ještě hraje, ale už alagai neodhání. Láká je k sobě, aby mohli jeho společníci přežít.“

Něco plesklo, na dokonale bílém hedvábí se na klíně objevila skvrnka. Sikva vytáhla z hlubin svých černých rouch maličkou lahvičku, zvedla ji a chytala do ní Amanviny slzy. „Jeho čest nezná mezí a Everam ho usadí do své velké síně na šestém pilíři nebes,“ řekla. Amanva přikývla a rozeštkala se ještě víc.

Uběhlo několik minut, ale pak se Amanvě rozzářily oči a narovnala se. „Zase bojuje! Všechny Nieiny síly jsou mu v patách a on jim čelí!“

Sikva rychle zazátkovala už plnou lahvičku a vytáhla další, aby byla připravená chytat další slzy, kdyby na ně přišlo. „Dokáže snad…“

„Jistěže dokáže!“ odsekla Amanva. Síly se jí vrátily. „Je to Rojer, syn Jessumův, žák Arricka libých písní a zeť Šar’damy Ka.“ Odmlčela se, zaťala pěst. „Ale až ho zase uvidím, budou alagai to poslední, co ho bude trápit.“

„To věřím,“ uznala Leesha.

„Teď už je s ním Par’chin,“ hlásila Amanva o chvilku později. „Je…“ Svraštila čelo. „Ti alagai jsou…“

A zrovna v tu chvíli se ozval výkřik, všichni se obrátili a zjistili, že uprostřed hřbitova stojí Arlen. Vyjekla dokonce i Leesha, která už něco z Arlenovy moci pochopila. Vždyť byl ještě před chvilkou míle daleko v Nové Usedlosti.

Ale nemohlo být pochyb, že teď je tady, a jeho hlas hřímal jako hromobití. „Na koně a připravit se! Během několika minut vyjíždíme do noci!“

Obrátil se, namířil si to rovnou do hraběcího stanu a dav se před ním rozestupoval, někteří k němu zbožně vzhlíželi a šeptali si, jiní pokřikovali.

„Vynořil se tady dočista jako nějaký démon!“ zaječela jedna žena.

Před stanem zastoupil Arlenovi cestu inkvizitor Hayes. „Jak je to možné?“ vyjel na něj zostra. „Kánon jasně stanovuje, že nesmíme brát jadrnské způsoby za své…“

Arlen inkvizitora odsunul z cesty jako dítě, ani nezpomalil. „Já teď nemám čas dohadovat se o svatém písmu, pastýři.“

Hayes se očividně rozzuřil a Mladý Franq chtěl Arlenovi zahradit cestu, ale Thamos praštil pěstí do stolu. „Kazatelé ven! Jděte udělit našim bojovníkům požehnání Stvořitele!“ Inkvizitor a jeho akolyta se na něj vyjeveně podívali, ale hrabě se chladně střetl s jejich pohledem a duchovní klusali splnit rozkaz.

„Co se stalo?“ zeptal se Thamos, když Arlen došel k němu a mapám. Arlen neodpověděl hned, chvíli zkoumal mapy, pak si vzal štěteček, namočil ho do kalamáře a zkušenými tahy nakreslil výrazné chrany do míst, kde kdysi bývala netknutá zalesněná krajina.

„Mozkoví démoni budují velechrany tady, tady a tady,“ řekl a ukázal na Nový Rizon, Novou Usedlost a Lakúdol. „A už je zapojují.“ Maličko štěteček nadzvedl, aby tenčími čarami nakreslil spojnice. Když byl hotov, vypadala velká chranová síť Kotlinského hrabství jako kruh v chranovém trojúhelníku mozkového démona. „Čím déle budou skalní démoni hloubit příkopy, tím bude démonská síť silnější, až nakonec Kotlinu odřízne úplně a vysaje z naší chranové sítě všechnu moc.“

Byly to chrany ladných tvarů a Leesha poznala na první pohled, že jsou mocné. Neunikla jí ani jistá podobnost s chranami, které viděla, když ji Inevera uvěznila v Jardirově paláci.

„To jsou chrany proti lidem,“ uhádla. „My nebudeme moci překročit jejich síť o nic snáze než oni naši.“

Thamos zavrtěl hlavou. „To by nás jen uvěznili. Určitě zamýšlejí něco víc.“

Arlen přikývl. „Když mýtili les, aby si mohli vybudovat své velechrany, tak všechny balvany a kmeny naskládali zvlášť na hromady. Co nevidět je k nám začnou skalní démoni vrhat, a pak už nebude trvat dlouho, než se jim podaří někde přerušit obvod a vyvolat v naší síti zkrat.“

„Obvod?“ opáčil tázavě Thamos.

„Vazbu, která spojuje naše velechrany,“ objasnila mu Leesha. „Musí mít uzavřený tvar, aby působila naplno.“

Arlen přikývl. „Jakmile se jim to podaří, démoni se nahrnou do ulic vnějších okrsků a skalní démoni se budou moci přesunout tak blízko, aby dohodili balvanem kamkoli v Kotlinském hrabství.“

„Stvořiteli,“ vydechl Thamos. „Ale jak můžeme ty jejich chrany zničit, když nás odpuzují stejně, jako ty naše odpuzují démony?“

„Nemůžeme,“ sdělil mu Arlen. „Rozhodně ne dnes v noci, a dokonce ani za denního světla ne, pokud ovšem vydržíme do zítřka.“

„Mohli bychom zapálit lesy.“ Thamos se zachmuřil. Znal tu cenu, ale udělal by to, pokud by to bylo nutné.

Proto tajemství ohně před muži střežíme, slyšela Leesha v duchu Brunu. Prokleli by svět a ještě by si mysleli, že ho zachraňují.

Arlen zavrtěl hlavou. „To by nepomohlo. Ty chrany netvoří jen obrysy mýtin, Výsosti. Máme co do činění s příkopy, které skalní démoni vykopali a které jsou dvacet stop široké a deset stop hluboké. Zaházet takový příkop zabere nějaký čas, i když máte tisíce silných hřbetů a nekonečnou zásobu výbušnin, a obého budeme mít do rána nedostatek.“

„My ty chrany nemusíme ničit,“ ozvala se Amanva a přišla blíž. „Stačí je zmařit.“

Leesha se na ni překvapeně zadívala, pak přikývla. „Špičáky.“

„Jo,“ souhlasil Arlen.

„Co je to špičák?“ dožadoval se Thamos. Čišelo z něj zoufalství. Rád by se ujal velení – jak by se také patřilo – jenže byl pořád nějak mimo.

Leesha si vzala kus papíru, sebrala Arlenovi štěteček a rychle nakreslila chranu. Pak ukázala na dva malé, zahnuté kapkovité obrysy vedle hlavního symbolu. „Tohle jsou špičáky. Má je někde ve svém tvaru skoro každá chrana. To jsou místa, kudy chrana saje magii, a bez nichž by rychle vyhořela.“

Podívala se na Arlena. „Šaty si s sebou bereš.“

„Eh?“ opáčil Arlen. Thamos se obrátil a rovněž se na Leeshu tázavě zadíval.

„Když se proměňuješ v mlhu a pohybuješ se jako jadrnci,“ vysvětlovala Leesha, „tak si s sebou přece bereš šaty. Můžeš toho pobrat víc?“

„Jo,“ odvětil Arlen, „ale nic těžkého a nic živého. Rozložit něco je celkem snadné. Dát to pak zase dohromady je o dost těžší.“

„Pobereš i bednu hrompalic?“ zeptala se Leesha.

Arlen to zvažoval. „Na krátký skok snad, pokud budu mít čas je prozkoumat.“ Arlen se usmál a zahleděl se někam do dálky. „Snadné to nebude, ale snazší než vláčet je na zmrzlou horu.“

Leesha tázavě naklonila hlavu. „O co jde?“

Arlen nad tou vzpomínkou mávl rukou. „To je na dlouhé povídání.“

Leesha si v duchu udělala poznámku, že se ho na to musí později pořádně vyptat. „Dokážeš se zhmotnit venku za velechranou?“

Arlen pokrčil rameny. „Dokážu, ale ono je snadné se ztratit. Smýkat se ve velechraně je vcelku snadné, protože ji znám do posledního záhybu a zatáčky. Venku budu muset jít hlouběji do Aly a pak najít nějakou magickou stezku, která vede zpátky na povrch a ústí blízko místa, kam se chci dostat. Možná se budu muset jednou přismýknout, nebo i třikrát, do trojúhelníku, ale lesy znám dobře.“

„Jak je to možné?“ zeptala se Amanva. „Takovou moc nemá dokonce ani můj otec.“

Arlen to přešel mlčením. „Kdybych vyřadil špičáky v ústřední chraně, tak jejich síť selže, ale obávám se, že budu mít jen chviličku, než mě zvětří. Potřeboval bych je nějak odlákat.“

Thamos se narovnal. „Tak od toho jsem tu já.“ Ukázal na velechranu, kterou mozkovci budovali u Nového Rizonu. Byl to druhý nejstarší kotlinský okrsek a skoro stejně lidnatý jako Kotlina. „Nový Rizon tvoří většinou otevřená krajina, kde mohou naši koně a lučištníci napáchat nepříteli největší škody. Když zaútočíme tam…“

„Ty nemáš rozum,“ prohlásila Renna, když si to Arlen namířil do stanu, který stál hodně stranou od oddílů a koní a kde měla Leesha uložené bedny s hrompalicemi. Pěšáci už se vydali na pochod na východ, jezdci sedlali koně.

Za nimi spílaly Rojerovi jeho manželky za lehkomyslnost, přičemž čile střídaly thesštinu s těžkým přízvukem a rychlopalnou krasijštinu. Arlen se usmál. Asi bylo jen dobře, že jim Rojer většinu nerozuměl. Prchlivostí sice neproslul, ale když ho někdo tlačil do kouta, dokázal být tvrdohlavý a jedovatý jako každý jiný.

„Rozum nerozum, nic jiného jsme nevymysleli, Ren,“ řekl Arlen. „A jestli to nedokážeme, bude Kotlina zničena.“ Zhluboka se nadechl. „Možná i když to dokážeme. Ale já nepatřím k těm, kdo sedí s rukama v klíně.“

Renna zavrtěla hlavou. „Ani já ne. Rozhodně o nic víc než ty. Ale copak musíš jít sám?“

Arlen přikývl. „Musím být rychlý. Když to všechno klapne, měl bych být obratem zpátky. V okamžiku, kdy uslyšíte výbuch, bych už měl být zase na velechraně a krýt váš ústup.“

„Měl bys,“ odtušila Renna. Nepřesvědčilo ji to. Její aura byla nedůtklivá, ale smířená s osudem.

„Taky nejsem nadšený, že budeš bojovat beze mě,“ řekl Arlen. „Ale viděla jsi, jaký je hrabě v boji. Ztřeštěně odvážný. A Kotlina ho zrovna teď potřebuje. Spoléhám na tebe, že ho přivedeš zpátky živého.“

Renna přikývla. „Přivedu. Přísahám na slunce.“

Arlen se díval, jak magie podléhá Rennině přirozené síle, plyne do ní a rozjasňuje její auru. Ještě nikdy nebyla tak krásná. Vzal ji do náruče a vroucně ji políbil. „Miluju tě, Renno Sedlákova.“

Renna se usmála a její úsměv tu krásu ještě překonal. „Miluju tě, Arlene Sedláku.“

Obrátila se a šla k ostatním. Vzápětí zadul roh a všichni tryskem odjeli. Arlen se soustředil, protáhl magii jednou bednou a poznal její obsah do nejmenších částeček. Složení bylo překvapivě jednoduché a Arlen usoudil, že až přijde čas, bude schopen poskládat ji zase dohromady.

Obrátil se a obhlédl teď už skoro prázdný Jadrnský hřbitov. Leesha vzala své kořenářky a odešly zřídit poblíž bojiště nouzový lazaret a Rojerovy manželky šly s Rojerem, aby i ony přispěly k útoku svými silami.

Všichni půjdou na smrt, jestli to nenačasuješ správně, uslyšel v duchu otcův hlas. Měl jsi je nechat v bezpečí za chranami.

Arlen zaťal zuby. Copak ho ten hlas nikdy neopustí? Dosud – přestože tátu viděl, jak se postavil démonovi a bodl ho rovnou mezi oči – v duchu slýchával Jepha Sedláka, jak ho nabádá ke zbabělosti, jako by v tom byla nějaká moudrost.

Ale ten hlas měl pravdu, že načasování je klíčové. Arlen cítil, že se oddíly připravují k útoku, a věděl, že on musí počkat, dokud neupoutají pozornost mozkových démonů, a zároveň nesmí dát mozkovcům tolik času, aby se stihli do boje plně zapojit. Mozkovci by mohli ze své velechranové sítě zahájit drtivý protiútok, kdyby měli pocit, že už je bitva stála příliš mnoho rabů.

Je načase se jim ukázat, pomyslel si, sklouzl do velechrany a vmžiku se zhmotnil za nastoupenými drvoštěpy a Dřevními vojáky. Odtud vyskočil do vzduchu a stoupal výš a výš, zemská přitažlivost na něj neměla žádný vliv, až dosáhl potřebné výšky, odkud měl Kotliňany i démony jako na dlani, a tam se zastavil a vrhl na noční oblohu jasné světlo, čímž zaskočil démony a zároveň dal znamení k útoku.

Thamos trval na tom, že útok povede osobně. Jeho aura říkala, že to má něco společného s Rojerovými manželkami, ale na důvodu nezáleželo. Hraběte by žádná slova nezviklala, a tak Arlen ani žádnými neplýtval.

Z jedné strany cválal vedle hraběte kapitán Gamon, z druhé Gared Drvoštěp. Gared nikdy nebyl nejzdatnějším jezdcem, ale u Krasijců očividně prošel nějakým výcvikem a dařilo se mu udržet se v sedle, i když Sesuv rozdupával jadrnce napadrť a díky magii v kopytech řádil jako posedlý. Ostatně i Gared byl opilý magií a s vervou se kolem sebe oháněl obrovskou sekerou. Jediným máchnutím uťal hlavu polnímu démonovi, který by jinak pod hrabětem strhl koně.

Trochu stranou zvolna klusala Renna na Snoubence. Klisna se pořád ještě odmítala nechat osedlat, ale Renna už ji přesvědčila, aby se smířila s několika chraněnými postroji, které Renně pomohly držet posez a zároveň přidaly další chrany k těm, které klisně namalovala na skvrnitou srst.

Jezdci pobodali a podupali tucty polních démonů, pár jich zabili, ale všechny omráčené a zmatené nechávali na starosti pěšákům, kteří táhli za nimi pod vedením Vemena a Merrem Řezníkových. Ta dvojice dělala čest svému jménu – čtvrtili jadrnce stejně zručně jako dříve prasata.

Ale pak slétli dolů bleskní démoni, s cílevědomou přesností pokropili bitevní pole blesky a Arlen věděl, že nejbližší mozkový démon se ujal vlády.

Vzápětí už byl zase na Jadrnském hřbitově, zopakoval si poznání bedny, aby si ho zapamatoval, a vzal ji s sebou dolů do velechrany a pak ještě hlouběji do kůry Aly.

Všude okolo se jeho smyslům otevíraly stezky. Mnohé vedly na povrch, ale jiné ho lákaly dál dolů až do Jádra, odkud prýštila všechna magie světa.

Nevšímal si jich, soustředil se na ty, které vedly nahoru. Žádná nebyla opravdu rovná, ale některé dospěly na povrch rychleji, zatímco jiné se táhly celé míle, než si našly cestičku pod širé nebe. Ty prověřoval, smysly zkoumal, kam vedou. V mezistavu to bylo snadné – stačilo vyslat na průzkum vlákna sebe sama, zatímco on zůstal na místě – ale byly to tisíce cestiček, které se protínaly jako labyrint, v němž se jeden mohl ztratit nadosmrti či spíše navěky.

Navzdory tomu zmatku se daly démonské chrany po chvíli soustředění snadno najít. Klíčová chrana jejich sítě vtahovala moc jako vír, počínaje špičáky. Nechal se strhnout proudem a překvapilo ho, jak je silný. Na chvíli se dokonce obával, že ho velechrana vcucne úplně, že ho démonská chranová moc pohltí se vším všudy. Ale silou vůle se jí na poslední chvíli vymanil, našel si nejbližší výchoz na povrch a zhmotnil se. Jakmile byl na povrchu, na okamžik znovu ucítil přítomnost mozkovce, ale pak se znovu utvořily jeho záštitné chrany a odřízly jeho vědomí od okolí. Zadoufal, že to bylo tak krátce, že si ho démoni nestačili všimnout. Vtáhl svou osobní magii tak hluboko do sebe, jak jen to šlo, a ještě kolem sebe nakreslil chrany zmatení, aby zakryl svou přítomnost.

Čím více se blížil k démonské velechraně, tím více cítil její odpudivou sílu. Jeho částečně démonská přirozenost mu dovolovala přiblížit se víc, než by mohl obyčejný člověk, ale stejně ho velechrana zadržela dobrých dvacet yardů od své hranice. Uvnitř viděl skalní a lesní démony. Pořád neúnavně pracovali na prohlubování a posilování obrysů. Ostatní jadrnci celou oblast hlídali.

Položil bedničku co nejblíž ke špičákům a nohou do ní strčil tak silně, aby ji dopravil přes zbývající vzdálenost, aniž by ji odpálil. Mohl by ji hodit, jenže jak byl pořád silnější a silnější, tak si nevěřil, že by ji hodil na správné místo. Kdyby cíl přehodil nebo kdyby bedna spadla do příkopu a při dopadu nevybuchla, bylo by to celé k ničemu.

Bednička doskákala nějakých deset stop od okraje a zastavila se. To je dost blízko. Arlen zvedl ruku, aby nakreslil žárovou chranu.

A v tu chvíli se ozval řev, Arlen se obrátil a zjistil, že se k němu ženou tucty polních démonů. Svraštil čelo. Přes veškerou snahu zakrýt svou přítomnost se takto blízko u zřídla démonské moci očividně nevyhnul odhalení úplně. Místní mozkový démon možná nebyl schopen přesně určit, kde se Arlen nalézá, ale vycítil dost na to, aby se rozhodl vyslat tolik démonů, aby zaplavili celou oblast. Bylo vcelku jedno, jestli ho vidí nebo ne, na volném prostranství se stejně nebylo kam skrýt.

Když k němu dospěly první pařáty, Arlen se odhmotnil. Chtěl je nechat proběhnout, znovu se zhmotnit a odpálit hrompalice, než bude pozdě.

Jenže jakmile se ocitl v mezistavu, místní mozkovec ho dopadl.

Arlen ucítil tlak démonské vůle, ale tomuto boji o nadvládu už čelil dřív. Sebral veškerou svou vůli a udeřil proti. A narazil na neprostupnou zeď.

Velechrana.

Pozdě si Arlen uvědomil svou chybu. Ta chrana nebyla jen obranou proti pozemšťanům a zdrojem moci. Rovněž chránila mozek jadrnského prince před nechtěným vpádem stejně jako Arlenovy mozkové chrany chránily jeho.

Znovu a znovu se vrhal proti stěně a najednou, poprvé v životě, plně pochopil, jak se asi cítil Jednoruký a další démoni, kteří se kdysi snažili prodrápat skrz Arlenovy poslovské kruhy. Vztekle. Bezmocně. Zoufale.

Zranitelně.

A právě v okamžiku prvotního zoufalství mu démon úder vrátil. Dosáhl za chrany, aniž se sám vystavil útoku. Jako když se Wonda Drvoštěpova postavila na kraj velechrany a odstřelovala jadrnce lukem.

Jadrnský princ bez námahy smetl Arlenovu obranu, ovládl jeho mysl a poučil ho, jak byl domýšlivý, když si o sobě myslel, že pro něj může být rovnocenným protivníkem.

Renna měla pravdu. Při tom posledním souboji měl štěstí, a i přesto by ho tehdy mozkovec porazil, nebýt jí. I když se už mnohé naučil, v souboji, na který se mozkoví démoni cvičí celý život, byl pořád nováčkem.

Arlen napjal všechny síly a vůli a zoufale se snažil zhmotnit. Kdyby se mu to povedlo, ožily by jeho mozkové chrany a od bezpečí kotlinské chranové sítě by ho dělilo jen pár stovek jadrnců.

Jen.

Ale mozkový démon nedovolil jeho rozptýleným atomům, aby se znovu spojily. Arlen si našel stezku do Jádra a pokusil se uprchnout z dosahu, ale i to byla marná snaha. Démon ho pevně držel a vysával z něj magii a s ní i všechnu sílu a moc. Arlen zjistil, že i jako pouhá mlha může poznat bolest, a kdyby měl hlas, řval by.

Už si myslel, že ho chce démon na místě zabít, ale těsně předtím, než mu vysál poslední zbytky sil, se nad ním smiloval a nechal ho žít, a Arlen, zesláblý jako po příliš velké ztrátě krve, nemohl než bezmocně poslouchat démona ve svém mozku.

Pěkný hlupák, když opustil svůj zdroj moci a šel si s námi změřit síly, pomyslel si jadrnec pro své soukmenovce.

Asi si myslel, že nás jeho rabové tím svým malicherným útokem odlákají, odpověděl jiný.

Hlupák, souhlasil třetí. Arlen cítil, jak se jejich vědomí přibližuje a přidává svou sílu k už tak drtivému stisku prvního útočníka.

Musím se osvobodit. Znovu se vzepřel. Beze mne nemají ostatní naději.

On se bojí o své raby! Ta představa vyvolala u těch tří mozkovců pobavení. Jak mohl někdo takový někoho z nás porazit?

To brzy poznáme. Ta myšlenka v sobě nesla hlad, jaký ani Arlen nikdy nepoznal. Poznatky a zážitky znamenaly pro tyto tvory sílu a všichni tři se teď na něj vrhli jako na hostinu, dychtivě si rozevírali jeho mysl a četli si v jeho myšlenkách způsobem, jakým by asi Arlen listoval v kronice.

Probírali jeho vzpomínky, nutili ho vydat všechny silné zážitky, srkali jeho pocity ve chvílích největší bolesti, slabosti a ponížení a vychutnávali si je jako jemnou angierskou pálenku.

Najednou mu bylo zase deset, ležel na zemi, rukama si zakrýval hlavu a Cobie Rybář do něj kopal, dokud se Arlen doslova nepomočil. Cobie, Gart a Willum Rybářovi ho tehdy zkopali za to, že mluvil s Willumovou sestrou Aly, které bylo dvanáct. Arlen si na ni potají myslel v domnění, že je hodnější než ti Rybářovic kluci, kteří ho neustále trápili.

Ale Aly mu toho dne předvedla, že se spletl, a smála se spolu s ostatními, když Arlen popadl své promočené modráky do hrsti a v slzách utekl.

Mozkoví démoni prodlévali na této chvíli a vzduch se tetelil jejich rozkoší. Není nic sladšího než ponížení, pomyslel si jeden.

Já mám rád vztek, pomyslel si druhý, když sledovali, jak se Arlen o pár týdnů později krutě pomstil. Je to tak… prapudové.

Z démona, který ho držel, ucítil výsměch. Rozzuřit člověka je stejně snadné jako rozpálit ohnivého raba. Mají to ve své přirozenosti. Zato trýznivý smutek, to je mnohem zajímavější chuť.

Najednou bylo Arlenovi jedenáct a znovu se díval, jak otec stojí za verandovými chranami jak solný sloup, zatímco matku a Mareu trhají démoni na kusy. Řval by, ale v mezistavu neměl ani ústa ani plíce.

Cítil, jak se démoni pasou na jeho bolesti, a nemohl udělat nic, čím by jim zarazil vpád do svých vzpomínek. Jako děti s pytlíkem medových oříšků na žonglérském představení si z něj vybírali útržky noci, kdy se s ním rozešla Mery, a seděli mu za krkem, když se tu noc sám potloukal po ulicích milnského hradiště a do slz na jeho tvářích se mísily dešťové kapky.

Místo kopání ho démoni trýznili každou tajnou hanbou jeho života, každou chybou, každým selháním nebo ztrátou sebevlády. Některé věci ho pronásledovaly celý život, jiné dávno zapomněl, dokud je jadrnci nevyhrabali z mysli, aby je prozkoumali jako cetky na bazaru.

Zase byl zpátky v Abbanově hostinském pavilonu a zoufale se snažil natáhnout si kalhoty poté, co ho jedna Abbanova neprovdaná dcera „náhodou“ nachytala při sebeukájení. Stydlivě se nabídla, že mu pomůže, a Arlen nevěděl, co ho děsí víc, jestli představa, že se svému krasijskému příteli – který na něj pravděpodobně celou tu nešťastnou náhodu nahrál – omlouvá, aby se nedomáhal odškodnění a nenutil ho se s ní oženit, nebo pomyšlení, že se dívka směje jeho nezkušenosti. Pyj mu sice rázem zvadl, ale tím to všechno nějak bylo ještě horší.

Dostane možnost se spářit a nezvládne to, pomyslel si jeden démon. Arlen se mohl hanbou propadnout, a to si démoni vychutnali ještě víc.

Dál se pitvali v jeho myšlenkách, až se dostali k bodu, kdy Arlen s Abbanem ukradli ze Šarika Hory mapu ke ztracenému městu Anocha Slunce. Mozkoví démoni žíznivě pili jeho stud nad krádeží, který svou hloubkou a silou překvapil i samotného Arlena. V tu dobu si tu krádež rozumově zdůvodnil, ale nikdy se s ní plně nesmířil, i když především proto, že ta krádež ho vlastně dovedla k nálezu Kadžiho kopí, čímž vyslal svět na cestu, na kterou možná nebyl připraven.

Jadrnští princové zničehonic smrtelně zvážněli. Zaryli hlouběji do jeho vzpomínek a probírali každičký pohled, zvuk i pach z doby, kdy zkoumal tu mapu a putoval přes poušť. Když otevřel Kadžiho sarkofág a našel kopí, zasyčeli.

To město se musí úplně zničit, pomyslel si místní démon. Mohou tam být ukrytá další tajemství.

Souhlas, pomysleli si ostatní.

Čím více se bavili mezi sebou – zjevně zapomínali, že je Arlen vnímá, nebo jim to bylo jedno – tím více se z nich v jeho vědomí stávaly tři rozdílné bytosti. Ten ze středu sítě, který si ho podmanil a držel ho, byl starší a silnější, své místo v klíčové chraně nezískal náhodou. Ti druzí dva mu nebyli přímo podřízení, ale skláněli se před ním jako mladíci před starcem.

Démonské mravy, pomyslel si Arlen a na okamžik zapomněl na bolest.

Místní démon to vycítil a zesílil stisk. Chvilka jasnozřivosti skončila a Arlen se propadl zpět do trýznivých muk, zatímco démoni zaryli do jeho mysli ještě hlouběji a začali hodovat na Jardirově zradě v Labyrintu.

Jestli jsou jeho vzpomínky pravdivé, tak sjednotitel na jihu možná sílu těch artefaktů ještě plně nechápe, pomyslel si místní démon.

To se setkalo se souhlasem. Jakmile budou sjednotitelé mrtví, tak už stádo ukázníme snadno. A pak bychom mohli opustit tento prokletý povrch a vítězně se vrátit na mozkový dvůr.

Jenže choť si to vítězství přivlastní, pomyslel si nejstarší mozek.

Takže tohoto bychom měli zabít hned, jakmile ho plně poznáme, troufl si nejmladší, dřív než se bude moci na jeho vzpomínkách pást choť. Arlen v té myšlence větřil zradu. Na okamžik všichni ztichli.

Když se teď královna chystá klást vajíčka, tak nesmíme choti poskytnout žádnou výhodu, souhlasil nejstarší.

Zase začali vykrádat Arlenovi paměť, jako když se trhají stránky z knihy. Přišlo porozumění, když se Arlenovi ulevilo té noci, kdy se potetoval, následovalo nevěřícné pohoršení, když se o týden později začal živit démonským masem.

On je úplně jiný než ostatní sjednotitelé. On nám krade naši moc pro sebe.

To se stalo jen náhodou, pomyslel si nejstarší. A to tajemství zemře s ním.

Dál procházeli jeho mysl a znovu se tetelili rozkoší, když byli svědky Arlenova nezdaru s Leeshou v blátě. Zase nezvládl páření!

Když sledovali bitvu o Drvoštěpskou Kotlinu, tak se tolik nebavili, ale ani jim to nedělalo velké starosti. Jadrnští princové lidi zhodnotili a prohlásili za nemohoucí.

Ale vztekle syčeli, když sledovali, jak Arlen s Rennou zabili mozkovce, který je napadl minulé novoluní. Cítil jejich vztek a na kratičký okamžik dokonce i strach, když shodil poraženého mozkovce ze stezky do Jádra a úplně ho rozprášil.

Ale strach měl krátké trvání. Démoni dál pokračovali v chladnokrevném pátrání a sledovali události několika posledních týdnů.

Ta žena zná tajemství moci, pomyslel si místní mozkovec. Ta musí taky zemřít.

Arlen, který si myslel, že už ho zlomili, v sobě najednou našel sílu znovu vzdorovat. Vzepřel se proti drtivému stisku. Zdánlivě se nic nezměnilo, ale přesto si toho mozkoví démoni všimli.

On si o ni dělá starosti. To je překvapilo a pobavilo.

Jeho muka nad její smrtí budou lahodná.

Přiměřený trest za potíže, které napáchal ve stádu.

Hledali.

Podle jeho myšlenek je teď dokonce venku v noci…

Stisk na chvíli povolil. Jadrnští princové využili svých rabů, zaměřili se skrz jejich smysly ven a hledali nějaké známky po pochraněné ženě, která jasně plane nakradenou magií.

Renno! V tom okamžiku napjal Arlen všechny síly. Už se nesnažil vymanit ze sevření, ale jen zhmotnit špičku prstu. Mozkovec, který ho svíral, mu bránil znovu nabrat tvar natolik, aby se mu vrátily vytetované chrany, ale podařilo se mu nakreslit alespoň jednu do vzduchu. Už mu zbývala poslední jiskřička sil, ale ta jiskřička stačila, aby bedna hrompalic vybuchla.

Noční oblohu osvětlil žhavý šleh. Ozvalo se dunění, země se otřásla a příkopy se zhroutily na démony, kteří je hloubili. Tlaková vlna lámala stromy a házela s polními démony jako s chumáči zmuchlaného papíru.

I Arlena, uvězněného vůlí jeho žalářníků, výbuch strhl, nicméně v nehmotném stavu mu nemohl ublížit. Snažil se nevnímat, že je rozptýlený, ale připadalo mu, že čeká snad celou věčnost, než se o chvíli později spojení mezi démony společně s chranovou sítí roztříštilo.

V okamžiku nastalého zděšení se Arlen vymanil mozkovci, který ho držel, a prchl dolů na nejbližší stezku. Vycítil tah kotlinské chranové sítě a vmžiku na ni najel a sál magii jako topící se, který se dostal na hladinu a lapá po dechu. Zaplavila ho síla, která odnesla bolest i beznaděj, ale vychutnávat si to štěstí by teď bylo bohapustým mrháním času. Arlen okamžitě vyskočil k nebi a pátral po svém žalářníkovi.

Onen mozkový démon se ještě nevzpamatoval z leknutí nad ztrátou velechrany a zmateně se motal kolem, takže se dal podle své magie nalézt snadno jako maják v noci. Jeho bratři své velechrany za celou dobu neopustili, takže byli v bezpečí, ale Arlen věděl, že přes uctivé myšlenky, které vysílali ke staršímu mozkovci, když se jim to hodilo, teď kvůli němu riskovat nebudou. Nesobecké uvažování jim bylo stejně cizí jako láska.

Ke staršímu mozkovému démonovi už pádil jako o závod jeho měňavec, nyní v podobě obrovitého polního démona, jenže teď už ani jednoho nic nechránilo. Arlen se silně přisál na kotlinskou chranovou síť, nakreslil žárovou a údernou chranu a vyslal na jadrnského prince mohutný poryv magie. Nebylo to tak lstivé a propracované jako jejich útok na něj, ale lstivosti zde nebylo zapotřebí.

Démon viděl, co se na něj žene, a rychlostí myšlenky se odhmotnil, ale magie putuje rychleji než myšlenka, takže když ho poryv zasáhl, byl ještě převážně hmotný. Poryv zabil měňavce i mozkovce zároveň.

Stejně jako předtím, i teď rozšířil smrtelný vřískot mozkového démona vlnu duševního utrpení silnější než jakákoli bedna hrompalic. V okruhu víc než míli okolo rabové z toho otřesu umírali a dokonce i Arlen si svíral hlavu a snažil se mnutím vyhnat bolest.

I ostatní mozkovci to museli pocítit, protože démony bojující s Kotliňany to sice nezabilo, ale propadli zmatku. Arlen se díval na svůj lid a uvědomil si, jakou cenu zaplatili za jeho pýchu. Za těch pár minut, co byl lapen, si rabové pod vedením mozkovců vybrali těžkou daň.

Na bitevním poli ležely mezi vyvrácenými stromy a roztroušenými balvany tucty mrtvých lidí a koní. Po kapitánu Gamonovi nebylo nikde ani stopy a Thamos ztratil koně a ve zbroji pocákané ichorem teď bojoval kopím a štítem proti skalnímu démonovi. Renna bojovala po jeho boku a Snoubenka volně pobíhala okolo a zadupávala polní démony do země.

Gared se udržel v sedle, ale Sesuv teď kromě něj nesl ještě bezvládného Řezníka Vemena, přehozeného přes sedlo. Kotliňané sice nezůstávali démonům nic dlužni, ale Jádro chrlilo nekonečný proud, zatímco každý jeden lidský život byl vzácný a nenahraditelný.

Pohled na mrtvé a raněné vybudil v Arlenovi nový vztek. Nehledě na spalující bolest v nitru se znovu přisál a vyslal poryv magie do chumlu polních démonů, aby Kotliňanům uvolnil cestu zpátky do bezpečí.

„Ústup,“ zvolal a jeho hlas se rozlehl široko daleko. „Zachovejte rozvahu, ale co nejrychleji se stáhněte zpátky k velechraně. Prozatím jsme hotovi.“

Ještě dvakrát nakreslil žárovou a údernou chranu, aby sežehl houf démonů a pomohl svému lidu zpátky do bezpečí. Chranami, které Leesha používala ke stahování vzdušné vlhkosti na zalévání zahrady, utopil smečku ohnivých démonů, kteří se chtěli pustit do pronásledování. Popadali na zem a zvedla se z nich pára. Chvíli se křečovitě svíjeli a zalykali se vodou, ale nakonec jejich žhavé oči potemněly.

Když byli Kotliňané v bezpečí, Arlen se zaměřil na hromady balvanů a stromů, které si jadrnci navršili u velechrany. Vtahoval do sebe další a další moc a ničil je jednu za druhou.

Nasával tak silně, až začala celá chranová síť blikat a nakonec potemněla a Arlen měl hrdlo a nos v jenom ohni, jako by snědl hrst krasijského pálivého pepře. Bolelo ho celé tělo, nehty na rukou se mu rozžhavily, oči měl suché a pálily ho, i když mrkal.

Ale pořád ještě zbývaly nějaké hromady, a tak si stáhl další sílu, až najednou všechno zčernalo a Arlen cítil, že padá.

Zase jsem zapomněl dýchat, pomyslel si těsně předtím, než dopadl na zem.

Kapitola 24

Únava

333 p. N. Podzim

Druhá noc novoluní

Když se začalo blýskat, byla Leesha ve svém nouzovém lazaretu v Novém Rizonu. Zrovna se zoufale snažila sešít nějakému muži ránu na hrudi, ale dvakrát musela práci přerušit, naklonit se přes něj a chránit ránu vlastním tělem, protože výbuchy otřásaly budovou a z prken se sypal prach. Venku se ozýval stejnou měrou jásot i nářek.

„Co se to tam, do Jádra, děje?“ rozčílila se.

„Já to zjistím, mistryně.“ Wonda popadla luk, celá šťastná, že má co dělat.

Za pár minut se vrátila. „Rychle pojď, mistryně.“

Leesha jí nevěnovala ani letmý pohled, právě se snažila sešít krvácející tepnu a v prstech ulepených od krve všechno klouzalo. „Teď zrovna nevím, co dřív, Wondo. Co se stalo?“

„Musíš jít hned,“ naléhala Wonda. Její neodbytný tón konečně přiměl Leeshu vzhlédnout. Wonda byla sinalá strachy. „Osvoboditel spadnul.“

Všichni vzhlédli. „To není možné!“ vykřikla jedna žena. Ostatní začaly naříkat.

Leesha se podívala zpátky na otevřenou ránu. Ještě nebyla ani zdaleka hotová. „Já prostě nemůžu…“ začala, ale Amanva jí odsunula ruce.

„Jdi,“ řekla dama’ting. „Já se o to postarám.“

Leesha se na ni podívala. „Ty jsi…“

„Ošetřuji zraněné šarúmy od sedmi let, mistryně,“ přerušila ji Amanva. „Jdi.“

Leesha přikývla, popadla ručník, utřela si ruce, chytla sukně do hrsti a už pádila za Wondou.

„Řekni mi, co ses dozvěděla,“ požádala ji cestou.

„Lidé povídají, že se zničehonic objevil na obloze,“ řekla Wonda, „a metal oheň a blesky jako sám Stvořitel, aby kryl náš ústup. Ale pak potemněla velechrana a on spadl.“ Při posledních slovech jí přeskočil hlas a loktem si otřela obličej. Leesha ještě nikdy neviděla tuto obrovskou dívku plakat, a ten pohled jí víc než jakákoli slova objasnil vážnost toho, co se stalo. Přidala do kroku a bez dechu doběhla k davu, který se tam mezitím shromáždil.

„Uvolněte cestu mistryni Leeshe!“ křikla Wonda, ale ani nečekala, až lidi poslechnou, a hned je sama odstrkovala z cesty.

Uprostřed kruhu, u Arlenova zkrouceného těla, klečela Renna. Ležel na dlažbě a kolem hlavy se mu dělala kaluž krve. Gared s několika drvoštěpy zatlačovali diváky dál a rychle udělali místo i pro Leeshu.

„Neumírej mi, Arlene Sedláku!“ naříkala Renna a křečovitě mu tiskla ruku, ale Arlen neodpovídal.

„Je naživu,“ řekla Leesha, když našla tep, slabý a trhaný. Arlen narazil hlavou přímo na dlažbu a Leesha nahmatala pavučinu prasklin, které se rozbíhaly od proražené lebky. Z kůže trčely štěpiny kostí. Měl zlomené rameno a klíční kost, prasklá žebra, pánev…

Ale krvácení se zastavilo. „Noci,“ vydechla Leesha. „On se snad už hojí.“

Renna se na ni podívala. „To snad není dobře?“

„Není, jestli mu to všechno sroste takhle pokroucené,“ odpověděla Leesha. „Musíme ho dostat do lazaretu a na stůl. Garede! Mohl bys ho odnést? Opatrně!“

Gared už se shýbal, ale Renna ho odstrčila a sama zvedla Arlena něžně jako nemluvně. „Všechno bude dobré,“ slibovala mu a po tvářích jí tekly slzy.

Po několik příštích hodin Leesha, Darsy a Renna tahaly, kroutili a sádrovaly Arlena do původního tvaru. Dvakrát musela Darsy zlomit kost, která srostla nesprávně. Za celou dobu se Arlen neprobral k vědomí, což bylo nakonec jen dobře, pokud ovšem neutrpěl úraz mozku.

Když se konečně na oblohu vplížilo slunce, zaskočil k nim Gared. „Bude v pořádku?“

Leesha si otřela pot z čela a pokrčila rameny. „Dělaly jsme, co jsme mohly. Je naživu a rychle se hojí. Teď nezbývá než počkat, až se sám probudí.“

Ale co z něj bude, až se probere? přemítala v duchu. Lebku měl popraskanou jako vejce, a i když zlomeniny srůstaly před očima, nedalo se říct, jestli pád nenadělal škody, které by nedokázala zahojit ani magie.

Kořenářka musí umět sdělovat i zlé zprávy, učila ji Bruna, ale také musí vědět kdy. Říci někomu, i kdyby jen Renně, že Arlen může mít trvale poškozený mozek, by vyvolalo po celé Kotlině paniku, kterou si nemohli dovolit.

Gared přikývl a odešel. Brzy poté přišel Thamos. Byl pocákaný ichorem, husté vlasy mu slepil pot a glazura na zbroji na mnoha místech popraskala, ale jinak vypadal vcelku zdravě. Leeshe se trochu ulevilo, každá dobrá zpráva pro ni byla vzpruhou ve chvílích, kdy se dozvídala samé špatné.

„Kolik máme mrtvých?“ zeptala se.

Thamos potřásl hlavou. „Stovky už potvrzených, ale víc jak tisíc lidí se ještě pohřešuje. Teprve jsme začali sbírat ostatky, které v noci zůstaly venku, a zjišťovat stav tady v lazaretu. Myslel jsem si třeba, že kapitán Gamon je mrtvý, a pak jsem ho našel tady v sádře.“

Leesha přikývla. „Spadl z koně, ale jeho zbroj se zachytila o sedlo a kůň ho odtáhl zpátky až k velechraně. Má zlomenou kyčel a otřes mozku.“

„Bude zase chodit?“ zeptal se Thamos.

Leesha pokrčila rameny. „Pokud k tomu mohu něco říct, tak bude, ale my tady nepodáváme špičkové výkony, Výsosti. Tady je nejpřednější uchovat lidi naživu.“ Nezmínila se o démonských kostech, které obětovala, aby Gamonovi zachránila život. Velmi si hraběte vážila a věřila, že mu leží na srdci jen dobro a prospěch jeho lidu, ale umění léčit pomocí magie nebylo nic, s čím by se zatím chtěla někomu svěřovat. Z těch, kdo pracovali v nouzovém lazaretu, o tom věděly jen ona a Amanva. Jednak tu nebylo ani zdaleka tolik hory, aby zachránila každého, a jednak Leesha neměla ponětí, jak by kdo přijal představu, že byl vyléčen pomocí jadrnské magie.

Thamos se k ní přitočil, pevně ji objal kolem ramen a stiskl. Na okamžik se o něj opřela a najednou si uvědomila, jak je unavená.

„Měla by sis odpočinout,“ poznamenal Thamos.

Leesha se oklepala a vyvinula se z jeho pokušitelského objetí. „Mám tu raněné, kteří potřebují ošetřit, Výsosti. Jestli si myslíš, že je nechám čekat, abych si mohla posedět s nohama na stole, tak to mne vůbec neznáš. Prosím, jdi a nech mne pracovat.“

Ale hrabě neodcházel. „Vyslali jsme zvědy, aby prozkoumali démonské chrany a zmapovali hromady démonské munice, ale budeme na to potřebovat výbušniny. Musíme je zničit dřív, než slunce zapadne, jinak začne všechno nanovo.“

Leesha přikývla. „Řekni Darsy, co potřebuješ, a ona už to zařídí, ale poraď se s chraničáři, kam je umístit. I dosah výbušnin má své meze a my si nemůžeme dovolit vyhodit nazmar jedinou hrompalici.“

Hrabě přikývl. Obrátila se zpátky ke svým raněným, ale chytil ji za loket. Když se na něj podívala, přitáhl si ji blíž a vroucně ji políbil.

„Když jsem byl v noci venku, bál jsem se, že už se nikdy k ničemu takovému nedostanu,“ zašeptal.

Leesha se usmála. „Tak si vezmi rovnou dvě.“

Renna seděla u Arlena celý zbytek noci a čekala, až se pohne. Rány se mu zavřely, ale nejevil žádné známky, že by přicházel k sobě.

Neopouštěj mě, Arlene Sedláku, pomyslela si. Bez tebe to nezvládnu.

Po východu slunce se jí podařilo na pár hodin usnout; schoulila se k Arlenovi jako stráž. Ze spánku ji vytrhlo dunění výbuchu v dálce. Vyletěla na nohy rovnou do střehu, ale skrz stanové plátno ranhojičského pavilonu ještě proudilo slunce. Podívala se na Arlena, ale ten se za celou dobu nepohnul.

„Hrabě poslal své lidi, aby zmařili velechrany a zničili hromady naskládaných stromů a balvanů,“ řekla jí Leesha. Chvíli Renně hleděla do očí, a pak pokračovala ve své obchůzce. Cestou udílela pokyny ostatním kořenářkám a u nejvážněji zraněných se zastavovala.

Bylo z ní cítit vyčerpání, i když od pohledu by to na ní člověk nepoznal. Zato Renna, ještě nabitá magií z nočního boje, byla čilá a plná sil. Leesha tuhle výhodu neměla, ale přesto pracovala. Na opačné straně stanu stejně neúnavně ošetřovaly Amanva se Sikvou zraněné šarúmy.

A co jsem dělala já? Spala. Renna se podívala na Arlena, pohladila ho po tváři. „Odpočívej, lásko.“ Políbila ho. „Zařídím, aby ses měl vždycky kam probudit.“

Jakmile opustila pavilon, hned se k ní sbíhali lidé a ptali se na Arlena. Říkala jim, že je v pořádku, že jen spí, aby nabral síly, a šla dál, podívat se, čeho by se mohla chytit. V dálce zaduněly další výbuchy, ale tam by byla málo platná.

A tak se odebrala na novousedlickou velechranu, obcházela nejslabší místa a snažila se je posílit, jak jen to šlo. Zbytek dne strávila oráním, kopáním a vláčením balvanů. Démoni se skrz tu síť nakonec stejně prolomí, to věděla od začátku, ale každý okamžik, kdy se o to budou teprve snažit, je okamžikem, kdy nebudou zabíjet Kotliňany.

Leesha se dívala, jak Thamos přechází za stolem s mapami. Stejně jako ona, ani on si během dne neodpočinul a z hezké tváře na ni hleděly tmavé, zapadlé oči. Arther postával poblíž svého pána jako jeho pravý opak, hotové ztělesnění klidu.

Byli zase zpátky v hraběcím pavilonu na Jadrnském hřbitově a zrovna skončili s převážením raněných z Nové Usedlosti do špitálu v Drvoštěpské Kotlině. Kdysi, když špitál postavili, byla Leesha na tu budovu tak pyšná, ale teď, když přetékala raněnými, vypadala žalostně nedostatečně. Jestli Kotlina přežije, bude muset špitál rozšířit.

Vzhledem k tomu, že kapitán Gamon byl raněný, ujal se přímého velení Dřevním vojákům Thamos. Tuto poslední schůzku svolal, když už se slunce sklánělo k západu, aby si společně prošli plány na blížící se noc. Byli tam i Gared, Wonda a Řezníkovic společně s Rennou, Rojerem, Amanvou, Sikvou a Enkidem. Dokonce i kaprál Kaval měl dovoleno se zúčastnit, i když ho Thamosovy stráže odzbrojily a nespouštěly z očí. Inkvizitor Hayes a Mladý Franq se křečovitě drželi svých kánonů a se zavřenýma očima bezhlesně mumlali modlitby.

Leesha se podívala na hraběte a na okamžik zalitovala, že to není Ahmann. Nikoli poprvé přemítala, co se asi děje na jihu, v Everamově Štědrotě. Prožili podobný útok? Pravděpodobně ano, ale kvůli Krasijcům se Leesha přece jen neznepokojovala tolik jako kvůli Kotlině.

Vůči Thamosovi to nebylo spravedlivé, ale jakáž pomoc, stejně ho pořád srovnávala se svým krasijským milencem. Přes všechny ukrutnosti, které Jardir napáchal ve jménu své svaté války proti démonskému plemeni, vzbuzoval u lidí důvěru a nadšení. Thamos byl dobrý chlap a silný, ale vzbuzoval pochybnosti a to bylo v místnosti hmatatelně znát.

Nakonec se na to, na co všichni mysleli, zeptala Amanva. „Kde je Par’chin?“

„Spí,“ odpověděla Leesha.

Amanva ji obdařila chladným, pátravým pohledem. „Brzy zapadne slunce. Neměli bychom ho probudit?“

Leesha zavrtěla hlavou. „Utržil strašlivou ránu do hlavy. Žádným třesením a křikem ho neprobudíš, musí se probudit sám. A i kdybys ho nakrásně probudila, nijak bys mu tím neprospěla.“

Thamos přestal pochodovat po stanu. „Získal nám dnešní den a my jsme z toho vytěžili, co se dalo. Teď je na nás, abychom Kotlinu udrželi, dokud se neprobudí. Pokud se ovšem probudí…“

„Probudí,“ přerušila ho Renna. „Až slunce zapadne, síly se mu zase vrátí.“

„Jako démonovi,“ řekl Mladý Franq.

Renna se rázem přenesla přes celou místnost a zavrčela na něj jako šelma. Franq couvl, klopýtl, zakopl o stoličku a dopadl na zadek. „Řekni to ještě jednou!“ vyjela na něj.

Franq rychle vstal. Byl vyšší než Renna, ale přesto z těch dvou vypadala větší ona, když postupovala proti němu a Franq bezradně, přikrčeně couval. Leesha se nadechla, aby se uklidnila; cítila, že jí v hlavě zase začíná cukat. Rvát se mezi sebou neposlouží nikomu než jadrncům, ale i ona by duchovního nejraději praštila pěstí a beztak neměla sílu je rozehnat.

Překvapivě ukončil spor inkvizitor. Položil Franqovi ruku na rameno a nesmlouvavě mu oznámil: „Mladý bude zticha.“

Franq se na svého mistra nevěřícně podíval, ale pastýřův pohled byl neústupný. „Jeho Výsost má pravdu. Ať to udělal pan Sedlák jakkoli, minulou noc nás všechny zachránil. Pokud kvůli tomu porušil zákon Stvořitele, nechť jej po smrti soudí On. Nám náleží projevit vděk a bojovat, abychom se dožili dalšího svítání.“

Renna se na něj podívala a přikývla. „Nejsem Arlen, ale udělám, co budu moci, abychom přežili.“

Thamos se na ni podíval. „Dokážeš… eh…“ rozmáchlým gestem neohrabaně nakreslil do vzduchu chranu.

Renna zavrtěla hlavou. „To pochybuju. Ale dokážu urvat démonovi hnát a nacpat mu ho do chřtánu.“

Gared se uchechtl. „To jsem viděl na vlastní oči.“

Leesha si v duchu říkala, jestli to bude stačit, a znovu ucítila plíživé bolesti hlavy.

Když padla noc, stála Renna po boku Novousedlíků. Věděla, že jim její přítomnost dodá sílu, a byla tomu ráda, jen by si přála mít tam někoho, kdo by dodával sílu jí. Arlen byl stále v bezvědomí a Thamos rozdělil své vojsko a poslal ho střežit nejslabší místa kotlinské sítě; soustředit se jen na jedno místo beztak nemělo smysl. Leesha trvala na tom, že celý špitál zůstane tentokrát uprostřed Kotliny, kde bude nejbezpečněji. Skupiny kořenářských učednic a dobrovolnic už nastoupily s kárami na převoz raněných.

Vojvoda Gared s drvoštěpy střežil Nový Rizon, u něhož si vybudoval svou chranu východní mozkový démon, a Thamos s převážnou většinou svých Dřevních vojáků čekal na hranici Lakúdolu na západě. V ostatních okrscích nastoupila vlastní domobrana s kopími a luky, ale těžko vědět, kde démoni nakonec udeří.

Renna tak dostala na povel Novou Usedlost. Novousedlíky, kteří v noci utrpěli těžké ztráty, přišli podpořit i Rojer a Krasijci. Ostatní žongléři byli rozděleni mezi okrsky, aby pomohli, jak umějí.

Přešlapovala z nohy na nohu a přemítala, jestli není na špatném místě. Cítila, že mozkový démon uprostřed velechrany zemřel, a jadrnský popel v této oblasti potvrzoval, že při své smrti vzal všechny místní démony sebou, ale mozkovci si nevybrali tento okrsek k prvnímu úderu bezdůvodně. Nová Usedlost měla pořád nejslabší chranovou síť ze všech okrsků; příliš často ji tvořily stromy a budovy, které mohl skalní démon i s nepříliš přesnou muškou snadno zničit. Lidi neschopné boje už odvedli do bezpečí, ale zbývající se musí udržet co nejdéle. Kdyby Nová Usedlost padla, dostali by se démoni k Drvoštěpské Kotlině, co by balvanem dohodil.

„Bude to dobré,“ řekl Rojer, jako by jí četl myšlenky.

Renna se podívala na něj a jeho pestrobarevné manželky. Vypadali jako nějaká kočovná žonglérská společnost. Ženy si zkrátily závoje, aby se jejich hlas mohl nést bez překážky do dáli, a tím pádem jim byly vidět plné rty. Zvláštní, jak vyzývavě může vypadat nějaká žena, když bez postranních myšlenek odhalí nějakou část těla. Ale bylo to tak. Krasijci to zřejmě vnímali ještě silněji než ona. Šarúmové po ženách pořád pokukovali a nedokázali se na nic soustředit. Když Kaval konečně jednoho nachytal, jak se dívá, přetáhl ho ratištěm a něco na něj krasijsky zařval.

„Jak je?“ zeptala se. Rojer sice schopně tajil své pocity, ale Renna po čichu poznala, že má strach.

Rusovlasý žonglér pokrčil rameny a věnoval jí úsměv. „Buď vyhrajeme a ukážeme světu, že nás démoni neporazí, i kdyby se snažili sebevíc, nebo zemřeme a někdo napíše píseň o tom, že jsme vzdorovali až do konce, aby si to lidé pamatovali ještě stovky let a čerpali odvahu z naší statečnosti.“

„Ať raději přežijeme,“ řekla Renna. Do tmy se začaly ozývat démonské skřeky. Velechrana pod jejíma nohama se probírala k životu jako obrovská nádrž síly, které plně nerozuměla. Dokázala by se na ni napojit jako Arlen? A i kdyby ano, bylo by to k něčemu? Znovu pomyslela na svého manžela, který ležel ve špitále, nehybný jako sama smrt.

V řídké řadě stromů na protější straně mýtiny něco zašustilo, Renna přijala strach i starosti a narovnala se. A v tom okamžiku ucítila, že se do ní valí magie a dává jí sílu. V ústech se jí seběhly sliny. Jestli mají zemřít, tak zemřou v boji.

„Do střehu,“ zvolala a Novousedlíci zvedli luky. Krasijci nebyli střelci, ale každý už třímal tři kopí, dvě vrhací, třetí na boj zblízka.

„Nejdřív jsme na řadě my,“ prohlásil Rojer, předstoupil, zvedl housle a začal hrát. Amanva se Sikvou k houslím přidaly své hlasy a rukama si přitom na krku upravovaly zesilovače z démonských kostí.

Hudba se na magických proudech nesla daleko, sílila, nabývala na složitosti a tkala ve vzduchu kouzla, která dotírala na démony stejně silně jako chranová síť. Renna věděla, že tam jsou, viděla v lese probleskovat jejich zář, ale zdálo se, dokud trio hraje, nejsou schopni se přiblížit. Po několika minutách se začalo splašené srdce uklidňovat.

Ale pak vylétl vysoko na stromy balvan.

„Pozor!“ zaječela Renna. Enkido už táhl Amanvu z cesty, Renna popadla Rojera a Sikvu jako dvě děti a uskočila stranou. Obrovský balvan dopadl ve stejný okamžik jako ona, sebral jí pevnou půdu pod nohama a zasypal je drtí. Z prachu se rozkašlali. Nikdo nebyl zraněný, ale neštěstí už bylo hotové.

V okamžiku, kdy hudba ustala, vychrlil les démony. Hnala se na ně stáda polních, s ohnivými v patách. Za nimi následovali ještě nějací jiní, jimž se bíle třpytily šupiny. Renna sněžné démony ještě nikdy neviděla, ale znala je z Arlenova vyprávění.

Někdo zaječel a Novousedlíci vypustili salvu drahocenných chraněných šípů. Mířili naslepo, ostatně démoni stejně byli v trysku, ale při tom množství tak jako tak museli něco zasáhnout. Pár z nich dokonce padlo, ale většina pádila dál.

„Nestřílejte, pitomci!“ zařvala Renna. „Velechrana je pořád účinná!“

Opravdu, jadrnci doběhli k chraně a ta je odrážela, jen se magie blýskala. Renna přemítala, jaký je vlastně smysl toho útoku, ale pak jednoho lučištníka zasáhl do hlavy padající kámen a na místě ho zabil. Vzhlédla a uviděla větrného démona. Už se otáčel a odlétal, ale za ním přilétali další a v zadních spárech vlekli obrovské kameny.

„Střílejte na větrnce!“ vykřikla. Novousedlíci poslechli a zvedli luky, jenže se klepali strachy a roztřesené ruce nedokázaly pevně mířit. Navíc sice velechrana svítila, ale obloha byla tmavá a oni na rozdíl od Renny démonskou zář neviděli. Pár větrných démonů sice spadlo – narazili do chranové sítě a sjeli jako ptáci, kteří nalétnou do silné tabule skla – ale většina šípů se neškodně rozplynula ve tmě.

„Balvany a stromy!“ vykřikl Kaval, Renna se obrátila a zaklela. Na hranici lesa se houfovali obrovití démoni a v pařátech si nesli balvany a kmeny.

Renna strnula. S tím si opravdu nevěděla rady, ale v tu chvíli se velení hladce ujal Kaval. „Lučištníci!“ křikl. „Miřte na skalní démony! Žádných jiných si nevšímejte! S lesními si poradíme!“

Někteří Novousedlíci se nejistě podívali na Rennu a Renna zaskřípala zuby. Měla prokouknout, že větrnci byli jen manévr na odvrácení pozornosti. Hloupě promrhala spoustu šípů. Nechtěla si to přiznat, ale na tohle nestačila. Zato Kaval, klidný a připravený velet, se na to připravoval celý život. „Poslechněte ho!“

Novousedlíci znovu vystřelili, tentokrát na cíle, které nemohl minout ani nováček. Zároveň se šípy vyběhli šarúmové, zastavili se těsně na kraji chranové sítě a hybnost, kterou jim dal běh, využili k vrhu kopím. Lehká kopí letěla daleko, probodala lesním démonům srdce a složila je k zemi. Démoni vřískali, snažili se zbraně chytit a vytrhnout, ale obranné chrany na ratišti jim v tom bránily, zatímco útočné chrany dál sály z jadrnců magii a měnily ji do vražedné síly, kterou vháněly zpátky do jejich ran.

Novousedlíci byli méně úspěšní. Své nejsilnější šípy promrhali a ty podomácku vyrobené trčely ze skalních démonů jako špendlíky z jehelníčku. Démoni vřískali, ale patrně spíš vzteky než strachy. Pak se rozmáchli a vrhli své těžké střely.

Všichni se rozprchli, ale obránci nebyli démonským cílem. Jeden balvan dopadl na dřevěný plot, který byl součástí velechrany, a roztříštil ho napadrť. Další prorazil hliněný val, rovněž součást velechrany. Některé balvany poplivali ohniví démoni, a i když plameny při průletu chranovou sítí zhasly, kámen zůstal rozpálený. Jeden takový proletěl vraty do stodoly a brzy z ní začaly šlehat plameny a vyvalil se dým.

A pořád přicházeli další démoni. Kamenní a lesní nosili střelivo skalním, kteří měli nesrovnatelně větší dostřel a sílu. I když nakonec pár skalních démonů podlehlo tuctům šípů, které trčely z jejich krunýře, a padlo na zem, byli rychle nahrazeni.

Rojer znovu zvedl housle, ale než stačil vyloudit melodii, hodil nějaký lesní démon po něm a jeho manželkách poleno velikosti pivního sudu. Rojerovi se podařilo odkulit se z cesty a Amanva a Sikva sice upadly na zem a zamazaly si jemné pestré hedvábí od hlíny, ale jinak to zvládly bez úhony. Všichni tři se pak rozběhli do krytu, protože po nich začali házet balvany a stromy i další démoni.

Oni to vědí, uvědomila si Renna. Mozkovci vidí očima svých rabů.

To pomyšlení ji rozvzteklilo a najednou vycítila, že na její vztek přichází z velechrany odezva. Napojila se na ni a cítila, jak se do ní vlévá síla, ale byla to síla spojená s takovou bolestí, jako by spadla do kotle s vařící vodou. Když už to nemohla déle vydržet, nakreslila do vzduchu proti dorážejícím démonům žárovou chranu a s uspokojením sledovala, jak tři lesouni chytli plamenem a zůstaly z nich jen hromádky popela.

Ale pak se jí nohy podlomily a jen taktak stihla napřáhnout ruce, aby neupadla na obličej. Lapala po dechu, hrdlo měla vyprahlé, suché oči ji pálily. Síla, která ji před chvíli zaplavila, vyprchala a Renna byla najednou slabá jako moucha.

Takhle se cítí Arlen? napadlo ji. Jak to může vydržet?

Přinutila se vstát, znovu se pokusila napojit na velechranu, ale tentokrát žádná odezva nepřišla. Cítila, že pod ní pulsuje magie stejně silná jako vždy, ale spojení, které nalezla ve vzteku, bylo pryč.

Ale viděla zmatek kolem sebe a věděla, že něco udělat musí. Krasijcům došla vrhací kopí a Novousedlíci teď stříleli na skalní démony neumělé šípy, které se někdy zabodly a jindy se o tvrdé krunýře rozštíply. Požár ve stodole už lidé hlídali a chrstali do plamenů kýble vody, ale ohniví démoni rozpalovali další a další balvany a požárů bude brzy tolik, že je nezvládnou. Z nebe na ně pršely kameny, s nimiž přilétali větrní démoni, a další démoni se houfovali k útoku a jen čekali, až selžou chrany.

Sáhla k opasku a sevřela otcův tesák, aby se uklidnila. Žádný snadný způsob, jak zorat pole, není, říkával Harl. Nezbývá než ohnout hřbet a udělat to.

S řevem vyběhla do noci a magie odpověděla na její odhodlání a znovu ji naplnila silou. Za sebou uslyšela Kavala, třeskly šarúmské štíty a už se hnal sevřený útvar za ní.

A pak už byla jen změť zubů, drápů a tvrdý kov jejího nože, když kličkovala mezi menšími démony, sekala, kopala, ani na okamžik nezpomalila. Uťala pracku polnímu démonovi a do vzduchu vytryskl ichor, nakopla ohnivého démona do krku, zrovna když se na ni chystal plivnout, a démon se zadusil vlastním ohněm. Slyšela skřípot drápů o štíty, sršení magie, mlaskavý zvuk kopí probodávajících jadrnské šupiny a výkřiky mužů, do nichž se zahryzly jadrnské zuby.

A pak už byla u prvního skalního démona a dupla na ohnivce, který skalnímu rozpaloval balvan. Použila jeho záda jako odrazový můstek, vyskočila co nejvýš a zabodla tesák do spáry mezi pancířovými pláty na démonském krku.

Ani čepel otcova tesáku nebyla tak dlouhá, aby skalnímu démonovi podřízla krk, ale Renna se ho chytila, aby se vyhoupla netvorovi přes rameno na záda, švihem mu ovinula kolem krku svůj náhrdelník z říčních oblázků a celou váhou se na něj pověsila. Chraněné kameny se probraly k životu, rozhořely se a stahovaly krk o to víc, že se jadrnec napřel proti nim. Za pár okamžiků magie zableskla, hlava odpadla a vytryskl ichor. Renna dopadla na zem do podřepu a už hledala další oběť.

Jenomže její oběti už hledaly ji. Obracely se k ní zraky všech démonů na bojišti a upíraly se na ni jako tisíc koček zírajících na jedinou myš.

Rojer užasle sledoval, jak Renna nakreslila do vzduchu chranu a démoni, kteří ho chtěli zabít, najednou chytli plamenem, s vřískotem popadali na zem, zčernali a zvedl se z nich dým. Soudě podle jejího výrazu byla stejně překvapená jako on.

Na okamžik v něm ožila naděje při vzpomínce, jakou mocí vládl předešlou noc Arlen. Ale pak uviděl, že Renna vrávorá, a v duchu uslyšel Arlena. Nic takového jako Osvoboditel není, Rojere. Jestli chtějí být lidé spaseni, musí se naučit spasit se sami.

I Renna si to zjevně uvědomila, protože se přestala snažit o magii, vyběhla do noci a prosekávala si cestu změtí jadrnců stejně jako kdysi Arlen v bitvě o Drvoštěpskou Kotlinu. A zatímco on na ni ještě vyjeveně zíral zpoza valu, za nímž se ukryl se svými manželkami, Renna stihla oddělat skalního démona.

Kaval vedl své válečníky v Rennině stopě a pro jednou byl Rojer rád, že tam ten krutý kaprál se šarúmy je. Zatímco Novousedlíci se převážně klepali strachy a nedokázali se vzchopit k činu, Krasijci se pohybovali v sevřeném útvaru se štíty sraženými k sobě, aby se chránili navzájem, a souhrou bodajících kopí kosili polní démony jako ženci obilí.

Už to vypadalo, že jestli se jim podaří vyřídit skalní démony, mohla by se bitva zvrátit, ale pak se stalo něco strašlivého. Všichni démoni upřeli pohled na Rennu a neviděli, neslyšeli žádnou jinou kořist kromě ní. Dokonce i skalní démoni odhodili balvany, napřáhli nestvůrné pařáty a hnali se na ni.

Pár vteřin Renna vydržela; s grácií tanečního mistra doslova běžela po zádech polních démonů, a když na ni plivl jeden sněžný, zlehka uskočila a mrazivý plivanec dopadl na nohu skalního. Zasažené místo rázem zbělelo, pokrylo se ledovou krustou a Renna přesně mířeným kopem démonovi nohu roztříštila. Klesl do moře jadrnských těl, kde napáchal další zmatek.

Ale pak po ní jeden lesní démon hodil kus kmene, zasáhl ji a Renna letěla několik yardů vzduchem, než dopadla na zem. Opřela se o ruce a snažila se vstát, ale ta chvilka, kdy se nekryla, démonům plně stačila. Černořapové chrany okamžitě vzplanuly, takže zuby a drápy nebyly v první chvíli jadrncům k valnému užitku, ale tu a tam přece jen našly mezeru a zaryly se a za chvíli Renna silně krvácela. Její chrany brzy zastře krev a budou k ničemu.

Kaval vykřikl a šarúmové vyvinuli rekovnou snahu se k ní prosekat, jenže zničehonic se jeden z démonů před nimi vzepjal na zadní, jeho tělo se protáhlo vysoko nad ně a narostla mu dlouhá, bodnatá chapadla, jimiž je bičoval přes horní okraje štítů. Kovové helmice z prvotřídní chraněné oceli, které měli válečníci pod turbany, prosekával démon jako hrušky a několik válečníků na místě zabil.

Kaval pronikavě hvízdl, sevřený šarúmský útvar se rozpadl, přeskupil a válečníci démona obratem obklíčili. Podle popisu, který jim dal Arlen i Leesha, to mohl být jedině měňavec. Tento šarúmský postup Rojer už viděl. Jakmile démon udeří, ti před ním srazí štíty k obraně, ti za ním zaútočí.

Jenže něčemu takovému jako měňavec šarúmové ještě nikdy nečelili. Když se snažili dostat za něj, kroutil se do neskutečných tvarů, a když ani to nestačilo, narostly mu oči kolem dokola hlavy a další chapadla, takže nakonec čelil všem válečníkům naráz. Chapadla chytala padlé válečníky za nohy, mávala s nimi jako s kyji a srážela další. A i když měli šarúmové tolik štěstí, že se jim podařilo zasadit ránu, kopí zajelo do mlžného obláčku, a když ho zase vytáhli, neměl démon ani škrábnutí. Šípy na netvora jenjen pršely, ale i ty dopadaly na zem, aniž napáchaly nějakou škodu.

A znovu a znovu padali šarúmové pod ranami měňavce, ale neohroženě se bili dál. Toto byla smrt, za niž se krasijští válečníci modlili, i když smysl v tom Rojer nenacházel. Kaval zaútočil a démon mu vyrazil štít z ruky. Kaprála to snad ani nevyvedlo z míry – roztočil kopí tak rychle, že ho Rojer ani nestíhal sledovat, odrážel s ním chapadla a získával svým válečníkům čas k úderu.

Ale pak démonovi několikanásobně narostla tlama, překousl kaprála Kavala vejpůl a hlavu a trup pozřel dřív, než nohy a zadek dopadly na zem.

Ten pohled vytrhl Rojera z mrákot a všiml si, že Renna pořád bojuje, ale že ji chytilo několik lesních démonů a snaží se ji odnést.

Oni ji chtějí živou, uvědomil si.

Ani nevěděl jak, ale začal hrát, vyšel z úkrytu a vydal se do bitvy. Letmo si uvědomoval, že Amanva, Sikva a Enkido jdou za ním, ale nevšímal si jich, došel ke kraji chranové sítě, vstoupil do čiré noci a nevnímal nic než hudbu. Ani se nesnažil maskovat svou přítomnost, přímo naopak, upoutával pozornost každého démona v doslechu, upínal je na sebe tak, jako se před chvíli upínali oni na Rennu.

Nehýbejte se, říkal jim. Kořist se blíží. Připravte se k útoku.

Poslechli. Mocné údy přešlapovaly, drápy rozrývaly půdu, chystali se ke skoku. Dokonce i démoni, kteří se snažili uchvátit Rennu, se na místě zastavili tak, jak chtěl.

Jen na měnlivého démona to žádné účinky nemělo. Vyskočil z kruhu šarúmů a hnal se na Rojera jako zlý sen, který se zhmotnil do pozemského světa.

Rojer si dovolil malý úsměv a naplnil noc bolestí; svůdná magie se změnila v pronikavý skřípot. Démoni vřískali a chytali se za hlavu. Dokonce i měňavec to pocítil, na místě se zastavil a spustil nářek, z něhož mrazilo do morku kostí.

Amanva se Sikvou přidaly své hlasy k Rojerovým houslím, společně dosahovali nových výšin shody v nelibozvuku a hora-magie roznášela pronikavé, drásavé zvuky na míle daleko do noci. Menší démoni uprchli a Rojer a jeho manželky obstoupili měňavce a stavěli hudbu na jeho bolesti. Rojer zkoušel, vymýšlel, a čím déle hrál, tím víc se učil, jak toho netvora týrat.

Démon se svíjel bolestí, tiskl chapadla k hlavě, rozpouštěl se, měnil tvar, vyrostl do burácejícího skalního démona, pak do vyjícího lesního. Do skřehotajícího větrného démona a dokonce i do naříkající lidské bytosti. Znovu a znovu měnil tvar, ale Rojer a jeho manželky se přizpůsobovali, měnili zvuk, nedopřáli mu chvilku klidu. Měňavec se začal proměňovat jako posedlý, tělo bublalo a bortilo se, u nohou se mu rozlévala kaluž břečky.

Teď jsem tě dostal, ty synu Jádra. Rojer se ponuře ušklíbl a ještě přidal, dožadoval se smrti.

Ale v tu chvíli se démon zjevně maličko vzchopil. Díval se na něj a skoro to vypadalo, že se usmívá, když se mu uši úplně rozpustily a zůstaly po nich jen hladké šupiny.

Měňavcovo chapadlo přilétlo tak rychle, že Rojer ani nestihl uhnout, ale ozval se výkřik, mihl se před ním Enkido a vzal na sebe ránu určenou pro něj. Chapadlo eunucha vykuchalo a Sikva se rozječela, ale Enkidovi se ještě ve skoku podařilo vrhnout kopí. Trčelo z démona a jasně zářilo magií, ale Rojer věděl, že na zabití toho netvora stačit nebude a jeho hudba už teď nad ním neměla žádnou moc.

Měňavec se znovu vztyčil a Rojer se vrhl do kotoulu. Smyčec mu sklouzl ze strun, ale o vlásek letícímu chapadlu unikl. Démon chapadlo smrštil, aby mohl švihnout znovu, a Rojer ucukl s vědomím, že příště už nestihne uhnout včas.

Chapadlo znovu švihlo, ale místo ostrých bodců zasáhla Rojera ichorová sprcha. Zničehonic tam stála Renna a v ruce třímala tesák zčernalý od démonské krve. Useknuté chapadlo odhodila na zem, kde se rozpustilo na sliz, a s tesákem v ruce zaútočila zas.

Démon se obrátil proti útoku, ale tentokrát předběhla Rennu Amanva. Sáhla do hora-váčku u pasu, vytáhla zčernalou hrudku démonské kosti, namířila ji na měňavce a v prstech ji přitom natáčela vyrytými chranami proti démonovi.

Z kosti vyšlehl poryv magie, zasáhl démona jako blesk z nebe a smetl ho. A to už u něj byla Renna a bodala a sekala. Amanva si smetla z dlaní prach z rozpadlé kosti, znovu sáhla do váčku, vytáhla hrst démonských drápů a začala je po něm házet. Létaly jako šipky z kuše a pronikaly hluboko do měňavcova těla. Svíjel se a vřískal, ani nevnímal, že ho Renna povalila na zem a podřezává mu krk. Do šarvátky se zapojili i zbylí šarúmové pod vedením Kolífa, bodali, křičeli, odráželi švihající chapadla štíty a všeobecně na netvora dotírali, aby se nestihl vzpamatovat.

Koutkem oka Rojer zahlédl jasnou záři démonů, které už jeho hudba neodháněla a začínali se vracet. Zase nasadil do boje housle a snažil se je zahnat, ale jeden polní démon si vyhlédl Sikvu, která klečela nad nehybným Enkidovým tělem a plakala, a hnal se po ní. Byl rychlejší, než jakýkoli pozemský tvor může být, a Rojer věděl, že ho nestihne odvrátit.

Ale Sikva toho jadrnce viděla. Tenký závoj promáčely slzy, a tak ho jednou rukou strhla a druhou se dotkla ozdobného obojku na krku. Vřískot, který vypustila na netvora, byl tak pronikavý, že si uši zacpávali lidé i démoni. Démon v běhu klopýtl, převalil se přes hlavu a mrtvý skončil u jejích nohou.

K Rojerovi a šarúmům se mezitím přidali i Novousedlíci a všichni doráželi na měňavce, aby neměl čas se rozpustit, dokud Renna konečně neuspěla a neoddělila hlavu od těla. Zvedla ji do výšky, aby na ni všichni viděli, a ozval se vítězoslavný jásot.

„Dost!“ zařval Rojer. „Zpátky za chranovou síť! Já je neudržím navěky!“

Dva šarúmové museli odtáhnout Sikvu od Enkidova těla, když běželi zpátky do bezpečí. Rojer pořád hrál, ale na okamžik vydechl úlevou.

A pak uviděl rachejtle, které nechávaly na noční obloze dlouhé rudé pruhy a říkaly jim, že démoni pronikli přes chrany a jsou teď v ulicích Nového Rizonu.

Kapitola 25

Ztracený kruh

333 p. N. Podzim

Třetí noc novoluní

„Óót! Přicházejí!“ křikl Kolíf dolů.

Jako akrobat Rojer o rovnováze něco věděl, ale i on žasl nad samozřejmostí, s jakou ten krevašský pozorovatel postavil svůj dvanáct stop vysoký žebřík na volné prostranství a bez rukou vyběhl až na poslední příčel, kde dlouhé minuty nehybně stál a propátrával obzor.

Byli spolu sami na rynku v Novém Rizonu mezi troskami, kde ještě včera stála vzkvétající vesnice. Teď z ní byla tlející mrtvola. Skoro všechny domy kolem dlážděného rynku rozdrtily balvany nebo spálil požár a panovalo tu strašidelné ticho.

Celý den vršili trosky, aby obnovili velechranu, ale nikdo si nedělal klamné naděje, že vydrží déle než pár minut. Zabránili démonům, aby povstali rovnou ve vsi, ale jakmile se jadrnci zhmotní, začnou jejich obranu bořit a Kotliňané nebudou mít sílu jim v tom zabránit.

A tak čekali, žonglér a pozorovatel, v malém cestovním kruhu, který Rojer používal celý život. Ten plán se nelíbil nikomu a Rojerovi nejméně ze všech, přestože to byl jeho nápad. Když Amanva nakonec zjistila, že si to nedá rozmluvit, trvala na tom, že ho doprovodí Kolíf, i když Rojer soudil, že to bude pravděpodobně znamenat dva mrtvé místo jednoho. Přesto nemohl popřít, že mu přítomnost toho válečníka skýtá jistou útěchu.

Ten chlap se pokusil zabít Arlena, připomínal si Rojer, ale nějak se nemohl přinutit, aby se na něj kvůli tomu hněval. Kolíf včera převzal velení nad zbývajícími šarúmy a následovali Rojera a jeho manželky, kam se jen hnuli. Rojer už ztratil přehled, kolikrát mu tento pozorovatel včera v noci zachránil život.

Dolehly k němu démonské skřeky a Rojer zvedl housle. Jestli chtějí zaútočit na Drvoštěpskou Kotlinu, budou muset projít Novým Rizonem, a vzhledem k tomu, že je většina vesnice v troskách, vede nejsnazší cesta přes vesnický rynek.

Toho se dalo snadno využít k posílení vábení. Tudy pojďte! říkala jeho hudba jadrncům. Tudy je to rychlejší! A je tam co lovit!

A opravdu bylo. Byl tam on.

Démoni poslechli. Zpočátku dorážely na jeho chrany tucty démonů a magie se jenjen blýskala. Počet se rychle zvýšil na stovky, pak na tisíce. Zaplnili rynek a on je dál vábil a lákal k sobě. Brzy byli s Kolífem ztraceni v moři zubů a šupin, že už neviděli nic jiného.

Jadrnci lezli jeden přes druhého, rvali se mezi sebou o výsadu zaútočit na jeho chrany. Ale starý cestovní kruh byl dobře udělaný, vracel jim útoky zpět a magické pole sílilo tím více, čím více jadrnců ho sytilo svou magií.

Jenže pak se stalo nevyhnutelné. Vroucí masa jadrnců se rozdělila a uvolnila cestu lesním démonům, kteří si nesli obrovské kyje z kmenů. Bude pro ně hračka rozmlátit Rojera s Kolífem na kaši a rozkopat jeho kruh.

Ale Kolíf byl připraven. Vytáhl zatočený beraní roh, dutý a ohlazený, přiložil ho ke rtům a dlouze zatroubil.

Na to znamení se kolem rynku rozlétly okenice, v oknech a na střechách zničených domů se objevili lučištníci a bez váhání zahájili palbu do jadrnského moře. Démoni byli natlačení na sebe tak hustě, že nešlo minout, nicméně jen pár nejzkušenějších střelců mělo tak dobrou mušku, aby dokázalo skolit lesní démony ohrožující Rojera. Těně předtím, než jeden padnul, si Rojer všiml, že mu z oka trčí nezaměnitelný Wondin šíp.

Démoni zaútočili na domovní vchody, ale obyvatelé je okamžitě postříkali ze sudů umístěných v patrech, a vzápětí na ně shodili pochodně, které tekutý démonský oheň zapálily, a démoni chytli plamenem.

Zazněl jiný roh. „Teď,“ křikl Kolíf. Vskutku nepatřil k těm, kdo plýtvají slovy. Postavil žebřík, rychle na něj vylezl, vzal závaží přivázané na šňůře a hodil ho do okna v druhém patře.

Rojer přestal hrát, strčil si housle do pytle zázraků, který měl zavěšený přes rameno, vyběhl po žebříku nahoru skoro stejně mrštně jako Kolíf, chytil se ho a pozorovatel skočil. Muži v okně lano přitáhli, Kolíf s Rojerem se zhoupli, skrčili nohy a zespodu ucítili závan vzduchu – chňapající pařáty je jen taktak minuly.

Narazili do zčernalé zdi domu a rozbili pár ohořelých prken, ale to už Kolíf lezl do okna a Rojera, který mu visel kolem krku, vlekl s sebou.

Unikli právě v okamžiku, kdy hrabě Thamos s Garedem zahájili útok na obrněných koních a vjeli rovnou do té hordy. Rojer se smutně zadíval na místo, kde ještě před chvílí stál a přes které právě zadusaly stovky okovaných kopyt.

„Ten kruh mi bude chybět,“ povzdechl si.

Renna přecházela sem a tam a užírala se vzteky, že zatímco venku probíhá bitva, ona musí trčet za chranami. Ale stejně jako Arlena, i ji by nyní démoni poznali, a jakmile by překročila chrany, nechali by všeho a pustili by se za ní.

A pak se dali Kotliňané před jadrnskými houfy na bezhlavý útěk. Byla to hotová pohroma. Nejméně třetina lučištníků rozmístěných kolem rynku se nevrátila vůbec. Thamosova jízda, která za ústupu kryla pěšáky, nedopadla o nic lépe, mnozí koně nesli dva jezdce a stovky jezdců se pohřešovaly. O většinu kopí přišli a nakonec se oháněli chraněnými sekerami a palcáty. Kolíf prchal s Rojerem přehozeným přes rameno.

Proudili kolem Renny, která stála sama na hranici a zhluboka dýchala. U nohou se jí sbírala magie jako hluboká tůň. Když už byli všichni v bezpečí, nasála ji.

Menších démonů si nevšímala, soustředila se jenom na ty skalní. Kreslila žárové a úderné chrany a směrovala je na škvíry v kamenných krunýřích. Tříštila ramena a kolena, nesnažila se je až tak zabít, jako spíš zmrzačit a hlavně jim zabránit házet smrtonosné střely.

Té noci vydržela déle, ale i tak rychle nalezla své meze. Magie ji spalovala zevnitř a Rennu jímala závrať.

A pořád přicházeli další démoni. Klesla na jedno koleno, rukou se opřela o dlažbu a znovu nasála.

Čím více se ke špitálu v Drvoštěpské Kotlině blížily zvuky bitvy, tím více se Leeshe svíraly útroby. Měli příliš mnoho raněných, které by museli přestěhovat, a kam by je asi přestěhovali, kdyby Jadrnský hřbitov padl?

Prozatím ale velechrana držela. Utvářely ji široké dlážděné ulice, silné nízké zdi a velké pruhy země a démoni by ji museli ostřelovat několik hodin, než by zeslábla natolik, aby se mohli dostat dovnitř. A i pak měl špitál a několik dalších útočišť ještě svoje chrany. Bylo silně nepravděpodobné, že by to všechno dokázali démoni zničit za jedinou noc.

Ale to oni ani nepotřebují, připomínala si v duchu. Jim stačí napáchat tolik škod, abychom je nestihli za měsíc opravit. A jakmile měsíc zase zmizí, přijdou své dílo dokonat.

Zvenčí uslyšela výbuchy. Použili její poslední výbušniny a balvany pršely jako déšť. Každé zapraštění znamenalo bodavou bolest v oku. Bolesti hlavy se s novoluním pomstychtivě vrátily, ale nedalo se s nimi dělat nic než to vydržet. Nemohla si dovolit brát tak silné lektvary, aby zabraly a bolest potlačily, a ani ona, ani Thamos nebyli v stavu pokoušet se o náhradní řešení.

Leesha nebyla zvyklá na pocit takové bezmoci. Zoufale toužila být venku, nějak pomoci, ale co by asi mohla dělat? Své kořenářské znalosti už do boje nasadila, drvoštěpové dostali i poslední výbušniny, kyseliny a uspávací výtažky. Mohla by jít pomáhat raněným na bitevní pole, ale k čemu by to bylo? Proudili do jejího špitálu nepřetržitě a bylo jich víc než dost, aby měly všechny kořenářky i jejich učednice plné ruce práce.

Rozhlédla se po hlavním sále. Lůžka i podlahu mezi lůžky zaplnilo bolestné sténání, bílé obvazy a rudé cákance. Ty, co na tom byli nejlépe, odesílala do modlitebny do péče pastýře Hayese, ale i tak byl špitál pořád na hranici svých možností.

Zachytila Amanvin pohled. Mladá dama’ting pokývala hlavou. Leesha věděla, že není o nic šťastnější, že trčí tady, ale svou bojovou horu spotřebovala v boji s měňavcem a kromě toho ji i Sikvu potřebovali ve špitále. Krasijky léčily jinak, než se učila Leesha, ale zručnost v ošetřování válečných zranění jim upřít nemohla.

Ozval se křik, dveře do špitálu se rozlétly a dovnitř vpadl Kolíf. Leeshe stačil jediný pohled, aby podle pestrobarevného hedvábí poznala, že nese Rojera. Rusé vlasy slepila rudá krev.

Leesha se k němu rozběhla, ale Amanva ji předběhla a zatímco ho Kolíf pokládal, něžně vzala jeho hlavu do dlaní a vyšetřovala zranění. Sikva zastoupila Leeshe cestu.

„Já na tyhle nesmysly nemám čas, Sikvo,“ řekla Leesha a chtěla mladou ženu odstrčit.

Ale Sikva byla rychlejší, chytila ji za ruku, zkroutila ji a Leesha zničehonic shledala, že se otočila kolem dokola a letí od nich pryč. Jen taktak se jí podařilo drobnými krůčky srovnat rovnováhu a udržet se na nohou.

„Starej se o ostatní,“ nařídila jí Sikva thessky s těžkým přízvukem. „O svého manžela se postaráme samy.“

Leesha se nadechla k ostré odpovědi, ale zrovna v tu chvíli dorazili do špitálu další ranění a ona měla co dělat, aby jim spolu s ostatními ženami stíhala najít místo a narychlo je ošetřit.

Mezitím se zvuky bitvy dostaly nepříjemně blízko. Démoni už byli na hranicích, což znamenalo, že posledním skutečným obranným valem Kotliny je Renna. Leesha věděla, že udělá, co bude moci, jenže ještě nebyla ani půlnoc. Dokáže ta dívka odrážet celé Jádro až do svítání?

Před špitál dopadlo něco obrovského a budova se otřásla v základech.

Očividně ne.

„Stvořiteli,“ zašeptala Leesha tak tiše, aby ji nikdo neslyšel, „já vím, že pomáháš těm, kdo si pomáhají sami, ale my bychom teď opravdu potřebovali zázrak.“

Nečekala, že se něco stane, ale o chviličku později se celá budova s ohlušujícím rachotem zakolébala a v oblacích prachu a suti padaly na zem stropní trámy.

„Arlene!“ zaječela Leesha. Uložily ho v pracovně v patře. Cestou do schodů si přes ústa přitiskla šátek, ale stejně se div neudusila prachem.

Patro se částečně zřítilo. Jeden balvan prošel čistě skrz, prorazil střechu a strhl několik zdí. Leesha se snažila nemyslet na raněné, kteří v těch místnostech byli, a proplétala se mezi troskami do malé soukromé pracovny, kde v bezvědomí ležel Arlen.

Prošla dírou, kde dříve bývaly dveře, a její nejhorší obavy se naplnily. Místo části stropu noční obloha, místo postele hromada sutě ze zborcené stěny. Leesha před tím pohledem couvala, až narazila zády do jedné stěny, která ještě zůstala stát. Sklouzla na zem a rozklepala se.

„Je po všem,“ zašeptala. „Všichni zemřeme.“

Ale pak se suť pohnula a začala se zvedat. V místnosti se znovu rozlétla oblaka prachu, z hromady se začaly zvedat trámy a kutálet kameny. Arlen Sedlák byl uprostřed a jeho chrany jasně zářily. Rukama si ještě nadlehčil trámy, spočívající na tuhých, šlachovitých ramenech, a zvedl je nad hlavu, aby mohl vylézt.

Leesha vyjeveně zírala, jak se k ní blíží. Vypadal jako serafín samotného Stvořitele. Obvykle byla první, kdo popíral, že by Arlena seslala nebesa, ale teď, když k ní natáhl zářící ruku, najednou shledala, že i ona tomu věří.

„Osvoboditel,“ zašeptala, přijala pomocnou ruku a vstala. Zavrávorala, Arlen ji chytil a chviličku si leželi v náručí.

Pak ji Arlen něžně pohladil po tváři. „To jsem jen já, Leesho. Arlen Sedlák.“

Leesha se dotkla jeho tváře. „Někdy se to těžko pozná.“

„Co se stalo?“ zeptal se Arlen. „Poslední, co si pamatuju, je, že jsem ničil hromady démonské munice…“

„To bylo před dvěma dny,“ řekla Leesha. „Nový Rizon je pryč. Démoni jsou na kraji Jadrnského hřbitova a Renna je odráží.“

Arlen se při tom jméně odtáhl. „Renna je tam venku sama?“

A s tím se rozplynul v oblaku dýmu a Leesha objímala prázdný vzduch.

Vzápětí se Arlen zhmotnil na Jadrnském hřbitově a okamžitě Rennu našel. Klečela na zemi, opírala se o lokty a snažila se vstát. Pozůstalí Dřevní vojáci kolem ní udělali půlkruh a srazili své nezničitelné štíty k sobě, aby ji chránili před kameny létajícími zvnějšku.

Ale Arlen viděl, že už nevstane. Její aura dohasínala. Za pár vteřin Renna omdlí.

Okamžitě byl u ní, ani se neobtěžoval kreslit chrany. Položil jí ruku na rameno, skrz ni se natáhl do velechrany a ohmatal její moc. Síťová spojnice Kotlinského hrabství byla pryč, ale klíčová chrana Drvoštěpské Kotliny byla zdaleka nejsilnější a dosud mnohem mocnější, než aby ji dokázali svými silami vyčerpat.

Nasál a trpělivě táhl magii skrz Rennu, dokud se její aura neobnovila a černořapové chrany na její kůži nezačaly zase zářit samy od sebe.

„Arlene,“ vydechla, vstala, objala ho a vroucně políbila.

Arlen vzal její tvář do dlaní a zadíval se jí do očí. „Slíbil jsem, že démoni dostanou Kotlinu jen přes mou mrtvolu, Ren. Myslelas to vážně, když jsi řekla to samé?“

Renna přikývla. „Doslova.“

Arlen ji znovu políbil. Pak se odtáhl a pevně ji vzal za ruku. „Pak nasaj se mnou.“ Oba dva se napojili na velechranu a naplnili se mocí.

„Štíty rozevřít!“ zařval Arlen a Dřevní vojáci se rozestoupili a otevřeli jim výhled na nepřítele. A Arlen s Rennou zvedli ruce a začali kreslit do vzduchu chrany.

Přišlo jitro, rachot padajících balvanů, výbuchy ohňometů a bolestný nářek ustaly a Leesha se rozplakala. Poslední tóny Písně Ubývání, kterou Rojerovi žongléři hráli donekonečna zas a zas, aby udrželi nepřítele v šachu, dozněly a křečovité, krvácející prsty konečně mohly pustit nástroje. Na chvíli se rozhostilo ticho a pak se po Kotlině rozlehl přerývaný jásot.

Přežili.

Někteří z nás, doplnila v duchu Leesha, když se dívala na zakrytá těla, ležící po celém Jadrnském hřbitově. Když se Arlen s Rennou zhroutili, ještě nebylo dobojováno. Mezitím se vyjasnilo, že se démoni valí v plné síle na střed Kotliny a bitva je brzy postihne přímo, a z ostatních okrsků přicházely posily. Arlen s Rennou do té doby většinu velkých démonů pozabíjeli a ostatním zničili munici. Pak došlo na přímý boj, zub a dráp proti chraněné oceli, a Gared s Thamosem vedli útok za útokem.

Raněných bylo tolik, že byla nucena začít je ukládat venku na rynku, a pak i na ulicích. Všude leželi mrtví, ale Leesha neměla čas ani pomoc nebožtíky odnášet, a tak zůstali, kde byli. Tisíce mrtvých a raněných společně. I ti, kdo se udrželi na nohou, vypadali jako polomrtví. Nikdo už několik dní nespal.

Smutně se podívala na modlitebnu, kde si kdysi, v bitvě o Drvoštěpskou Kotlinu, udělali poslední stanoviště a jejíž střechu teď prorazilo několik velkých balvanů. Možná to bylo i dobře – po všech těch úpravách, jimiž si ji chtěl inkvizitor Hayes vylepšit na katedrálu. Nový Rizon byl téměř srovnán se zemí stejně jako nyní trpce nazývaný Sladký Sen, ale v ostatních okrscích obrana vydržela.

Rohy a rachejtle se ozývaly celou noc a na ta znamení vyjížděl Thamos se svou jízdou na hranice tam, kde démoni nacházeli slabá místa a snažili se prolomit velechranu. Rojerovi žongléři démony zaháněli a mátli je, drvoštěpové je bili a Kolíf se zbývajícími šarúmy byli k vidění všude, kde byl boj nelítější.

Šla se do své špitální pracovny podívat na Rojera. Ležel na jejím stole, hlavu měl ovázanou a podepřenou a Amanva se Sikvou se u něj střídaly – mluvily na něj, vyptávaly se ho a všeobecně se ho snažily udržet vzhůru a při vědomí. Amanva použila na zavření rány svůj poslední kousek hory, ale zranění hlavy bylo tak vážné, že kdyby ztratil vědomí, už by se nemusel probrat.

„Jak mu je?“ zeptala se.

„Vzpamatuje se,“ odpověděla Amanva. „Kostky mi řekly, že ho Everam ještě potřebuje.“

Leesha přikývla. „Všechny nás potřebuje.“

„Můj lid si myslí, že chinové jsou slabí,“ řekla Amanva, „ale můj otec mluvil o síle Kotlinského kmene. Jako vždy měl pravdu. Váš lid dělal tohoto Ubývání Stvořiteli čest. Vyjdete z boje silnější než dřív.“

Leesha potřásla hlavou. „Další takovéto ztráty si nemůžeme dovolit. Budeme muset své velechrany prohloubit a posílit a na Ubývání musíme dostat lidi pryč z ulic. Vykopat sklepení, podzemní chodby, kanály…“

„Musíte vybudovat podměstí,“ souhlasila Amanva.

„Jako začátek dobré,“ ozvalo se za ní, „ale stačit to nebude.“

Leesha se obrátila a vytřeštila oči. „Arlene!“ zvolala, a ani nevěděla jak, a už mu visela kolem krku. Objal ji, přitiskl ji k sobě a Leesha poprvé po několika dnech pocítila dotek naděje. „Díky Stvořiteli, že jsi v pořádku. Další novoluní bychom bez tebe nepřežili.“

Arlen se na ni smutně podíval. „Asi budete muset. Mozkovci sem přicházejí právě kvůli mně. Za to všechno můžu já.“

„To přece…“ začala Leesha.

„Démoni se mi dostali do hlavy, Leesho,“ přerušil ji Arlen. „Slyšel jsem, co zamýšlejí, ale co horšího, oni zjistili, co zamýšlím já. Vědí všechno, co já, vědí, co si myslím o Jardirovi, vědí, jak chci postupovat proti nim. Všechno, co jsem kdy vymyslel, je k ničemu.“

Vzhlédl a podíval se Amanvě do očí. „Musíme udělat něco, co nebudou čekat.“

Kapitola 26

Šarúm’ting

333 p. N. Léto

14 jiter před Ubýváním

„Jak se odvažuješ na Osvoboditelově dvoře tak v hrdlo lhát,“ obviňoval damaji džámského kmene Kezan chandžínského damaji Ichácha.

„Lhát?!“ zařval Ichách a zbrunátněl. „To tobě kape z jazyka faleš. Ty velmi dobře víš…“

Ichách a Kezan, oba damaji, s nimiž nebylo radno si nic začínat, se poslední měsíce škorpili ještě víc než obvykle. Své mocenské zájmy si sice prosazovali všichni Krasijci od chvíle, kdy dobyli tyto bohaté Žírné kraje, ale jen pár z nich se snažilo prosadit tak vehementně.

Ahmann asu Hoškamin am’Jardir am’Kadži, Šar’dama Ka a nejmocnější muž na světě, se díval na ty hašteřivé duchovní a musel potlačovat touhu namočit své kopí do krve obou dvou. Džámové a Chandžínové si šli po krku v jednom kuse.

Jardir byl sice zdatný jako nikdy v životě, přímo překypoval silami, a přesto se ještě nikdy necítil tak unavený jako teď, při pohledu na dva tlusté starce, kteří se handrkovali o své nicotné zájmy i ve chvíli, kdy se na obzoru rýsovalo bitevní tažení šaraku ka.

A nebyli to jen Džámové a Chandžínové. Kmeny byly sjednocené už léta a bohaté byly jako nikdy dřív, a přesto si pořád nacházely důvody k vzájemným urážkám a kradly si studny a ženy, jen aby dopálily své soky. Damaji by tomu mohli udělat přítrž, kdyby ovšem nekonečné naplňování krevní msty neprobíhalo na damajské radě stejně urputně jako mezi nejpopuzenějšími kmeny. Byli to zahvenové a jediné, na čem jim doopravdy záleželo, bylo urvat co největší slovo v radě.

Zaznamenal, že se na něj damaji dívají, a uvědomil si, že přestal dávat pozor. Čekali od něj nějaké rozhodnutí a on neměl ponětí, o co vlastně jde. Nějaký kus zabrané země…

Jardir se podíval na Jayana, stojícího u paty stupínku. „Jayane, můj synu, co ty si myslíš o této hluboké rozepři mezi Džámy a Chandžíny?“ Ani se nesnažil skrýt, jak je z toho otrávený.

Jayan se hluboce poklonil. „Džámové jsou oprávněně uraženi, otče.“ Jardir si všiml, jak se damaji Kezan nafoukl. „Ale stejně tak i Chandžínové.“ Ichách se narovnal.

Jardir přikývl. „A jak bys to vyřešil ty na mém místě?“ Oba damaji se překvapeně obrátili a zadívali se na mladého Šarúma Ka. Podle tradice byl Šarúm Ka vykonavatelem vůle rady, nikoli naopak, a navíc bylo Jayanovi teprve devatenáct. S výjimkou Ašána nebylo nikomu v radě pod šedesát.

Jayan se znovu poklonil. „Oba kmeny prokázaly, že té země nejsou hodny. Zabavil bych ji pro válečné účely.“

No jistě, pomyslel si Jardir. Jayan nedokázal vystačit s třemi miliony draki válečných berní, které dostával, ale Jardir viděl jeho prachmizerné účetnictví a uměl i číst mezi řádky. Tento jediný z mých synů má vlastní palác, a už ho chce mít největší ze všech.

Podíval se na Asoma, stojícího vedle damaji Ašána a damy Asukadžiho. „A co ty, Asome? Souhlasíš se svým bratrem?“

Asome se poklonil. „Je to jen bezvýznamný kus země, otče, a to podstatné se tím nevyřeší.“

„A to je co, můj synu?“ zeptal se Jardir.

„Že šarak ka je blízko, a přesto damaji pořád plýtvají Osvoboditelovým časem na malichernosti, které by si mezi sebou dokázaly vyřešit i děti.“

Na ta slova propuklo mezi damaji zlobné brebentění. Jardir udeřil kopím o mramorový stupínek. „Ticho!“

Sál okamžitě ztichl. Jardir upíral oči na Asoma. „A jak bys tu záležitost řešil ty?“

„Nechal bych damaji, ať si takové věci mezi sebou vyřeší sami.“ Asome se obrátil, změřil si ty dva a chladně prohlásil: „A damaji Kezanovi a Icháchovi bych dal každému po třech ranách alagaiským ocasem za pobuřování.“ Ruka mu sjela k ostnatému karabáči, který nosil za pasem. Každý dama ho měl, byl to symbol moci, kterou dostávali společně s bílým rouchem, ale zvyk nosit ho u sebe vymizel už před staletími. Až Asome ho zase oživil a teď nosilo tuto zbraň pořád u sebe stále víc a víc damů.

Na chvíli se rozhostilo ohromené ticho, a pak vypukl po celém sále vzteklý řev.

„Kde bereš tu drzost, kluku?!“ hulákal Kezan.

„To už překračuje všechny meze!“ rozčílil se Ichách.

Asome se jen usmál. „Vidíte, damaji? Přece jen jste se nakonec na něčem shodli.“ Kezan a Ichách zbrunátněli tak, že Jardir zauvažoval, jestli nepuknou vzteky.

Opatrně, synu, pomyslel si. Děláš si mocné nepřátele.

Ostatní duchovní rozhořčeně přizvukovali. Už stovky let nebyl žádný damaji zbičován, natož na příkaz nějakého mladého damy, kterému ještě není ani osmnáct. Za ta léta si začali být tak jisti sami sebou, že došli k přesvědčení, že stojí nad zákony, které platí pro ostatní. Dokonce i Asomův strýc Ašán, který se těšil trvalé přízni Osvoboditele, hleděl na chlapce s nevolí.

Damaji’ting to jen mlčky sledovaly.

„Můj bratr opět zase jednou prokázal, proč je dědicem bez dědictví,“ poznamenal Jayan s jízlivým úsměvem, ale Asome ani nemrkl a dál klidně, chladně hleděl na damy. Rozhodně nevypadal jako dědic ničeho.

Vypadá jako Andra, pomyslel si Jardir. Jako by bylo jeho jmenování dané.

Jardir uvažoval. Asome ho mistrně zahnal do kouta. Kdyby teď potvrdil Jayanovo řešení, ztratil by jeho druhý syn tvář a navíc by spory opravdu pokračovaly. Jenže kdyby souhlasil…

Jen Damaji Aleveraka, kdysi Jardirova úhlavního nepřítele a nyní jeho nejspolehlivějšího rádce, to nevyvedlo z klidu. Aleverak nadělal Jardirovi svůj díl starostí, ale byl to muž statečný a čestný, pravý vůdce svého lidu, a ne jen tyran jako mnoho jeho druhů z rady. Nikdy by se nezachoval tak hloupě jako ti dva, a kdyby ano, stáhl by si roucho a nastavil hřbet, aby přijal bičování, aniž by ztratil špetku důstojnosti. Ale ani Aleverak by nenavrhl bičování přímo na radě. Asomova přímočarost byla osvěžující změnou.

Jardir letmo zavadil pohledem o Aleveraka a starý duchovní maličko přikývl, drobné gesto, které ve všeobecném zmatku hravě zapadlo. I on měl alagaiský ocas u sebe.

„Damaja!“ zvolal ode dveří Hasik a všichni vzhlédli. Při pohledu na Ineveru byl spor dočasně zapomenut.

Ona opravdu bere dech, pomyslel si Jardir, když hleděl na svou první manželku, zatímco se jí jeho rada klaněla.

Inevera přijala prokazované pocty letmým kývnutím, ale očividně nemínila jít k trůnu. Zachytila Jardirův pohled, dotkla se hora-váčku a nepatrně trhla hlavou směrem ke své polštářové komnatě. Význam jejích posunků byl nad slunce jasný.

Konečně si dodělala nové kostky.

V Jardirovi to probudilo závratné pocity. Dvacet pět let byl takřka otrokem alagai-hory, dvacet pět let veškerý jeho život řídily kostky. O to svobodněji se cítil poslední dva týdny. Jako kdyby mu někdo sejmul chomout.

Ale s tou svobodou přišla i nejistota. Kostky ho sice svým způsobem držely v zajetí, ale také mu dávaly moc. V kostkách nacházel rady, které zoufale potřeboval jak k vítězství ve válce za bílého dne, tak k vítězství v šaraku ka. Potíž tkvěla v tom, že mu ta moudra tlumočila Inevera, která měla vlastní názor na to, o co se podělit a co si nechat pro sebe.

Podíval se zpátky na svou damajskou radu, která dosud v ohromeném tichu čekala, jak Šar’dama Ka vyřeší jejich nicotný spor. „Bude to tak, jak mí synové navrhovali. Zabrané pozemky půjdou Jayanovi a damaji Ichách a Kezan pocítí polibek alagaiského ocasu.“

Všichni duchovní až na Ašána a Aleveraka se proti tomu chtěli začít ohrazovat, ale Jardir zvedl Kadžiho kopí a námitky odumřely na jazyku. „Trest vykoná damaji Aleverak tady a teď.“

Udeřil ratištěm o stupínek, jen to zadunělo a několik duchovních leknutím nadskočilo. „Šarak ka je tu, Damaji. Není čas hádat se mezi sebou. Od nynějška si budete tyto záležitosti řešit mezi sebou sami. Ještě jednou budete takto plýtvat mým časem a další bičování se bude odehrávat na městském rynku přede všemi.“

Duchovní zesinali. Jardir sestoupil po sedmi schodech svého stupínku, rázně prošel kolem nich a odebral se za Ineverou.

Inevera kráčela do své polštářové komnaty, Jardir šel za ní, sledoval její pohupující se boky a jako vždy ho její krása uhranula. Stejně jako válečníkům, kteří vstřebávali démonskou magii každou noc v alagai’šaraku, roky zacházení s alagai-horou propůjčily i jeho první manželce zdání nesmrtelnosti. Pohybovala se s důstojností matky rodu, ale přestože jí bylo čtyřicet dva let a porodila mu sedm dětí, její křivky si stále uchovávaly pružnost ženy před třicítkou.

Ale jen hlupák by si myslel, že její cena spočívá v její kráse. Byl by snad dnes tam, kde je, bez Inevery? Uchvátil by moc, když se mu namanula příležitost? Namanula by se vůbec? Nebo by z něj byl jen další dal’šarúm, co neumí ani číst a psát, nebo ještě hůř – vybělená lebka v Šariku Horovi?

A já ji pořád miluji, pomyslel si a sám sebe za tu slabost nenáviděl. Byly doby, kdy se odvažoval snít, že i ona miluje jeho, ale v hloubi srdce už jí věřit nedokázal. Rozhodně ne od události s Androu.

Hlavou se mu mihl obrázek těch dvou spolu: Inevery, krásné a svůdné jako vždy, která si osedlala starého tlusťocha, aby si u něj mohla prosadit své zájmy. Stejně tak využila Jardira. Co pro něj teď znamenaly její výkřiky rozkoše v jejich manželských polštářích, když viděl, jak snadno je předstírá?

Od té doby, co Ahmann navštívil Damajinu polštářovou komnatu naposledy, byla úplně předělaná. Tehdy se tam vkradl s Leeshou Papírovou; oběma činilo zvláštní potěšení znesvětit místo vyhrazené Ineveře žhavým, vášnivým milováním. Pokud tím chtěl Ineveru ranit, patrně se mu to podařilo. Jeho Dživa Ka o té události nikdy nemluvila, ale hned další den v té místnosti vypukl požár a shořelo všechno až na kamenné zdi. Údajně se nešťastnou náhodou převrhla na polštář olejová lampa, ale po paláci se šuškalo, že z hořící komnaty se vyřítila Inevera s lebkou ohnivého démona v ruce. Tím odtud všechny stopy po Leeshe Papírově dokonale zmizely.

Z nějakého důvodu ji kvůli tomu Jardir miloval ještě víc.

Je to Damaja. Její žárlivost má sílu větrné smršti. Nestrpí, aby jakákoli žena stála nad ní. Ale vždyť i samotný Kadži si ve svých osobních denících lámal hlavu nad stejnými vlastnostmi své Dživy Ka. Svaté verše říkaly, že jeho první manželka ho střídavě popouzela a pak mu zase lichotila, protože byla jeho zahvenem.

Zvenčí se ozvalo plesknutí a výkřik. Damaji Kezan patrně zapomněl, co se učil o přijímání bolesti. Je dobré občas osvěžit paměť. Aleverak mu za jeho slabost vyhuboval a další rána vyloudila už jen vyjeknutí. Třetí proběhla v tichosti.

Inevera se ani neobtěžovala zapálit lampu, šla rovnou k těžkým závěsům, které visely vedle velkých oken, a zatáhla je. Komnata se ponořila do tmy a Jardir cítil, že jeho smysly ožívají.

Kadžiho koruna mu vždycky poskytla chranové vidění víceméně stejně jako Ineveře čelenka s penízky, ale od souboje s mozkovým démonem, kdy ožily i nejsilnější schopnosti jeho koruny, začal vidět na lidech ještě víc – aury, v nichž se zrcadlily jejich pocity a částečně i jejich pohnutky. Nekonečná Kadžiho moudrost najednou začala dávat smysl. S korunním zrakem, který mu dával nahlédnout do lidských srdcí, by i Jardir mohl být ještě úspěšnějším vůdcem.

A navíc Jardir zjistil, že sílu koruny a kopí dokáže využívat, kdy se mu zlíbí. Během dne mohl z těchto starobylých artefaktů čerpat magii, která léčila, zaháněla únavu nebo mu dávala nadlidskou sílu a rychlost. Byla to obrovská moc, ale za dne měla jisté meze.

Zato ve tmě se většina omezení rozplynula a Jardir byl mocnější, než se mu kdy snilo. Ale v hloubi duše se obával, že ani to nebude na blížící se Ubývání stačit.

Inevera se uvelebila na svůj oblíbený věštebný polštář a Jardir, jak bylo jeho zvykem, si šel sednout na polštář proti ní. Venku začalo trestání damaji Ichácha, který se zostudil tím, že se rozplakal. Inevera vytáhla handžár, kterým ho za ty roky řízla už nesčetněkrát, a bičování ztratilo na zajímavosti.

„Na co se mám ptát nejdřív?“ zeptala se.

Její aura zatepala při slově nejdřív a Jardir pochopil, že kostky už použila ke svým vlastním cílům. Nebyla to vyloženě lež, ale řeklo mu to mnohé. Inevera své úmysly jako vždy tajila a zároveň trvala na tom, že má být zasvěcena do těch jeho.

Jardir si vykasal rukáv a natáhl ruku. Vtiskla do žíly ostrou špičku nože, nastavila malou misku a chytala do ní krev. Když byla miska plná, přitiskla na žílu palec a sáhla do svého bylinkáře.

„To není třeba,“ řekl Jardir, načerpal špetku moci z kopí, které si položil vedle sebe, zvedl paži z její dlaně a ukázal jí, že krvácení se už zastavilo a rána se zavřela. Inevera na to hojení překvapeně vykulila oči, ale Jardir jí nedal čas na nějaké otázky. „Začněme s Abbanovým návrhem zaútočit na Dokov s prvním sněhem. Jestli máme Dokov překvapit, musíme tyto plány co nejdříve uvést do života.“

Při zmínce o Abbanovi se Ineveřina aura záštiplně zavlnila. Věděl, že z jejich rozkolu viní Abbana a že mu nevěří. Byla celá žhavá dokázat mu svou cenu tím, že mu ukáže chyby v Abbanově návrhu a nabídne lepší řešení.

Ale to byly jen povrchní pocity, v nitru byla klidná. Vzala kostky, potřísnila je krví a za šeptání modliteb s nimi zatřásla. Zlobná žhavá záře, která jí tepala mezi prsty, Jardira jako vždy podráždila.

Inevera kostky vrhla a pár okamžiků na ně hleděla a zkoumala vrh. Jardir pro změnu zkoumal ji a pátral v její auře po záblescích pravdy skryté pod slovy, která mu řekne. Výsledek ji nepotěšil. Alespoň to bylo jasné.

„Vrátit se nemůžeš,“ řekla a dál zkoumala vrh. „Ani si nemůžeš dovolit zůstat na místě. Jediná cesta je vpřed. Návrh toho chaffita,“ zasyčela to slovo, „ušetří mnoho lidských životů.“

„Tím více jich zbude na šarak ka,“ usoudil Jardir.

„Nebo později proti tobě,“ poznamenala Inevera. To byla dobrá poznámka, ale její aura říkala, že to řekla spíš z hořkosti, protože jí nezbylo než uznat, že Abban měl pravdu.

„To už je nezbytné riziko tažení,“ prohlásil Jardir. „Co ještě kostky říkají? Řekni mi všechno naráz a ušetři mne svého mlžení!“

V Ineveřině auře se zlostně zablýsklo, což mu připomnělo, že musí jednat obezřetněji. Chtěla na něj udělat dojem, jenže její pýcha je jako nepřekročitelná hora. Nemůže na ni jít tak zostra jako na damaji.

„Kletba postihne armády Osvoboditele, jestliže vytáhnou na sever s neporobenými nepřáteli v zádech.“ Naklonila hlavu a zkoumala vrh z jiného úhlu. „Nemůžeš táhnout s vojskem do Kotliny, aniž bys nejdříve dobyl Lakton, a nemůžeš táhnout na Angiers bez Kotliny po boku.“

„Tak přinejmenším to poslední mi starosti nedělá,“ řekl Jardir. „Kotlinský kmen půjde se mnou, stačí ho povolat.“

Obraz mistryně Leeshi se vznášel nad Ineverou jako přízrak, ověnčený vztekem, žárlivostí a nenávistí. Tohle už znal, ale tentokrát pod ním zřetelně viděl pochybnosti. Inevera nevěřila, že má Kotlinu tak jistou, jak si myslí, a domnívala se, že je hloupost jim tak věřit. „Kotlina ti nebude věrná, dokud nezabiješ Tetovaného. Toho, koho nazývají Osvoboditelem.“

Z její aury bylo jasné, že je to její názor, nikoli kostek, ale byla to rozumná rada. Leesha ho miluje, o tom nepochyboval, a je jí osudem určeno, aby si ho vzala a přivedla mu svůj kmen, ale to se nenaplní, dokud se nestřetne se lžiosvoboditelem a nesvrhne ho.

Přikývl. „Je tam ještě něco?“

Ineveřina aura se podrážděně zatřepetala, ale výrazu ani držení těla se nedotklo. Její oči přebíhaly po tuctech viditelných symbolů, které žhnuly na různém stupni jasu a ukazovaly tak dráhu významu. Některé symboly znal, ale jejich významy mu vždycky unikaly. Někdy si myslel, že damám’ting nařídí, aby ho naučily číst kostky, ale předem věděl, že by si hledaly plno výmluv a Inevera by si nakonec našla cestičku, jak tomu zabránit. Dokonce i Eveja jasně říkala, že je to ženské umění.

Konečně Inevera promluvila. „Jestli má tvé vojsko zvítězit ve válce za bílého dne, tak ho musíš vést osobně, ale nenechávej Trůn lebek prázdný příliš dlouho. Máš padesát dva synů a ti všichni po něm hladově pošilhávají.“

Jardir svraštil čelo. Jayan a Asome po trůnu prahli, to věděl. Snad by přece jen bylo nejlepší udělat z toho chlapce Andru. „Je některý z mých synů hoden sedávat v mé nepřítomnosti na Trůnu kopí a ochoten vstát a ustoupit, až se vrátím?“

Inevera se řízla do ruky, nakapala krev na kostky k Jardirově a znovu vrhla. Jen chviličku si vrh prohlížel, než vzhlédla. „Ne.“

„Ne?“ opáčil Jardir. „Jen ‚ne‘?“

Inevera pokrčila rameny. „Ani mne to netěší, drahý, ale kostky hovoří jasně. Vrhala jsem kostky tisícům mužů a nikdy jsem nenašla žádného, kdo by měl takové předpoklady jako ty.“

Bylo to tam. Přes závoj dama’tingské důstojnosti to zářilo z její aury jasně jako maják.

Lhala. Byl tam ještě někdo.

Vzedmul se v něm vztek. Kdo je ten muž či kluk? Proč ho chrání? Aby mohla Jardira nahradit, kdyby se ukázalo, že je těžko ovladatelný?

Přijal ten pocit hned, jak na něj dolehl, a nedal na sobě nic znát. Nebyl takový intrikán jako Inevera nebo Abban, kteří mátli polopravdami, mlčením a tajuplnými náznaky, ale učil se nechávat si své úvahy pro sebe a nedávat jim žádná vodítka, z nichž by mohli tkát předivo jeho myšlenek, v zásadě stejně jako svým protivníkům v šarusahku neposkytoval příležitost obracet jeho sílu proti němu. Tuhle patálii si nechá na později. Teď má mnohem naléhavější otázky.

„Jak mohu za nadcházejícího Ubývání porazit své nepřátele?“ zeptal se.

A znovu Inevera potřísnila kostky jeho krví a vrhla je na zem. Její auru prostoupilo hluboké soustředění, lezla po kolenou a zkoumala vrh ze všech stran. Lehounký oděv se na ní napínal, předváděl ji víceméně tak, jaká byla při milování, ale strach, který prostupoval její auru víc a víc, mu takové myšlenky vyhnal z hlavy. Viděla něco, co mu nechtěla říct, a hledala cestu, jak z toho ven. Nejraději by na ni zařval, ať mu řekne, co vidí, ale ovládl se a zachoval klid.

Konečně se na něj podívala. „Až přijde Alagai Ka a jeho princové, musí jít Osvoboditel sám za noci na lov do středu pavučiny, jinak bude všechno ztraceno. Ale i když přežiješ, bude to za velkou cenu.“

Podíval se na ni, viděl v její auře strach, a ten strach přetekl a ochromil i jeho. Ona nechce, aby sám nasazoval život. Je to z lásky, nebo protože za něj ještě nemá připraveného náhradníka? Těžko říct. Sám sobě se hnusil, že vůbec uvažuje o té druhé možnosti, ale Inevera už ho nejednou podvedla.

„Princové?“ zeptal se raději. „Kolik? Jaká pavučina?“

„Sedm jich povstane, jeden za každý plást Nieiných hlubin,“ odpověděla Inevera, „ale jenom tři udeří na Everamovu Štědrotu.“

„‚Jenom‘, říkáš.“ Jardir potřásl hlavou. „U Everamova vousu. Pouhý jeden nás málem dokázal zničit.“

„To jsi nebyl připravený,“ namítla Inevera.

„On pronikl do paláce, Inevero,“ připomněl jí Jardir. „Prošel přes hradby našich nejlepších chraničářů, jako by pro něj nic neznamenaly.“

„Od té doby jsme ochranu zesílili,“ prohlásila Inevera. „Alagaiští princové už neproniknou přes naše chranění tak snadno a já budu vrhat kostky, abych našla nejslabší místa naší sítě a posílila je.“

Jardir přikývl. „A co ta pavučina?“

Inevera pokrčila rameny. „O tom ti nedokážu říct nic.“

„Žádný pokus odradit mne od této cesty?“ zeptal se.

Jeho Dživa Ka smutně zavrtěla hlavou. „Je to inevera. Šarak ka musíš vyhrát ty, drahý.“

Nebo prohrát. Tuto možnost Inevera nevyslovila, ale byla zřetelně vidět v její auře. Jeho úspěch nebyl vůbec jistý.

„Kam démoni udeří nejsilněji?“ zeptal se Jardir. Jeho nejnaléhavější otázka. „Kam mám soustředit své síly?“

Inevera znovu vrhla a dlouho na vrh zírala. Nakonec si povzdechla. „Já nevím. Je tu příliš mnoho možností. Zkusím to v dalších dnech zas.“

„Každý den,“ nařídil jí Jardir. „A stokrát, budeš-li muset. Není nic důležitějšího.“

Inevera se lehce uklonila a naposledy zvedla kostky. „Teď si vrhneme na další den,“

Jardir přikývl. To dělali noc co noc skoro dvacet let, až se z toho stal zvyk. Někdy mu kostky neřekly nic – alespoň nic, o co by se s ním Inevera byla ochotná podělit – ale jindy ho varovaly před úkladnými noži a jedy nebo doporučovaly popadnout nějakou příležitost za pačesy.

Inevera nakapala na kostky poslední kapky jeho krve, a zatímco s nimi třásla, odříkávala slova, která slýchal Jardir už nesčetněkrát. „Everame, dárce světla a života, snažně tě prosím, dej své ponížené služebnici vědět, co přijde. Řekni mi o Ahmannovi, synu Hoškaminovu, poslednímu výhonku rodu Jardirova, sedmého syna Kadžiho.“

Hodila, kostky se rozlétly a žhnoucí symboly utvořily vzorec, který neměl naději pochopit.

„Dáš dneska damám’ting mocný dar,“ sdělila mu Inevera.

„Jak laskavé ode mne,“ utrousil Jardir. Neviděl na své manželce žádný náznak, že by se ho snažila podvést, ale to ještě nutně neznamenalo, že jeho dar bude dobrovolný; stejně dobře ho z něj mohla vymámit.

Inevera nedala nijak najevo, že by ho slyšela. „Dnes v noci získáš válečníky, ale zítra jiné ztratíš.“

„Získám je v noci?“ opáčil Jardir. „Ztratím je ve dne? Jak je to možné?“

„To já nevím,“ odpověděla Inevera, ale Jardir viděl v její auře, že to byla jen polopravda, a musel se ovládnout, aby nevybuchl vzteky. Jaké tajnosti zase před ním má? Jak má vést svůj lid k vítězství, když si jeho vlastní manželka nechává své poznatky o jeho válečnících pro sebe?

A jako se mu v posledních týdnech stávalo častokrát, i teď se jeho myšlenky stočily k Leeshe Papírově. Leesha ho někdy svým způsobem pěkně dopalovala, ale nevěřil, že by mu někdy lhala. Zalitoval, že teď není tady, vedle něj, místo tohohle… podzemního brejlovce.

„Zítra nejpozději po východu slunce ti neočekávaný posel přinese zlé zprávy,“ pokračovala Inevera.

„To se stává denně,“ podotkl Jardir. Už ho to stejně přestalo zajímat.

Inevera zavrtěla hlavou. „Tenhle musí překonat smrt, aby ti mohl doručit dopis.“

To Jardira zase zaujalo. Vzhlédl a podíval se na ni. Mžourala na kostky. „Jeho vzkaz ti přinese bolest.“

Neviděl v ní žádný klam, ale když pronášela ta slova, její aura zatepala. Navenek nehla brvou, ale jeho oči viděly ten pocit jasně jako den.

Soucit. Aniž znala důvod, srdce se jí sevřelo soucitem, když shledala, že ho něco zraní. Jeho bolest byla její bolestí.

Jardirův vztek se rozplynul. Naklonil se k ní a něžně se dotkl její tváře. Podívala se na něj a ještě nikdy její aura nezářila tak jasně.

Ať cítila cokoli, ať se v duchu obracela ke komukoli, milovala jeho.

Ach, má Dživo Ka, pomyslel si smutně Jardir. Jak jsem ti křivdil.

„Osvoboditel nesmí být rušen, chaffite!“ slyšel Jardir Hasikův řev dokonce i skrz čalouněné stěny a dveře Ineveřiny polštářové komnaty. Ostatně s korunou na hlavě slyšel i nárazy ptačích křídel vysoko na nebi, a jeho adžín’pal nebyl zrovna tichý muž.

Jardir se posadil, čímž vzbudil Ineveru. Abban.

Podíval se na Ineveru a usmál se ve snaze sdělit jí všechnu lásku, kterou k ní cítil, s vědomím, že se mu to stejně nezdaří. Ineveřin úsměv byl upřímný a její aura mu vracela jeho lásku stejně vřele.

Znovu ji políbil. „Povinnost volá, drahá.“

Přikývla a pomohla nejdřív jemu do šatů, pak se začala ohlížet po svých. Když se upravili, opustili komnatu a vrátili se do trůnního sálu.

Byl prázdný, ale po Asomově poučné lekci nebylo divu. Jardir začichal a ucítil damajskou krev, která postříkala koberec.

Ukázal na pár kapek. „Ichách.“ Znovu začichal, obrátil se a ukázal o pár stop dál. „Kezan.“

Inevera přikývla, vytáhla šátky, určené právě k tomuto účelu, a opatrně vysála co nejvíc krve pro své čáry. Jestli damaji hodlají kvůli tomuto ponížení kout proti němu nějaké pikle, tak bude jen dobře vědět o tom předem. Jeho džámští a chandžínští synové sice ještě nosili nie’damská bida, ale pokud by to bylo pro udržení jednoty kmenů nezbytné, vychová si je Jardir sám.

Rázně vystoupil po schodech k Trůnu lebek, odhrnul si chraněný plášť a posadil se. Počkal, až Inevera vystoupí k němu a uvelebí se, a pak hlasitě zatleskal. Okamžitě se ve dveřích objevil Hasik a hluboce se poklonil.

„Uveď Abbana,“ vyzval ho Jardir. Hasik se na něj vyjeveně podíval, ale přikývl. O chvilku později se ve dveřích objevil zavalitý chaffit a klaněl se tak hluboce, jak mu to jen jeho berla dovolovala.

„Abbane, příteli!“ pokynul Jardir chaffitovi přátelsky. Inevera se nedůtklivě ošila a Jardir ani nepotřeboval vidět její auru, aby věděl, co cítí. Stačilo mu vidět Abbanovu, dobře věděl, že stejné pocity chová i chaffit k jeho první manželce.

Je to jedno, pomyslel si. Ti dva se musí naučit spolu vycházet v míru.

Abban se zastavil pod stupínkem, ale Jardir mu pokynul, ať jde blíž. „O tři schody vystoupit můžeš,“ usmál se, „jeden za každou tvou nohu.“

Abban se uculil. „Mé manželky by ti řekly, že to znamená, že můžu vystoupit na čtvrtý schod.“

K Jardirovu překvapení se Inevera rozesmála a Jardir přikývl. „Pamatuji si tě ještě v bidu a myslím, že ti tvé manželky lichotí, ale damajin smích lahodí mému sluchu. Můžeš vystoupit na čtvrtý schod.“ Abban rychle poslechl a dál už osud nepokoušel.

„Radili jsme se o tvém návrhu a shledali jsme ho rozumným,“ sdělil mu Jardir. „Zaútočíme na Dokov s prvním sněhem. Začni s přípravami, ale nikomu ani muk.“

Abban se poklonil. „Čím déle se to uchová v tajnosti, tím menší je pravděpodobnost, že Laktoňané stihnou uprchnout. Kdyby bylo po mém, tak by se ani tví velitelé nic nedozvěděli, dokud nepřijde čas dát znamení k útoku.“

„To je dobrá rada,“ souhlasila Inevera.

Jardir přikývl. „Ale to není ten pravý důvod, proč jsi za mnou dnes přišel, že, Abbane, a já jsem pro tebe neposlal. Copak tě vytáhlo z tvé pavučiny?“

„Mí lidé učinili… pozoruhodný objev,“ řekl Abban a krátce střelil pohledem po Ineveře.

Jardir si povzdechl. Copak na jeho dvoře už nikdo nikomu nevěří? „Mluv.“

Abban se znovu poklonil, sáhl do kapsy překrásné, tříslově hnědé vesty, kterou nosil přes pestrobarevnou hedvábnou košili, a vytáhl hrudku stříbrného kovu.

Inevera ztuhla a i Jardir to okamžitě poznal. Vyskočil z trůnu a vytrhl kov chaffitovi z ruky. Jen chviličku ho držel, než mu ho vytrhla Inevera, zvedla ho na světlo a obracela ho sem a tam.

„To je ten samý kov, z něhož je Kadžiho kopí a koruna,“ vyslovila nahlas to, na co všichni mysleli.

Abban přikývl. „Naši hutníci se již dlouho snaží rozluštit tajemství artefaktů prvního Osvoboditele. Kov příliš světlý na zlato, ale ani stříbro to není ani platina. Naše nejlepší odhady byly bílé zlato, slitina, která se vyrábí přidáním niklu k ryzímu zlatu. Šperkaři na bazaru ho používají už stovky let.“ Usmál se. „Je levnější než zlato a hlupákům, kteří ho považují za zvláštnost, se prodává za dvojnásobek ceny. Ale toto,“ ukázal na hrudku kovu, „je elektrum.“

„Elektrum?“ opáčil Jardir.

„Přirozená slitina stříbra a zlata, jak mi bylo řečeno,“ odpověděl Abban.

Jardir přimhouřil oči. „A to ti řekl kdo?“

Abban se obrátil a zatleskal stejně hlasitě jako předtím Jardir. Ve dveřích se okamžitě objevil Hasik. „Uveď našeho hosta,“ vyzval ho Abban. Hasik ho zlostně sjel pohledem, ale když Jardir ten rozkaz neodvolal, rozplynul se a vzápětí přivedl do sálu Rizoňana. Byl to stařec, na světle mžoural, na rukou i obličeji měl zažraný prach. V rukou držel klobouk.

„Rennick, mistr z jednoho zlatého dolu Šar’damy Ka,“ představil ho Abban. Hasik starce hrubě popadl, srazil ho na kolena a přinutil ho přitisknout čelo na zem.

„Dost,“ zarazil to Jardir. „Hasiku, nech nás.“ Válečník rozmrzele našpulil rty, ale poklonil se a opět se rozplynul.

„A ty, mistře Rennicku, přistup ke stupínku,“ vyzval starce Jardir. „Řekni nám, co víš o tom kovu.“

Rennick přistoupil blíž. Klobouk žmoulal v rukou jako pradlena. „Je to tak, jak jsem říkal Abbanovi, Milosti. Je to elektrum. Už jsem ho jednou viděl, když jsem jako kluk pracoval v jiném dole, na jihu. Ve skále jsou vidět stříbrné žíly, které vedou do zlatých. Nestává se to často a není ho moc. Tvé doly jsou v pořádku.“

Jako bych se nějak zajímal o zlato, pomyslel si Jardir.

„Můžete ho vytěžit víc?“ zeptal se.

Důlní mistr pokrčil rameny. „Řek bych že jo, i když asi ne tak čistého. Ale proč? Může vynést slušnou cenu jako novinka, ale takovou cenu jako ryzí zlato nemá.“

Jardir přikývl, znovu zatleskal a ukázal Hasikovi, ať starce odvede. „Zařiď, ať ten chlap s nikým nemluví,“ řekl Abbanovi.

„Už se stalo,“ odtušil Abban. „Bude odveden rovnou do mých soukromých kováren a už ho nikdy nikdo neuvidí. Jeho rodině se sdělí, že zemřel při závalu, a dostanou slušné odškodné.“ Jardir přikývl.

„Musím si ho vzít do své komnaty a ověřit si jeho vlastnosti,“ ozvala se Inevera.

Jardir přikývl. „Počkáme.“

Inevera se podívala na Abbana a Jardir ji ostrým posunkem odbyl. „Já nejsem hlupák, ženo. Vidím, jak se na sebe ty a Abban díváte, jak kroužíte kolem mého trůnu a značkujete si ho jako psi. Ale jednou jsem se rozhodl, že vám dvěma budu věřit, a alespoň v tomto si musíte věřit i vy dva.“

Inevera svraštila obočí, ale přikývla, zmizela ve své komnatě a o několik minut později se vrátila.

„Co je cennější než zlato?“ zeptala se.

Jardir se podíval na Abbana a oba muži pokrčili rameny.

„To je prastará otázka damy’ting hledající Damajin posvátný kov,“ sdělila jim Inevera. „Vzácné kovy vedou magii lépe než ty obyčejné, ale ani zlato nedokáže vést magii beze ztrát.“ Zvedla hrudku elektra. „A my jsme konečně nalezli odpověď.“

Jardir si vzal hrudku a znovu si ji prohlížel. Zvedl ji, kousl do ní a podíval se na otisky, které na ní jeho zuby zanechaly. „Ale koruna a kopí jsou tvrdší než ta nejlepší ocel. Žádný palcát ani perlík na nich nenechá ani škrábnutí. Tento kov je měkký. Ten by se nedal ani nabrousit.“

„Teď snad ne,“ souhlasila Inevera, „ale když se nabije magií, bude nezničitelný.“

Při těch slovech Jardira zasvrbělo v rozkroku. Představa, že vyrábí další zbraně tak mocné jako jeho kopí, byla opojná. Vítězství v šaraku ka se najednou zdálo být na dosah ruky. „Jen si představ, jakou moc budou mít mí válečníci…“

Abban si odkašlal a přetrhl mu tok myšlenek.

„Natisíckrát se omlouvám, Osvoboditeli,“ řekl chaffit, když se na něj Jardir podíval, „ale nezapřahej káru před velblouda. Jak řekl Rennick, je tam toho jen malá žíla.“

„Jak malá?“ zeptal se Jardir a zostra se na Abbana podíval. „Já poznám, kdy mi lžeš, Abbane!“

Abban pokrčil rameny. „Třicet liber? Možná padesát? Ani ne tolik, aby to stačilo jen na výzbroj Osvoboditelových kopiníků. A jestli mohu něco dodat, dobře si rozmysli, jestli je dobré vyzbrojit všechny válečníky tak mocnými zbraněmi. Aby nezačali mít mylné představy o své velikosti.“ Usmál se. „Jak známo, takové věci se stávají.“

Jardir se zachmuřil, ale Inevera zasáhla. „Souhlasím s chaffitem.“

Jardir se na ni překvapeně podíval. „Dvakrát za jeden den? Everamovy zázraky dnes neberou konce.“

„Moc si na to nezvykej,“ odsekla suše Inevera. „Ale v tomto případě nejsou ani tví platnéři a zbrojíři zrovna ti praví, kdo by měli těžit z tohoto objevu.“

Jardir na ni dlouho hleděl a vzpomínal na to, co mu řekla v polštářové komnatě.

Dnes dáš damám’ting mocný dar.

Přikývl. „Budiž.“

V bezpečí své komnaty stínů Inevera upřeně hleděla na hrudku elektra ve své levici a v pravici pomalu převalovala svou alagai-horu. Žasla nad tenkými vlákny magie, ktera se táhla od hory k elektru a byla pohlcována podobně, jako když tenký průduch vtahuje kouř. Ten kov sál magii dokonce i bez chran a v chranovém světle kalně žhnul.

Šperky s dření z démonských kostí si damy’ting vyráběly často, ale potahovat si kovem – či čímkoli jiným – kostky bylo zakázáno, protože přenos magie byť i drahými kovy nebyl dokonalý a bylo dokázáno, že to má vliv na věštbu. Podívala se na své drahocenné kostky, konečně už zase hotové, a usmála se. Už se připravovala, že si začne vyřezávat další sadu do zásoby, ale teď už se nikdy nebude muset bát ani nechat je na slunci.

Už nyní uvažovala o dalším uplatnění. Hora je zničena, když se její moc vyčerpá, ale když se kostky potáhnou elektrem, budou se moci opakovaně nabíjet a používat zas a zas, stejně jako Kadžiho kopí. Abban měl pravdu, že tato moc je příliš veliká na to, aby se dala svěřit obyčejným šarúmům. Dokonce i damy’ting by propadly touze získat tohoto kovu co nejvíc, a jakmile by zjistily, odkud je, před ničím by se nezastavily. Mohla by dát elektrem potažené kostky svým nejspolehlivějším stoupenkyním, jenže to by je musela všechny vyrobit sama. Rozhlížela se po komnatě stínů a uvažovala, jak by se asi dala větrat kovárna, umístěná hluboko pod zemí, aniž by přitom bylo nutno obětovat vlastní soukromí.

Nakonec se zhluboka nadechla, vyčistila si mysl a kov odložila. Naposledy vrhla kostky v naději, že zjistí něco víc o noci, která se blíží, a pak komnatu stínů opustila.

Držela si svůj střed, ale vítr byl silný. Přes všechny její snahy a bezpečnostní opatření se ten posvátný kov dostal do rukou právě tomu, komu důvěřovala ze všech nejméně.

Když za ní dveře do sklepení zaklaply, dala znamení, ze stínů se vyloupli tři eunušští pozorovatelé a předstoupili před ni. Byli to Enkidovi nejlepší žáci, vycvičení chodit nikým neviděni v davu za bílého dne, stát nehybně celé hodiny, vylézt na holou zeď a zabíjet rychle a tiše. Bez jazyka nemohli mluvit, ale zato uměli dobře poslouchat.

Sledujte toho Šar’damova Ka chaffita, sdělily jim Ineveřiny mrštné prsty rychlými posunky. Sledujte každý jeho pohyb a hlaste mi, s kým promluví, kam jde. Pronikněte do té pevnosti, kterou si buduje, a zjistěte, co všechno tam skrývá.

Muži pohybovali prsty jako jeden, jako by byli jen vzájemnými zrcadlovými odrazy. Rozumíme a poslechneme. Poklonili se, zmizeli a Inevera se vydala na dlouhý výstup zpátky do paláce.

Inevera mu pomáhala s oblékáním na noční alagai’šarak a Jardira ani po tolika měsících nepřestávalo udivovat, jak je jeho bitevní kaftan lehký. Už to nebyla ta silná, těžká látka se všitými kovovými destičkami, teď nosil jen tenké hedvábí, které mohl rychle odhodit, když potřeboval odhalit bojové a záštitné chrany vyřezané na holé kůži a oživit je v boji. Nahý teď byl bezpečnější než předtím v té nejsilnější zbroji.

„Až budeš dnes v noci kráčet pustou nocí, půjdu s tebou,“ řekla Inevera, když byl s oblékáním hotový.

Jardir se na ni pátravě podíval, ale slunce ještě úplně nezapadlo a její aura mu byla dosud skrytá. „Nemyslím si, že je to moudré, drahá. Alagai’šarak není…“

Inevera zasyčela a zamítavě nad jeho slovy mávla rukou. „S Leeshou Papírovou v noci chodíváš, ale se svou Dživou Ka bys nešel?“

V hloubi duše Jardir věděl, že ten vztek na její tváři je jen přetvářka. Vsadil by svou korunu, že se na tento rozhovor připravovala dlouho předem a pravděpodobně s pomocí kostek. Ale i tak na něj její kabonění zabralo.

Snad proto, že měla pravdu.

Výraz zničehonic zněžněl a Inevera se k němu přitiskla tak, že přes hedvábný kaftan cítil její teplo a jemnou kůži. „Bojovala jsem po tvém boku proti alagaiskému princi a jeho ochránci,“ připomněla mu. „Proč bych se měla bát obyčejných démonů, když půjdu vedle Šar’damy Ka?“

„I na obyčejné démony si člověk musí dávat pozor,“ připomněl jí, i když věděl, že Inevera má beztak vyhráno. „Stačí okamžik lehkomyslnosti a i Damaja může být zabita.“ Zajel rukou pod lehounké hedvábí, polaskal hladkou kůži mezi ňadry, ucítil tlukot srdce. „I kdybys stokrát byla Everamova vyvolená, pořád jsme všichni z masa a krve.“

Inevera vyšla vstříc jeho laskání, rukama se vplížila pod kaftan. „Budu si dávat pozor, drahý.“ Prsty přejela po chranách, které mu vyřezala na hrudi. „Ale ty nezapomínej, že tak jako ty máš své zbraně, mám i já své.“

Jardir se usmál. „O tom ani v nejmenším nepochybuji.“

Palác opustili společně, Inevera v palankýnu na hřbetě velblouda, Jardir na svém bílém oři. Provázely je užaslé pohledy kolemjdoucích, ale nikdo se proti tomu neodvážil nic říct.

Jardir sice manželce udělal kázání o nebezpečnosti démonů, ale doopravdy se o ni nebál. Své území od démonů již víceméně vyčistil a ty drobné zbytky sloužily jeho bojovníkům spíš jako cvičné terče.

Everamova Štědrota vypadala jako květ slunečnice, s městem uprostřed a obřími okvětními lístky zemědělských usedlostí a pastvin rozvitými kolem. Město bylo Jardirovým osobním územím, na které si nemohl osobovat práva žádný kmen. Tvořilo ho vnitřní město, obehnané hradbami, a mnohem rozlehlejší předměstí. Okvětní lístky rozdělil mezi kmeny podle velikosti. Kadžijové, Madžáhové a Mehndingové ovládali rozlehlá území skládající se ze samostatně chraněných polí a vesnic. Menší kmeny dostaly tolik země, kolik dokázaly udržet, a ještě něco navíc. I tak zbyly na okrajích chinské vesnice, které musely jeho teprve přijmout, protože prostě nebylo dost šarúmů a damů, kteří by je spravovali.

Tím se velká část Jardirova vojska rozptýlila po celé oblasti. Byla v tom slabost i síla. Rozdělením se sice jeho vojsko oslabilo, ale alagai teď stejně těžko hledali vhodné místo k útoku, jako se Jardir domýšlel, kde asi zaútočí nejsilněji. Každý kmen měl své vlastní bašty a během Ubývání byl zodpovědný za ochranu co nejvíce lidí a plodin. Zároveň všichni posílali Jayanovi část svých nejlepších bojovníků na ochranu města.

Když dorazili na cvičiště, Jayan už tam byl a dohlížel na nástup právě těchto vybraných válečníků. Bílý turban ho mezi kai’šarúmy s bílými závoji prozrazoval už zdálky. Asome byl s ním a zrovna vedl společnou modlitbu k všemocnému Everamovi, než se bojovníci dočkají západu slunce a Nieiny bezedné hlubiny se otevřou.

Když k nim Jardir s Ineverou dojeli, oba mladí mužové vzhlédli. Jardirovi vždycky dělalo radost, když jeho dva nejstarší synové táhli při velení vojsku za jeden provaz navzdory tomu, jak urputně spolu pořád soupeřili. Jako děti snili o tom, že budou Šarúmem Ka a Androu, a Jardir ten sen sdílel s nimi. Jayan už vytoužené postavení získal a Asome se na své připravoval.

Jayan se hluboce poklonil, leč na matku, potulující se venku poté, co dama odzpíval zákaz vycházení, hleděl se zřetelným nesouhlasem. Mladší Asome pravděpodobně jeho názor sdílel, ale zachoval nehybnou, nicneříkající tvář. Opět se ukázalo, že Jayan se od damů v Šariku Horovi sice naučil hodně ze strategie a bojového umění, ale jejich sebekázeň pro něj stále byla tvrdým oříškem. Nikoli poprvé Jardir zvažoval, jestli bylo moudré dát mu bílý turban, když byl ještě tak mlád. Učit sebekázni muže, který už sedí na trůně, je těžká věc.

„Tví válečníci už nastoupili k přehlídce, otče,“ oznámil mu Jayan. Své pocity sice skrývat neuměl, ale na druhou stranu nebyl tak hloupý, aby nectil svou matku, takže nahlas neřekl nic. Úcta k otci v tom nehrála žádnou roli, i když oba věděli, že by ho Jardir bez váhání sesadil, kdyby si myslel, že se povyšuje nad Damaju. Ale Inevera zasela do svých synů takový strach z matky, že je dosud mrazilo při pouhém pomyšlení na neposlušnost.

Žádný z tvých synů toho není hoden, řekly kostky a Jardir v hloubi duše věděl, že je to pravda. S korunní magií a kopím, které mu dávalo sílu a udržovalo mládí, mohl Jardir žít stovky let jako Kadži. Přesto by byla hloupost nepočítat se smrtí. Jestli nedokáže najít dědice, který by nastoupil po něm jako Šar’dama Ka, pravděpodobně přenechá Jayanovi kopí a Asomovi korunu. Znovu přemítal, co před ním Inevera tají. Kdo je ten druhý, kterého viděla v kostkách?

Inevera si prohlížela shromážděné válečníky a Jardir se dmul pýchou. Za roky, které uplynuly od chvíle, kdy přijal bílý turban Šarúma Ka, se krví a potem propracoval od volných skupin scvrkávajících se kmenových domobran k prvotřídním bojovým silám sjednoceným co do cíle a násobně rostoucím co do počtu.

Dokonce i nastoupení cha’šarúmové a chi’šarúmové pochodovali naprosto dokonale. Žasl nad tím, jak dobří válečníci se vyklubali z mnoha chaffitů, kteří v sobě nalezli statečného ducha. Pravda, pokud šlo o žírňanské změkčilce, tak ti zůstali povětšinou zbabělí, ale snad zdrží alagai alespoň natolik, aby je jeho praví válečníci stihli pobít, a nakonec se odeberou k Everamovi i bez odvahy.

Podíval se na Ineveru, ale ta jen pokrčila rameny. „Všechno dle očekávání. Pojďme objet obranná stanoviště.“

Jardira to bodlo, ale nechal to být a obrátil se k Jayanovi a Asomovi. „Vnitřní město je dnes v noci na vás, synové. My budeme objíždět, co si bude Damaja přát. O naši ochranu se postarají Osvoboditelovi kopiníci.“

Inevera se ho dotkla na lokti. „Cítila bych se bezpečněji, drahý, kdyby naši družinu vedli naši synové.“

Jardir se na ni pátravě podíval a zalitoval, že slunce ještě nezapadlo. Za tmy by dokázal proniknout za závoj lhostejného klidu na její tváři a zjistit, co doopravdy zamýšlí. Nakonec jen pokrčil rameny.

Jayan se obrátil a vydal svým kai’šarúmům poslední rozkazy. Jednotky začaly okamžitě opouštět cvičiště a odebíraly se na svá stanoviště.

Asome se hluboce poklonil. „Je nám ctí doprovázet naši božskou matku.“ Přivolal svého koně, bílého válečného oře stejného jako ten, na němž jezdil otec, až na černý démant na čele. Jayan přivolal svého, černého oře s bílými nárty a čenichem. Vzali Jardira s Ineverou mezi sebe a vyrazili, následováni družinou Osvoboditelových kopiníků na velkých černých mustanzích.

Cestou Jardir nikoli poprvé lamentoval nad tím, jak žalostně je to žírňanské město chráněné. Právě ty slabiny, které umožnily jeho válečníkům dobýt „hradiště“ Rizon tak snadno, ho při představě nadcházejícího Ubývání plnily děsem. Časem z Everamovy Štědroty udělá mnohem nedobytnější hradiště, než bylo samotné Pouštní Kopí, ale prozatím mu nezbývá než poradit si s tím, co postavili ti ledabylí severští barbaři.

Vnitřní město bylo mnohem lépe hájitelné než předměstí, ale také to byl mnohem lákavější cíl, neboť se zde nacházely obilné sýpky a zároveň to bylo sídlo Jardirovy moci. A navíc to bylo místo, kam budou vzhledem k chybějícímu podměstí odeslány ženy a děti z vnějších oblastí. Bude muset poskytnout útočiště dokonce i chinům. Damaji se proti tomu ohrazovali, ale Jardir jejich námitky nebral na vědomí. Muži mají povinnost chránit ženy a děti, a to i chinské.

Žírňané tvrdili, že za poslední století žádní alagai do vnitřního města nepronikli, ale Jardir měl podezření, že tomu tak bylo proto, že to nikdy doopravdy nezkusili. Chranové hradby nebyly vyšší než většina skalních démonů. Jeho kameníci a chraničáři je za tu dobu, co bylo město pod krasijskou správou, zvýšili, ale pořád to bylo žalostně málo ve srovnání s mohutnými chranovými hradbami Pouštního Kopí. Jardir se díval na katapulty a prakovnice rozestavěné u nově postavených cimbuří a doufal, že to bude na odražení přímého útoku stačit. Musel se připravit i na boj v městských ulicích, i když k něčemu takovému by mělo dojít jen v případě, že by se pro ně bitva vyvíjela opravdu velmi špatně.

Další obrannou linií bylo předměstí, několikrát větší než vnitřní město a chráněné chranovou hradbou tak nízkou, že ji mohl přeskočit i člověk. V těchto hradbách byly každých dvacet stop zapuštěny chraněné kamenné sloupy podobné obeliskům v Anochu Slunci, které posilovaly obranné pole a ve svém okolí ho i přesahovaly.

Sloupy porůznu vztyčené na předměstí a propojené jak mezi sebou, tak s hradebními obelisky společně tvořily síť, která kryla krajinu i shora a chránila i Nový Bazar, sady a polnosti, které vnitřní město potřebovalo k přežití.

Ale celá oblast byla příliš rozsáhlá, než aby ji chinové chranili celou, takže v ní zůstalo mnoho nechraněných ploch dost velkých na to, aby tudy mohli démoni povstávat. Ti byli každou noc odloveni, ale kdyby tam povstali ve velkém počtu, našli by si slabší místa, kudy by dokázali proniknout i dál. A ani s tisícovkami chinských odvedenců neměl Jardir dost mužů na to, aby je střežil všechna.

Ale přes tyto slabiny bylo předměstí překvapivě dobře hájitelné. Jeden hozený balvan by sice mohl vyvrátit chranový sloup, ale vzniklou mezeru by rychle uzavřely jiné, a každý sloup zároveň mohl působit nezávisle na ostatních. Tím vznikl svého druhu labyrint a v tom se jeho muži uměli dobře pohybovat – věděli, jak v něm bojovat a jak ho naplnit návnadami, jámami a léčkami. Alagai pokoušející se proniknout k hradbám vnitřního města by tak naráželi na odpor na každém kroku.

Pomalu se smrákalo a s tmou přišla i vítaná záře korunního zraku. Jardir cítil, že jeho magie ožívá a s tím se mu zostřují smysly; už zdálky rozeznával skřeky alagai a řinčení kopí a štítů šarúmů, kteří zahájili útok. Připadalo mu hříšné, že se cítí v noci lépe než za dne, ale nic se neděje bez Everamovy vůle. Právě Šar’dama Ka musí být ve tmě jako doma.

Letmo zavadil pohledem o své syny a zase se mu vrátila naděje, když viděl, že i oni přemýšlejí o obraně. Tu a tam zajeli ke skupině bojujících šarúmů, ale povětšinou to byly dobře řízené šarvátky vedené ostřílenými válečníky, kteří využívali vcelku vzácné démony jako živý příklad pro méně zkušené bojovníky. Jednou byli svědky delší bitvy, ale i ta proběhla hladce, aniž by museli nějak zasahovat.

„Už jsi viděla všechno, co sis přála, drahá?“ zeptal se Jardir po více než hodinové jízdě. Bedlivě sledoval její auru, ale byla klidná a hladká, a nic mu neříkala.

„Téměř, drahý, „ odvětila Inevera. „Ale snad bychom mohli získat lepší celkový přehled o bojišti odtamtud?“ ukázala na nedaleké návrší.

Jardir přikývl a rozjeli se tam. Nijak ho nepřekvapilo, když k jeho sluchu dolehly zvuky boje.

Z návrší uviděli smečku polních démonů, která vtrhla do údolí pod nimi a obklíčila dvojici útlých dal’šarúmů, stojících zády k sobě. Válečníci zřejmě zranění nebyli, ale stáli proti více než trojnásobné přesile, a na tom pravděpodobně nezůstane. Pěšky neměli naději uniknout. Polnímu démonovi by neutekli dokonce ani krasijští koně.

Jardir se napjal, chtěl jim tryskem vyrazit na pomoc, ale Inevera zvedla ruku a zadržela ho. „Jen se dívej, drahý. My tu nejsme od toho, abychom zasahovali.“

Všichni tři muži se na ni tázavě podívali, ale dál důstojně seděla v palankýnu a její aura byla klidná, i když vroubená uspokojením. Obrátili se zpátky a dívali se, jak se boj vyvíjí.

„Kdo to je?“ podivil se Jayan. „Z jaké jsou jednotky? Tahle díra se měla vymetat až tak za hodinu.“

A právě v tu chvíli se z kroužící smečky vyloupl ten největší polní démon a skočil na válečníka, který očividně přestal dávat pozor. Byla to léčka, válečník se v okamžiku útoku bleskurychle otočil a kopím mu probodl hrdlo. V ten okamžik se odkryl a rovnou na něj zaútočil další démon, ale druhý válečník ho odrazil štítem, bodl ho do ramenního kloubu a démon vykvikl a odkulhal.

Vzápětí na ně zaútočili démoni na druhé straně kruhu, ale první válečník mezitím vytrhl z jadrnské mršiny kopí, zbrocené ichorem, a zároveň se oba válečníci pootočili o čtvrt kruhu a včas se stihli krýt štíty. Dokonalá souhra.

Na Jardira udělalo to válečnické umění takový dojem, že mu chvíli trvalo, než si uvědomil, že když válečníci útočí, nejsou vidět žádné magické záblesky. Podíval se na Ineveru. „Ta kopí nejsou chraněná?“

Inevera zavrtěla hlavou. „Oni bojují postaru, tak jako kdysi můj ctěný manžel.“

„U Everamova vousu,“ vydechl Jayan. On již nikdy bez chraněné zbraně žádnému alagai nečelil. Asome mlčel a kreslil do vzduchu chrany žehnající bojovníkům.

Bez útočné magie musí být zásahy přesné, protože démonský krunýř má jen málo slabých míst a démoni se rychle hojí. A polní démoni útočí jako blesk, samé blýskající se pařáty a chňapající čelisti, někdy se mihnou při zemi a udeří nízko, zatímco jiní stojí na zadních a útočí výš. Ale poté, co tady padli první dva, začali být ostatní jadrnci opatrnější a rychle a mrštně uhýbali před odvetnými ranami už v okamžiku, kdy se člověk rozmáchl.

Nicméně takovou souhru jako teď Jardir ještě nikdy neviděl. Válečníci bojovali jako jeden tvor se dvěma hlavami a čtyřmi rukami. Znovu a znovu byli démoni odráženi, až najednou šel k zemi další. Dostal zásah jakoby náhodou – dvojice se zrovna začala otáčet a jeden válečník bodl netvora ostrou špičkou kopí do oční jamky, hrot prošel až do mozku a jadrnce zabil.

V tu chvíli mohli válečníci zaujmout lepší obranný postoj, ale místo toho se dali rychle do pohybu – odtočili se a pustili jednoho útočícího démona mezi sebe. Vzápětí přikročili k sobě, obranné chrany na jejich štítech zahořely a štíty rozdrtily démona mezi sebou.

Teď, když už stáli proti přesile dva na jednoho, získali válečníci více odvahy, poodstoupili od sebe a nechali se démony obklíčit.

Hlupáci, pomyslel si Jardir. Proč se vzdávají výhodného postavení?

Jenže válečníci se ničeho nevzdali. Démoni se na ně vrhli ze všech stran, ale válečníci využívali své štíty nanejvýš účinně a při útoku točili kopími tak, že rány bleskurychle odráželi i rozdávali, každý pohyb byl přesně vypočítaný. Jeden démon zbrkle zaútočil ve chvíli, kdy měl válečník štít a kopí daleko od sebe, ale válečník se jen shýbl a v předklonu ho kopl nohou zezadu přes hlavu jako útočící škorpion. Démon dostal zásah rovnou do tlamy, odletěl, a než se stačil vzpamatovat, vrhl se válečník na jeho druha a přesným zásahem mu probodl hrdlo, aby si to mohl jít v klidu vyřídit s tím prvním.

Druhý válečník zrovna také dorazil jednoho démona a v poměru jeden na jednoho válečníci odhodili štíty a nechali obranu plavat úplně. Útočící démoni skočili na špek a útočili, jen jim tesáky cvakaly, ale válečníci v dokonalé souhře odráželi chňapající tlamy ratišti kopí, která jim vytrhávali z mordy dřív, než by dřevěné ratiště prasklo, a přitom využívali hybnosti démonů proti nim samým. Nakonec uskočili a nechali rozvášněné démony, ať se spolu srazí a k jejich potěšení se podrásají navzájem. A pak se vrátili do útoku a bodali démony do ran, které si sami způsobili, a kopí hladce zajížděla do zranitelné tkáně pod krunýřem, až je ubodali k smrti.

Stáli, oddechovali a rozhlíželi se po alagaiských mršinách kolem sebe. Jedna se ještě svíjela, ale bližší válečník ji rychle dorazil. Inevera pobídla svého velblouda a zamířila z kopce k nim.

Jardir a ostatní muži, plni hlubokého obdivu, jeli za nimi. Když se přiblížili, válečníci se hluboce poklonili nejdříve Ineveře, pak Jardirovi. Když se narovnali, mohli Jardirovi vypadnout oči z důlků. Válečnický oděv tělesné křivky skryl, ale aury je prozradily.

Ženy.

„Šar’damo Ka,“ pronesly líbezné hlasy jako jeden, „povolal jsi lid do zbraně a my jsme uposlechly. Modlíme se, abys přijal tyto alagai jako oběť hodnou tvých prvních šarúm’ting.“

„Šarúm… ‚ting?“ opáčil nevěřícně Jardir.

V odpověď ženy zvedly ruce a stejně sehraně, jako když bojovaly, si sňaly turbany a závoje. Jardirovi uvázl dech v hrdle, přestože už je beztak poznal podle jejich aur. Inevera byla mazaná, to jí nemohl upřít. Ale tentokrát píchla do vosího hnízda. Dokonce i Asome ztratil klid. „Co to má, do Nieiných bezedných hlubin, znamenat?!“

„Šanvo?“ zaječel Šandžat, když uviděl svou dceru, Jardirovu neteř, kterou měl s jeho sestrou Hošvou.

Ale byla to ta druhá žena, kvůli níž se Asomova aura tak jasně rozhořela vzteky, že Jardira oslňovala, i když ji vnímal jen koutkem oka. Ašia, dcera Ašána a Jardirovy nejstarší sestry Imisandre.

Asomova první manželka.

Blížilo se jitro a vitráže v oknech v trůnním sále se začínaly zbarvovat. Všechny starodávné obřady pro vstup do šarúmské kasty byly dodrženy. Mladé ženy vrchovatě naplnily požadavky zabít démona – bojovaly s alagai tváří v tvář za pusté noci a neustoupily. Inevera jim vrhla kostky a samozřejmě je prohlásila za způsobilé. Teď zbývalo jen počkat na východ slunce a Jardirovo rozhodnutí.

Snadné rozhodování to nebylo. Ať rozhodne tak či onak, na místě na to doplatí úctou a věrností cenných spojenců a členů rodiny, o dlouhodobých společenských dopadech nemluvě.

Podíval se na Ineveru. Z její aury žhnulo samolibé uspokojení. Bylo to k vzteku. Milovala ho, ale to ještě neznamenalo, že je na jeho straně. Uvelebila se na svém polštářovém loži vedle trůnu a vypadala téměř znuděně, ale v nitru byla napjatá a soustředěná.

Kromě Inevery, kterou měl vedle sebe, sledoval ještě Asoma s Ašiou, kteří se tiše hádali v malé alkovně na protější straně sálu. Stačilo maličko napnout zrak a rozpoznal jejich aury i skrz kamennou zeď. A jeho ostrý sluch zachytil každé slovo.

„Jak jsi mi mohla udělat takovou ostudu?“ rozčiloval se Asome. Klepal se vzteky. Jardir si v duchu poznamenal, že mu musí připomenout, že udeřit jeho neteř se považuje za stejný zločin jako udeřit damu’ting, ale podle aury na to Asome už sám pomyslel.

„Že jsem ti udělala ostudu?“ Ašiina aura byla klidná a vyrovnaná jako aura válečníka, který přijal svůj strach a nechal ho odplynout. „Drahý manželi, ty bys na mě měl být pyšný. Šanva a já jsme první krasijské ženy v dějinách, které čelily noci a prošly očistcem démonského ichoru. Co jiného to může tvému jménu přinést než čest?“

„Čest?“ opáčil Asome. „Když se tu promenáduješ v mužských šatech a bez závoje? Kde je má čest, když si bude každý muž, kterého potkám, myslet, že nedokážu zvládnout vlastní ženu?“

„Já si nepřeji být zvládána!“ odsekla Ašia. „Ty a můj bratr jste sice přesvědčili mého otce, aby mne dal tobě, ale já jsem po tom nikdy netoužila.“

„Nezasloužím si tě snad?“ vyjel na ni Asome. „Druhý Osvoboditelův syn ti snad není dost dobrý? Snad bys chtěla, aby tě dal Jayanovi?“

„I já jsem z Osvoboditelovy krve,“ odsekla Ašia, „a jsem kadžijská princezna. Já netoužím být někomu dávána!“

Asome potřásl hlavou, podle aury byl upřímně zmatený. „Cožpak ti nejsem dobrým manželem? Nedal jsem ti všechno, po čem jsi toužila? Neudělal jsem ti dítě?“

„Tebe a Asukadžiho nikdy ani za mák nezajímalo, po čem toužím,“ odsekla Ašia. „Oblékl jsi mě do hedvábí a zahrnul přepychem, ale jinak jsi mi nevěnoval jedinou myšlenku, vyjma naší svatební noci, kdy se Asukadži díval, jak mi děláš dítě, a ještě se přitom ukájel, a o čtyřicet týdnů později, když jste mi novorozeného syna vyrvali z náručí.“

„Udělám ti víc dětí,“ řekl Asome. „Syny. Dcery…“ Jardir viděl, že se zoufale snaží pochopit, po čem Ašia touží, i kdyby jen proto, aby ji odradil od jejích úmyslů a sám si zachoval tvář.

„Ne,“ prohlásila Ašia. „Já nejsem jen lůno, které ti bude rodit děti, protože Asukadži žádné lůno nemá! Ty a tvůj polštářový přítel už máte syna, kterého jste chtěli. Já teď budu mít svůj život.“

Asomova aura zrudla a Ašiina ukazovala, že Ašia ví, že ji chce manžel uhodit, ba dokonce ho k tomu schválně popichuje. Už přemýšlela, jak ho odrazí a vrátí mu to.

„Asome!“ zaburácel Jardir. „Ke mně!“ Manželé se obrátili k němu, napětí se zlomilo, Asome škrobeně odkráčel od své manželky, ani se na ni nepodíval.

„Otče!“ zvolal. „Přece nemůžeš dovolit, aby tohle šílenství pokračovalo!“

„Souhlasím,“ ozval se Ašán, který stál pod trůnem s Asukadžim. Z jeho aury jasně čišelo očekávání, že Jardir z přátelství a věrnosti, které k sobě navzájem chovají, neodsoudí jeho pošetilou dceru k životu šarúma.

„Dal jsem slovo, Ašáne,“ řekl Jardir. „Nestanu se křivopřísežníkem.“

„Osvoboditel má pravdu. Nemůže porušit přísahu,“ ozval se Aleverak. Všichni se na něj překvapeně podívali, nikdo nemohl uvěřit, že by takový damajský staromilec mohl souhlasit s něčím tak převratným.

Nahlas by to Jardir nikdy nepřiznal, ale ve skutečnosti měl damaji Aleveraka velmi rád. Ne že by s ním vždycky souhlasil, ale byl to nejčestnější muž, s jakým se kdy setkal. Přestože ho připravil o ruku, stejně ho nedokázal přinutit, aby se ho bál. Na Aleveraka se vždycky dalo spolehnout, že se bude s Jardirem přít.

Dokud ovšem Jardir nerozhodl. Pak Aleverak plnil rozkazy Šar’damy Ka, i kdyby je považoval za sebehloupější, a zabil by kohokoli, kdo by proti nim brojil. Jardir se podíval na jeho auru a najednou měl pocit vztahu syna k otci. Tento damaji býval na Jardirově vzestupu k Trůnu lebek jeho největším protivníkem, a nyní to byl pravděpodobně jediný muž na světě, na kterého se mohl Jardir plně spolehnout.

Ašán se zjevně chystal něco odseknout, ale Aleverak zvedl ruku a zarazil ho. Pak se podíval na Jardira a jeho aura byla střízlivost sama. „Jestliže Osvoboditel považuje za vhodné dovolit některým ženám, aby se staly šarúmy, pak budiž tomu tak. Avšak tvůj výnos je tím nezbaví povinností dcer a manželek předepsaných Evejou. Což jim sám Kadži nenařídil poslušnost?!“

Při tom pomyšlení se Ineveřina aura pobaveně zavlnila. Everam ví, že ona sama je všechno, jen ne poslušná. Jardir si odfrkl a okamžitě toho zalitoval, když viděl, jak to hrdého Aleveraka urazilo.

„Moudrá slova, damaji,“ řekl rychle a napětí z něj spadlo, když se starcova aura uklidnila. „Je zároveň pravda, že svá slova mohu vykládat tak, jak si sám přeji.“

„Tak to udělej!“ ozvalo se přes celý sál.

Jardir vzhlédl a Hasik opožděně zvolal: „Svatá Matka!“

Kadživa – ještě v černých nočních závojích – vtrhla do sálu jako vichřice a v patách se jí hnaly jeho sestry Imisandre a Hošva; tři aury sršící vzteky. Ineveřina aura vedle něj ztuhla strachy, veškeré samolibé uspokojení bylo pryč.

Zajímavé, pomyslel si, očima střelil po své manželce a sledoval vlákna citů, které ji spojovaly s Kadživou. Ona ví, že mě mí rádci přesvědčit nedokážou, ale bojí se, aby to nedokázala má matka.

Podíval se zase na Kadživu a nemohl popřít, že si jeho manželka dělá starosti oprávněně. Jeho matka se na něj za ta léta tu a tam zlobila. To pro něj nebylo nic nového. Ale nikdy by se mu ani nesnilo, že se na něj jeho božská matka tak otevřeně rozčílí.

„Je to tvoje chyba,“ prohlásila Kadživa a celý sál zalapal po dechu. „To máš z toho, že jsi svým neteřím odmítl bílou.“

Asome přikývl. „Jako by nestačilo, že jsi sdělil světu, že nejsou hodny Everamovy milosti. Teď ještě vyhlásíš, že by měly obsazovat štítové hradby jako obyčejní válečníci?“

V Jardirovi vzkypěl vztek. Povytáhl si lem svrchního bílého kaftanu a ukázal černý spodní. „I já jsem obyčejný válečník, synu. Stejně jako tvůj starší bratr.“ Letmo zavadil pohledem o Jayanovu auru a nijak ho nepřekvapilo, že tomu chlapci je vcelku jedno, jak se otec rozhodne. Jeho nejstarší syn sice nechtěl mít na krku válečnice, ale zároveň mu ta záležitost nestála za to, aby se stavěl proti otci. Spokojil se s tím, že přihlížel a vychutnával si Asomovy útrapy.

„Byly časy, kdy jsi úpěnlivě prosil, abys mohl být také válečníkem,“ připomněl Jardir Asomovi. „Stýská se mi po tom chlapci. Jeho čest neznala mezí.“

„Ale i já velím mužům za noci,“ namítl Asome a Jardir si uvědomil, že svého syna ranil do hloubi duše. Mrzelo ho to, ale teď nebyla vhodná chvíle ránu hojit.

„Zezadu,“ odvětil. „Ty jsi mistrný stratég a vojvoda, synu, ale nikdy jsi nepocítil smrdutý dech alagai na vlastní tváři. Kdyby ano, měl bys ke kopí větší úctu.“

„Otec říká pravdu, bratře,“ přidal se Jayan. V jeho auře se jasně ukázaly jeho pohnutky – podlézal otci a s potěšením kopal do vlastního bratra, jen aby vypadal moudře.

Jardir o něj znechuceně zavadil pohledem a Jayanova aura se scvrkla. „Everame, kéž bych dokázal slít vás dva dohromady jako stříbro a zlato, abych měl vhodného nástupce,“ posteskl si.

„Já jsem kopí vždycky chovala v úctě, synu,“ vložila se do toho opět Kadživa. „Tak jsem tě také vychovala, ne? Everam ví, jak to bylo bez Hoškamina těžké…“

Ineveřina aura zuřila, jako by Inevera nahlas řvala vzteky, ale naštěstí o tom věděl jen Jardir. Pro všechny ostatní si zadumaně prohlížela své nalakované nehty, jako by byly zajímavější než to, co se dělo přímo před ní. Nebyla tak hloupá, aby Jardira nutila, aby se mezi nimi dvěma rozhodoval na veřejnosti.

„Ale také jsem tě učila úctě k ženám,“ pokračovala Kadživa. „Učila jsem tě, abys je chránil a s láskou opatroval. Abys jim v noci zajistil bezpečí. A teď po nich budeš chtít, aby bojovaly? A příště snad budeš žádat, aby se zbraní chopily i děti?“

„Pokud to bude nezbytné pro vítězství v šaraku ka, tak ano,“ odvětil Jardir a to zaskočilo dokonce i Kadživu. Rozčíleně zaprskala.

Rozhlédl se po sále, kdo si co ještě myslí, a zrak mu padl na kai’šarúma Šandžata. Znal ho od dětství, kdy spolu pobývali v šaraji, a nesčetněkrát spolu v noci bojovali a krváceli bok po boku. Jeho aura byla plná rozporů, ale bez dalšího Jardir nedokázal přijít na to, co to znamená.

„A co ty, Šandžate?“ zeptal se. „Co ti říká tvé srdce? Přeješ si vidět svou dceru s kopím?“

Šandžat poklekl před trůnem, kopí si odložil vedle sebe, rukama se opřel o mramorovou podlahu a přitiskl k ní čelo. „Není na mně, abych zpochybňoval tvé rozhodnutí, Osvoboditeli. A také mi nepřísluší zpochybňovat pocity damaji Ašána vůči jeho dceři nebo damy Asoma vůči jeho Dživě Ka.“

Zvedl čelo a zhoupnul se zpátky na paty. „Co se mne týče, kdyby ses mne zeptal včera, řval bych při představě, že je ve štítové hradbě vedle mne žena nebo že mám spoléhat na to, že mi v šaraku bude žena krýt záda.“ Podíval se na Šanvu a jeho auru naplnila láska. „Ale nemohu popřít, že když jsem ty dvě válečnice viděl v boji, byla to nádhera. Myslím, že nikdo, dokonce ani Osvoboditelovi kopiníci, by nemohli bojovat lépe. Když sňaly závoj a já jsem pohlédl do tváře své dcery, necítil jsem zděšení ani vztek. Cítil jsem pýchu.“

I Šanva hleděla na otce s pýchou. V citech, které je spojovaly, Jardir viděl, že otce málo zná – pro její bratry ji neviděl a v raném dětství byla beztak odvedena z jeho domácnosti na výcvik do dama’tingského paláce. Až dosud k němu cítila jen málo, ale s jeho slovy se vlákno lásky obnovilo.

Jardir přikývl a přemýšlel.

Inevera si odkašlala. „Ve vší úctě, drahý, zatím se radíš s duchovními a rádci. Radíš se s otci a s matkami. Radíš se s manželi, radíš se s bratry. Radil se dokonce i s alagai-horou. Radil ses se všemi a se vším vyjma těch žen samotných.“

Jardir přikývl a pokynul šarúm’tingským novickám, aby předstoupily. „Mé milované neteře,“ řekl, když před ním poklekly, „vězte, že na vás hledím stejně jako Šandžat a vaše čest v mých očích nezná mezí. Ale nemohu popřít, že mne děsí představa, že jste venku v pusté noci. Pokud jste mi chtěly něco dokázat, podařilo se vám to. Pokud jste chtěly vzdát čest mně a svému rodu, podařilo se vám to. Pokud jste si chtěly získat mou úctu, ničeho více již k tomu není zapotřebí. Rozhodně bych nehleděl vlídně na to, kdyby vás někdo do tohoto života nutil,“ letmo zavadil pohledem o Ineveru, „nebo kdybyste mu daly přednost, abyste uprchly před životem s někým jiným,“ střelil očima po Asomovi. „A tak se vás ptám, zda právě takovou životní cestu opravdu chcete?“

Obě ženy okamžitě přikývly. „Ano, strýčku.“

„Dobře si to rozmyslete,“ pokračoval Jardir. „Jakmile se chopíte kopí, váš život se navždy změní. Možná vzhlížíte k šarúmům a vidíte úspěchy, jichž dosáhli, ale za ty úspěchy se těžce platí. Noc přináší slávu, ale i bolest a ztrátu. Krev a oběť. Zažijete hrůzy, které vás budou pronásledovat za bdění i ve spánku.“

Ženy přikývly, ale Jardir přesto pokračoval. „Bude to pro vás dokonce těžší než pro muže. Mužští šarúmové budou předpokládat, že jste slabé, a nebudou vás chtít poslouchat. Budete napadány, popichovány, zesměšňovány, budete muset být dvakrát lepšími bojovnicemi než vaši mužští zahvenové, dokud si nedobudete jejich úctu. Nebude to snadné a já vám v tom nemohu pomáhat. Kdyby se muži báli udeřit vás jen proto, že se bojí mne, nectili by vás.“

Ašia vzhlédla a podívala se na něj. „Vždycky jsem věděla, že mi Everam určil jinou cestu než tvým dcerám. Teď, když čelím noci, ji znám. Pokud tím dělám svému muži hanbu, pak rozluč náš svazek, aby si mohl najít Dživu Ka, která je ho více hodna. Já jsem předurčena ke smrti v drápech alagai.“

Šanva přikývla, vzala Ašiu za ruku a v tu chvíli pronikl oknem první ranní paprsek. „V drápech alagai.“

V noci získáš válečníky, řekla Inevera, ale zítra jiné ztratíš. Ale co to znamená? Znamená to, že je teď má odmítnout? Nebo že se jeho muži vzbouří při představě, že mají bojovat po boku žen?

Zavrtěl hlavou. To samé se dělo, když ustanovil první cha’šarúmy. Teď mu ti muži slouží se ctí. Touto volbou žádné válečníky neztratí. Vzpomněl si, jak ostudně s ním matka zacházela, když byl malý a ona neměla žádné mužské zastání. Nenáviděl to. Bál se, že také zemře a na jeho sestry si bude dělat nárok místní dama, který je prodá jako dživy’šarúm.

Jardir pohledem přelétl dvůr. „Nepřeji si nutit ženy k boji, ale šarak ka je blízko a já nebudu odhánět ty, které se k boji samy rozhodnou. Kadži možná zakazoval ženám kopí, ale armáda prvního Osvoboditele čítala miliony. Moje ne, a přitom musím bojovat stejnou válku.“ Kadžiho kopím ukázal na klečící dívky. „Jmenuji vás kai’šarúmami’ting.“

Kadživa zakvílela.

„Svatý otče,“ ozval se Asome. „Pokud si moje dživa myslí, že její slib vůči mně nic neznamená, pak tě žádám, abys vyhověl jejímu návrhu a na místě nás rozvedl.“

Ašán se na Asoma ostře podíval. Svazek mezi jeho dcerou a Ahmannovým synem posílil pouta mezi jejich rodinami a rozloučit ho by pro něj byla pohana.

„Ne,“ odvětil Jardir. „Ty a má neteř jste přísahali před Everamem a já vám nedovolím přísahu zrušit. Ona zůstává tvou Dživou Ka a ty jí nebudeš odepírat malého Kadžiho. Syn potřebuje matku.“

„Takže teď budou mé vnučky chodit každou noc do alagai’šaraku?“ rozčílila se Kadživa.

„Není to nutné,“ vložila se do toho Inevera.

Kadživa na ni vyjeveně vytřeštila oči. „Co tím myslíš?“

„Mnozí damové mají své osobní stráže, šarúmy, kteří jsou povoláváni do alagai’šaraku jen na Ubývání,“ odpověděla Inevera. „Pokud by to mého ctěného manžela potěšilo, vezmu si dívky k sobě jako svou osobní stráž.“ Jardir nepatrně přikývl a ani se nemusel dívat na manželčinu auru, aby věděl, že se jí samolibé uspokojení vrátilo.

„Byla chyba nechat je nastoupit do prvních řad právě na Ubývání,“ ozval se Asome. „Budou rozptylovat muže, kteří se musí soustředit na boj.“

„Mí válečníci si jistě zvyknou,“ odvětil Jardir, i když věděl, že to nebude vůbec tak jednoduché.

Asome přikývl. „Snad. Ale je dobré začínat si zvykat zrovna ve chvíli, kdy po zemi kráčí Alagai Ka?“

Jardir zamyšleně našpulil rty. „Ne,“ řekl nakonec. „Nevím, co s tímto novoluním přijde. Není to vhodná chvíle na změny.“

Asome se samolibě usmál nad tím malým vítězstvím. „To samé platí i pro damy,“ dodal Jardir.

Asome maličko vytřeštil oči. „Eh?“

„V Everamově Štědrotě by bez damů vypukl zmatek,“ pokračoval Jardir. „A tak nebudu pokoušet osud právě při tomto Ubývání. Až budu vědět, čemu budeme každý měsíc čelit, tak uvidíme. Prozatím se připojíš ke své matce a manželce a na novoluní se odebereš do podpalácí.“

Jayan se dusil smíchy, ale ne zas tolik, aby to uniklo bratrovým uším.

Opatrně, drahý, nabádala Inevera v duchu Ahmanna, když viděla, jak se její manžel a syn do sebe zaklesli pohledem. Přece jen je to tvůj syn a má svou hrdost.

Naštěstí přetrhl vzpurné pohledy rozruch u dveří. Do síně vstoupil osamělý šarúm. Byl vyhublý a strhaný, černý kaftan mu potřísnilo bláto a smrděl. Cítila to přes celý sál.

Před Trůnem lebek se válečník opřel kopím o zem a poklekl na jedno koleno. „Šar’damo Ka, přináším naléhavou zprávu od tvé prvorozené dcery, svaté Amanvy.“

Ahmann přikývl. „Ghilan asu Fahkin, že? Byl jsi poslán na jih s družinou mistryně Leeshi. Co se stalo? Hrozí něco mé dceři či mojí vyvolené?“

Vyvolená. To slovo Ineveru ťalo ještě i teď.

„Když jsem odjížděl, byly obě v pořádku, Osvoboditeli,“ odpověděl válečník, „ale vypadalo to, že mají mezi sebou… spor.“

„Jaký spor?“ otázal se Ahmann.

Ghilan zavrtěl hlavou. „To nevím, ale věřím, že ti to řekne dopis od svaté dcery,“ zvedl malý svitek, zapečetěný voskem.

Ahmann přikývl a pokynul Šandžatovi, aby dopis převzal. Šandžat byl Ghilanův kai, ale válečník přesto vyskočil a couval.

„Co to má znamenat?“ otázal se ostře Ahmann.

„Musel jsem svaté dceři přísahat, Šar’damo Ka, že dopis odevzdám jen do tvých rukou a nikomu jinému,“ řekl Ghilan.

Ahmann přikývl a pokynul mu, ať přistoupí. Ghilan vyběhl po schodech, a když byl na dosah, opět poklekl na jedno koleno, sklopil oči, podal Ahmannovi dopis a tiše, aby ho slyšel jen Ahmann a Inevera, řekl: „Povím ti toto, Osvoboditeli. Mistryně Leesha mne dle svého vlastního doznání otrávila, abych se k tobě nemohl dostat.“

„Vymyslela si to, aby tě obalamutila,“ usoudil Ahmann.

Mladý šarúm zavrtěl hlavou. „Omlouvám se, Osvoboditeli, ale nebylo tomu tak. Po dvou dnech mne začaly opouštět síly. Třetího dne jsem spadl z koně a celé hodiny jsem ležel a čekal na smrt.“

„Jak jsi přežil?“ zeptala se Inevera.

Šarúm se jí poklonil. „Už padala noc, Damajo, a já jsem usoudil, že je lepší zemřít v drápech alagai než ležet v hlíně a čekat, až mi síly vysaje ženský jed.“

Ahmann přikývl. „Máš srdce pravého šarúma, Ghilane asu Fakhine. Co se dělo dál?“

„Už jsem se sotva držel na nohou,“ pokračoval Ghilan, „ale skryl jsem se a čekal, až si nějaký hloupý alagai troufne přijít blíž. Po nějaké době se objevil polní démon, který se mne snažil vystopovat. Když se připlížil k mému úkrytu, zaútočil jsem.“

„A získal sílu,“ uhádla Inevera.

Ghilan přikývl. „Požehnání Everamova se dostane těm, kdo zabijí netvora Nie. Můj kůň prchl a já jsem lovil ještě dvě další noci, než se mi síly vrátily. Omlouvám se za to zpoždění, ale přišel jsem tak rychle, jak jsem byl schopen.“

Ahmann mu položil ruku na rameno. „Jsem na tebe hrdý, Ghilane asu Fakhine. Věz, že tvá čest nezná mezí. Teď jdi do velkého harému a nechej se od nějaké dživy’šarúm vykoupat a ukolébat do tolik potřebného spánku.“

Válečník přikývl a opustil sál stejně rychle, jako do něj vstoupil. Ahmann otevřel dopis, přečetl si ho a podal ho Ineveře.

„Je mi to velmi líto, drahý,“ řekla, když si dopis bedlivě přečetla, „ale já jsem tě varovala.“

„Opět se ukázalo, že kostky měly pravdu,“ povzdechl si Ahmann. „Dvě šarúmy’ting jsem v noci získal a s ránem jsem ztratil kotlinské válečníky.“

„Nemám z toho žádnou radost, drahý,“ řekla, i když to nebyla tak úplně pravda. „Ale pokud tě to může utěšit, tak člověk nemůže doopravdy ztratit to, co nikdy neměl.“

Ahmann smutně potřásl hlavou. „To opravdu žádná útěcha není, drahá.“

Inevera odsunula kámen před jedním z mnoha tajných výklenků ve své komnatě stínů. Ve výklenku ukrývala malou schránku s chranami proti teplu, nabíjenými dření z démonské kosti. Pokrývala ji tenká vrstvička jinovatky.

Inevera ji otevřela a vyndala zmrzlý kousek hedvábí. Byla to drahocennost, ale když teď mistryně Leesha upadla v nemilost a Inevera zase měla kostky, přišel čas vrhnout je i té severské čarodějnici.

Byl to jeden z Ineveřiných šátků; do tohoto pečlivě otřela krev, která po Leeshe zůstala po šarvátce v Ineveřině polštářové komnatě. Inevera opatrně vyřízla kousek zakrváceného hedvábí a hodila ho do malé lahvičky s kapalinou, z níž se zvedala pára. Když se krev z kapesníku úplně vylouhovala, nalila kapalinu na kostky a zatřásla s nimi.

„Všemocný Everame,“ modlila se, „řekni mi o Leeshe, dceři Ernyho, z rodiny Papírovy z Kotlinského kmene.“ Naposledy zatřásla a hodila kostky před sebe.

Dech jí uvázl v hrdle.

– Ona je tvůj zahven a nosí pod srdcem dítě.-

Kapitola 27

Ubývání

333 p. N. Podzim

Ubývání

„Jak je to možné?“ užasl Jardir, když uneseně zíral na Trůn lebek, nyní potažený elektrem. Inevera zatáhla v trůnním sále těžké závěsy, aby mu umožnila korunní vidění, protože slunce mělo zapadnout až za hodinu. Viděl, že trůn vyzařuje do všech stran stálý proud moci. Uprostřed jako maličké slunce zářila zhuštěná magie.

„Tvůj trůn nyní vyzařuje…“ začala Inevera.

„… chranové pole,“ dopověděl za ni Jardir. „Dokonce ani princové Nie se nebudou schopni přiblížit k mému sídlu…“ Obrátil se, sledoval magické proudění skrz silné kamenné zdi stejně snadno jako jiný skrz sklo. „… na vzdálenost několika mil.“

Bylo to vpravdě úžasné. I Kadžiho koruna dokázala odpuzovat alagai. Jardir se za posledních pár týdnů naučil zacházet s její mocí a rozšířit její ochranu daleko za dosah svého těla. Žádný alagai se nemohl přiblížit do okruhu čtvrt míle od něj, ledaže by Jardir chtěl. Korunou tak mohl chránit armádu na bitevním poli, ale trůn, trůn chránil celé vnitřní město až za hradby. Démoni mohou dorážet na jeho hradby, mohou je dokonce i strhnout, ale nikdy se přes ně nedostanou.

Podíval se zase na Ineveru a na rtech mu zahrál úsměv. „Neptal jsem se tě, co to dělá, drahá. Ptal jsem se tě, jak je to možné.“

Ineveřina aura zrudla překvapením a zklamáním, že se nebude moci pyšnit zázrakem, který stvořila, a po špetkách odhalovat manželovi, co trůn dokáže.

Příště jí tu chvilku slávy dopřej, vyplísnil se v duchu. Za takový dar si ji zaslouží tisíckrát.

K jeho překvapení se Inevera rozesmála. Nebylo to posměšné uchechtnutí, kterým ho tu a tam obdařila, ale srdečný smích, nakažlivý a upřímný. Z celého Everamova díla nebylo krásnějšího zvuku.

„Ty mne nikdy nepřestaneš uvádět v úžas, Ahmanne,“ řekla. „Vždycky, když mě přepadnou pochybnosti, spolehlivě mi připomeneš, že jsi pravý Šar’dama Ka.“

Jardir by asi váhal, jestli jí má věřit, ale její aura se dmula pýchou, a tak věděl, že to Inevera myslí vážně. Zvedl ruku, dotkl se její tváře a sledoval, jak to rozechvělo její duši. „Naprosto přesně ti rozumím… Damajo.“ Sklonil se, políbil ji a cítil, jak ho rozpaluje vášeň, která z ní vyzařovala. Možná mu lže, když to považuje za nutné, ale její láska k němu je opravdová. Co víc si může muž od své Dživy Ka přát?

Když se od ní odpoutal, o krok ustoupila a ovládla své touhy. Teď na ně nebyla vhodná chvíle. Jardir sledoval, jak horký vír její aury rychle chladne a nabírá řád, a žasl nad její sebevládou.

„Do tvého posvátného trůnu jsem přidala lebku alagaiského prince. Ta ještě posílí chrany, které již po staletí zdobí lebky nejpřednějších šarúmských mučedníků,“ vysvětlovala Inevera. „Na potažení trůnu jsme spotřebovali skoro všechno elektrum…“

„Skoro?“ opáčil s úsměvem Jardir.

Inevera mu přezíravý úsměv oplatila a ukázala mu své kostky, nyní rovněž bezpečně chráněné lesklým bílým kovem. „Ty máš své pomocníky a já mám zase své.“ Její aura říkala, že potáhla elektrem víc než jen kostky, ale nechal jí její tajemství. Byla to jeho Damaja a slušelo se, aby vládla vlastní mocí.

„Udělal jsem dobře, že jsem ten kov dal tobě,“ zhodnotil to Jardir. „Abban by pro něj nepochybně našel chytřejší využití, ale nikdy by nepřišel na nic tak…“

„Nesobeckého?“ navrhla Inevera a Jardir se musel rozesmát.

„Neziskového,“ připustil.

„Já tomu chaffitovi nevěřím, ani co by se za nehet vešlo, drahý,“ povzdechla si Inevera.

„Abban je mi stejně oddaný jako ty,“ odpověděl Jardir.

Inevera zavrtěla hlavou. „Ten myslí jen sám na sebe, ty jsi až na druhém místě.“

Jardir přikývl. „Něco podobného by se dalo říct i o tobě, Nevěsto Everamova.“

„Sloužit na prvním místě Stvořiteli je něco jiného,“ namítla Inevera.

„Ano,“ souhlasil Jardir. „I ne. Žádný smrtelník, ať muž či žena, nemůže doopravdy věřit nikomu, drahá. A přesto k sobě musíme nějak najít cestu, máme-li zvítězit v šaraku ka. Ubývání je tu. Přišel čas čelit tmě a nestarat se o úkladné jedy a nože.“

Inevera se nadechla k odpovědi, ale Jardir jí položil prst na ústa. „Ty jsi Nevěsta Everamova, drahá, a přesto já jsem ten, kdo má víru. Nejen ve Stvořitele, ale i v Jeho děti.“

„Víra ti košík neuplete, říkávala má matka,“ odvětila Inevera. „Stvořitel pomáhá těm, kdo si to zaslouží.“ Její aura ho nazývala pošetilým bohatýrem.

„Stvořitel pomáhá,“ souhlasil Jardir. „Je snad podle tebe náhoda, že jsme našli posvátný Kadžiho kov jen pár týdnů před největší zkouškou za dobu mé vlády? My nebudeme bojovat s Nie sami, ani když On nebude pobíjet alagai vlastní rukou. A jestli mám osvobodit tento svět, musím věřit, že přes všechny naše rozpory si nikdo, žádný muž, žena či dítě, nepřeje, aby ho ovládli alagai.“

Inevera se s ním dál nehádala, ale podle aury ji nepřesvědčil.

„Tvoje matka byla košíkářka?“ zeptal se ve snaze stočit rozhovor jinam. „Předpokládal jsem, že to byla dama’ting.“

Ineveřina aura zničehonic zdivočela. Bylo v ní zděšení, strach a tajemství. Stačilo to na to, aby měl plnou hlavu otázek, ale ne na to, aby si na ně mohl odpovědět. Přemítal, jestli takhle nějak vypadá čtení z alagai hory.

„Nikdy jsi o své rodině nemluvila,“ zatlačil zkusmo a bedlivě ji přitom pozoroval.

Ineveřina aura ukazovala, že zoufale hledá cestu, jak se vyhnout otázkám a začít mluvit o něčem jiném. Vydávala vůni zvířete zahnaného do kouta, které by raději uteklo, než bojovalo. Ale pak se její hruď několikrát pravidelně zvedla a klesla a kolem ní se rozprostřel klid.

„Většina dam’ting jsou vskutku dcerami našeho řádu,“ odpověděla. „Jen pár jich na Hannu Paš povolaly kostky zvenčí. Ale jakmile nás povolaly, přerušily jsme veškeré vztahy s rodinami, a rodiny o nás od chvíle, kdy jsme byly odvedeny, nic nevěděly.“

Bylo to neuvěřitelné. Každé slovo, které pronesla, byla pravda, a přesto v její auře četl, že je to lež. „Ale u tebe to tak není.“

Inevera se usmála. Nacvičené odvádění pozornosti, zatímco se prodýchávala ke klidu. Přemítala, kolik toho Jardir ví, jestli ji špehoval. Opatrně volila slova, aby neodhalila nic, co nechtěla.

Jardira už ta hra unavovala. „Dživo, přestaň s tou přetvářkou.“

Zvolil drsný tón a sledoval, jak chňapla po příležitosti se rozzlobit, a tím se vyhnout tomu podstatnému. Čelo se nakrabatilo do dokonale nacvičeného bouřkového mraku.

Usmál se. „S tím taky přestaň.“ Šel k ní a vzal ji do náruče. Ztuhla, a když si ji přitahoval blíž, cítil známky vzdoru. „Miluješ mě, dživo?“

„Jistěže, drahý,“ odpověděla Inevera bez váhání.

„A věříš mi?“

V auře vyskočil osten, přišlo nepatrné zaváhání. „Ano.“ Nebyla to přímo lež, ale pravda to také nebyla.

„Já nevím, co tajíš o své rodině,“ řekl Jardir. „Ale vidím, že mi něco tajíš, a to mne uráží.“ Inevera se odtáhla, chtěla něco říct, ale Jardir zavrtěl hlavou. „Naším sňatkem vzniklo něco víc než jen svazek mezi námi dvěma. Tvá rodina se stala mou a moje tvou. Ať je to, co je to, mám právo to vědět.“

Inevera na něj dlouho upřeně hleděla a její aura propadla takovému zmatku, že nedokázal odhadnout, co mu odpoví. Ale pak se zase uklidnila. „Mí rodiče jsou naživu a žijí tady, v Everamově Štědrotě. Jsou pro mne zdrojem pýchy i studu, a kdyby se na náš příbuzenský vztah přišlo, měla bych o ně strach.“ Střetla se s jeho pohledem a poklonila se. „Udělala jsem chybu, že jsem to před tebou tajila, drahý. Za to se omlouvám.“

Jardir přikývl. „Přijímám pod jednou podmínkou.“

Inevera povytáhla obočí.

„Chci se s nimi seznámit,“ prohlásil Jardir.

„Nemyslím, že by to bylo moudré, drahý,“ řekla Inevera. „Ohrozilo by je to…“

„Jsem Šar’dama Ka,“ přerušil ji Jardir. „Mám stovky příbuzných. Myslíš, že je nedokážu ochránit?“

„Nedokážeš, pokud se nevzdají prostého života daleko od palácových intrik, z něhož se nyní těší,“ odpověděla Inevera.

Jardir se rozesmál. „Dokážeš chytře vevinout mé neteře do šarúmských řad, a nedokážeš pro mne vymyslet cestičku, jak bych se seznámil s tvými rodiči z dosahu slídivých očí? Oba víme, že když budeš chtít, cestičku si najdeš.“

Inevera ho stále ostražitě pozorovala. „A když chtít nebudu?“

Jardir pokrčil rameny. „Pak budu vědět, že jsem v tvých očích třetí, a nikoli druhý po Everamovi, jak tvrdíš.“

Když do trůnního sálu vstoupili rádcové, byly závěsy ještě zatažené a jen několik olejových lamp šířilo umělé světlo, takže Jardir mohl sledovat Jayana a svých dvanáct damaji korunním zrakem. Po boku každého kmenového vůdce stál jeden z jeho druhorozených synů, v Ašánově případě jeho synovec. Až na Asoma a Asukadžiho, jimž bylo osmnáct, bylo všem patnáct. Už to nebyli chlapci, ale dosud ne muži, pořád ještě nosili bílá nie’damská bida s pruhem bílé látky přes rameno.

V damajských aurách viděl, že se damaji dosud zlobí, že tito chlapci nahradili jejich pokrevní dědice. Vůdcovství kmene se sice nedědilo tak samozřejmě, jako tomu bylo v Žírných krajích, ale v zásadě to tak chodilo, protože bratři, synové a synovci damaji měli veškeré výhody na své straně.

A také viděl vlákna pocitů, která k němu damaji pojila. Prostí šarúmové a damové možná opravdu věřili v Jardirovo božství, ale damaji mu sloužili ze strachu.

Kdybych dnes v noci zemřel, pomyslel si, budou mí synové zabiti v okamžiku, kdy to vejde ve známost. Jayan by si možná bílý turban udržel, snad, a Asukadžiho a Asoma by ochránil Ašán, ale jeho ostatní nie’damské syny by damaji bez váhání povraždili. Aleverak by sice neporušil svou přísahu, že Madžimu neublíží, ale ta přísaha měla dovětek, o němž oba dobře věděli. Prastarý damaji by vypil jed a tím by umožnil jednomu ze svých synů, aby ten čin vykonal za něj.

Damaji hovořili mezi sebou, ale stačilo, aby Jardir jedinkrát udeřil kopím, a všichni zmlkli. „Dolehlo na nás Ubývání, damaji. Dnes v noci povstane Alagai Ka se svými princi, a náš lid projde zkouškou, jakou nezažil od Návratu.“ Na některých mužích viděl nedůvěru, na jiných strach. Nicméně většina zachovávala netečný klid daný léty rozjímání. „Jayan,“ podíval se na chlapce a viděl v jeho auře dychtivé vzrušení a naději, že se osvědčí, „povede šarúmy.“

Nato vypukl rozruch. Jardir znovu udeřil kopím.

„Omluv nás, Osvoboditeli,“ řekl damaji Aleverak. „Jayan si jako Šarúm Ka vedl dobře a my ho nechceme nijak znevážit, ale neměl by nás v šaraku ka vést spíše Šar’dama Ka?“

Jardir přikývl. „Budu stát vedle svého syna, dokud budu moci, ale jakmile se ukážou sami Nieini princové, budu muset jednat na vlastní pěst.“

„A kde bude naše místo?“ zeptal se Asome.

Jardir se na svého syna podíval a viděl, že pod klidným vzezřením doutná vztek. „Damové budou v nadcházející bitvě vzývat Everama a prosit ho o přízeň. To není žádná malá věc, synu.“ Okamžitě viděl, že proti démonům na hradbách považuje Asome modlitbu za věc naprosto nicotnou, ale doufal, že bude natolik moudrý, aby své názory nevyjadřoval nahlas.

Leč Asome se nedal tak snadno odbýt. „Proč se damové učí šarusahk, otče?“

„Eh?“ opáčil Jardir.

„Od svých prvních krůčků jsem cvičil šarukin,“ řekl Asome. „Neznám nikoho, ať damu či šarúma, kdo by se mi mohl postavit.“

Jayan si odfrkl. „Chvástáš se, protože jsi nikdy nemusel čelit skutečnému soupeři. Zjistil bys, že alagai jsou mnohem těžší protivník než prázdný vzduch, s nímž jsi bojoval v Šariku Horovi.“

Asome se obrátil ke svému staršímu bratrovi a otevřeně ho vyzval: „Tak pojď, ó velký alagaibijci, a uvidíme.“

Jayan zavrčel a předstoupil.

„Nic takového tu nestrpím!“ zařval Jardir a udeřil kopím. Všem svým synům zakázal, aby spolu bojovali, třebas i jen cvičně, a moudrost tohoto rozhodnutí nebyla nikdy zřetelnější. Viděl v jejich aurách, že Jayan a Asome by neváhali jeden druhého zabít, jen aby si otevřeli cestu k Trůnu lebek. „Já nedopustím, aby se mí synové škorpili jako nie’šarúmové čekající ve frontě na ovesnou kaši!“

Asome se obrátil zpátky k němu a poklonil se. „Jak nařizuješ, otče, ale neodpověděl jsi mi na otázku. Mám zakázáno bojovat se svým bratrem. Mám zakázáno bojovat s alagai. Postavení Andry jsi zrušil, takže není žádný důvod bojovat s damaji o Andrův trůn. Proč mám trávit každý den svého života bojovým uměním, a pak stát nečinně stranou, když po zemi kráčí Alagai Ka?“

Jardir váhal. Na to se těžko hledala odpověď. Pravda, modlitby dnes v noci nepomohou. Jenže damaji a damové nejsou jen kazatelé jeho lidu, jsou to i světští vůdcové. Duchovní jsou mistři šarusahku, ale s výjimkou Ašána nikdy nečelili alagai osobně a pro nadcházející bitvy by nebyli valnou pomocí. Zato budou životně důležití pro znovunastolení pořádku, až konečně přijde svítání.

„V tvých slovech tkví zrnko moudrosti,“ uznal Jardir, „ale Jayan má pravdu, když říká, že alagai jsou nepřítel, na něhož nejsou damové připraveni, a ty sám jsi říkal, že Ubývání není vhodný čas na uvedení nezkušených bojovníků do alagai’šaraku.“ Kopím rozmáchle ukázal na všechny muže v bílém a jeho hlas se roznesl po celém sále. „Damové udělí nastoupeným mužům požehnání Stvořitele a pak se odeberou do podpalácí.“

Asome na sobě nedal navenek nic znát, jen se prkenně, důstojně uklonil, ale jeho aura kypěla vzteky, zatímco Jayanova radostně tančila. V tu chvíli Jardir svého rozhodnutí litoval, ale už se stalo a on nemohl vzít svá slova zpět v okamžiku, kdy se proti nim chystaly povstat celé Nieiny bezedné hlubiny.

„Jděte!“ Tleskl a muži jeden za druhým odcházeli. „Ašáne,“ zavolal a damaji se zdržel a počkal, až ostatní odejdou. Jardir sestoupil ze stupínku a zastavil se u něj. Inevera ho o krok později následovala.

Ašán stál na Jardirově straně už pětadvacet let a byl mu spolehlivou oporou v době, kdy Jardir šplhal po příčlích krasijské společnosti na nejvyšší místo. Tento damaji se oženil s jeho nejstarší sestrou a zplodil s ní děti společné krve. Jardir neměl žádný důvod pochybovat o jeho oddanosti, ale přesto povolal na pomoc svou korunu, a to nejen proto, aby mohl číst z jeho aury, ale hlavně proto, aby do hloubky prozkoumal jeho pravou povahu a ducha.

Viděl svému příteli do hloubi duše a věděl, že jeho důvěra je na místě. Ašán nežádal o moc kvůli sobě a opravdu věřil, na rozdíl od mnoha ostatních damaji, že Jardir je Osvoboditel, seslaný Everamem přeměnit svět. Z Ašiina rozhodnutí šťastný nebyl, ale Jardirovi zůstával dál hluboce oddaný.

„Bratře,“ řekl Jardir a položil Ašánovi ruce na ramena. „Kdybych byl dnes v noci zabit, musíš převzít Trůn lebek.“ Ašánova aura se překvapeně zatřepetala, zato Ineveřina se ani nezachvěla, jeho žena vyčkávala, až Jardir domluví.

„Bez váhání,“ zdůraznil mu Jardir. „Prohlas se Androu, vznes nárok na trůn a Aleveraka nech zatknout. Ostatní damaji zabij dřív, než budou mít čas něco zosnovat.“ Přísně se zahleděl Ašánovi do očí. „Dřív než stihnou zabít mé syny.“

Ašán přikývl. „A pak?“

„Kadžiho kopí převezme Jayan,“ pokračoval Jardir, „ale ty budeš držet korunu a trůn, dokud Damaja nevyhlásí mého nástupce.“

Ašánova aura překvapením zbělela a úžas rychle vystřídal výsměch, když se obrátil a změřil si Ineveru, jejíž aura nyní vyjadřovala hřejivý souhlas. „Ty upřeš svému prvorozenému jeho dědická práva a necháš o osudu svého lidu rozhodovat ženu?“

Jardir přikývl. „Ona vybrala i mne, Ašáne. Oba víme, že na trůn i korunu Jayan zatím není zralý a možná nikdy nebude.“

„A co Asome?“ rozčílil se Ašán. „Mám tvého druhorozeného rád, jako by to byl můj vlastní, a od narození ho připravujeme na to, že bude Androu. Proč bych měl převzít Trůn lebek já, a ne on?“

„Hleděl jsem do Asomova srdce, bratře. Není na vládu připraven o nic víc než Jayan, a kdyby sedával nad svým bratrem, tekla by na ulicích krev. Mám padesát dva syny, ale převážně jsou ještě v bidech nebo je právě odložili. Může trvat roky, než se najde ten nejvhodnější.“

Stiskl Ašánovi ramena, ucítil kosti a zaťaté, napjaté svaly. Jeho aura vyjadřovala bolest, ale navenek ji damaji nedal na sobě znát. „Pro dobro našeho lidu budeš chránit mou Dživu Ka a v tomto ji poslouchat, jinak si tě po smrti najdu a zúčtujeme spolu.“

Ašánova aura na okamžik ochladla, pak ji prohřálo pevné odhodlání. „To nebude nutné, Osvoboditeli. Kdybys snad padl, stane se, jak nařizuješ.“ Vzhlédl a podíval se Jardirovi do očí. „Ale nepadni… bratře.“

Jardir se rozesmál a objal ho. „Jestli padnu, vezmu s sebou dolů Alagai Ka.“

„V drápech alagai!“ zaburáceli válečníci, a ten výkřik dolehl až na nebesa.

Jardir se s pýchou rozhlédl po nastoupených válečnících. Ašán právě vedl damaji při udělování Everamova požehnání. Slunce zapadalo, a i když ještě bude nějakou dobu trvat, než se alagai odváží na povrch, ve stínech se už začínaly zvedat chumáče magie a jeho smysly ožívaly.

Z vycvičených a ostřílených šarúmů čišelo sebevědomí a víra; byli připraveni bojovat a umírat v drápech alagai, jak bylo jejich právem a ctí. Z jejich víry čerpal sílu stejně jako z vědomí, že Inevera zajistila ochranu vnitřního města. Ať se stane, co se stane, jeho lid přežije.

Jel s Jayanem a Osvoboditelovými kopiníky k předměstským hradbám na místo, kde Inevera předpověděla nejlítější boj. Nebyla schopná poznat, kde udeří démoni nejdříve, ale mnoho budoucností obsahovalo jedno jediné bitevní pole poseté mrtvými. Jardir se modlil, aby nejeli do pasti.

Uslyšel prásknutí bičem, obrátil se a uviděl dlouhý zástup chinů, pochodujících k hradbám. Byly jich stovky, v lehké zbroji a s chraněnými kopími a malými štíty, ale své zbraně nenesli sebevědomě. Všichni měli okovy, navzájem spojené dlouhými řetězy provlečenými železnými oky, a jejich strach byl přímo hmatatelný. Tohle byli lidé, kteří jdou odevzdaně na smrt a děsí se osamělé pouti. Mnozí nebudou mít ani kuráž bojovat. Zhroutí se před alagai jako voda nalitá na kámen.

Jardir zastavil svého bílého oře a ostatní se zastavili s ním. „Kdo jsou ti lidé?“

„Chinové, kteří se snažili uprchnout před nástupem do alagai’šaraku nebo se zostudili v noci,“ odpověděl Jayan. „Musí být uvázáni jako nie’šarúmové, aby je řetězy udržely na bitevním poli. Když už nebojují o čest, ať alespoň bojují o vlastní život.“

„Zastavte!“ křikl Jardir na šarúmy, kteří poháněli zástup, muži se okamžitě zastavili a všechny zraky se obrátily k němu. Jardir si mrštně vyskočil do stoje na koňský hřbet, aby ho všichni viděli, a rozhlédl se po odsouzencích.

„Vaši pastýři vám lhali!“ zaburácel. Moc jeho koruny přidala jeho hlasu na síle a jeho proslov se nesl daleko do šera. „Od chvíle, když jste byli ještě nemluvňata u matčina prsu, vám říkali, že alagai jsou Mor, který na vás seslal Stvořitel jako trest za vaše hříchy. Říkali vám, že jste trestaní po zásluze, že nemáte na vybranou a že se musíte hrbit, skrývat a čekat na odpuštění a vykoupení.“

Pátravě je přelétl pohledem, aby se mu mohli podívat do očí. „Ale Everam své děti miluje a tuto kletbu by na nás neseslal. Alagai jsou mor, ale je to mor, který poslala Nie, Jeho nepřítel, a vykoupeni nebudou ti, kdo se hrbí a skrývají! Vykoupeni budou ti, kdo se chopí zbraně a budou bojovat proti Nieiným dětem na Jeho Ale, tak jako Everam bojuje s Nie na nebesích.“

Před měsícem by si asi myslel, že tato slova nemají pro takové lidi význam, ale teď viděl do jejich srdcí a věděl, že jsou unaveni nekonečným sebeobviňováním z příchodu alagai, že je unavuje neustále poslouchat, že ztráta domova a drahých je trestem, který na sebe uvalili sami. Chtěli věřit, ale jeho národ je zlomil stejně jako démoni a vzal jim odvahu. Dali by cokoli za to, aby mohli být zase lidmi.

„Sami jste viděli, jak mí válečníci bojují proti alagai,“ hřímal Jardir dál. „Víte, že to lze. Mají výcvik, to je pravda, ale víc než to, mají odvahu. Odvahu, která nespočívá v jejich kopí, ale ve vědomí, že bojují za víc než jen za sebe. Bojují za své manželky a matky, za své sestry a dcery, za nedospělé syny. Za své staré a nemohoucí.“

Máchnutím kopí obsáhl celý zástup Žírňanů. „Máte okovy, protože mí válečníci nevěří, že chcete bojovat. Myslí si, že nebudete bojovat ani o vlastní život, a tak se rozhodli vás nahnat alagai do cesty a obětovat.“ Ukázal za sebe na hradby vnitřního města. „Ale za těmi hradbami nejsou jen naše ženy a děti! Já jsem nabídl svou ochranu všem, kdo nemohou bojovat, dokonce i vašim, žírňanským ženám a dětem. Tísní se tam hlava na hlavě, ale pokud hradby udržíme, zůstanou v bezpečí.“

Cítil, že se v mužských duších něco změnilo, rychle po tom chňapl, zvedl kopí vysoko do vzduchu a nechal ho jasně rozzářit magií. „Já sám jdu do noci bojovat za vaše blízké! Žádám vás o to samé, ale pokud k tomu nemáte odvahu, jste mi této noci k ničemu.“

Namířil kopí do středu zástupu. Rozzářilo se ještě jasněji, muži polekaně ustupovali do stran a v zástupu se mezi nimi otevřela stezka na délku řetězu. Jardir nakreslil špičkou kopí chranu, z hrotu vylétl bílý blesk a rozbil řetězy.

„Zůstaňte nebo utečte,“ zvolal, „ale pamatujte, že jste muži, a ne psi!“

Strach a nedůvěra v jejich srdcích se změnila v posvátnou bázeň a mnozí padali na kolena. Šandžat popohnal svého černého hřebce k Jardirovi a bodl kopím do vzduchu. „Osvoboditel!“

Další šarúmové převzali provolávání, po nich i klečící chinové, a pak, o chvilku později, i všichni ostatní. S každým výkřikem bodali kopím k nebi a jejich hlasy se rozléhaly do noci široko daleko.

„To jsou hlasy mužů!“ zaburácel Jardir. „Až vás služebníci Nie uslyší, budou se třást strachy!“ Seskočil zpátky do sedla a rozjel se k hradbám, následován Osvoboditelovými kopiníky a stovkami burácejících chinů.

„Everame, zatrať mne,“ mumlal Keran z vrcholku opevnění kolem Abbanovy bašty, odkud sledoval šarúmský pochod. „Ubývání je tu a já bez užitku trčím tady.“

„Nesmysl,“ prohlásil Abban. „Osvoboditel potřebuje ochránit své kováře a skláře, aby mohl po Ubývání pokračovat ve vyzbrojování své armády. Ostatně k boji může dojít i tady.“

Keran zavrtěl hlavou. „Ve schovávání jsi mistrem, chaffite. Toto místo není strategicky nijak výhodné, takže alagai nemají žádný důvod zkoušet tvé opevnění. A tvé hradby,“ udeřil kopím o val, „jsou silnější než hradby vnitřního města. Osvoboditelovi… řemeslníci jsou v bezpečí.“ Vyplivl to slovo, jako by mu potáhlo jazyk odporným lepkavým povlakem.

„Sám jsi říkal, že naši muži ještě nejsou připravení,“ namítl Abban, „a ty ostatně taky ne. Svou novou nohu máš sotva dva týdny.“

„Říkal jsem, že muži ještě nejsou plně při síle,“ opravil ho Keran, „a já také ne. Ale moje setnina a já jsme na tom pořád lépe než devět desetin válečníků venku.“

„Tvoje setnina?“ opáčil Abban.

Keran se na něj podíval tak, až Abbanovi bleskla hlavou vzpomínka na to, jak surově s ním kaprál zacházel v šaraji. Ale trpělivě si počkal, až se mu od Kerana dostane alespoň slabého zadostiučinění. „Abbanova setnina.“

Abban přikývl, vychutnával si drobné vítězství a ještě naposledy se zahleděl zase ven za hradby, než přenechá velení kaprálovi a odbelhá se do bezpečí, do podzemí pod nízkou budovou uprostřed tvrze, které se rychle rozrůstalo.

Asoma a Asukadžiho nalezla Inevera v jejich soukromých komnatách v Ahmannově podpalácí. Hráli si s Asomovým malým synkem Kadžim.

„Co je zas, matko?“ podíval se na ni nevrle Asome, když vstoupila s Ašiou v patách. „Nebylo na mne naloženo už dost hanby?“

Inevera se na svého syna smutně podívala.

– Jediné, čeho má více než nadějných předpokladů, je ctižádost– řekly jí před osmnácti lety kostky, postříkané jeho porodní krví. Řekly jí, že bude silný a schopný, ale rovněž ji ohledně jeho budoucnosti varovaly.

„Tvoje manželka a já budeme během bitvy obcházet po hradbách, synu,“ řekla. „Zvu tě, abys šel s námi.“

Asome se na ni podíval, jako by větřil past. „Což otec nenařídil svým manželkám a damám’ting, aby se také odebraly do podpalácí?“

Inevera pokrčila rameny. „Snad, ale kdo by si nás troufl zastavit?“

„Možná já,“ řekl Asome.

Inevera přikývla. „Nebo bys mne mohl doprovázet… abys mě chránil. To by ti tvůj otec jistě odpustil.“

Asome se obrátil k Asukadžimu. „Jen ty, můj synu,“ zastavila ho Inevera.

Oba muži se na ni opět zadívali s nedůvěrou v očích.

„Ahmann tvůj sňatek nezrušil, Asome. Alespoň zatím ne. Až bude nocí kráčet Alagai Ka, chtěla bych jít se svým synem a snachou po boku.“ Podívala se na Asukadžiho a maličkého Kadžiho. „Můj synovec bude jistě po dobu naší nepřítomnosti chránit mého vnuka, jako by to byl jeho vlastní.“

Asome se maličko nasupil, ale Asukadži mu položil ruku na loket. „To je v pořádku, bratranče. Jdi.“ Ztišil hlas do šepotu, ale Inevera, jejíž smysly zbystřila magie, ho přesto slyšela. „Postarám se o našeho syna, než se vrátíš.“ Políbil Asoma s takovou něhou, až Ineveru pro ně srdce zabolelo, ale pak za ní zašramotila Ašia, a to jí připomnělo, že je ještě třetí strana trojúhelníku.

Podívala se na svého vnuka. A chudák Kadži je uprostřed.

V tichosti kráčeli k hradbám vnitřního města. Inevera na sobě měla neprůsvitné roucho z bílého hedvábí, které připomínalo její stará dama’tingská roucha, ale kápi si nechala ležet na zádech a závoj měla lehounký jako pavučina. Na čele ji hřály chraněné zlaté penízky a kromě čelenky na sebe navlékla pozoruhodné množství šperků, přičemž zdaleka ne všechny byly na ozdobu. Na rouchu se třpytily chrany neviditelnosti, vyšité elektrovou nití. Chrany mistryně Leeshi, které převzala z Ahmannova pláště neviditelnosti. I když věděla, že Trůn lebek alagai přes hradby nepustí, nemohla popřít, že v pusté noci je pro ni ten plášť jistou vzpruhou.

Vezmi si její moc a přivlastni si ji, radila jí Manva a Inevera v duchu matce za tu radu znovu poděkovala. Byla by hloupost zavrhnout takovou magii jen proto, že člověk opovrhuje jejím zdrojem.

Ale s Ašiou po boku by se Inevera cítila bezpečně i bez svého pláště a Trůnu lebek. Enkido Ineveře řekl, že by nemohl být na její bojové umění pyšnější, ani kdyby to byla jeho vlastní dcera.

Zrozena pro šarusahk, říkaly jeho hbité prsty.

Přes pravé rameno měla Ašia zavěšené krátké bodné kopí a malý toulec šípů. V levičce, na kterou si přivázala kulatý štít, třímala krátký luk. Zbraně byly ozdobené zlatými chranami s proužky hory. Pod černý kaftan si oblékla zbroj z nezničitelného chraněného skla, vytvarovanou tak, aby její ženskou postavu spíš zdůrazňovala, než maskovala. Asome pozoroval svou manželku s nečitelným výrazem.

Když se trojice přiblížila k bráně, nastal mezi mehndingskými šarúmy, kteří ji střežili, poplach. O chvíli později se objevil kai’šarúm a s hlubokou úklonou jim zastoupil cestu. „Omlouvám se, Damajo, ale…“

Než se stačil narovnat, Asome ženy předběhl, chytil ho za bradu a škubnul mu s hlavou. Slyšitelně to luplo a muž padl mrtev k zemi. „Ještě někdo touží protivit se Damaje?“

Zbývající šarúmové padli na kolena a přitiskli čelo k dlažbě. Po chvíli vstal kaprál v rudém závoji, poklonil se a doprovodil je na hradby.

Mehndingský kmen byl třetím největším z dvanácti krasijských kmenů. Z nemalé části za to mohli děkovat svému mistrovství ve výrobě a obsluze válečných a metacích strojů, díky němuž zůstávali stranou přímého boje, jehož se účastnili ostatní šarúmové. Byli to spíš strojaři a střelci než válečníci, ale střežili celé hradby vnitřního města i předměstí s ostražitou bdělostí cvičených zabijáků.

Everamova Štědrota byla vybudována na kopci, s vnitřním městem přímo na vrcholu. Ahmannův palác stál na nejvyšším bodě, ale i nízké hradby vnitřního města nabízely působivý výhled. Zatímco slunce zapadalo, krajinu potečkovalo chranové osvětlení, mezi nímž místy vyskakovaly obrovské hranice, v jejichž světle, násobeném zrcadly, uvidí šarúmové na nepřítele.

A stalo se přesně to, čeho se obávali; nepřítel povstal v plné síle. Ochrana Trůnu lebek sahala až za vnitřní hradby, ale na nechraněných místech v předměstských oblastech už povstávali obrovití skalní démoni, větší než kdy Inevera viděla. Tyčili se z šiků válečníků, kteří je obklíčili a snažili se je zneškodnit, jako věže, a u nohou se jim houfovali polní a ohniví démoni. Jako by vyrůstali z moře šupin a plamenných chrchlů.

Mehndingský kai’šarúm dal znamení k útoku. Bystrozrací pozorovatelé s dalekohledy usazenými na trojnožkách volali na obsluhu katapultů a prakovnic potřebné údaje, podle nichž obsluha napínala tětivy a pálila. Do vzduchu vyletěla obrovská žihadla, jejichž mocné chranění prorazilo dokonce i krunýř skalního démona. Prakovníci nemínili poskytnout skalním démonům žádnou munici, a tak vystřelili náklady chraněných kamínků, které zasypaly démony stovkami maličkých magických výbuchů.

A tak rozeseli zkázu stejně jako skupiny mehndingských lučištníků, které kryly pěchotu. Alagai vřískali a lidé na chvíli získali převahu.

Jenže i když několika skalním démonům trčela z krunýře obrovská žihadla, žádný nepadl a začali si vyhrabávat jámy. Rychle se zakopali, menší jadrnce lhostejně vyházeli, a než stihla obsluha katapultů a prakovnic znovu naládovat, byli skalní démoni před palbou v bezpečí.

Obsluha metacích strojů znovu vypálila a pozabíjela alespoň tucty menších démonů, ale pak se zničehonic jeden skalní démon vynořil zase na povrch, tentokrát s obrovským balvanem. Šípy na něj pršely jako déšť, ale jeho to zjevně neobtěžovalo víc než hmyzí bodnutí. Rozmáchl se a hodil. Balvan vyvrátil nejbližší chranový sloup a vyřadil část sítě. Polní démoni se vrhli do průlomu tak rychle, že ho šarúmové ani nestihli úplně zahradit, jen taktak že na poslední chvíli srazili štíty a už byli démoni u nich, samý zub a dráp. Další vlna pronikala kolem nich dovnitř, někteří útočili na šarúmy z boku, jiní bez překážek zmizeli ve tmě a vydali se na lov. Ohnivé plivance, které se odrážely od šarúmských štítů, zakládaly požáry, a ty se rychle rozrůstaly.

Skalní démon se shýbl a znovu se zahrabal, a místo něj se vynořilo několik jeho druhů, rovněž s balvany.

Inevera ještě nikdy neviděla boj takového rozsahu. Šarúmové si vedli dobře, ale i ona viděla, že alagai se chovají nezvykle chytře. Útočili na nečekaných místech, vytrvale oslabovali předměstskou chranovou síť a postupně se propracovávali do kopce k vnitřním hradbám. Dovnitř se nedostanou, ale mohou rozbít hradby a zasypat město balvany. Oheň a sesouvající se domy dokážou zabíjet stejně snadno jako alagaiské drápy.

Mimo město už bojovali šarúmové o holý život. Skalní démoni tu a tam hodili do šiku válečníků balvan, čímž je rozehnali na dost dlouho, aby se mezi nekryté válečníky mohli rozběhnout polní a ohniví démoni. Většina mužů sice měla zbroj, ale ta toho proti balvanům a ohnivým plivancům moc nezmohla. Na nebi začali kroužit větrní démoni, kteří si v zadních spárech přinášeli kameny a pouštěli je skrz chranovou síť. Neměli tak dobrou mušku jako skalní, ale zmatek, který tím vyvolali, napáchal snad ještě větší škody než kameny samotné.

Když šarúmové bojovali kopím proti pařátu, neodvažovali se Mehndingové na hradbách střílet po démonech, kteří na ně útočili, a zaměřili se místo toho na ty skalní. Kdekoli se objevil nějaký s kamenem, hned byl zasažen několika žihadly nebo náloží chraněných kamenů. Pár obrovitých démonů zabili, ale mnohem víc střel vyšlo naprázdno.

A pak se jednomu mamutímu skalnímu démonovi podařilo proniknout k městské bráně a nesl si balvan tak velký, že by ji roztříštil napadrť. Démonům by to sice neumožnilo proniknout dovnitř, ale zabilo by to mnoho válečníků, kteří bránu střežili, a zaselo strach do srdcí mužů, kteří tak zoufale potřebovali odvahu. Ze silného démonského krunýře trčela žihadla, ale démon se cílevědomě sunul dál a už se chystal balvan hodit.

„U Everamova vousu,“ vydechl Asome.

Inevera na to neřekla nic, zato sáhla do hlubin svého roucha a vytáhla tenkou loketní kost z toho mozkového démona, kterého zabil Ahmann. Byla potažená elektrem a pro její chranový zrak jasně zářila magií. Jedním koncem ji namířila na balvan, její prsty hbitě zatančily po chranách vyrytých na druhém konci, odkryly chranu žárovou a údernou a vyslaly magii na balvan, jen to zasvištělo.

Když se kouzlo řítilo na svůj cíl, vypadalo jako žírňanská světluška, ale když udeřilo, výbuch, který osvětlil noc a vrhl přihlížejícím do obličeje vlnu horka, roztříštil balvan na mračno prachu.

Užaslé zraky se obracely k Ineveře, když namířila svou hora-hůlku na samotného skalního démona. A znovu vylétla sršící jiskra, která při nárazu vybuchla a srazila démona na zem. Dopadl na záda a žihadla zabodaná do krunýře zajela do mnohem zranitelnější tkáně vespod. Z hrudi se začoudilo a démon už nevstal.

„Matko…“ začal Asome, ale slova mu uvázla v hrdle a jen se na ni užasle díval. Inevera se usmála. Nezaškodí připomenout ctižádostivému synovi, že matka vládne mocí, které by se měl bát. Ašia a Mehndingové na ni hleděli s nemenší bázní, a i to bylo jen dobře.

Válečníkům na bitevním poli dodala tato ukázka síly odvahu a zdvojnásobili své úsilí odrazit démony, jichž však neustále přibývalo.

Ale i alagai se poučili. Z nebe se střemhlav snesla letka větrných démonů a mířila přímo na Ineveru. Každý nesl v pařátech těžký kámen. Ašia už měla luk v ruce a jednoho sundala z nebe jako vykrmenou husu. Mehndingští lučištníci sundali další, ale mezitím už četné kameny svištěly dolů. Inevera cítila, že ji někdo chytil a praštil s ní na předprseň zrovna ve chvíli, kdy se těsně vedle ní zhroutila střílna. Suť pršela jako déšť, ale Asome ležel na ní a hlavní nápor vzal na sebe.

Když bylo po všem, měl polovinu obličeje samou krev a zlomenou ruku, navíc zkroucenou v nepřirozeném úhlu. Chtěla mu pomoci, ale vstal bez potíží sám, zdravou rukou uchopil tu zlomenou za zápěstí, natáhl ji, narovnal a nechal volně viset u boku. Muselo to strašlivě bolet, ale Asome se ovládal a ani nezasténal. Pak jí podal zdravou ruku, aby jí pomohl vstát. „Není to nic, co by nemohlo počkat, matko.“ Trhnul bradou za hradby. „Ty teď budeš mít horší starosti.“

Inevera ruku přijala, ale neopřela se o ni a na nohy vyskočila sama. Pak se podívala tam, kam syn ukazoval, a vytřeštila oči. Na předměstí zuřil lítý boj a ještě lítější za vnějšími hradbami, ale to všechno byla jen léčka, která měla odvést pozornost od skutečného nebezpečí.

Ze svého místa viděla Inevera to, co Ahmann vidět nemohl, ale i ona byla tak zabraná do bitvy, že to mohla klidně přehlédnout a všimnout si, až když už by bylo pozdě. Na obilných lánech za městem se cílevědomě činili ohniví démoni. Vypalovali tam chrany velikosti celého lánu, které již brzy ožijí a poskytnou alagai děsivé možnosti.

I Asome to viděl. „To jsou ti praví Nieini škůdci. Vezmou nám možnost nasytit náš lid a zároveň si nasytí vlastní temnou magii. Jenže my musíme jejich chranovou síť zničit stůj co stůj, takže nám nezbývá než lány vypálit.“

„Možná,“ odpověděla Inevera se vzpomínkou na svou věštbu. Podívala se na Ašiu. „Především se o tom musí dozvědět tvůj strýc.“

Kai’šarúm’ting bez váhání seskočila z hradeb, dopad si nasměrovala rovnou do kotoulu, který ji vyhodil zase na nohy, a vzápětí už tryskem pádila z kopce na předměstí a brzy se rozplynula ve tmě.

Asome se za ní díval. „Jako by nebylo dost na tom, že porušíš nařízení Osvoboditele a vyvedeš ji ven na hradby, teď ještě budeš mou dživu posílat do pusté noci?! Jestli ji nedostanou alagai, tak ji určitě zabije otec za neposlušnost.“

„Co ty se staráš?“ opáčila Inevera. „Ať už zemře v noci nebo za neposlušnost, tvoje starost se tím tak jako tak vyřeší, ne?“

„Žádal jsem rozvod, ne její smrt,“ namítl Asome.

„Nedostane se ti ani jednoho, synu,“ odvětila Inevera. „Žádný démon se jí nedotkne a ty neznáš otce tak dobře, jak si myslíš. Pro něj je na prvním místě šarak ka a Ašiina zpráva může zvrátit porážku ve vítězství. Poděkuje jí za její služby a dočasně to pustí z hlavy. A až bude po Ubývání, tak ji okázale pokárá, aby se neřeklo, načež bude následovat veřejné uznání. A pak už nebudou šarúmy’ting zavírány za Ubývání do podměstí.“

„Tobě vždycky všechno vyjde,“ povzdechl si Asome. V jeho hlase nezněla hořkost, ale Inevera ji stejně vycítila.

„Co je pro tebe důležitější?“ zeptala se. „Vyhrát šarak ka nebo držet svou manželku pod svým sandálem? Hrdinství tvé dživy může zvýšit tvůj vliv, stačí ho přijmout. Já vím, že k ní necítíš to, co k Asukadžimu, ale je to sestra tvého milence, matka tvého syna a tys jí dal svatební slib před Everamem. Tato pouta svazují čestného muže stejně pevně jako láska.“

Asome se s ní užuž chtěl přít, ale pak splaskl a zvažoval to. Inevera ho pohladila po zdravé paži. „Velký muž se nemusí bát, že mu jeho žena ukradne slávu, Asome. Velký muž využívá svou ženu jako oporu, aby mohl stoupat ještě výš.“

Kapitola 28

Předčasné žně

333 p. N. Podzim

Ubývání

Hordy alagai, které se navalily k městským hradbám, naháněly strach dokonce i nejodvážnějším šarúmům. Byly tu tisíce démonů, polních i ohnivých, skalních i lesních. Noční obloha se potáhla větrnými démony, kteří nepřetržitě kroužili a vřískali.

Pak jeden ze skalních, pod jehož kroky se země otřásala, oddusal ke vzrostlému stromu, vytrhl třicetistopý kmen i s kořeny, hravě olámal přebytečné větve a s kyjem v ruce a smečkou polních démonů kolem sebe se valil k nejbližšímu chranovému kůlu. Obsluhy katapult zamířily a vypálily, ale dokonce i na tuto vzdálenost by bylo na skolení jednoho skalního zapotřebí mnoha žihadel. Nestihnou ho zastavit dřív, než ten kůl rozbije, a těchto mamutích démonů tam byly tucty.

Jardir zvedl kopí a nakreslil do vzduchu žárovou chranu. Strom v démonských pařátech chytil plamenem a netvor ho leknutím upustil.

„Srazit štíty a postupovat,“ zavelel Jardir, využívaje moc své koruny k zesílení svého hlasu. „Na můj povel udeřit. Probojujeme se k těm skalním a skolíme je!“

Utvořila se řada spojených štítů, začala zatlačovat menší alagai a chrany nabraly magickou zář. „Udeřit!“ zařval Jardir, když už byli démoni namačkaní tak hustě, že nemohlo minout jediné kopí. Šarúmové sehraně o kok ustoupili, rozevřeli štíty a bodli chraněnými zbraněmi do té mely. Každé bodnutí provázel magický záblesk a sprška ichoru, ale ukáznění válečníci neplýtvali časem a neužívali si to, okamžitě srazili štíty zase k sobě a postupovali dál, dokud Jardir nezavelel k dalšímu úderu. Druhá řada válečníků dorážela démony, kteří skončili pod nohama postupující první řady.

První skutečná zkouška přišla, když se přiblížili k houštině lesních démonů s obrovskými kyji. I když to nebyly ty vzrostlé stromy, které si nesli skalní démoni, i tak byly jejich kyje větší než člověk a jediný lesní démon hravě dokázal to, co nezmohly alagaiské drápy – několika rozmáchlými švihy rozmlátil válečníkům štíty a rozprášil je.

Jardir musel proti démonům zasáhnout dřív, než stihnou vtrhnout mezi rozehnané válečníky – sebral veškerou vůli, rozvinul moc své koruny až za své válečníky a démony na místě zastavil. Pak zvedl kopí a nakreslil do vzduchu žárové chrany, čímž sežehl lesní démony na popel, a rovnou vyrazil do útoku. Svou magií odhazoval menší alagai z cesty, dokud nedorazil k nejbližšímu skalnímu démonovi, pak stáhl ochranné pole k sobě, nechal skalního přijít blíž, posledních deset stop překlenul jediným vysokým skokem a vrazil mu Kadžiho kopí do hrudi. Démonská magie kopí znovu nasytila, přelila se mu do paže a dodala mu sil.

Odskočil od padajícího démona a dopadl na volné místo o dvacet stop dál. Démoni se na něj vrhli ze všech stran, ale jeho chranového pole je odráželo, zatímco on útočil beztrestně. Několik démonů podlehlo jeho kopí, ale mnohem víc jich zničily chrany, které kreslil do vzduchu. Ohniví démoni se rozpadali na střepy, když jim zmrazil ohnivý plivanec ještě v útrobách, a lesní démoni, obětovaní naopak plamenům, pobíhali kolem jako šílení. Úderné chrany odhazovaly polní démony po půltuctech.

Ale pořád se jich kolem něj stahovalo víc a víc. Jako by neubývali. Jako by se všichni démoni na bitevním poli zaměřili jen na něj. Znovu rozvinul korunní moc do dálky a odháněl je od sebe, aby se mohl vrátit ke svému vojsku, ale to z něj jen udělalo ještě zřetelnější cíl pro skalního démona, který po něm hodil těžký balvan.

Jardir uskočil, ale sotva dopadl, zasáhl ho jiný kámen, shozený shora. Při zásahu se převalil, ale kopí nepustil a sál z něj magii k uzdravení. Jenže neměl ani chviličku klidu, kameny velikosti melounů kolem něj jenjen pršely.

Ale i kdyby kameny padaly seberychleji, Jardir byl rychlejší a uhýbal před nimi, jako by to byly jen líně poletující mýdlové bubliny, i když jakmile skončil nálet shora, začali po něm skalní a lesní démoni házet všechno, co jim přišlo pod pařát: balvany, stromy, dokonce i pár jeho věrných šarúmů. Jeho muži rychle odstřelovali větrné démony, než zase odlétnou, a ti dopadali na jeho chranového pole a odskakovali od něj, avšak jeden větrný démon zabrzdil těsně před dosahem jeho chranového pole, zahřměl na něj a z dlouhého ozubeného zobáku vylétl blesk.

S hromovým rachotem probodl blesk chranění a svištěl přímo na něj, ale Jardir poznal, o co jde, a neklesal na mysli. Zvedl své kopí napříč před sebe a blesk do něj vstřebal. Zbraň palčivě zažhnula magií, ale Jardir vrhnul tu magii rovnou zpátky na toho netvora a smetl ho z nebe.

Teď přetékal magii a nic ho nemohlo zastavit, a přesto viděl, že je pomalu odřezáván od svých mužů a obkličován. Skalní démoni na něj vrhali další a větší balvany a dříve či později ho jeden zasáhne.

Udělal jsem ze sebe terč, uvědomil si.

Při tom pomyšlení stáhl ochranné pole těsně k sobě, přehodil si kápi, zachumlal se do Leeshina pláště neviditelnosti a rychle odběhl o několik yardů stranou. Pro jeho válečníky se nic nezměnilo, ale v aurách alagai viděl zmatek. Pro jejich smysly se jednoduše rozplynul.

Bez úhony došel zpátky k řadám válečníků, kteří využili nastalého zmatku mezi démony a rychle se znovu sešikovali, a dokud ještě alagai marně hledali, kam Jardir zmizel, zaútočili na ně.

„Strýčku!“ zaječel někdo v tu chvíli a Jardir uviděl, že k němu běží Ašia. Na sobě měla svou šarúmskou čerň, ale v té tmě ji poznal podle aury ještě jasněji, než by ji na světle poznal podle obličeje. Skočil na ni polní démon, ale Ašia ani nezpomalila, jen se pootočila, chytila ho na štít a v běhu odhodila. Do cesty jí vstoupil ohnivý démon a už nabíral na ohnivý plivanec, ale když netvor zavřel oči, aby mohl plivnout, hladce uhnula z cesty a probodla ho.

Pak jí zahradila cestu dvojice lesních démonů. Ašia, už nabitá démonskou magií, ještě zrychlila a za běhu je okrajem štítu sekala po kloubech dlouhých vřetenovitých hnátů, takže ztráceli rovnováhu a nebyli schopní zaútočit. Nezkušenému oku by každý pohyb připadal dávno nacvičený a samozřejmý, ale Jardir dobře viděl, že ve skutečnosti zkouší využít dama’tingský šarusahk a hledá tlakové body. Konečně našla jeden na démonském stehně, kdy poměrně slabým úderem ochromila démonovi nohu. Teprve pak mu zasadila kopím smrtelný úder.

Bleskurychle se otočila proti útoku dalšího lesního démona a smetla ho jakoby nic, vždyť stačilo jen seknout hranou štítu do ramenního kloubu vřetenovitého hnátu, který po ní užuž natahoval drápy. Démon odvrávoral a Ašia klidně běžela dál. Její aura potvrzovala, co Jardir už stejně věděl: Ašia si plně věřila, že by toho démona zabila, kdy by se jí zachtělo, a tuto příležitost využívala jen k lepšímu poznání nepřítele.

Žádní dva démoni nejsou úplně stejní. Každého utváří jeho oblíbený lovecký revír a Everamova Ala je rozlehlá a rozmanitá. U dalšího lesního démona potřebovala dvě rány, než nalezla ten samý tlakový bod, ale po chvilce mu nohu přece jen ochromila. Uložila si ten poznatek do paměti, rychle démona dorazila a dvěma dlouhými, plavnými skoky doběhla k Jardirovi.

Jardir svraštil čelo. Byl na dceru své milované sestry Imisandre bezmezně pyšný. Nařídil jí, že musí být dvakrát tak lepším válečníkem než její mužští zahvenové, ale ona je zdaleka překonávala a svého vlastního otce také. Dívat se na půvabné a přesné pohyby jejího umění, tak sebevědomé i cílevědomé, bylo jako číst báseň.

Ale přes všechnu svou pýchu nemohl přehlédnout, že se troufale vzepřela jeho vůli a vyšla v noci ven. Bezpochyby v tom měla prsty Inevera, ale ani Damaje nemohl dovolit, aby tak otevřeně překračovala jeho nařízení. A chudák Ašia to odnese, protože teď byl nucen ji pro výstrahu potrestat.

Když doběhla k němu, surově ji chytil za loket a roztáhl ochranu své koruny jen natolik, aby pokryla právě jen je dva, a snad ne natolik, aby na sebe upozornil alagaiské prince, kteří ho zrovna teď hledali očima svých rabů. „Chceš, abych z tebe strhal zbrusu novou čerň, holka, že neposloucháš, co jsem ti nařídil?“

„Odpusť, strýčku,“ řekla Ašia, padla na koleno a nastavila mu krk. „Damaja mi přikázala, abych ti sdělila, že alagai vypalují do obilí za městem velké chrany a budují síť.“

Jardira zamrazilo v zádech. Vzhlédl, uviděl, že v dálce se sbírá magie, a vycítil i její účel. Démoni budovali chrany na odpuzení lidí. Kdyby se jim podařilo stvořit kruh kolem Everamovy Štědroty, mohli by zabít všechny muže, ženy i děti uvnitř. Proti tomu je Trůn lebek nechránil.

„Řekla ti ještě něco?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla Ašia. „Ale když jí můj ctěný manžel řekl, že jediná možnost, jak démony zastavit, je spálit naši úrodu, Damaja naznačila, že by mohla být i jiná řešení.“

Jardir přikývl. Jak by mohl zapomenout na věštbu, která mu ležela v hlavě dnem i nocí od chvíle, kdy ji Inevera vyřkla?

– Až přijde Alagai Ka, musí jít Osvoboditel sám za noci do středu pavučiny, jinak bude všechno ztraceno.-

Podíval se zpátky na svou neteř. Zároveň mu tím sdělila, že i jeho manželka a syn se vzepřeli jeho vůli, ale to mu teď připadalo podružné. „Řekni Damaje, že rozumím a půjdu po stezce, kterou mi určil Everam.“ Ašia se poklonila a obrátila se k odchodu, ale Jardir ji znovu chytil za loket. „Jsem na tebe pyšný, neteři.“

Ašiina aura, tak hladká a ukázněná, najednou vroucně rozkvetla. Jardir ji krátce objal, pak se odtáhl a podíval se jí do očí. „Pamatuj na to, až tě budu muset potrestat za neposlušnost.“

Zářivá aura neztratila nic ze své vřelosti, ani když se naposledy poklonila a obrátila se k odchodu zpátky do noci. Teprve pak ji opět zahalila netečnost a klid jako plášť, který si člověk přehodí, než se odebere do boje.

Jardir odhodil kaftan a svlékl se až do bílého bida, aby odhalil chrany vyřezané po těle. Kromě toho mu zůstaly už jen prosté sandály, koruna, Leeshin plášť a Kadžiho kopí.

Ohlédl se po Jayanovi; synovu auru našel v davu válečníků ještě snadněji než jeho bílý turban.

Everame dej, ať to zvládneš se ctí, můj synu, pomodlil se v duchu.

Noční vítr přinesl tiché ševelení a Jardir pochopil, že to jsou démonští princové, kteří spolu hovoří víc pomocí magie než prostých slov. Nerozuměl jim, nevěděl, co říkají, ale rozpoznal nejbližší z těch hlasů a vydal se za ním do noci. Válečníci na něj křičeli, chtěli jít s ním, ale i když koruna odsouvala netvory stranou a v moři démonů, kteří mu stáli v cestě, mu otevírala stezku, ta se za ním rychle zase zavírala.

Zanedlouho uviděl magické proudy plynoucí k obilným lánům. Démoni tu oblast střežili, ale kolem něj procházeli, aniž si byli vědomi, že se někdo plíží obilím ke kraji chran alagaiských princů. Pak vysoké klasy náhle skončily a před ním ležela spálená ala a magicky žhnula.

Jardir žasl nad přesností hran. Ohniví démoni dokázali spálit téměř cokoli, ale jejich magické ohně obvykle zakládaly opravdový požár. Skutečnost, že se spáleniště táhlo jen jedním směrem a končilo stejně ostře, jako začínalo, vypovídala o tom, že zde zasáhla ještě jiná moc.

Cítil, že na něj ta chrana tlačí. Zpočátku měl dojem, že jde proti silnému větru, pak jako by se brodil hlubokou vodou. Když došel na kraj, měl pocit, že stojí před silnou skleněnou stěnou. Magie dorážela na špičky prstů, ale přijal to bodání a zkoumal ji.

Když jí nakonec porozuměl, napjal vůli, až ho Kadžiho koruna pálila do čela, vrazil do chrany ruku a magie se kolem ní rozestoupila jako obilné klasy, jimiž procházel cestou sem.

Jardir se nechal vést vábením nočního větru a bez překážek kráčel po vláknech démonské pavučiny dál a dál. Stáhl korunní moc těsně k sobě, aby vypadal jen jako pouhá drobná vlnka, která zčeřila chranění, jako oblázek hozený do divoké řeky.

Ještě nějaký čas takto šel, než nalezl svého soka. Mozkový démon ho dokonce ani nevyhlížel, plně se soustředil na ohnivé démony, jejichž plameny vypalovaly stezku v obilí, a kreslil do vzduchu chrany na uhašení ohně, aby zachoval ostré hrany. Jeho strážce, beztvará hrouda kypících černých šupin, z níž žhnula horká magie, bobtnal vedle něj.

Mozkovcova aura planula magií, bylo to jako hledět do slunce, a démon se choval naprosto sebejistě a bez obav. Jardirovi bylo jasné proč. Magie, utkaná kolem toho netvora, ho chránila před slídivýma očima. Nikoli však před jeho korunním zrakem. S důvěrou v Leeshin plášť šel rovnou k němu.

Když Jardir došel na dosah, měňavec zostražitěl a mozkovec se obrátil proti němu, ale už bylo pozdě. Jardir zvedl Kadžiho kopí a probodl to černé srdce.

O takovém přívalu moci se Jardirovi nikdy ani nesnilo. Mocné démony zabil už dřív a byl zvyklý na magii, která vproudí do kopí a přeteče do něj, na magii, která mu dá větší sílu a rychlost, hojí mu rány, bystří smysly a obrušuje z něj léta jako rez z oceli.

Ale to byl jen doušek vody ve srovnání s povodní, která se skrz něj prohnala, a Jardir měl co dělat, aby v ní neutonul.

Démonský princ zmučeně zavřískl a jeho bolest se projevila ve vřeštění a křečích měňavce i všech ostatních démonů v oblasti. Mozkovec po Jardirovi hmátnul a drápy na konci pavoukovitých hnátů sice nebyly delší než upravené nehty polštářové manželky, ale ostré byly jako břitva.

Jardir zachrčel a vyslal příval magie, která ho zaplavila, skrz kopí zpět. Otřásla démonem jako by do něj udeřil blesk, a rozklepala ho tak, až mu zuby zacvakaly a rozpadly se. Z těla se začal zvedat štiplavý dým a Jardir vytrhl kopí, rozmáchl se a sekl. Ostrý okraj hlavice hladce projel skrz štíhlý démonský krk.

Nižší démoni se zhroutili v okamžiku, kdy hlava mozkovce dopadla na zem, ale měňavec odolával smrti déle. Vřískal jako smyslů zbavený, tělo bublalo a přelévalo se, někdy nabralo známé tvary, jindy tvary vídané jen v hrůzných snech.

Jardir, který se stále topil v magické povodni, na něj namířil kopí a hrotem nakreslil chranu, která netvora vyhodila do povětří a odeslala zpátky do Nie. Dým už se rozptyloval, a Jardir stále ještě slyšel pleskání, jak rosolovité kusy tkáně dopadaly na zem.

V nastalém tichu Jardir nehybně stál a napjatě poslouchal, ale volání ostatních démonských princů utichlo.

Vycítili smrt svého bratra a uprchli z bitevního pole.

Jardir se shýbl a přehodil si mršinu alagaiského prince přes rameno. Do volné ruky vzal jeho kuželovitou hlavu. Když bude mít dostatek elektra, bude moci dosah Trůnu lebek zdvojnásobit. Nebo si vyrobit jiný, který si vezme s sebou na dobývání severu.

Ale nejdříve je čekají předčasné žně.

„Já v tom nevidím žádný smysl, otče,“ řekl Jayan, když Jardir svolal ještě před svítáním zasedání dvora a předložil jim svůj návrh. „Měli bychom opravit opevnění a vyspat se na další noc, a ne…“

„Mlč a poslouchej,“ sjel ho Jardir. „Na bitevním poli nás alagai porazit nemohou a vnitřní město tvá matka začarovala tak, že se do něj nedostanou. Snaha vybudovat na obilných polích velechrany mozkovým démonům nevyšla a znovu se o to pokoušet nebudou z obav, aby se mi neprozradili a nepotkal je stejný odsud jako jejich bratra.“

„Takže jsme vyhráli,“ usoudil Jayan.

„Nebuď bloud,“ usadil ho Asome. „Alagai nemusí jít proti našim kopím ani vzít ztečí naše chrany, aby nás zabili. Stačí jim spálit naše pole.“

„Takže jim nesmíme nechat nic ke spálení,“ souhlasil Ašán. „Sklidíme všechno. I zrno, které ještě není úplně zralé.“

„To je práce pro ženy, chaffity a chiny, kteří se krčí za hradbami, zatímco muži za ně v noci bojují,“ odsekl Jayan.

„Je to práce pro všechny,“ opravil ho Jardir. „I kdyby ohýbali hřbet všichni muži, ženy i děti z Everamovy Štědroty, od nejpyšnějších damů po nejnuznější chinské mrzáky, od východu do západu slunce, budeme schopni sklidit jen…“

„Dvacet dva procent,“ pomohl mu Abban.

„… dvacet dva procent úrody, než padne noc a začnou požáry,“ dopověděl Jardir. „Je nezbytně nutné, aby každý přiložil ruku k dílu, a právě ti z nás, pro něž je taková nádeničina údajně pod jejich úroveň, musí být vidět na polích s ostatními.“

Aleverak položil Jayanovi ruku na rameno. „V noci jsi dělal bílému turbanu velkou čest. Odvahu, synu Ahmannovu. Což samotný Kadži nezačínal život jako prostý česáč ovoce?“

Jayan zavadil pohledem o Aleverakovu ruku a jeho aura se zableskla vzteky nad takovou žoviálností. Nicméně Aleverak ho již nejednou pokořil a Jayan raději moudře spolkl hněv.

A takhle, můj synu, dospívá člověk k moudrosti, pomyslel si Jardir.

„Buď opatrný, Osvoboditeli,“ řekl Hasik, když se blížili ke skupině chinských sedláků, „jsou ozbrojení.“

Jardir si ostražitě prohlížel obrovské žací nářadí, které muži drželi, a nemohl popřít, že ve správných rukou by to byly účinné zbraně, ale tady žádné nebezpečí nevětřil. Vypadalo to spíš, že chinové jsou zděšení z něj.

„Děláš si příliš velké starosti, Hasiku,“ vyplísnil ho. „Jakou bych asi měl naději proti Alagai Ka, kdyby mě nějaký chin dokázal zabít rolnickým nářadím?“

Rázně vykročil k sedlákům, a ti přesně podle jeho očekávání padli na kolena a neohrabaně přitiskli obličeje do hlíny ve snaze alespoň neuměle napodobit řádnou obřadní poklonu.

„Povstaňte, bratři,“ oslovil je Jardir a na oplátku se rovněž uklonil. „Máme plno práce a žádný čas na nějaké zdvořilosti.“ Natáhl ruku pro jeden žací nástroj. „Jak se tomu říká?“

„No, to je kosa, Milosti,“ odvětil jeden sedlák. Nejlepší léta už měl za sebou, ale pořád to byl statný chlap.

Jardir přikývl. Ten výraz už někde slyšel. „Ukážeš mi, jak se to používá?“

„Ty budeš sekat?“ zeptal se sedák nevěřícně.

Jeho soused ho praštil do zad. „Poslechni ho, pitomče,“ zašeptal.

Sedlák přikývl, vzal kosu a předvedl, jak se drží. Pak se otočil, svaly na pažích se napjaly, kosa klesla nízko nad zem a s každým švihem usekla úzký půlkruh klasů.

„Dobrý nástroj a výkonný švih,“ uznal Jardir. „Byl by z tebe velký válečník, kdyby ses byl vydal touto cestou.“

Sedlák se uklonil. „Díky, Milosti.“

„Jenže takhle to jde pomalu,“ prohlásil Jardir a převzal kosu, „a náš čas se krátí. Ustupte, prosím.“ Sundal si svrchní kaftan a svlékl se do pasu. Nechal si jen Kadžiho korunu na hlavě a kopí zavěšené na zádech. Kosu vzal obráceně, čepelí dozadu, přikrčil se a načerpal magii z koruny a kopí, která mu dala sílu a rychlost stovky mužů.

Pak se rozběhl podél pole a kosu vedl čepelí v obilí. V kypré ornici po něm zůstávaly pravidelné otisky jeho sandálů, a jakmile se dostal na protější konec, otočil se a načal další pás. Podťaté klasy snad ještě nedopadly, když už žnul ty sousední.

Když se Jardir zastavil a obhlédl pokosený lán, stálo ranní slunce ještě nízko. Inevera mezitím našla na bazaru košíkářku, která dodala celou káru košů, a osobně vedla sklizeň požatého obilí. Sama nosila plné koše a ostatním ženám a dětem velela, jako by pracovala na polích celý život.

V tom jitřním světle byla nádherná, téměř cudná v neprůhledných plátěných kalhotách a hnědé šněrovačce se zlatým lemováním. Chaffitky a chinky na ni hleděly se zbožnou úctou, a když viděly, jak se lopotí, o to víc ohýbaly vlastní hřbety.

Jardir přehlédl lány a viděl, že damové a šarúmové pracují bok po boku s nižšími kastami. Byl to povzbudivý pohled, měl v sobě chuť jednoty, o níž snil Kadži, společenství, které lidstvu pomůže odrazit alagai a vyhrát šarak ka.

Modlil se, aby to stačilo.

„… naprosto zničené mehndingské jabloňové sady,“ pokračoval Abban, „a také přes dva tisíce akrů pastvin.“

Jardir seděl na Trůnu lebek. Ještě byl celý od mastného popela a smrděl, ale popáleniny se mu už zahojily, a teď s těžkým srdcem poslouchal Abbanovo ranní hlášení po třetí noci Ubývání.

Už druhé noci se ukázalo, že jeho obavy byly oprávněné. Když zmařil alagaiským princům původní plán, tak se o chranovou síť znovu nepokusili ze strachu, aby se s ním opět nesetkali na bitevním poli, a místo toho se rozhodli jeho lid vyhladovět.

Na jeho úrodných pozemcích bylo mnoho řek a říček, které tvořily přirozené protipožární zábrany, a Jardir řídil své válečníky tak, aby ničili ohnivé démony a hasili požáry tam, kde by se mohly rozšířit, ale ani jeho moc nebyla nekonečná a napáchaná spoušť byla zhoubná. Abban četl lejstro za lejstrem a Jardir už ztratil přehled o celkovém rozsahu škod.

Abban se dostal k poslední stránce. „Ztráty na krevašských pozemcích…“

Jardir měl pocit, že jestli bude sedět a poslouchat to ještě chvíli, tak snad vyletí z kůže. Rázně vstal, sestoupil ze schodů a začal pochodovat po sále sem a tam. „Řekni mi to rovnou, chaffite,“ zavrčel. „Jak je to zlé?“

Abban pokrčil rameny. „Pokud by to byly konečné ztráty, tak tvůj lid přežije, Osvoboditeli.“ Podíval se Jardirovi zpříma do očí. „Ale kdyby to mělo pokračovat každý měsíc, bude polovina lidí z Everamovy Štědroty na márách dřív, než sejdou zimní sněhy, a alagai nebudou muset ani hnout drápem.“

Jardir si promnul rukou obličej.

„Nicméně máš dvě výhody,“ podotkl Abban.

„Jardir vzhlédl. „Výhody?“

„Tvůj lid v tobě nyní vidí pravého syna Everamova,“ řekl Abban. „Dokonce i chinové vyslovují tvé jméno s nábožnou úctou a šíří se mezi nimi zvěsti, s jakým nasazením jsi je chránil dnem i nocí. Pracovat na polích po jejich boku byl mistrný tah.“

„Nedělal jsem to proto, abych si získal jejich srdce,“ odtušil Jardir.

„Nezáleží na tom, proč jsi to dělal, příteli,“ odvětil Abban. „Díky tvému osobnímu nasazení na poli – a taky když vystavíš mrtvolu alagaiského prince damajským očím na odiv – za tebou půjdou jak Krasijci, tak Žírňané.“

„Kam za mnou půjdou?“ otázal se Jardir.

„No do Laktonu přeci,“ usmál se Abban. „Lány v chinských krajích na východ od Everamovy Štědroty teprve dozrávají.“

Blížilo se jitro a královnin choť čekal v jeskyni. Pro pozemské stádo byla sice dosud tma a nižší démoni budou moci lovit ještě několik hodin, ale pro jadrnského prince, zvyklého na naprostou tmu mozkového dvora, se obloha již povážlivě jasnila.

Poslední noc Ubývání už se chýlila ke konci, ale on záměrně čekal co nejdéle, než přivolá ostatní. Budou nuceni zhmotnit se před jeskyní a světlo je při příchodu oslabí. Choť navíc nakreslil kolem jeskyně i štěrbiny vzadu v jeskyni mocné chranění, které soustředilo magii vycházející z Jádra do omezeného prostoru a zajistilo, aby se na ni nemohl přisát nikdo jiný.

Dva z šesti mozkovců, které s sebou přivedl na povrch, byli sice již mrtví, a zrovna ti nejmocnější, ale i tak bylo moudré zachovávat při setkání s tolika svými bratry tak daleko od královnina vlivu nejvyšší opatrnost.

Přijít o dva případné soky bylo sice v danou chvíli výhodné, ale později mu to vynese královninu nelibost. Tím spíš, že se blíží doba kladení. Ostatní čtyři mozkovci bojovali dál i poté, co jeho plán selhal, a vysávali nepříteli síly, a teď vypadali ve srovnání s poraženými udatně. Zkušenost a prestiž, kterou tím získali, jim dávala velké naděje na převzetí místa po jeho zabitých socích.

Když se ti čtyři přiblížili, vší silou se přisál na průduch a načerpal tolik magie, kolik jen dokázal pobrat. Nijak se nesnažil ji zamaskovat, jen ať ji ostatní vidí a bojí se jí. Jeho měňavci ho obklopili, ale měňavce soupeřů udrželo prosté odpuzení před jeskyní.

Denní hvězda se blíží, bratře, vyslal myšlenku jeden démon.

Měli bychom se vrátit ke dvoru a podat hlášení královně, přizvukoval druhý.

Choť zasyčel. Hlášení podáte nejdříve mně.

Tobě už jsme hlášení podávali, bránil se jeden z princů vyslaných na sever. Byl starší než ostatní a silnější. Od chvíle, kdy vyšel na povrch, jeho vůle ještě znatelně posílila. Maskoval svou auru dobře, ale choť stejně vycítil, jak je rozčílený.

Stačila myšlenka, jeden jeho měňavec švihl chapadlem, ovinul ho princi kolem krku a přitáhl ho blíž. Choť se ani nepohnul, jen soustředil své síly. Jestli na něj chtějí zaútočit společně, udělají to teď.

Ale ostatní stáli jako přimražení. Chotě možná nenáviděli ještě víc než denní hvězdu, ale také se nenáviděli navzájem a žádný by nenasadil vlastní kůži, pokud by neměl jistotu, že zvítězí.

Choť polaskal princovu boulovitou lebku. Ty jsi své hlášení sice podal, ale neřekl jsi mi všechno. Považuješ mne za hlupáka?

Mladý mozkovec se vzpouzel, ale měňavcově síle odolat nemohl. Jeho lebka tepala, snažil se toho raba ovládnout, ale vůle chotě byla druhá nejsilnější po královnině. Měňavec utáhl chapadlo kolem princova hrdla a jeho síly ochably.

Co se stalo té noci, kdy zemřel tvůj bratr? zeptal se choť.

Zajali jsme sjednotitele, přiznal princ, čímž si od svého severního druha vysloužil varovné zasyčení. Princové vyslaní na jih při těch slovech zpozorněli a pustili se do rozhovoru, jen jim lebky tepaly.

Tak proč je tvůj bratr mrtev, zatímco sjednotitel dál zabíjí raby a přitahuje k sobě lidi, kteří mu slouží? vyzvídal choť.

Procházeli jsme jeho myšlenky, abychom se poučili o jeho moci, odpovídal v myšlenkách princ, ale on unikl dřív, než jsme ti ho stihli přivést.

Další lež? opáčil choť. Princ vytřeštil oči bez víček, ale už nedostal čas se hájit, měňavec objel drápem lebku a rozlouskl ji. Choť sahal dovnitř, vybíral kousky princova mozku a krmil se. Ostatní ho sledovali se směsicí hrůzy a závisti.

Ty hody přinášely choti princovy vzpomínky a vůli a on ve chvilce zjistil všechno, co vytáhli ze sjednotitelovy mysli. Tolik rozkoše a moci chotě málem zmohlo, přestože hodoval na mozcích svých bratří za poslední milénium již mnohokrát a z jejich síly ho vždycky jímala závrať. Venku před jeskyní vřískal princův měňavec, který začínal ztrácet soudržnost.

Choť se podíval na druhého prince, který se na tom podvodu podílel. Byl strnulý strachy, nepochybně přemítal, jestli ho potká stejný osud jako jeho bratra.

Jdi, nařídil mu choť a princ nepokoušel štěstí; vycouval od jeskyně, prchl do Jádra a svého měňavce si vzal s sebou.

Zatímco si choť dál pochutnával na vzpomínkách jejich bratra, druzí dva princové to nehybně sledovali, jen jeden si při pohledu na rozlousklou lebku olizoval zuby.

Choť byl otřesen, když zjistil, kolik moci si sjednotitel nakradl požíráním rabů. Dosud by ho ani nenapadlo, že by pozemské stádo mohlo ve svých tělech skladovat magii, ba dokonce že by se mohlo naučit ji nasát. Ta představa mu připadala stejně nesmyslná jako skalní rab, který rozpráví o filozofii, ale nedalo se to popřít.

A teď také nalezl odpověď na otázku, kvůli níž museli princové vyjít na zemský povrch. Bojové chrany byly nalezeny v písku na jihu.

Severní sjednotitel nám ukradl kousek naší moci, ale my teď víme, co dokáže, pomyslel si pro ostatní. A on nedokáže nic, co bychom nezvládli. Stačí nám jen vymyslet tu správnou vějičku, která by ho odlákala od jeho velechran.

Žádný mozkovec nemůže být tak hloupý, přišla myšlenka od jednoho prince.

Tenhle má hlouposti nazbyt, ujistil ho choť. Není ani zdaleka tak vyvinutý, jak si myslí, a navíc nás dovedl ke zdroji svého vzestupu. Choť jim poslal představu ztraceného města posledního sjednotitele.

Tam musíme jít hned příští lunaci a rozdrtit to na prach do posledního kamene, poslal jim choť svou myšlenku. Za ty starosti, které nám tento sjednotitel nadělal, osobně pokálím jeho mrtvolu.

Ostatní mozkovci to odsouhlasili a choť se jim zadíval do očí a nechal se jim poznat v plné své síle.

Otevřete mi svou mysl, nařídil jim. Na mozkovém dvoře by si o nic takového žádat netroufl, ale princové dobře věděli, že jestli neposlechnou, tak už dvůr nikdy neuvidí, a byl to mnohem lepší osud, než si nechat sežrat mozek. Rázem spustili své krytí a nechali si od chotě probrat vzpomínky na poslední tři noci.

Byli zrovna ve spojení se svým bratrem, když se objevil následník i s tou prokletou korunou a probodl princovi hruď tou ničemnou zbraní.

Chotě zamrazilo strachy, když ty vzpomínky znovuprožíval. Onen seveřan byl sice mocný, ale jeho moc nebyla větší než moc toho nejslabšího prince. Zato následník dokázal to, čeho se choť obával nejvíce – odhalil moc starých artefaktů.

Stal se z něj lovec mozkovců, stejně jako jím kdysi bývala ta vysušená mrtvola, která teď leží na poušti.

Kolik choťových bratrů a předků mu tenkrát podlehlo? Královna sama tehdy ještě nebyla naživu, ale on ano. Byl ještě mladý a slabý, měl tehdy víc štěstí než rozumu, ale dobře si pamatoval na hrůzu, která zachvátila mozkový dvůr.

Choť ty dva propustil a nechal je uprchnout z povrchu, pak sebral své měňavce a po průduchových proudech sjel zpátky do Jádra.

Následníka je nutno rychle zabít, než stihne založit dynastii.

Kapitola 29

Eunuch

333 p. N. Podzim

„Poznal jsem schopnosti alagaiských princů,“ řekl Ahmann, „a shledal jsem, že na mé možnosti nestačí.“ Ukázal k úpatí trůnního stupínku. Závěsy nechal pečlivě zatáhnout, aby trůnní sál osvětlovaly jen olejové lampy a on tam mohl vystavit kuželovitou hlavu démonského prince, nabodnutou na kůl. Už nařídil Abbanovi, ať sežene zedníky a nechá okna zazdít natrvalo.

Jeho rádcové popořadě přistupovali k baňaté hlavě svého nepřítele, hleděli do jeho obrovských, vyvalených černých očí a do jednoho tajili zhnusení pod nucenými posměšky. Abban se jim nedivil. Démon nebyl zdaleka tak velký ani tak zubatý či drápatý jako mnozí jeho soukmenovci, ale jeho upřený nepozemský pohled drásal nervy. Protáhlá kuželovitá hlava, zakrnělé rohy a téměř jemné rysy nebyly z těch, které by patřily nemyslícímu zabijákovi. Tohle byl naopak mozek, který své činy plánoval.

Nikoli poprvé děkoval Abban Everamovi, že je jen zmrzačeným chaffitem, jemuž je upřena noční sláva.

Posunul si velbloudí berlu do pohodlnější polohy. Jeho přítel právě držel proslov, který spolu tak pečlivě připravovali. I když často stával na stupínku, odkud mohl svému pánovi radit, shodli se, že při příležitosti tohoto oznámení zůstane Abban dole, aby ho nikdo nemohl podezřívat, že v tom má prsty. Ahmann by sice prosadil svou tak jako tak, ale duchovní se s tím srovnají mnohem rychleji, když si budou myslet, že ty plány vyšly od Šar’damy Ka, a ne od nějakého bezpáteřního chaffita.

Považují mě za bezpáteřního, ale nechají se ode mne vodit jako loutky. Uctivě klopil oči k zemi, ale už se naučil vidět hodně koutkem oka, takže teď mohl sledovat duchovní při Ahmannově proslovu.

„Ale my nesmíme propadnout samolibosti a uspokojení,“ pokračoval Ahmann. „Návrat synů Alagai Ka znamená začátek šaraku ka a šarak ka nelze vyhrát, dokud nebude dotažen do konce šarak slunce. Alagai nemohou prorazit přes naši obranu, ale budou bořit domy, vypalovat pole a pobíjet dobytek, dokud nezeslábneme tak, že nebudeme schopni boje ani s nimi, ani se seveřany, kteří se na nás již chystají. Abychom vyhráli obě války, musíme pokračovat v tažení, nastolovat v jednom severském městě za druhým evejský zákon, muže odvádět do války a jejich majetek zabavovat.“

Damaji Aleverak přikývl. „Musíme vyhrát válku za bílého dne, jenže v Everamově Štědrotě propadáme zahálce a lenošení.“

„Souhlasím,“ přidal se Ašán. Přísně vzato mluvil za radu on, ale stejně všichni věděli, že je to jen Ahmannova loutka. Zato Aleverak byl nejstarší a nejváženější damaji a jediný, který s Ahmannem bojoval o Trůn lebek a zůstal naživu. Všichni se k prastarému duchovnímu chovali s úctou a jeho slovům přikládali mimořádnou váhu.

To byl důvod, proč se s těmi dvěma Ahmann sešel toho dne soukromě ještě před zasedáním a nařídil Aleverakovi, aby promluvil první, a Ašánovi jako druhý.

Ahmann udeřil ratištěm kopí o stupínek. „Do dvou měsíců zaútočíme na Lakton.“ Na ten pokyn Abban svraštil čelo a našpulil rty.

„Mračíš se, chaffite,“ podotkl Ahmann. „Pochybuješ snad o moudrosti mého rozhodnutí?“

Všechny zraky se obrátily k Abbanovi, který úspěšně předstíral, že se před těmi zlostnými pohledy choulí. Všichni v sále se nepochybně modlili, aby řekl něco hloupého, co by ho stálo přízeň Šar’damy Ka.

A Abban musel uznat, že by to popravdě bylo pěkné nadělení. Velmi dobře věděl, že jakmile by někdy veřejně upadl v nelibost, tak by se ho všichni muži v tomto sále – o samotné Damaje nemluvě – okamžitě snažili ovládnout, ne-li rovnou zabít.

„Osvoboditelova moudrost nekonečně překonává tu mou,“ řekl Abban a vložil do svého tónu přesně tu správnou špetku kňourání. „Ale tvé vojenské síly se musely rozptýlit po území, které jsi již dobyl, aby ho udržely. Cena…“

„Neposlouchej zbabělá slova toho chaffitského vepřožrouta, otče,“ přerušil ho Jayan. „Rozmlouval ti i útok na Everamovu Štědrotu.“ Damaji přikyvovali a nezřetelně přizvukovali.

Chaffitský vepřožrout je nadměrné plýtvání slovy, pitomče, pomyslel si Abban. Chaffit doslova znamenal vepřožrout, protože Eveja zakazovala jíst vepřové a chudý chaffit si často jiné maso dovolit nemohl. Abbanovi nepatrně cukalo ve rtu, jak odolával touze se smát. Žádný muž v této místnosti neměl ani tušení, o co přichází. Vepřové je lahůdka všem upíraná jen proto, že před třemi tisíci lety předložil Kadžimu jeho nevlastní bratr otrávené sele. Kadžiho legendární síla smrti odolala, ale – pravděpodobně ve chvíli, kdy s ním po hodinách strávených na nočníku cloumala uražená ješitnost – prohlásil prasata za nečistá a upřel tak nesčetným pokolením hlupáků vynikající křehkou vepřovou pečínku.

V ústech se mu seběhly sliny. Dnes večer si dá selátko a pak se nechá jednou z manželek obrat o semeno nějakým způsobem, který ti duchovní z důvodu nevhodnosti zakázali.

Zadíval se na Jayana. Dychtivý pohled v očích mladého Šarúma Ka nebyl nijak překvapivý. Ten kluk nebyl o moc lepší než zvíře, příliš ho těšilo dobývat a plenit a málo vládnout. Zabíjet lidi je mnohem snazší než zabíjet alagai, a zabíjet změkčilé Žírňany je nejsnazší ze všeho. Snadná vítězství, která rozšíří naprosto nezajímavý seznam jeho úspěchů.

Jak vrtošivé rozmary osudu. Pouhým narozením padla Jayanovi do rukou všechna moc a všechny příležitosti, o nichž se jiným ani nesnilo, a jediné, o čem ten kluk dokáže přemýšlet, jsou rozměry jeho paláce a nové způsoby, jak mu mají patolízalové pochlebovat.

Asome s Asukadžim vypadali navenek naprosto lhostejně a netečně, ale ti dva milenci měli svůj vlastní jazyk – propracovanou směs nenápadných postojů a posunků, které nepochybně vyplodili v polštářích – který jim umožňoval vést dlouhý rozhovor, aniž by o tom kdokoli kolem věděl.

Abbanovi se po několikaměsíčním sledování podařilo rozluštit jen zlomek ze způsobu jejich dorozumívání, ale základní obsah již dokázal odhadnout docela dobře. Být nechán doma, zatímco otec a bratr odejdou do války, mělo své výhody i nevýhody. Damaji by v Osvoboditelově nepřítomnosti vládla ve shodě s Damajou, přičemž by Ašán mluvil za radu, takže i když se slávy sice dostane těm, kdo budou na bitevním poli, Asome by mohl v jejich nepřítomnosti udělat mnohé pro posílení vlastní moci.

„A co ty, Asome?“ zeptal se Jardir.

Asome se jako vždy nepatrně uklonil směrem ke staršímu bratrovi. „Souhlasím, otče. Přišel čas udeřit. Starosti našeho chaffita nepostrádají zrnko moudrosti, i když to jsou jen drobnosti ve velkém Everamově plánu. Pravdou je, že tě alagai připravili o velkou část sklizně a tvé ztráty se budou ještě prohlubovat. Dobytím dalšího území je zmírníme.“

Ahmann se obrátil k ostatním deseti damaji, a zatímco upírali zraky na trůn, Abban si je pozorně prohlížel. Stáli v přesném pořadí daném počtem šarúmů v jejich kmeni, bez ohledu na to, že ten rozdíl byl v mnoha případech zanedbatelný. Pořadí se každých pár měsíců drobně měnilo.

Po Ašánovi a Aleverakovi byl Enkadži Mehndingský. Za ty roky, kdy se dostal Trůn lebek mimo jeho dosah, značně ztloustl. Ahmann k němu stále choval nevoli pro jeho pokus ukrýt před ním Kadžiho korunu, ale Abban se Enkadžimu nedivil. Ani on by tu věc nevydal jen tak zadarmo. Enkadži od té doby přežíval tak, že podporoval Ašána a Aleveraka, přinejmenším u dvora.

„Válka za bílého dne je plně v pravomoci Šar’damy Ka,“ pravil Enkadži. „Kdo jsme my, abychom o tom pochybovali?“

Abban se podíval na muže stojící vedle něj, damaji krevašského a nandžijského kmene. Damaji pozorovatelů nosili noční závoje i ve dne, aby zamaskovali svou pravou totožnost přede všemi vyjma vlastních kmenových vůdců a samotného Osvoboditele.

Oba se jako vždy jen poklonili a neřekli nic.

Ostatní damaji Abbanovi nestáli ani za pohled. Od té doby, co byli Ichách s Kezanem pro výstrahu potrestáni, byli nižší damaji ještě podlézavější než Enkadži. Promluvil jen Kevera Šarašský, který se zpříma podíval Ahmannovi do očí. „Opravdu netoužím vrhat stín na tvůj moudrý plán, Osvoboditeli, ale pravdou je, že můj kmen nemá tolik mužů, aby se mohl vydat na nové tažení a zároveň dál držet území, které jsme obsadili.“

„Tak zůstaňte doma!“ vyštěkl na něj Chusen Šundžinský. „Aspoň na nás zbude větší podíl!“ Někteří z ostatních damaji se přitom uchechtli, ale všichni okamžitě schlípli pod Ahmannovým zlostným pohledem.

„Já jsem Šarach,“ pravil Ahmann, „po krvi i sňatkem. A jsem rovněž Šundžin a patřím i ke všem ostatním kmenům. Když se navzájem urážíte v mé přítomnosti, urážíte mne.“

Asome pohladil rukojeť svého alagaiského ocasu a damaji Chusen zbledl, padl na kolena a přitiskl čelo k podlaze. „Omlouvám se, Osvoboditeli, nechtěl jsem tě nijak urazit.“

Ahmann přikývl. „To je dobře. Necháš v Everamově Štědrotě své muže na ostrahu šarašských pozemků po dobu, kdy si Šarachové budou v kraji jezerního národa dobývat další území.“

Abbanovi se chtělo nahlas smát nad sklíčeným výrazem, který se mihl přes Chusenovu tvář. Každý válečník, kterého nechá doma, bude znamenat menší podíl pro jeho kmen, což zase může znamenat, že ho damaji Fašín Halvský předběhne v pořadí před Trůnem lebek. Letmo zavadil pohledem o Fašína a zjistil, že se damaji nad tímto rozhodnutím spokojeně usmívá, nicméně měl tolik rozumu, aby nic neříkal.

Ahmann s nimi začal procházet podrobnosti tažení, alespoň ty, které potřebovali vědět. Podstatu plánu včetně přesného časového rozvrhu a místa útoku se dozví, až když nebude mít žádný hlupák možnost něco zpackat. Abban se v myšlenkách zatoulal jinam.

Pátravě si měřil Trůn lebek a přemítal, jaký vlastně mělo smysl potahovat ho elektrem. Jemu to připadalo jako neuvěřitelné mrhání.

Abban poslechl Ahmanna a odevzdal Damaje celý výtěžek z elektrového dolu. Předpokládal, že ten kov zmizí, že bude určen na nějaké tajné účely nebo se alespoň zase objeví jako úplná zbroj pro Ahmanna. Místo toho ho vyhodili na jeho trůn, nesmyslnou ukázku moci.

Opravdu? Kradmo se podíval na Damaju. Ta žena nikdy nic nepředvádí nadarmo. Málokdo se dokázal předvádět líp, ale nikdy to nedělala beze smyslu.

Málo na tom záleželo. Abban kov odevzdal, ale nezahálel a hned začal hledat další, počínaje dolem, kde tu slitinu objevil Rennick – stříbrným dolem protkaným zlatými žílami, který zatím vynášel slušnou zásobičku elektra každý rok. Abban ten důl přes prostředníka koupil a jeho zvědové již hledali a skupovali po celé Everamově Štědrotě elektrové šperky a mince. Už toho kovu nashromáždil slušné množství, část použil na nový vystřelovací nůž do své berle a z části vytepával filigrány na zbraních a zbroji svých nejspolehlivějších cha’šarúmů.

Slyšení se chýlilo ke konci. Ahmann odcházel první, rychle následován Jayanem, Asomem a Damaji. Za nimi se obracel k odchodu Abban.

„Abbane,“ zavolala Damaja a Abban strnul. Hasik před ním zavřel veřeje, se založenýma rukama si stoupl před ně a zahradil mu cestu.

Abban se obrátil zpět a uviděl, že Inevera sestupuje z trůnního stupínku. Rychle uhnul očima, aby se vyhnul uhrančivému kolébání jejích boků, a neochvějně se jí zadíval do očí.

Máš svoje krásné manželky, připomínal si v duchu. Tahle sice své zboží vystavuje veřejně na odiv, ale cena za pouhý pohled je příliš vysoká.

Poklonil se. „Damajo. Jak ti může být tvůj ponížený chaffit k službám?“

Inevera došla až těsně k němu, tak blízko, aby ji Hasik neslyšel, ale v patách měla kai’šarúm’ting Šanvu, která byla podle všeho každým coulem stejně smrtelně nebezpečná jako Ahmannův surový osobní strážce.

„Už tví slévači nějak pokročili?“ zeptala se Inevera. „Poslední várka slitiny, kterou poslali, byla k ničemu.“

Abban pokrčil rameny. „Slévat kov je vcelku jednoduché, ale najít správný poměr je zdlouhavá záležitost. Kromě toho mohou ohně Aly obsahovat činidla, o nichž se ani nedozvíme.“

„Potřebujeme ho víc,“ řekla Inevera.

„Dohlédnu na to,“ odpověděl Abban. „Na potažení trůnu se spotřebovalo hodně elektra. Příště budeš potahovat schody na stupínek?“

„Co já budu dělat, do toho ti nic není, chaffite,“ řekla Inevera klidně, ale o to neméně varovně.

Abban se poklonil. „Jak říkáš, Damajo. Stejně jako mi není nic do tvých eunuchů, ale městští strážní mi sdělili, že tři z nich byli nalezeni mrtví. Vyplavila je řeka.“ Usmál se na ni a rázem věděl, že zašel moc daleko.

Na Ineveřin pokyn zakročila Šanva. Byl to jen letmý úder pěstí, ale v obličeji vypučela bolest a Abban zničehonic shledal, že padá na záda.

Chytil se za nos a vytřeštil oči, když viděl, jak rychle mu zkrvavěla ruka. Z kapsy u vesty vytáhl kapesník, ale i ten rychle nacucal. „Šar’dama Ka řekl, že zabije každého muže, který mě udeří.“

„Šarúmy’ting nejsou muži, chaffite.“ Inevera se usmála, mávla rukou ke dveřím a plné rty pod průhledným závojem se přezíravě ohrnuly. „Ale schválně se odbelhej k Ahmannovi a řekni mu, že jsi mne urazil a že jsem vyzvala Šanvu, aby tě ztrestala. Uvidíme, co bude dělat.“

Když se Abban nehýbal, vytrhla mu zkrvavený kapesník z ruky a podržela mu ho před očima. „Tohle je to nejmenší, co se ti může stát, jestli na mne budeš ještě jednou drzý.“

Abban polkl. Inevera s válečnicí odešla do své soukromé polštářové komnaty. Z Damaji strach snad mít nemusel, ale Ahmannova první manželka, to bylo něco jiného. Snaha nastolit Leeshu Papírovu jako její sokyni mu nevyšla, zato teď měl nepřítele, jehož by nikomu nepřál.

Když se za ženami dveře do polštářové komnaty zavřely, Hasik zahýkal smíchy. „Kuráž tě přešla, co, chaffite?“

Abban se na něj chladně podíval. „Otevři dveře, pse, nebo řeknu Ahmannovi, žes mi ten nos rozbil ty.“

Vztek, který Hasikovi vyrašil na tváři, utišil Abbanovu bolest, a když mu obrovitý válečník otevíral dveře, Abban tajil úsměv. Za tu urážku se Hasik brzy přijde odškodnit, ale tentokrát se na to Abban těšil.

Mí slévači provedli další pokus vyrobit posvátný kov, psal Abban Ahmannovi o něco později téhož dne. K večeru pošli silného, spolehlivé posla, aby vyzvedl vzorek pro Damaju.

A Ahmann jako vždy poslal Hasika.

Když byl onen válečník spatřen na cestě k Abbanovu pavilonu na Novém Bazaru, Abbanova dcera Cielva pobývala v přední části stanu sama. Zákaz vycházení už se valem blížil, bazar byl skoro prázdný, většina pavilonů a obchodů již zavřela na noc. Abban špehýrkou pozoroval, jak Hasik vstupuje dovnitř. Cielva byla mladá a krásná, chytrá a šikovná. Čekala ji zářná budoucnost a Abban ji vroucně miloval. A Hasik dobře věděl, proč ji znásilnil. Nešlo o Cielvu. Šlo o to, ublížit Abbanovi.

Když dívka Hasika uviděla, vyjekla, zaběhla za pult a odcupitala krátkou uličkou za stanovou chlopeň. Hasik ji pronásledoval jako kočka myš. Mrštně přeskočil pult a zmizel za stanovou chlopní těsně za ní.

Abban uslyšel bouchnout dveře, napočítal do deseti a šel, ale dal si načas. Noha ho i po tolika letech bolela a on neviděl žádný důvod ji přespříliš namáhat.

Když vstoupil do místnosti a zavřel za sebou těžké dveře, Hasik ještě bojoval. Pavilon přiléhal k velkému skladišti, do kterého Hasik vstoupil nikým nepozván, a dva šarašští cha’šarúmové už měli situaci pevně v rukou stejně jako své lapače alagai, duté tyče, dvakrát tak dlouhé než Hasikova paže. Vnitřkem byl dvojmo protažený ocelový drát a smyčky na konci měl Hasik kolem krku. Hasik držel každou smyčku v jedné pěsti a snažil se ubránit škrcení, ale proti zkušeným šarašským válečníkům neměl naději. Když on táhl, oni tlačili a naopak, a přitom drát neustále utahovali. Abban s potěšením sledoval, jak Hasik ochabuje, až nakonec, celý brunátný, klesl na kolena.

Přiběhla k němu Cielva a Abban ji objal. „Ach, Hasiku, jak milé, žes nás navštívil! Na mou dceru Cielvu si jistě pamatuješ, že? Na jaře jsi ji připravil o panenství. Slíbil jsem jí na dnešek místo v první řadě.“

Stále neprovdaná Cielva ještě neměla závoj, takže si ho ani nemusela nadzvednout, aby mohla šarúmovi plivnout do tváře. Hasik se na ni chtěl vrhnout, ale Šarachové ho drželi pevně, přiškrtili a přinutili ho zase kleknout. Abban zvedl ruku a ze stínu vystoupil další jeho cha’šarúm. Nandžijové byli svým mučícím uměním proslulí a tento drobný muž nebyl výjimkou. Pohyboval se lehce, plavně a tiše jako smrt, jen cinknutí se ozvalo, když tasil ostrý handžár. Hasik při pohledu na nůž vytřeštil oči, ale nedostávalo se mu dechu k námitkám.

Mužík se zamyslel. „Bylo by to snazší, kdyby ležel na zádech,“ oznámil jim. Mluvil tiše a klidně, skoro šeptal. „A pevně mu držte ruce a nohy.“

Abban přikývl a hlasitě zatleskal. Šarachové zakroutili tyčemi, čímž složili Hasika na záda, a zároveň se otevřely dveře a vstoupil zástup černě oděných žen – Abbanovy manželky a dcery. Mnohé měly závoje vdaných žen, jiné, jako Cielva, zahalené nebyly. Nejedna se za poslední léta stala obětí Hasikovy pozornosti.

Čtyři ženy si nesly vlastní lapače alagai a na strohý povel chytily Hasika za zápěstí a kotníky a pevně utáhly smyčky. Šarúm byl silný, jak jen může být válečník, který má pravidelný přísun magie ze zabitých alagai, ale ženy měly převahu co do počtu i zbraní a udržely ho dokonce i bez Šarachů. Cha’šarúmové uvolnili smyčky, aby si všichni mohli lépe vychutnat Hasikovo vřískání a šílené, bezmocné mlácení, když mu Nandži rozřízl šalváry.

Všechny ženy se rozesmály při pohledu na Hasikův ochablý úd. I Abban se pochechtával s vědomím, že přítomnost žen znásobí Hasikovu bolest a pohanu tisíckrát. „Tak této žalostné nicotnosti se mé ženy bojí pokaždé, když navštívíš můj pavilon?“

„I pes má mrňavý úd, otče,“ řekla Cielva. „Ale to ještě neznamená, že ho toužím mít v sobě.“

Abban přikývl. „Má dcera to vystihla,“ sdělil Hasikovi a pokynul Nandžijovi. „Uřízni mu ho.“

Hasik zaječel, znovu sebou začal házet, ale nijak mu to nepomohlo, ženy ho držely pevně. „Jsem Osvoboditelův adžín’pal! Tohle ti neprojde, chaffite!“

„Tak mu to řekni, Pískači!“ Abban se zachechtal, když si vzpomněl na směšnou přezdívku, kterou Hasik dostal, když byli ještě v šaraji a Keran mu vyrazil zub za to, že nazval Abbana synem vepřožrouta. „Řekni celému světu, že ti chaffit uřízl mužství, a užij si toho, jak se ti budou smát za zády!“

„Za tohle tě zabiju!“ zachrčel Hasik.

Abban zavrtěl hlavou. „Já jsem pro Osvoboditele cennější než ty, Hasiku.“ Ukázal na ty tři cha’šarúmy. „Ve své moudrosti mi dokonce poskytl i válečníky, kteří mě mají chránit.“ Usmál se. „A kteří mají chránit i čest mých žen.“

Hasik znovu otevřel ústa, ale Abban pokynul Šarachům a ti mu přiškrtili slova v hrdle. „Čas řečí skončil, kamaráde. V šaraji jsme se učili přijímat bolest. Doufám, žes dával větší pozor než já.“

Nandži pracoval rychle a zkušeně jako dama’ting. Utáhl kolem pyje i šourku šňůrku, odřízl je, hodil na podnos, do močové trubice vložil kovovou trubičku a ránu zručně zašil. Když skončil, zvedl podnos. „Jak mám naložit s tímto, pane?“

Abban se tázavě podíval na Cielvu. „Psi dneska ještě nežrali, otče,“ poznamenala.

Abban přikývl. „Vezmi si s sebou své sestry a dejte jim něco na zub.“ Dívka vzala podnos, ostatní ženy odložily lapače alagai a šly za ní ven. Všechny se smály a rozverně spolu brebentily.

„Budu je nabádat, aby si to nechaly pro sebe, příteli,“ řekl Abban, „ale sám víš, jaké ženy jsou. Řekneš tajemství jedné a brzy ho vědí všechny. Zanedlouho budou všechny ženy na bazaru vědět, že Hasika už není třeba se bát, že je to muž s ženskou škvírou mezi nohama.“

Hodil po válečníkovi těžký kožený vak. Vak dopadl Hasikovi na břicho, jen to břinklo, a Hasik bolestí zaúpěl. „Tohle vezmi s sebou Damaje do paláce.“

Jardir sestupoval za Ineverou po točitém schodišti, které vedlo od jejich soukromých komnat hluboko dolů do podpalácí. Nikdy netoužil podpalácí navštívit – neskrýval se v noci už déle než čtvrt století – ale teď byl příjemně překvapený, že jim na cestu svítí chranové osvětlení, i když jemu plně postačoval jeho korunní zrak. Eunušské pozorovatele skryté ve stínech viděl stejně snadno jako za nejjasnějšího dne. Jejich aury byly čisté, hluboce věrné jeho manželce. Byl tomu rád. Její bezpečí mu bylo nadevše.

Vedla ho křivolakými chodbami, čerstvě vytesanými do skály, a několika dveřmi, za nimiž vždy nechala eunušskou stráž. Konečně dorazili do malé soukromé komnaty, kde na polštářích seděli u čaje muž a žena.

Inevera za nimi zavřela dveře a dvojice rychle vstala. Žena vypadala víceméně stejně jako každá jiná dal’ting, byla zahalená v černé tak, že nebylo vidět nic než oči a ruce. Muž byl v chaffitské hnědé, a když vstával, ztěžka nalehl na hůl. Jeho aura zřetelně končila v polovině jedné nohy.

Mrzák, pomyslel si Jardir. Ani se nepotřeboval ptát, kdo to je, jejich aury mu řekly všechno, ale stejně Ineveře dopřál podrobnosti.

„Ctěný manželi,“ řekla. „Prosím, dovol mi představit ti svého otce, Kasáda asu Kasád am’Damaj am’Kadži a jeho Dživu Ka, mou matku Manvu.“

Jardir se hluboce poklonil. „Matko, otče. Je mi ctí, že vás konečně poznávám.“

Dvojice se na oplátku rovněž uklonila. „Potěšení je na naší straně, Osvoboditeli,“ pronesla Manva.

„Matka si nemusí zahalovat tvář, když je sama se svým manželem a dětmi,“ poznamenal Jardir. Manva přikývla a sňala si kápi i závoj. Jardir se usmál, když uviděl mnohé z toho, co na ženském obličeji tak miloval. „Teď konečně vidím, kde vzala Damaja svou pověstnou krásu.“

Manva uctivě sklopila oči, ale popravdě s ní jeho slova nehnula, i když je myslel vážně. Její aura byla ostražitá a soustředěná. Cítil, že je na svou dceru pyšná, cítil, že k ní Inevera chová hlubokou úctu, a přesto bylo v místnosti něco znepokojivého. Jardir viděl neklid, který tančil v aurách manželky a jejích rodičů jako svárlivá pavučina vzteku a strachu, studu a lásky, která se sama násobila a násobila, a všechno se to točilo kolem Kasáda.

Podíval se na svého chaffitského tchána, pronikl hlouběji do jeho aury. Jeho tělo bylo pokryté jizvami, které prozrazovaly válečníka, ale za zničenou nohu nemohly dravé drápy ani ostré zuby alagai. Tohle byl čistý řez. „Kdysi jsi býval šarúmem,“ hádal, „ale nohu jsi neztratil v bitvě.“ Na ta slova se Kasádova aura naježila a vychrlila na Jardira vlnu dalších podrobností. „Přišel jsi o černý kaftan kvůli zločinu. Nohu ti odňali za trest.“

„Jak jsi to…“ začala Inevera.

Jardir se na ni podíval a četl ve vlnách pocitů, které ji poutaly k otci. „Byl to zločin, který ti manželka a dcera touží odpustit, ale nemají k tomu odvahu.“ Podíval se zpátky na Kasáda. „Co to bylo za neodpustitelný zločin?“

V Ineveřině a Manvině auře zaznamenal zděšení, ale ještě horší to bylo pro Kasáda. V chranovém osvětlení zbledl jako křída a po spáncích mu stékal pot. Ztěžka se opřel o hůl, spustil se na zem tak důstojně, jak to jen zvládl, položil ruce před sebe a přitiskl čelo do měkkého koberce.

„Udeřil jsem svou dama’tingskou dceru a zavraždil svého nejstaršího syna za to, že byl puš’ting, Osvoboditeli,“ řekl. „Myslel jsem si, že jsem v právu, že bráním Kadžiho zákon, a přitom jsem ho sám porušoval pitím a chováním, které ostouzelo mou rodinu víc než cokoli, co by kdy udělal můj syn. Soli byl statečný šarúm, který poslal do bezedných hlubin mnoho alagai. Já jsem byl zbabělec, který chodil do Labyrintu opilý a schovával se v nejkrajnějších plástech, kam se alagai málokdy zatoulají.“

Vzhlédl a obrátil se k Ineveře. V očích měl slzy. „Má dcera měla plné právo mě za mé zločiny zabít, ale ona považovala za větší trest nechat mě naživu s mou hanbou a bez nohy, kterou jsem ji kopl.“

Jardir přikývl a zadíval se na Ineveru a její matku. Manva měla v očích slzy stejně jako její manžel. Inevera měla oči suché, ale bolest rozryla její auru stejně zřetelně, jako by slzy rozryly tvář. Tato rána byla otevřená už příliš dlouho.

Podíval se zase na Kasáda. „Everamovo milosrdenství je nekonečné, Kasáde, synu Kasáda. Žádný zločin není neodpustitelný. Vidím v tvém srdci, že mi rozumíš, že lituješ svých činů a že tě ztráta syna celá ta léta bolí víc než ztráta nohy a cti dohromady. Od té doby jsi z Everamovy cesty nesešel. Chceš-li, vrátím ti černou a můžeš zemřít se ctí.“

Kasád se smutně podíval na svou manželku a dceru a pak zavrtěl hlavou. „Myslel jsem si, že být chaffitem je ostudné, Osvoboditeli, ale popravdě jsem nikdy nebyl šťastnější a nikdy jsem neviděl Everamovu stezku zřetelněji. Teď jsem mrzák a nemohu ti sloužit v šaraku ka, a tak tě snažně prosím, nech mne zamřít jako chaffita, abych se mohl ze všech sil snažit být v příštím životě lepší.“

Jardir přikývl. „Jak si přeješ. Everam nechává duše chaffitů čekat před nebesy, dokud nezmoudří natolik, aby se mohly vrátit na Alu s nadějí býti lepšími. Budu se za tebe modlit, ale myslím, že až přijde tvůj čas, Stvořitel tě dlouho čekat nenechá.“

Kasádova aura se změnila, jako by z něj spadla veliká tíha. I pavučina mezi všemi třemi se změnila, ale stále jí chyběl ten pravý soulad rodiny požívající Everamovy milosti.

Obrátil se k Manvě a i jí se zahleděl hluboko do srdce. „Od toho zločinu jste spolu nebyli jako muž a žena, protože bys nebyla snesla dotek muže, který ti zabil syna.“

Manvina klidná, soustředěná aura zchladla strachy a posvátnou bázní. I ona poklekla a přitiskla hlavu k zemi. „Je to tak, Osvoboditeli.“

„I manželka chaffita musí být manželkou,“ pokáral ji Jardir. „A tak se teď musíš rozhodnout. Buď ve svém srdci najdeš odpuštění, nebo váš sňatek rozloučím.“

Manva se podívala na svého manžela a Jardir viděl, jak sloupává léta, vzpomíná na muže, jímž býval, a srovnává ho s tím, jímž je nyní. Pomalu, zkusmo, nezávazně natáhla ruku. Zachvěla se, když se dotkla Kasádovy ruky a on ji pevně stiskl. „Myslím, že to nebude nutné, Osvoboditeli.“

„Přísahám,“ pravil slavnostně Kasád, „a Osvoboditele si beru za svědka, že budu hoden tvého doteku, ženo.“

„To už jsi, synu Kasádův,“ řekl Jardir. „Je mi líto, že tvá cesta k moudrosti stála tebe i tvé okolí tolik utrpení, ale moudrost není žádná drobnost, aby se o ni smlouvalo jako o košík na bazaru.“

Podíval se na auru, kterou ti dva nyní sdíleli, a spokojeně přikývl. Obrátil se k Ineveře. „Tvůj žal Soliho ctí, drahá, ale pamatuj, že truchlíš nikoli kvůli němu, ale kvůli sobě. Lituji, že jsem ho nemohl poznat, ale jestli byl tvůj bratr alespoň zpolovice takovým mužem, jakým je v tvém srdci, je dvakrát tolik mužem, jakým máme podle Everama být, abychom se k Němu připojili na nebesích. Soli asu Kasád am’Damaji am’Kadži pravděpodobně už večeřívá u Stvořitelovy tabule a v čase nouze se vrátí na Alu, aby našemu lidu pomohl.“

Podíval se zpátky na Kasáda a pokynul mu, aby vstal. Chaffit pomalu uposlechl a pak rozevřel náruč. Inevera váhavě udělala první krok, ale pak se k němu rozběhla a pevně se objali. Manva je obejmula oba dva.

Jardir se díval, jak se jejich aury sbližují, až konečně splynuly v jednu, jak by to u rodiny mělo být.

Po chvíli se na něj Inevera podívala. Viděl, že hoří láskou, ale i tu otázku viděl dřív, než ji stačila vyslovit. „Jak jsi to věděl?“

K jeho překvapení jí odpověděla Manva. „Je to Osvoboditel, dcero. Kadži dokázal vidět do lidských srdcí, a znovu se narodil jako Ahmann Jardir. Čas pochybností je za námi.“

Jardir vstoupil do trůnního sálu, zjistil, že tam na něj čeká Kadživa a Hanya s Ašánem a Šandžatem, a otráveně zaťal zuby. V jejich aurách viděl vztek a nevoli a usoudil, že ho čekají další rozvláčné rozhovory o smyslu šarúm’ting.

„U Everamových koulí, je snad příliš chtít minutu klidu?“ zamumlala Inevera, která mu kráčela v patách. Jardir se uchechtl, ale pak se Hanya obrátila tváří k němu a on uviděl její oko.

Vmžiku byl na druhé straně sálu, pevně, i když něžně ji chytil za bradu a prohlížel si tu podlitinu. Měla zlostně tmavou barvu, ale to nebylo nic ve srovnání s jeho chmurami.

„Kdo tě udeřil, sestro?“ zeptal se tiše.

Hanya vzlykla a neodpověděla. „Její ničemný manžel,“ odpověděla za ni Kadživa. Sestřina aura to potvrzovala. Jardir se obrátil k Šandžatovi.

„Už je v žaláři, Osvoboditeli,“ řekl Šandžat. „Našli jsme ho v jeho komnatách v paláci. Ležel v kaluži vlastních chcanek, opilý namol.“

Jardir se zhluboka nadechl, přijal všechen vztek, a zatímco zvolna stoupal po schodech k Trůnu lebek, nechával ho odplynout. Přesto si nevěřil natolik, aby zůstal na dosah pěsti. „Předveďte ho. Hned.“

Inevera mu krátce, povzbudivě stiskla rameno a uvelebila se na svém místě na polštářích vedle trůnu. Cítil její podporu a načerpal z toho trochu sil.

Hasika dovlekli do sálu jako zvíře vedené mezi dvěma šarúmy s lapači alagai. Zápěstí mu připoutali řetězy ke kovovému opasku a pod lokty za zády mu provlékli ratiště od kopí. Kotníky mu svázali krátkým řetězem. Mezi zuby mu zarazili udidlo, které zatlačilo jazyk. Byl skleslý a ochablý, v jeho auře jasně planula bolest a bezmocný vztek, vespod se převaloval stud a strach. Věděl, co provedl a co to znamená. Jardir měl co dělat, aby ho na místě nezabil.

„Sestro,“ vyzval Hanyu. „Popiš mi, co se stalo.“

Hanya ještě vzlykala, ale díky Kadživině konejšení se jí podařilo sebrat síly a podívat se bratrovi do očí. „Sama to nechápu, bratře. Hasik se se mnou vadil už dřív, ale nikdy nepil couzi ani mne nikdy neudeřil. Ale posledních pár dnů se změnil. Začal si do našich komnat potají nosit láhve, a když si myslel, že je sám, opíjel se a plakal. Snažila jsem se ho utěšit tak, jak by manželka měla, ale veškeré mé snahy vyšly naprázdno. Pak, včera v noci, když spal, jsem se rozhodla… ho překvapit.“ Její aura zahořela studem.

Jardir zalitoval, že ji nutí líčit ten příběh otevřeně před celým dvorem, ale už se stalo. „Co se dělo pak?“

Hanyina aura vzplanula bolestí a zmatkem, který snesl srovnání s jejím studem. „Jeho mužství… bylo pryč.“

„Pryč?“ užasl Jardir.

„Uříznuté,“ upřesnila Hanya. „Zbyla jen jizva a maličká kovová trubička.“

Ašánova a Šandžatova aura mu sdělily, že to už slyšeli, ale pořád tomu nemohou uvěřit. Všichni v sále se rozpačitě ošívali, včetně samotného Jardira. Jen Ineveru a damaji’ting, zvyklé na eunušské služebnictvo, to nevyvedlo z klidu.

Hanyina aura mu řekla zbytek, který si ostatně mohl snadno domyslet sám. „Hasik se probudil, zjistil, že jsi přišla na jeho hanbu, a praštil tě.“

Hanya přikývla a Jardir se obrátil zpátky k Hasikovi. „Ukaž.“

Ponížení z Hasikovy aury přímo řvalo, ale zdrceně stál a nebránil se, když mu jeden strážný stáhl šalváry a předvedl, že opravdu ztratil mužství. Jardir strážnému pokynul, muž odvázal řemen a vytáhl Hasikovi ze zubů udidlo.

„Co se ti stalo, Hasiku?“ zeptal se zostra Jardir.

Hasik vytrvale klopil oči k podlaze a odpovědi se vyhnul. „Myslel jsem si, že třeba zase doroste?“

„Eh?“ užasl Jardir.

„Kdybych zabil dost alagai,“ vysvětloval Hasik. „Kdybych se koupal v jejich magii. Myslel jsem, že by zase mohl dorůst.“

Inevera se pohnula. „Takovou moc magie nemá, šarúme. Co je jednou odděleno, už dorůst nemůže. Jenom bys uzavřel ránu.“

Hasik se sesypal.

„Kdo ti to udělal?“ zeptal se Jardir. „I tak se budeš zodpovídat z toho, že jsi udeřil mou sestru, ale jsi můj švagr a jeden z Osvoboditelových kopiníků a jakýkoli útok na tebe je útokem i na mne.“

Hasik se na něj podíval, ale hanba a strach ho zkrušily natolik, že nepromluvil.

„Osvoboditel se tě na něco ptal, pse!“ zaburácel Ašán. Šandžat praštil Hasika pěstí do obličeje a srazil ho na podlahu. Přesto obrovitý šarúm stále mlčel.

Raději zemře, než by mi to řekl, uvědomil si Jardir. Naštěstí mohl šarúma potkat i horší osud než smrt.

„Stáhněte mu černý kaftan a spalte ho,“ nařídil Jardir. „Usekněte mu ruku, kterou udeřil mou sestru, oblékněte mu hnědou a vyhoďte ho na ulici. Rozloučím jeho sňatek a on dožije své dny jako chaffitský mrzák, jemuž budou nebesa odepřena navěky.“

„Ne, prosím!“ zaječel zmučeně Hasik. „Sloužil jsem ti věrně! Byl to Abban! Abban, ten prokletý chaffit!“ Jeho aura říkala, že mluví pravdu, a když to Jardir uslyšel, nepřekvapilo ho, že se to Hasik tak styděl přiznat.

Nicméně to ho stavělo před složitý hlavolam. Podíval se na Šandžata. „Vezmi si tucet mužů, najděte toho chaffita a přiveďte mi ho. Ale jestli mu jen vlásek zkřivíte, než ho vyslechnu, zaplatíte za to tisíckrát.“

Šandžat se poklonil a rychle odešel. Zanedlouho se vrátil s Abbanem v patách. Hasik zůstal v řetězech a oprátkách, ale bylo mu dovoleno alespoň tolik důstojnosti, že se mohl zase obléci. Když se objevil Abban, trochu se vzpamatoval a vypadalo to, že se chystá ke skoku. Určitě ano, Jardir v jeho auře viděl mlžné výjevy Hasika vrhajícího se na Abbana. Kdyby se dokázal šarúmům vytrhnout a chaffita zabít, měl naději, že ho strážní zabijí, dokud na sobě ještě má černý kaftan.

Jardir se podíval na muže, kteří drželi lapače alagai. Byli to Osvoboditelovi kopiníci a žádní hlupáci. Byli připravení, a jakmile Hasik skočil, přitáhli smyčky, přidusili ho a strhli na zem.

Jardir se vrátil pohledem zase k Abbanovi a pozorně ho zkoumal svým korunním zrakem. Chaffit už uhodl, proč je předvolán, ale jeho aura byla klidná. Byl opravdu vinen, ale očekával, že se obhájí a vyjde z toho bez úhony. Abban své pocity obvykle schopně tajil, ale teď jeho pýcha neznala mezí. Navenek hleděl na Hasika lhostejně, ale jeho aura vykazovala hluboké opovržení a nemálo uspokojení.

„Vykleštil jsi Hasika?“ zeptal se Jardir. Byl vzteky bez sebe a neztrácel čas nějakými okolky. Nakonec se může stát, že mu nezbude než zabít jak svého osobního strážce, tak svého nejoblíbenějšího rádce.

„Ne, Osvoboditeli,“ odpověděl Abban. Byla to pravda, ale ne celá.

„Nařídil jsi svým cha’šarúmům, aby to provedli?“ zeptal se Jardir. Už ztrácel trpělivost.

Abban přikývl. „Ano, Osvoboditeli.“

Muži v sále začali zlostně reptat, ale Jardir udeřil kopím a muži ztichli. Abban stál naprosto klidně.

„Dal jsem ti válečníky, aby chránili tvé dílny a pomohli ti v obchodu, nikoli proto, aby vraždili mé válečníky,“ zavrčel.

„A to také činí,“ odpověděl Abban. „Tys nařídil, že se mi nesmí nic stát. Ale tohoto muže,“ obrátil se k Hasikovi, zvedl berlu a namířil ji na muže v řetězech, „tvé nařízení tak podráždilo, že neustále vnášel do mého pavilonu zlobu a hněv. Často jsi ho ke mně posílal jako poslíčka a on bez výjimky využíval každé příležitosti ke krádežím nebo ničení vzácného zboží pro svou potěchu.“

„A proto jsi mu uřízl ptáka!?“ zaburácel Jardir.

Abban zavrtěl hlavou. „Cetky a tretky se dají snadno nahradit, Osvoboditeli. Panenství mé dcery nikoli. Ani čest mých manželek.“

„Ten chaffit lže, Osvoboditeli!“ zařval Hasik. „Nikdy…!“

Jardir stroze mávl na šarúmy a jeden strážný utáhl smyčku a uťal další slova. „Já jsem Šar’dama Ka, Hasiku, a vidím do tvého srdce. Další lež, která unikne z tvých rtů, tě bude stát život, čest a místo na nebesích.“

Hasik vytřeštil oči a jeho aura zchladla.

„Znásilnil jsi Abbanovu dceru, Hasiku?“ zeptal se tiše Jardir.

Hasik se nepokrytě rozplakal. Neměl sílu odpovědět, ale přikývl. Hanya se znovu rozvzlykala. Kadživa si přitáhla dceru k sobě, chytala její slzy na svá ňadra a probodávala Hasika zlostnými pohledy.

„A jeho manželky?“ zeptal se Jardir. Další poraženecké přikývnutí.

„Přesto to nelze jen tak přejít, Osvoboditeli,“ vložil se do toho Ašán. „Kam bychom došli, kdyby mohl nějaký chaffit – byť i cha’šarúm – zabít dal’šarúma.“

„Odpusť, damaji,“ ozval se Abban, „ale ani já, ani mí muži jsme nikoho nezabili.“ Ukázal na Hasika. „Jak vidíš, Osvoboditelův osobní strážce je naprosto živý a schopný dál se účastnit šaraku ka.“

Jardir ho zpražil vzteklým pohledem. „Proč jsi s tím nepřišel za mnou?“

Abban se poklonil tak hluboko, jak mu jen berla dovolovala. „Šar’dama Ka má naléhavější věci na práci než neustále udělovat pokárání přespříliš horlivým šarúmům a damům, kteří se snaží najít skulinku v tvých nařízeních, aby mne mohli potýrat, aniž by tím tvá nařízení porušili.“

Jardirovi neunikla změna, která se při těchto slovech odehrávala v aurách Šandžata a Ašána. I oni se provinili, i když ne tak hrubě jako Hasik. S nimi si to bude muset taky vyřídit.

Ale pak se podíval zase na Abbana a přemýšlel. Abban žádal, ne, on vyžadoval právo sebeobrany. Chaffit se na něj upřeně díval, přímo ho pohledem vyzýval, ať si jen zkusí stranit šarúmům. Jestli jsi natolik hloupý, aby ses teď na mne obořil, pak jsem svou důvěru věnoval nehodnému člověku, říkala jeho aura.

Jardir si nahlas povzdechl. „Znovu a znovu jsem právě v této síni mužům říkal, že Abbanovi se nesmí ublížit. Je to můj majetek a jakákoli škoda, která se stane jemu, jako by se stala mně.

Každý muž má právo bránit svou dceru před znásilněním nebo ji pomstít, může-li. Dokonce i chaffit. I chin. Byl-li Hasik takový slaboch, že se nedokázal ovládnout, pak není hoden obhajoby. Jeho pyj ho dostal do potíží naposledy. Syny a dcery, kteří ponesou jeho jméno dál, již má, a jak říká chaffit, stále je schopen bojovat v šaraku.“

Podíval se na Hasika. „Dostal jsi, co ti patřilo. Cenou za udeření mé sestry je rozluka, a to nejen s tvou Dživou Ka, ale i s ostatními manželkami. Nenechám svou sestru provdanou za polovičního muže. Hanya si ponechá své sestry-manželky, veškerý tvůj majetek a děti.“ Viděl, jak to Hasika zdrtilo na duši, ale neměl s ním slitování. Dosud nezapomněl, co mu Hasik kdysi dávno provedl v Labyrintu.

„Ty,“ ukázal kopím na spoutaného válečníka, „si ponecháš své kopí, štít a černý kaftan. Jsi vyloučen z řad Osvoboditelových kopiníků, ale Jayan ti najde novou jednotku, v níž budeš bojovat. Nikdo z této síně o tvém zranění nepromluví, a pokud bude odhaleno, můžeš říct, že ti to udělal alagai. Dál si vydobývej slávu v noci a možná přece jen uvidíš nebesa. Jestli ještě jednou porušíš Everamův zákon, i kdyby jen kalíškem couzi, nechám tě uvrhnout do Nieiných bezedných hlubin.“

Podíval se na Ašána a Šandžata. „Věřím, že i vy si z toho vezmete ponaučení!“

Oba muži schlíple přikývli. „Dobrá,“ uzavřel to Jardir. „Sdělte to i ostatním šarúmům a damům. Nebudu to opakovat.“

Jakmile stání u dvora skončilo, odebrala se Inevera do své komnaty stínů. Po setkání s rodiči netoužila po ničem víc než pobýt chvilku o samotě se svým manželem, ale nebylo jí to dáno. A teď už se před Trůnem lebek řadila spousta dvořanů a prosebníků se svými žádostmi a ona neměla trpělivost tam vysedávat a poslouchat to.

Doufala, že si krev odebranou z Abbanova kapesníku schová na nějaký vhodný okamžik, ale při jeho rostoucí moci a drzosti už si nemohla dovolit to odkládat. Ani nevěděla, že Ahmann dal tomu chaffitovi jeho vlastní válečníky, ale mnohé se tím vysvětlovalo. Přesto nemohla uvěřit, že by se nějaký cha’šarúm mohl měřit s jejími eunušskými pozorovateli, které cvičil sám Enkido. Ti zabili damajské manželky v postelích, zatímco jejich muži spali vedle nich.

Hasik si svůj osud zasloužil a stejně tak asi její pozorovatelé, když byli tak neschopní, že se nechali chytit. Ale i tak ji rozčilovalo, jakým směrem se věci ubírají. Ten chaffit už se ji pokusil vystrnadit dříve. Za jak dlouho na ni zaútočí zas?

Krev z kapesníku vylouhovala ještě začerstva a uchovávala ji v zapečetěné lahvičce. Teď ji vzala a nalila na kostky „Všemocný Everame, řekni mi o Abbanovi asu Čabin am’Haman am’Kadži. Dá se mu věřit, že slouží Osvoboditeli? Bude na mne dál útočit?“ Cítila, jak se jí kostky v ruce zahřívají, zatřásla, vrhla je na podlahu a zahleděla se na jasně žhnoucí symboly.

A jako vždy byla připravena, že se zachová podle jejich pokynů, ale nebyla připravena na to, co jí řeknou.

– Ten chaffit je věrný Osvoboditeli. Vaše osudy jsou propleteny. Ublížit jednomu je to samé jako ublížit druhému.-

Kapitola 30

Opravdový přítel

333 p. N. Podzim

Arlen zhluboka dýchal. Nebyl zvyklý na takový strach.

„Jseš si naprosto jistý?“ zeptala se Renna.

Arlen přikývl. „Nemám žádnou výmluvu, proč to dál odkládat. Kotlina se vzpamatovává a všichni vědí, co je čeká. Rojerovi žongléři už šíří zprávy po celém vévodství, a až se roznese, že jsme vyhráli, budou k nám přicházet lidé z široka daleka a do příštího novoluní budeme ještě silnější, než jsme byli teď. Za dva týdny máme rovnodennost a novoluní přijde za deset dní po něm. Já to udělat musím, musím to udělat teď a musím sebou hodit. Nemám čas jet až do Rizonu na koni. Dám si pozor. Nenechám se vtáhnout do Jádra.“

Než stihla Renna odpovědět, obrátil se k ní a z její aury zjistil, že špatně pochopil, na co se ho ptá.

„Ty ses mne neptala, proč se tam chci smýknout, že? Tobě se nezdá, že tam vůbec jdu.“

Renna ho obdařila pohledem, který dokonale ladil s její otrávenou aurou. „Z toho tvojeho žonglérského čtení myšlenek začínají mít lidi kopřivku.“

„To není čtení myšlenek,“ bránil se Arlen.

„Tak teda srdcí,“ odsekla Renna. „Těžko se jim s tebou povídá, když ti stačí mrknout na tělo a víš všechno ještě líp než oni sami.“

Arlen se rozesmál. „Stvořiteli, kéž to tak bylo.“

Renna odvrátila pohled a zadívala se na hvězdy, aby jí neviděl do tváře – jako by tím mohla před ním něco zatajit. „Zrovna tak jsi někdy v mojí hlavě, stejně jako ten démon…“

„To není takové, Ren,“ řekl Arlen a položil jí ruku na rameno. „Chranovým zrakem přece vidíš stejné věci jako já. Počítám, že to může každý, kdo má chranový zrak. Dívej se pozorně a řekne ti o těle všechny možné věci. Já se to prostě jen snažím pochopit. Pravda, kapku mi pomohlo, že jsem něco málo odpozoroval od toho mozkového démona, co jsme se s ním střetli, když jsem byl v jeho hlavě. Ale brzy tě to budu schopen tak či onak naučit.“

„Mně se to nějak nezdá,“ odtušila Renna. „Miluju tě, Arlene Sedláku, ale moje hlava je jen moje. Nezdá se mi, že bych ji měla s někým sdílet.“

Arlen přikývl. „To rozhodně.“

Podívala se na něj. Její aura se dobře bavila. „Nemysli si, že nepoznám, že chceš stočit řeč jinam. Víš určitě, že tenhle výlet je dobrý nápad? Opravdu to chceš?“

Arlen zavrtěl hlavou. „Všechno, co jsem kdy chtěl, bylo zabíjet démony. Nechtěl jsem válku s Krasií. Nechtěl jsem, aby Miln vyráběl ohňometné zbraně. A už vůbec jsem nechtěl být nějaký zatracený Osvoboditel.“

Povzdechl si. Byl tolik, tolik unavený. „Jenže to vypadá, že ze mě chce svět jednoho takového mít, ať se mi to líbí, nebo ne. A to všechno proto, že si Ahmann Jardir myslí, že k němu promlouvá Stvořitel.“

Renna naklonila hlavu a zkoumavě ho pozorovala. Snaží se číst v mé auře, pomyslel si a překvapilo ho, jak je to nepříjemné. Ucítil rychlý pohyb – protáhla jím magický vánek, poznávala ho.

„Ty ho máš pořád rád, i po tom všem, co ti udělal,“ usoudila Renna. „Jako by to byl tvůj bratr.“

Arlen pokrčil rameny. „Takového přítele jsem nikdy v životě neměl, a že jsem jich pár měl. Byl pyšný a po způsobu šarúmů občas i krutý. Hodně jsme se hádali, ale když padla noc, nebylo na světě nikoho, koho bych si víc přál mít za zády.“ Zničehonic se otřásl, cítil, že mu naskakuje husí kůže, i když noc chladná nebyla. „Dokud mne ovšem do zad nebodnul.“

„A ty si myslíš, že shodit ho z útesu je řešení?“ zeptala se Renna.

Arlen znovu pokrčil rameny. „Já nevím, Ren, ale takhle to nechat nemůžu. Pro spásu všech to musíme změnit. Musíme udělat něco, co mozkovci nečekají.“

„To tvoje smýkání mi taky dělá starosti,“ přiznala Renna.

„I mně,“ odvětil Arlen a znovu se zhluboka nadechl. Renna ho vzala za bradu, přitáhla si ho, políbila. „Miluju tě, Arlene Sedláku.“

Cítil, že jeho napětí trochu polevuje, a usmál se. „Miluju tě, Renno Sedlákova. Braň Kotlinu, dokud se nevrátím.“

Renna přikývla. „A ty se rychle vrať.“

„Přísahám na slunce,“ řekl Arlen a rozplynul se.

Okamžitě ucítil volání Jádra, zdroje vší magie, které na něj vtíravě naléhalo, aby se do něj vypravil a prozkoumal ho. Všude kolem něj stoupaly nezřetelné chomáče po stezičkách jádrové magie a Arlen si vybral tu nejbližší a dával si pozor, aby se při cestě skrz vrstvy hlíny a kamene neztratil a udržel si správný směr. Ještě pod povrchem vycítil stezku vedoucí na jihozápad, najel na ni a smýkl se po ní rychle jako světelný paprsek.

Vzápětí se zhmotnil na povrchu a rozhlédl se, aby zjistil, kde je. Poznal to tam, byl nějakých tucet mil od Kotliny.

To nestačí, pomyslel si. Musím jít hlouběji.

Znovu vklouzl pod povrch a tentokrát klesl tak hluboko, že volání Jádra bylo mnohem silnější než jen vábivá píseň. Jádro zaplavilo jeho smysly jasem a krásou a svádělo ho jako plamen noční můru. Úponek jeho bytí se natáhl k němu, chtěl jen okusit tu nezměrnou moc. Bylo by tak snadné prostě jen…

Ne! Neměl hlavu, aby s ní mohl potřást, ale silou vůle scukl své nehmotné tělo k sobě, rychle našel další stezku vedoucí na povrch a znovu najel na jihozápadní proud.

Vzápětí se zhmotnil pod bezmračnou oblohou a rychle si uvědomil, že přesmýkl. Nevěděl sice přesně, kde je, ale chladné jílovité pláně krasijské noční pouště si nemohl splést.

Obracel se kolem dokola a zkoumal magii ve větru, dokud nezjistil, kde je. Ani ne den jízdy od úkrytu u Anocha Slunce, kde nechal zbraně. V duchu si poznamenal cestu. Ztracené město musí navštívit dřív, než ho mozkovci o dalším novoluní zničí, ale dnes v noci to není jeho cíl. Znovu se spustil dolů a tentokrát se smýkl na severovýchod.

Ještě několik dalších smyků mu trvalo, než se konečně dostal na dohled od Rizonu. Mohl by v tom sice pokračovat a přibližovat se přísmykem, ale Jádro na něj pokaždé zamávalo svou vějičkou, a stejně jako kočka zmuchlanému papírku, ani on by nedokázal odolávat lákadlu věčně. A tak se dal do běhu a jeho bosé nohy polykaly míli za mílí. Jednou ho zahlédla smečka polních démonů a pustila se za ním, ale ani oni se s ním teď nemohli měřit. Zaostávali víc a víc, až nakonec odpadli a vydali se hledat snazší kořist.

Minul většinu vesnic a strážních stanovišť, dokud neuviděl osamělou chraněnou strážní boudu pro šarúmské zvědy a posly. Zpomalil a počkal, až ho muž uvnitř uslyší.

Válečník vyšel z boudy s kopím a štítem. Z jeho aury i postoje bylo jasné, že čekal démona, ale když uviděl lidskou postavu, zřetelně se uklidnil, dokud ovšem nezjistil, že Arlen nemá kopí ani štít.

„Kdo chodí…“ začal, ale to už byl Arlen u něj. Hravě smetl jeho krytí, proklouzl za něj, přičemž ho šarusahkovým chvatem chytil kolem krku, maličko, opatrně, aby mu nezlomil vaz, ho přiškrtil a počkal, až muž ochabne.

V boudě našel Arlen rohož na spaní, zásoby a vybavený kuchyňský kout. Válečník pravděpodobně většinu dne prospal a v noci hlídal, aby mohl nahlásit, jestli některá z odlehlých vesnic nepotřebuje posily.

Když se dal’šarúm po několika minutách probral, byl svléknutý do bida, ruce a nohy měl svázané a provaz provlečený za zády a omotaný kolem krku, takže kdyby se příliš vzpouzel, udusil by se. Skrz roubík v ústech vztekle chrčel na Arlena, oblečeného do jeho černého kaftanu a závoje.

„Omlouvám se, ctihodný válečníku,“ řekl Arlen plynně krasijsky a poklonil se. „Není mým úmyslem tě zostudit, ale potřebuji tvůj kaftan a výstroj. Zítra v noci se vrátím, vysvobodím tě a vrátím ti je. Dá-li Everam, nikdo se nedozví, žes byl přemožen.“

Válečník chroptěl, vzpouzel se, ale nebylo mu to nic platné. Arlen se mu znovu uklonil a vyběhl zpátky do noci. Do města mu zbývaly ještě míle cesty.

Od Arlenovy poslední návštěvy Rizoňané zesílili a zpevnili nízké předměstské hradby a po celé délce obcházely šarúmské hlídky, ale hradby byly přece jen příliš dlouhé na to, aby se daly střežit úplně. Arlen si našel nestřežené místo a hravě zeď přeskočil.

Než se dostal k hradbám vnitřního města, už se blížilo jitro, ale pořád byla ještě natolik tma, aby viděl magické pole, které teď oblast chránilo stejně bezpečně jako kotlinská velechrana. Užasle si ho prohlížel. Co je jeho zdrojem?

„Oni jsou chraničáři, a pak jsou krasijští chraničáři,“ říkával jeho starý mistr Cob. „V celých Svobodných městech nenajdeš lepší.“

Arlen potřásl hlavou a nechal si tu hádanku na jindy. Obloha světlala a Arlen se vydal na bazar. Hrbil se jako šarúm znavený po noční službě, ale čichem by zahanbil i loveckého psa, takže najít apatykáře nebylo nic těžkého. Vkradl se do prázdného stánku, vypůjčil si dámská líčidla, zapudroval si chrany a celkově se zesvětlil. Z ukradeného kaftanu vytáhl měšec, nechal na pultě pár draki a vyplížil se zase ven. Do ulic se začali trousit další šarúmové, vracející se z hlídek, a Arlen si nařasil noční závoj volně kolem brady tak vysoko, aby na denním světle nevyvolával pozornost ani pohoršení ostatních válečníků, ale zároveň aby zahalil co nejvíce potetované kůže. Ale nemusel si dělat starosti. Válečníci viděli jen černý kaftan, kývli na pozdrav a šli dál svou cestou.

Myslel si, že je připravený na všechno, ale stejně s ním otřáslo, když se rizonskými ulicemi rozezněl důvěrně známý zpěv damů, ukončující zákaz vycházení. Vzhlédl a uviděl, že se nad hradbami vnitřního města zvedají nově postavené minarety, obklopující to, co kdysi bývalo velkou rizonskou modlitebnou. Napadlo ho, jestli ji už Krasijci taky začali zdobit kostmi padlých.

Díval se, jak se město kolem něj probouzí a vychází přivítat den. Nejdřív přicházeli Krasijci. Ženy a chaffité otevírali krámky a pavilony a chystaly zboží. Brzy poté, když už většina vracejících se šarúmů došla do své postele, se začali objevovat i chinové, otevírali své dílny a stánky a úzké uličky pomalu zahltili zákazníci, jak rizonští, tak krasijští.

Brzy mu to začalo být bolestně povědomé a zároveň z toho byl čím dál víc nesvůj. Vyvolávání prodavačů, plné přehánění a jasných lží, bučení a pach dobytka smíšený s vůněmi kořeněné pečeně, z níž se v ústech sbíhaly sliny, prodejci vystavující všechno, po čem by zákazník mohl zatoužit, i spoustu toho, na co by ani nepomyslel.

Miloval krasijský Velký Bazar a měl pocit, že je to nekonečně dávno, co se naposledy potuloval labyrintem jeho uliček.

Ale ty nejsi v Krasii, připomínal si v duchu, a teď, když vstřebal věci důvěrně známé, začínal vidět rozdíly. Tady kráčela skupina dal’ting následovaná rizonskými muži, kteří jim nesli nákup jako otroci. Tamhle šla na rozpáleném slunci dvojice Rizoňanek s hlavami a obličeji zahalenými závoji. Všude vychvalovali prodavači své zboží jak ve své mateřštině, tak i lámanou thesštinou nebo krasijštinou, a kupující rovněž tak. Už se začínal utvářet pajazyk, který míchal slova obou jazyků a doplňoval je posunky, podobně jako obchodní jazyk, kterým se severští poslové dorozumívali při návštěvách Pouštního Kopí. Arlen to pudově chápal.

Uličkou zvolna procházel nějaký dama a bedlivě sledoval horečnatý obchodní ruch. U opasku, hezky po ruce, mu visel alagaiský ocas. Prodavači i kupující po něm bázlivě pokukovali a zdálky se mu vyhýbali, ale Arlen byl v černém kaftanu, a když se po něm dama ohlédl, jen mu lhostejně pokynul, a duchovní se vrátil k obchůzce. Arlen nijak nepochyboval, že jeho karabáč brzy najde uplatnění, i kdyby jen pro výstrahu ostatním.

To není tak, jak to má být.

Abban ani nemusel zvedat hlavu, když do jeho pracovny vstoupil dal’šarúm. Jen jeden z jeho mužů nosil černý kaftan, takže Abban nepotřeboval zvedat zrak výš než ke kotníkům, aby věděl, kdy mu dveře zastínil jeho kaprál, ovšem na bazaru bylo něco takového vyloučeno. Keran bazarem opovrhoval.

„Nejsi tu zvaný, válečníku,“ řekl Abban, namočil své elektrové pero do kalamáře a pokračoval v záznamech do účetní knihy.

Šarúm nic neřekal, jen za sebou zavřel dveře. Abban postřehl, že za ním se objevily nohy dvou jeho cha’šarúmských pozorovatelů. Pohybovali se po měkkém koberci naprosto tiše, jeden třímal krátkou kovovou palici, druhý rukojeti od garoty. Když se pohnuli k útoku, Abban si konečně dovolil zvednout oči. Tak rád se díval, jak se mu vložené peníze vyplácejí.

Pozorovatelé pocházeli z různých kmenů, jeden byl Nandžij, druhý Krevach. Nikde jinde na světě by ti dva nemohli být spolu v jedné místnosti, aniž by tekla krev.

Ale pro Abbanovu setninu kmen nic neznamenal. On byl jejich kmenem. Někdy ho napadalo, jestli třeba hamanský kmen nepřetrvá ještě tři tisíce let po Ahmannově vládě. Vždyť i Nandžij a Krevach byli kdysi jen mužové sloužící po Kadžiho boku.

Odfrkl si. Hamani? Pokud je Ahmann opravdu Osvoboditelem, tak by to měl být Abbanův kmen. To mělo zvuk.

Muži udeřili jako jeden; první švihl palicí příchozímu po stehně – rána, která měla vyvolat co nejvíce bolesti a leknutí, ale napáchat co nejméně škody. A než se šarúm vzpamatuje, zaútočí jeho druhý válečník, zezadu ho chytí do garoty a odkryje tak vetřelce svému druhovi, který už ho srovná. Abban viděl jejich sehrané číslo už několikrát a nikdy ho nepřestalo bavit.

Ale tento dal’šarúm ho překvapil; pohyboval se, jako by o těch dvou věděl celou dobu. Oni mu skočili na lep, uvědomil si Abban, když cizinec ucukl nohou před palicí a zároveň hodil hlavou dozadu přesně včas, aby se vyhnul garotě. Zpátky do postoje se vrátil jako blesk a ještě přitom praštil pěstí Krevacha, který ránu jen taktak vykryl, a nakopl Nandžije, který sice stihl kop odvrátit garotou, ale už nestihl chytit do drátu kotník.

Dal’šarúm měl možnost navléknout si na ruku štít, ale ani se s tím neobtěžoval a nechal si ho zavěšený na zádech. Místo toho roztočil kopí, jako by to byla násada od damského biče, odrazil Krevachovu ránu palicí, pootočil se, zasáhl Nandžije do ledvin, vrátil se, a než Nandžij konečně chytil kopí do smyčky, stačil jím ještě praštit Krevacha přes obličej. Nandžij škubl ve snaze šarúmovi zbraň vytrhnout, jenže šarúm ve stejnou chvíli bodl, čímž si jednak vyvlékl kopí ze smyčky a jednak udeřil tupým koncem ratiště Nandžije přímo doprostřed hrudi.

Nandžij upadl a válečník se naplno obrátil proti Krevachovi. Cha’šarúm ho sledoval, aniž hnul brvou, ale přitom stiskl tajnou západku na palici a na konci vyjel ostrý, otrávený nůž. Dal’šarúm udeřil, ale Krevach ránu hladce odvrátil a vyrazil do útoku.

Vzápětí ležel na podlaze a lapal po dechu. Proběhlo to tak rychle, že i Abbanovu mozku chvíli trvalo, než dostihl oči. Šarúm prostě před ránou uhnul a přitom loktem zasáhl krevašského pozorovatele do krku.

Abban váhal. Vůbec by si byl nepřipustil, že by jediný muž dokázal porazit dva jeho pozorovatele, tím méně obyčejný dal’šarúm. Naštěstí byl připraven na mnohem více než na jediného bojovníka. Sáhl pod stůl po tajném provázku od zvonku, který do místnosti přivolá tucet dalších cha’šarúmů.

„Nedělej to, dobře ti radím,“ varoval ho nezvaný host a namířil na Abbana kopí. Měl drsný hlas, ale Abbanovi na něm bylo něco povědomého. „Čím víc lidí přivoláš, tím spíš bude někdo vážně zraněn.“ Podíval se na Abbana tak výhrůžně, že ten měl co dělat, aby se nerozklepal. „A ujišťuji tě, že já to nebudu.“

Abban ztěžka polkl, ale přikývl a pomalu zvedl ruce do vzduchu. „Kdo jsi? Co chceš?“

„Abbane, příteli můj,“ řekl muž tiše. Najednou nechraptěl. „Copak nepoznáváš svou oblíbenou kavku? Vždyť to není poprvé, co mě vidíš v černém šarúmském kaftanu.“

Abbanovi ztuhla krev v žilách. „Par’chin?“

Muž maličko přikývl. Jeden pozorovatel tiše zachrčel a ztěžka se snažil vstát. Druhý už se nejistě zvedal.

„Oba ven,“ sjel je Abban. „Máte zkrácený plat za neschopnost. Počkejte venku a hlídejte, aby mne a mého přítele nikdo nerušil.“

Muži vyvrávorali ze dveří, Par’chin za nimi zavřel, obrátil se a sundal si turban a závoj. Objevila se čistě vyholená hlava, pokrytá stovkami vytetovaných chran. Abban zhluboka nabral dech do plic a zamaskoval leknutí dunivým chechotem a svým obvyklým nadšeným vítáním. „U Everama, jak rád tě vidím, synu Jephovu!“

„Zdá se, že tě to nepřekvapilo.“ Par’chin vypadal zklamaně.

Abban obešel stůl tak rychle, jak mu to jen berla dovolovala, a poplácal Par’china po zádech. „Mistryně Leesha naznačila, že jsi naživu, synu Jephovu,“ řekl. „A od té chvíle jsem věděl, že ten Tetovaný nemůže být nikdo jiný. Dáš si kapku couzi?“ Odebral se ke svému stolu, kde stála porcelánová sada na couzi. Tento nápoj byl v Everamově Štědrotě pořád zakázaný, ale Abban ho teď drze vystavoval přímo na svém stole. Kdo by se taky po té události s Hasikem odvážil proti tomu něco namítat? Nalil dva kalíšky a jeden podal Par’chinovi.

„Není otrávené, že?“ otázal se Par’chin, když si kalíšek bral.

Ta otázka byla na místě. Jedna křehká porcelánová karafa v Abbanově sadě byla opravdu otrávená utrejchem, proti němuž bral Abban denně protijed. Přesto nasadil ublížený výraz. „Tys mne ranil, příteli! Proč bych ti já měl škodit?“

Par’chin pokrčil rameny. „Už jsem na bazaru nějakou chvilku, takže jsem stihl něco pochytit. Říká se, že ty a Jardir jste najednou hotoví polštářoví kamarádi. Tak si říkám, jestli jste nebyli kamarádi vždycky a jestli to vaše hašteření nebylo jen divadlo pro veřejnost. A taky mne napadlo, jestli jsi mne lstí nedohnal k tomu, abych našel a přinesl kopí, jen proto, aby mi ho mohl tvůj přítel ukrást.“

„Varoval jsem tě,“ bránil se Abban. „Nemůžeš říct, že ne, Par’chine. Copak jsem ti neříkal, že nechci mít se žádným sluncovským artefaktem nic společného? Copak jsem tě nevaroval, neříkal ti, co můj lid udělá, jestli znesvětíš svaté město třeba jen svými kroky, natož když ukradneš jeho poklady?“

„Přesto jsi mi sehnal tu mapu,“ namítl Arlen.

„Tys o ni žádal, Par’chine,“ připomněl mu Abban. „Mám-li být upřímný, myslel jsem si, že svaté město je jen mýtus a že ho nikdy nenajdeš. Ale byl jsem ti zavázán a svůj dluh jsem splatil.“

Odmlčel se. „A když tak o tom teď přemýšlím, Par’chine, tak jsi to ty, kdo nezaplatil. Slíbil jsi mi tolik bahavanského hrnčířského zboží, kolik mezek unese. Proto jsi přišel? Abys konečně vyrovnal svůj dluh?“

Par’chin se rozesmál a Abbana samotného překvapilo, jak moc mu ten smích chyběl. Ëukli si, napili se a Abban jim okamžitě nalil druhou rundu. Dali si s ní načas a v klidu si po takové době vychutnávali couzi ve společnosti toho druhého. Teprve s chutí skořice přešli k věci.

„Proč jsi tady, Par’chine?“ zeptal se Abban. „Musíš přece vědět, že tě Ahmann zabije, jestli tě najde, a že má dobrý čich.“

Par’chin nad tím jen mávl rukou. „Než mne vyčenichá, budu dávno pryč.“ Střetl se s Abbanovýma očima. „Řekneš mu o naší schůzce?“

Abban pokrčil rameny. „Mlčení mi nic nevynese a svému pánovi lhát nebudu.“

Par’chin přikývl. „Ani bych to po tobě nechtěl. Popravdě chci, abys mu ode mne předal dopis.“ Z hlubin kaftanu vytáhl malý svitek papíru, svázaný prostou šňůrkou. Podal ho Abbanovi a usmál se. „Ušetřil jsem ti starosti s lámáním pečetě a výrobou nové. Jardir mé písmo pozná.“

Abban se uchechtl a rozvázal šňůrku. Par’chinův rukopis byl ozdobný a krásný jako vždy, ale z obsahu dopisu se mu sevřel žaludek. Podíval se na svého přítele a zavrtěl hlavou.

„Ty nechápeš, co se z něj stalo, Par’chine,“ řekl. „Ty se s ním vůbec nemůžeš měřit. Tentokrát tě snažně prosím, vezmi nohy na ramena, uteč co nejdál a už se nikdy nevracej. Uteč, a já přísahám u Everamova vousu, že se Ahmannovi o této schůzce nezmíním.“

Ale Par’chin se jen usmál. „Ani v Labyrintu mne nedokázal zabít, a to jsem byl tehdy jen slabým odvarem toho, co jsem teď. Raději by ses měl začít poohlížet po novém pánovi.“

„To mě netěší o nic víc než představa, že tě zabije,“ odtušil Abban. „Copak není jiná možnost?“

Syn Jephův zavrtěl hlavou. „Ala je pro nás dva příliš malá.“

Kapitola 31

Naživu

333 p. N. Podzim

„Šar’damo Ka, je tu ten chaffit a chce s tebou mluvit.“

Jardir přikývl a strážného propustil. Do jeho mapovny se vbelhal Abban a jako opilý se potácel k jedné čalouněné židli. Zakopl, ale podařilo se mu pád ukočírovat na sedadlo, kde úlevou vydechl.

Jardirův nos poznal příčinu ještě dřív, než korunní zrak obhlédl přítelovu auru. „Pro Nieino černé srdce, ty se opovažuješ předstoupit přede mne opilý pod obraz?“

Abban se na něj tupě podíval. „Par’chin je naživu, Ahmanne.“

Ta slova, jednoznačně pravdivá, přetrhla všechny ostatní myšlenky. Jardir pomalu potřásl hlavou a odvrátil se, aby přijal své pocity.

„Měl jsem jisté podezření,“ přiznal posléze. „Napadlo mne to před pár měsíci, když jsme se doslechli o tom Tetovaném.“

Abban přikývl. „To nás napadlo všechny.“

„Ale říkal jsem si, že je to nesmysl. Vždyť jsme ho nechali v dunách smrti napospas.“ Podíval se zpátky na Abbana. „Jak to přežil? Schoval se v nějaké chaffitské vesnici?“

„Neptal jsem se,“ odtušil Abban. „Co na tom záleží? Bylo to inevera.“

Jardir to přešel mávnutím ruky. „Co chtěl?“

Abban vytáhl papírový svitek svázaný hrubou šňůrkou. „Požádal mě, abych ti předal tohle.“

Jardir si svitek vzal, stáhl šňůrku a rychle si to přečetl.

Zdravím, Ahmanne asu Hoškamin am’Jardir am’Kadži, v tomto roce našeho Stvořitele, 333 p. N.

Prohlašuji před Everamem, že ty, můj adžín’pal, jsi porušil přísahu a v noci, kdy jsou všichni muži bratry, jsi mne na posvátné půdě Labyrintu oloupil.

Podle evejského práva tě žádám, aby ses se mnou setkal v dominu šarúm, hodinu před soumrakem za podzimní rovnodennosti, kdy jsou Everam a Nie v rovnováze.

Volba místa bude na mně jako na poškozeném. Dozvíš se ho s týdenním předstihem a bude ti dovoleno přijít první a ujistit se, že to není past. Oba si přivedeme sedm svědků, ani více, ani méně, na počest sedmi pilířů nebeských. Vyřešíme svůj spor jako muži, nechť nás rozsoudí Everam.

Druhou možností je, že se naši muži střetnou na bitevním poli a budou prolévat rudou krev ve dne namísto černého ichoru v noci. Snad sám uznáváš, že v tom žádná čest není.

Očekávám tvou odpověď.

Arlen asu Jeph am’Sedlák am’Říčka

Jardir potřásl hlavou. Domin šarúm. Doslova to znamenalo „dva válečníci“ a odkazovalo to na vyřešení sporu jediným soubojem, popsaným v Eveje pravidly, která si dohodl Kadži se svým proradným nevlastním bratrem před zápasem na život a na smrt.

„Podzimní rovnodennost,“ povzdechl si Abban. „Měsíc předtím, než vytáhneme na Lakton. Jako by to věděl.“

Jardir se chabě usmál. „Můj adžín’pal není žádný hlupák a zná naše tradice dobře. Ale i když mluví o Everamovi a nebesích, v hloubi srdce v ně nevěří.“ Potřásl hlavou. „Tak on se nazývá poškozeným. Jako bych byl nějaký obyčejný zloděj, když jsem si jen vzal zpět to, co ukradl z hrobu mého předka.“

Ta otázka ho hryzala celé roky. „Byl jsem?“

Abban pokrčil rameny. „Kdo ví? Já provedl lidem horší věci… Dokonce jsem Par’chinovi lhal, když mi z toho kynul prospěch. Ale přes to všechno jsem ho měl rád. Byl velmi čestný. Když jsem byl s ním, měl jsem pocit…“

„Jaký?“ vyhrkl Jardir. Oba ho znali dobře, ale každý jinak.

„Jako jsem míval kdysi s tebou, když jsme byli ještě v šaraji,“ vzpomínal Abban. „Měl jsem pocit, že by se mne kdykoli zastal, kdyby se mi dělo bezpráví. A taky to udělal, když jsi nás tehdy před lety povolal před Trůn kopí. Dával mi pocit bezpečí.“

Jardir přikývl. Vlastně ho neznali zas až tak rozdílně. „A teď?“

Abbanova aura byla najednou nečitelná. Abban si povzdechl, vyndal z vesty malou hliněnou lahvičku a vytáhl zátku.

„Ne…“ začal Jardir.

Abban zvedl oči ke stropu a Jardirovi z toho zaskočilo. „Brodíš se v krvi tisíců lidí, Ahmanne. Opravdu mi chceš dělat kázání o couzi, jako bych byl nějaký ožralý šarúm v Labyrintu?“

Jardir svraštil čelo, ale dál už nic neříkal. Abban si dal uvážlivý hlt a zahleděl se kamsi do dálky. Pak se podíval zase na něj a podal mu lahvičku. „Napij se se mnou, Ahmanne. Jen jednou. Tyto věci se lépe probírají s chutí skořice na rtech.“

Jardir zavrtěl hlavou. „Kadži zakazuje…“

Abban zaklonil hlavu a od srdce se rozchechtal. „On to zakázal ve chvíli, kdy mu v Rusce pobilo válečníky vojsko pětkrát tak menší, protože strávili předešlou noc oslavou bitvy, kterou ještě nevyhráli! Bylo to nařízení určené pro nevzdělané, ozbrojené neotesance, ne pro dva muže, co si spolu dají kalíšek za dne v srdci své pevnosti.“

Jardir se smutně podíval na Abbana. Viděl v jeho auře, že mu Abban nejen nerozumí, ale že mu v této věci připadá Jardir pošetilý. „Toto je, příteli, důvod, proč jsi chaffit.“

„Pročpak?“ opáčil Abban. „Protože neberu každý jeden Kadžiho výrok jako slovo Everamovo? Ty jsi teď Šar’dama Ka, Ahmanne, ale já tě znám dlouho. Jsi oslnivě bystrý, ale za ty roky jsi řekl a udělal mnoho hloupostí a pošetilostí.“

Vyřknout taková slova veřejně u dvora, byl by na místě mrtev, ale Ahmann viděl, že jdou jeho příteli od srdce a nevytýkal mu je. „Já si nedělám nárok na božskou neomylnost, Abbane, ani svou ani Kadžiho. Ty jsi chaffit, protože nejsi schopen vidět, že není podstatné, proč Kadži svá nařízení vydal. Podstatné je poslouchat a podřídit se. Podstatná je oběť.“

Ukázal na kalíšek. „Everam mne neodsoudí do Nieiných bezedných hlubin, jestli to vypiju, Abbane, a Kadžiho duše kvůli tomu také neztratí klid. Ale připomínat si poučení z porážky v Rusce stojí za to, aby sis couzi odepřel, stejně jako připomínat si proradnost Kadžiho nevlastního bratra stojí za to, aby se člověk vzdal vepřového bez ohledu na to, jak je podle tebe šťavnaté.“

Abban na něj chvíli hleděl, pak pokrčil rameny a znovu se napil. „Par’chin je i není takový, jak jsem ho znal. Ani na okamžik jsem neměl pocit, že by mi ublížil nebo mi nechal ublížit, ale stejně jsem byl v jeho přítomnosti nějak… nesvůj.“

„Je pravda, co se říká?“ zeptal se Jardir. „Opravdu má tělo pochraněné inkoustem?“

Abban přikývl. „Víceméně jako ty jizvami.“

Jardir zavrtěl hlavou. „Mé chrany jsou jen z mého těla. Já jsem neznesvětil chrám svého těla…“

„Prosím,“ zasténal Abban a zvedl ruku, aby ho zarazil, zatímco druhou rukou si promnul spánek. „Hlava mě bolí už tak dost.“

„Par’chin na rozdíl od tebe neušetřil ani svůj obličej,“ pokračoval po chvíli, „ale on nebyl nikdy tak pohledný jako ty. Zdá se, že dokonce i Damajina ochota k… oběti má své meze.“

Jardir zaťal čelisti. „Byl jsem dnes k tobě nanejvýš shovívavý, Abbane, ale i má shovívavost má své meze.“

Abbanova aura ochladla a Abban se uklonil, kam až to jen šlo, aniž by musel vstát. „Omlouvám se, příteli. Nemínil jsem urazit ani tebe, ani tvou Dživu Ka.“

Jardir přikývl a mávnul nad tím rukou. „Kdysi jsi mi říkal, že pokud je jeden z nás Osvoboditel, je to Par’chin. Pořád si to myslíš?“

„Já nevím, jestli něco takového jako Osvoboditel vůbec je.“ Abban se znovu napil. „Ale už jsem hleděl do očí tisícům chytráků a za všechny ty roky jsem potkal jen dva muže, které jsem považoval za poctivé. Jeden z nich byl Par’chin a druhý, Ahmanne, jsi byl ty.

Před deseti lety byl náš národ roztříštěný. Slabý. Neschopný řídit dokonce ani své vlastní město. Velcí válečníci jsme snad byli, ale i hlupáci. Spotřeba a spotřeba a nikde žádný zisk. Náš počet se tenčil, ženy neměly žádná práva, která by stála za řeč, a chaffité žili v opovržení.“ Pozvedl svůj kalíšek s couzi. „Za pití couzi tě mohli popravit.

Svůj trůn jsi sice ukradl, ale přinesl jsi mu moudrost. Sjednotil jsi národ a učinil jsi ho zase silným. Nakrmil jsi hladové. Přiznal jsi ženám a chaffitům cestu ke slávě. Náš národ je ti za mnohé zavázán. Udělal by Par’chin to samé? Kdo ví?“

Jardir svraštil čelo. „A co by udělal bezectný Abban? Jaký zisk vynese můj souboj s Par’chinem?“

„Co na tom záleží?“ opáčil Abban. „My oba víme, že jeho výzvu přijmeš.“

Jardir přikývl. „Je to inevera. Ale stejně si vyslechnu tvou radu.“

Abban si povzdechl. „Byl bych raději, kdyby tě Par’chin nikdy nevyzval. Byl bych raději, kdyby dal na mou radu a prchal až na konec Aly a ještě dál. Ale viděl jsem mu na očích, že s tebou chce opravdu bojovat, ať už v dominu šarúm nebo jinak. Pokud tomu tak je, uděláš lépe, když dáš přednost osobnímu, soukromému souboji před veřejným, kde budou tisíce a tisíce diváků, připravených vrhnout se do jatek.“

„Proto také máme domin šarúm,“ řekl Jardir. „Pro případ, kdy jsou přání marná. Půjdu a budu bojovat s Par’chinem vším, co mám, a on se mnou. Jeden z nás odejde po svých a na jeho bedrech pak bude spočívat osud lidstva. Nechť Everam rozhodne, kdo to bude.“

Jardir se zadíval na Ineveru. Ležela v jejich ložnici a čekala na něj. Posledních pár týdnů – od té doby, co se usmířili – nestrávili jedinou noc odděleně. Ostatní jeho manželky se hlučně dožadovaly jeho pozornosti, ale Inevera nad nimi vládla železnou rukou, takže žádná by se neodvážila přijít do jeho polštářové komnaty bez pozvání.

Jardir viděl vášnivou lásku, která vyzařovala z jeho manželky, a obrnil se před tím, co ho čeká. Mohl jen doufat, že mu odpustí.

„Par’chin je naživu,“ řekl a nechal to sdělení viset ve vzduchu víceméně stejně jako chaffit.

Inevera se napřímila a teplo a vstřícnost z její aury rázem vymizely. Vyjeveně na něj zírala. „Nemožné. Říkal jsi mi přece, že jsi ho bodl kopím mezi oči a nechal jeho tělo v dunách.“

Jardir přikývl. „To byla všechno pravda až na to, že to byl spodek kopí. Byl naživu, když jsme ho vyhodili na duny.“

„On byl co?!“ zařvala Inevera tak hlasitě, že Jardira mimoděk napadlo, jestli její zvukotěsnící hora-magie dokáže zabránit, aby se ten křik rozléhal po celém paláci. Vztek v její auře byl nadmíru strašlivý, bylo to jako vykouknout přes okraj Nieiny bezedné propasti.

„Říkal jsem ti, že svého přítele nezavraždím,“ odvětil Jardir. „Vzal jsem mu kopí, jak jsi chtěla, ale měl jsem s Par’chinem slitování a nechal jsem ho naživu, aby čelil nadcházející noci na nohou a mohl zemřít válečnickou smrtí v drápech alagai.“

„Slitování?“ opáčila Inevera nevěřícně. „Kostky daly jasně najevo, že své postavení nezískáš, dokud nebude mrtvý. Kolik tisíc životů nás bude stát to tvé ‚slitování‘?“

„Své postavení?“ opáčil Jardir. Ta slova pohnula něčím v paměti a Jardir svým korunním zrakem zaryl hlouběji. „No jistě. Par’chin.“

„Eh?“ užasla Inevera.

„Lhala jsi mi, když jsi říkala, že jsem jediný, kdo přichází v úvahu jako Osvoboditel. Myslel jsem si, že tajíš nějakého dědice, ale byl to Par’chin, že? Nařídily vůbec kostky, abych ho zabil, nebo jsi to byla prostě ty?“

Ani nemusela otevřít ústa, aby věděl, že má pravdu.

„Teď už je to jedno,“ povzdechl si. „Je naživu a vyzval mne na domin šarúm. Už jsem výzvu přijal.“

„Zešílel jsi?“ vyjela na něj Inevera. „Tys to přijal, aniž jsi mne nechal vrhnout kostky?“

„Do bezedných hlubin s tvými kostkami!“ zavrčel Jardir. „Je to inevera. Buď jsem Osvoboditelem, nebo ne. Alagai-hora se nijak neliší od Abbanových účetních záznamů, všechno to jsou jen pomůcky, jak lépe odhadnout budoucnost.“

Inevera zasyčela a Jardir pochopil, že zašel příliš daleko. O významu vrhu mu sice lhát mohla, ale v hloubi duše upřímně věřila, že skrze kostky promlouvá Everam.

„A třeba měly pravdu,“ připustil. „Třeba je Šar’damou Ka Par’chin. Když se oháněl Kadžiho kopím, šli za ním šarúmové v Labyrintu bez váhání. On pro to kopí krvácel, nasadil pro něj život. Tím kopím zabil toho nejmocnějšího démona, jakého kdy Krasia viděla, démona, který by pozabíjel tisíce dal’šarúmů. Byl to on, kdo našel Kadžiho svaté město, ne já.“

„Ty jsi Kadžiho následník,“ nedala se Inevera.

Jardir pokrčil rameny. „Když Kadži dobyl Žírné kraje, bral si i severské manželky. Viděl jsem, že jeho krev dosud žije na místech, jako je Osvoboditelova Kotlina. Po třech tisících letech by mohl být syn Jephův stejně tak Kadžiho nástupcem jako já. Třeba je mou úlohou v Everamově plánu přivést mu sjednocená krasijská vojska a pak zemřít.“

Inevera vyletěla z postele a vrhla se mu kolem krku. „Ne. Tomu nemůžu uvěřit.“ A byla to pravda. Viděl, že její vůle se brání pouhé představě. „Jsi to ty,“ prohlásila. „Musíš to být ty.“

Jardir ji objal a přikývl. „Taky si to myslím. Ale musím mít jistotu. Dokážeš to pochopit, má Dživo Ka? Musím vědět, že jsem to opravdu já, jinak je všechna krev, již jsem prolil, k ničemu.“

Kapitola 32

Domin šarúm

333 p. N. Podzim

„Řekni mi ještě jednou, jak víš, že to není past?“ požádal ho Thamos, když nechali oddíly drvoštěpů a Dřevních vojáků na úpatí skalního útesu a rozjeli se do strmého svahu. Za hrabětem jela Leesha s Wondou, následovány Rojerem a Amanvou. Gared skupinku uzavíral. Renna jela po Arlenově pravici, hrabě po jeho levici.

„Tví vlastní zvědi ti potvrdili, že nahoře je jen osm lidí, z toho jedna žena a jeden stařec,“ odpověděl Arlen.

„Můžou se tam skrývat další,“ namítl Thamos. „Zvědi rovněž říkali, že míli odtud na jih táboří celá kompanie.“

Arlen ukázal na vrchol holé, studené skály, kam měli namířeno. Do příkrého svahu vedla jen jedna, úzká pěšina. „Kde se podle tebe můžou schovávat další, Výsosti? Seskočí na nás z mraků?“

Thamos se zamračil a Arlen si uvědomil, že ho před Leeshou, Garedem i ostatními zbytečně shazuje. Jestli to tak půjde dál, bude hrabě čím dál protivnější, i kdyby jen proto, aby ukázal ramena.

„Já Ahmanna Jardira znám, Výsosti,“ dodal. „Ten by spíš skočil z útesu, než aby porušil pravidla dominu šarúm.“

„Je to ten samý chlap, co tě bodl do zad, že?“ ujišťovala se Renna.

„Obrazně,“ odtušil Arlen. Zazubila se mu do obličeje a jemu se chtělo smát. „Ve skutečnosti měl odvahu dívat se mi do očí.“

„Tak to je ovšem něco jiného,“ zamumlala Renna.

Arlen viděl, že to Thamose nepřesvědčilo. Povzdechl si a ztišil hlas. „Nemusíš dávat všanc vlastní kůži, Výsosti. Pořád se ještě můžeš obrátit a poslat místo sebe Arthera nebo inkvizitora Hayese.“

Ovšemže si nic takového nepřál, ale zpochybnění hraběcí odvahy přece jen zabralo tam, kde ostatní snahy selhaly. Thamos se v sedle napřímil, jeho aura se uklidnila a zase získala sebedůvěru.

„Všichni bychom to měli obrátit,“ prohlásila Leesha. „Celý tenhle rituál je barbarský. Je to jen hromada bezvýznamných pravidel, která mají dát vraždě zdání spravedlnosti.“

„Když tě někdo vidí útočit a taky má v úmyslu tě zabít, tak to žádná vražda není,“ opravil ji Arlen. „A ta pravidla mají svůj význam. Sedm svědků, aby všichni, na které bude mít výsledek dopad, věděli, že je to spravedlivé. Odlehlé místo, kde lze těžko nastražit past. Souboj těsně před soumrakem, kdy všichni lidé nechávají stranou spory a stávají se bratry, aby se svědkům snáz vnutil smír, až bude po všem.“

„To z toho ještě nedělá šlechetný čin,“ odtušila Leesha.

„Byla bys raději, kdyby na bitevním poli zemřely tisíce lidí?“ zeptal se Arlen. „Dokud lidi jedí a kadí, dokud stárnou a umírají…“

„… tak nebudeme doopravdy ušlechtilí,“ překvapila ho Leesha. „Necituj mi tady filozofy, když přitom nutíš své přátele a rodinu, aby se dívali, jak se vy dva snažíte jeden druhého zabít.“

„Ani ty tam nemusíš chodit,“ řekl Arlen. „Pošli Darsy Drvoštěpovu, jestli na to nemáš žaludek.“

„Ach, sklapni už,“ zavrčela Leesha.

Jardir se díval, jak Žírňané stoupají do svahu. Jak předpověděla Inevera, přivedli s sebou Leeshu Papírovu, jeho dceru a jeho nového zetě, a rovněž toho žírňanského prince, který si dělal nárok na kotlinský kmen. To bylo dobře. Tím bude všechno snazší, až bude Par’chin poražen, a navzdory Amanvinu dopisu nemohl popřít, že ho po šestitýdenním odloučení těší Leeshu zase vidět.

Podíval se na muže, který Žírňany vedl, a přestože se jeho adžín’pal změnil, okamžitě ho poznal. To, jak seděl na koni, držení těla a ostražitý pohled. I on se po boku toho Žírňana cítil vždy bezpečně a vždycky věděl, kde si stojí na jeho žebříčku úcty.

Ach, můj bratře, pomyslel si smutně Jardir. Everam mne vskutku zkouší, jestliže tě musím zabít podruhé.

Žírňané sesedli a uvázali koně na opačné straně útesu než Krasijci. Jardir a jeho sedma na ně čekali zády k zející propasti.

„Už je tomu tak dlouho, Par’chine,“ řekl, když se Žírňané vydali k nim. Na slunečním světle nemohl vidět Par’chinovi do srdce, ale cítil ze svého adžína’pal sílu, spoutanou vůlí šarusahkového mistra. Syn Jephův si nesl krásné chraněné kopí, ale bylo z prostého dřeva a oceli a postrádalo vnitřní moc Kadžiho kopí. „Vypadáš dobře.“

„Nikoli díky tobě,“ odpověděl Par’chin, „a ani tisíc let by nestačilo, abych zatoužil znovu ti pohlédnout do tváře.“ Plivl Jardirovi k nohám. V Jardirově doprovodu vyvolala urážka pobouřený rozruch.

Jardir zvedl ruku, ať všichni zůstanou stát, a Jayana, toho nejzbrklejšího ze svého doprovodu, pohledem přikoval na místo. „Jste tu jako svědci, ne jako účastníci.“

Obrátil se zpátky k Par’chinovi. Plivanec na své botě okázale neviděl. „Na mou Dživu Ka si jistě pamatuješ, stejně jako na Abbana, damaji Ašána a Šandžata. Toto,“ ukázal na ostatní, „jsou damaji Aleverak Madžáhský a mí synové Jayan a Asome.“

Par’chin přikývl a obrátil se k ženě po své pravici. Její sporý oděv odhaloval tolik, že proti ní i Inevera vypadala cudně. Byla pokreslená chranami stejně hustě jako on. Oči měla divoké, nebylo v nich nic z Par’chinova sebeovládání. Hleděla na něj s nepokrytou záští. „Má manželka Renna a Jeho Výsost hrabě Thamos z Kotlinského hrabství, bratr vévody Rhinebecka z hradiště Angiers. Myslím, že ostatní již znáš.“

Jardir přikývl. „Než začneme, rád bych soukromě hovořil se svou vyvolenou, abych se ujistil, že se jí dostává dobrého zacházení.“

„A já se svou dcerou,“ přidala se Inevera. Jardir na ni vrhl podrážděný pohled, ale ona si ho nevšímala.

„Vyvolenou?“ opáčil Thamos a věnoval Leeshe pohled, nad kterým Jardir podezřívavě přimhouřil oči.

Leesha nečekala na ničí svolení, rovnou šla a Amanva ji vzápětí následovala. Jardir si vzal Leeshu stranou. Když byli dostatečně z doslechu, chtěl ji obejmout. „Drahá, jak mi chyběl tvůj dotek…“

Leesha se stáhla, ustoupila stranou a vyhnula se jeho náruči. „Co je?“ podivil se. „Když jsme byli naposledy o samotě, věnovali jsme si víc než objetí.“

Leesha přikývla. „Ale my nejsme o samotě a tohle není tenkrát, Ahmanne. Já se od tebe nenechám značkovat jako od psa. Já už jsem tvůj návrh odmítla.“

Jardir se usmál. „Prozatím.“

„Ne, nikoli prozatím,“ odsekla Leesha. „Líhala jsem s tebou v polštářích, to ano, ale nejsem tvůj majetek a nikdy si tě nevezmu. Ani kdyby ses rozvedl se všemi svými manželkami a vrátil se do Pouštního Kopí, ani kdybys zabil všechny vévody ze Svobodných měst a jmenoval sám sebe králem Thesy. Nikdy.“

„A proto jsi mne zradila?“ zeptal se Jardir. „Válečník, kterého jsi otrávila, přežil a dorazil ke mně s Amanviným dopisem. Vím, co jsi cestou dělala.“

Leeshin vztek zřejmě polevil. Čekal, že se začne bránit, ale místo toho si úlevou vydechla. „Ach, díky Stvořiteli,“ zašeptala.

„Tebe to těší?“ zeptal se zmateně.

„Já nemám dama’tingský žaludek, abych někomu jen tak sypala jed,“ odsekla Leesha. „A nikoho jsem nezradila, jen jsem varovala svůj lid, aby věděl, co zamýšlíš dál.“

„A když už mluvíme o jedech a zradě,“ pokračovala po chvíli, „zmínila se ti tvá dcera v dopise, že se mne ještě v Zrcadlovém paláci sama pokusila otrávit černolistem? Nebo že mne tvá manželka tu noc, co jsme se poprvé milovali, nechala unést a zbila?“

V Jardirovi by se při těch slovech krve nedořezal. Vzal ji za ruku, aby mohl vnímat její auru i na denním světle. Doufal, že najde důkaz, že mu Leesha lže, ale nadevši pochybnost cítil, že mu říká pravdu. Zachvátil ho vztek, ale pak vycítil ještě něco jiného a na vztek zapomněl.

„Ty nosíš dítě!“

Leesha vytřeštila oči. „Cože? Naprosto jistě ne.“ Tato slova si Jardir ani ověřovat nemusel. Lež byla patrná v jejích očích stejně jako v auře. Byla si stejně dobře jako on vědoma nového života, který tepal pod jejím srdcem.

Jardir ji chytil za loket a sevřel ji tak silně, že se mu chtěla vytrhnout, ale přesto ji odvlekl do stínu útesu. „Nelži mi. Jestli ten nedomrlý Žírňan…“ Zadíval se hlouběji do stínu, zkoumal život pod jejím srdcem. „Ne, to dítě je moje. Je moje a tys ho poskvrnila pelešením s tím chinským princátkem. Myslela sis, že ho přede mnou zatajíš? Myslíš, že si nechám od něj nebo jakéhokoli jiného chlapa vzít něco, co mi patří? Předhodím jeho koule psům. Já…“

„Nic neuděláš,“ Leesha se mu vytrhla a chytila se rukama za břicho. „To dítě není tvé, Ahmanne. Já nejsem tvá! Jsme lidské bytosti a nikomu nepatříme. V tomto děláš chybu zas a zas, a proto se můj lid před tebou nikdy dobrovolně neskloní. Ty nemůžeš lidi vlastnit.“

„Kladeš slova lstivě jako chaffit, jen abys mi upřela to, na co mám spravedlivý nárok, a ty to víš,“ prohlásil Jardir. „Chceš snad dítěti upřít možnost poznat svého otce?“

Leesha se rozesmála, drsně a sžíravě. Její auru zbarvilo pohrdání a Jardira pálilo, když si uvědomil, že to pohrdání míří na něj. „Ty máš přes sedmdesát dětí, Ahmanne, a handluješ s nimi jako se sudy piva. Kolik z nich doopravdy znáš?“

Jardir zaváhal a Leeshina aura vítězně zrudla. Posměšně se na něj usmála. „Řekni mi ode všech den narození, tady a teď, a já se stanu tvou ženou.“

Jardir zaťal zuby a protáhl si prsty, aby se mu nesbalily v pěst.

Tak proto voní jinak. Arlenovi v hloubi hrdla bublalo temné vrčení, když sledoval Jardira s Leeshou a jeho ostrý sluch zaznamenával každé slovo. V duchu se proklínal. Měl to poznat už dávno, měl ji poznat jako každého jiného.

Měla mi to říct, pomyslel si. Kdybych to věděl, nikdy bych ji sem nebral. Proto mi to asi neřekla. A jestli se to roznese, tak je po všem. Nikoli poprvé přemítal, na čí straně Leesha vlastně stojí.

„Mám dojem, žes říkal, že mezi tebou a Leeshou Papírovou už nic není,“ vytrhla ho Renna ze zadumání.

Arlen se na ni podíval, pak se podíval zpátky na Leeshu a Jardira. Svaly se mu napjaly, když ji Jardir chytil za loket. „To ještě neznamená, že se chci koukat, jak se muchlá s chlapem, který se mne snažil zavraždit.“

Renna cosi zamručela. „V tvém plánu není nic o tom, že ho nemůžeš kapku znemožnit, než ho dorazíš.“

„A to taky udělám,“ prohlásil Arlen a vykročil. „Už jsi měl svou chvilku, Jardire! Přišel čas, aby ses zodpovídal za své zločiny!“

Jardir pustil Leeshu. „Pak si o tom ještě promluvíme.“

„Pouze když vyhraješ, Ahmanne,“ odtušila Leesha. Ta slova ho hluboce ranila, ale přijal ten pocit, odsunul ho od sebe, obrátil se a rázným krokem se vydal k Par’chinovi, který už na něj čekal uprostřed útesu. Útes se ještě koupal ve slunci a tak tomu bude, dokud slunce nezapadne úplně. Jakmile vyšel ze stínu, jeho korunní zrak se vytratil.

Svědci se rozestoupili kolem nich do půlkruhu zády ke skalní stěně. Pravidla byla prostá. Sokové budou zápasit na vyhrazené ploše, dokud se jeden nevzdá nebo nespadne z útesu. Povolena byla pouze kopí a šarusahk. Oba muži zvedli ruce, Šandžat propleskal prostý oděv syna Jephova, jestli nemá někde schované zbraně, a Gared udělal to samé pro Arlena.

„Bez urážky,“ pravil ten obrovitý Žírňan, když se věnoval svému průzkumu.

„K tobě necítím nic než úctu, synu Steavovu,“ odvětil Jardir.

Jeho ostrý sluch zachytil, co říká Šandžat synu Jephovu. „Měl bys být mému pánovi vděčný za milosrdenství, které ti prokázal, Par’chine.“

„A ty bys měl být vděčný, že nevyčítám psům, koho jim jejich pán nařídil roztrhat,“ odvětil Par’chin.

Šandžat se jízlivě ušklíbl. „Dnes Šar’dama Ka jen dokončí, co té noci začal, Par’chine. Proti němu nemáš naději.“

„Tak proč schováváš v rukávu nůž?“ vyjel na něj Par’chin. „Tas ho, jestli si troufáš.“

Válečník strnul a Jardir věděl, že Par’chin říká pravdu. „Šandžate!“ zařval dřív, než ho jeho švagr stihne zostudit. „Starej se, oč máš!“

Když šarúmští sekundanti ustoupili, Jardir a Par’chin si navzájem vzdali čest poklonou předepsané hloubky a délky, která před Everamem ani jednoho nepovyšovala ani nesnižovala.

„Přišel jsem, jak jsi žádal, synu Jephovu,“ pronesl Jardir. „Vyřkni své obvinění přede všemi shromážděnými a všemocným Everamem, od něhož veškerá spravedlnost pochází.“

„Kopí, které třímáš, není tvé,“ řekl Par’chin. „Nasadil jsem vlastní život, abych ho vrátil světu, a přinesl jsem ho nejdříve tobě, svému bratru v šaraku, abych se s tebou podělil o jeho moc. Ale tobě nestačilo jeho tajemství sdílet. Jakmile jsi zjistil jeho pravou moc, kul jsi pikle, jak mi ho ukrást, a za noci jsi mne na posvátné půdě Labyrintu vlákal do pasti. Tví muži mne zbili, ty sis vzal kopí, a pak jste mne hodili do démonské jámy smrti napospas.“

Na obou stranách se zvedl rozhorlený šum, ale Jardir to přešel mlčením a nechal Par’china mluvit dál. Toto břímě nesl už příliš dlouho sám. Jen ať je to venku a můžeme si to vyřídit.

„Když jsem toho písečného démona zabil a vylezl jsem z jámy, řekl jsem ti, že mne budeš muset zabít sám,“ pokračoval Par’chin. „Ale tys mne místo toho nechal zbít do bezvědomí a předhodil v dunách smrti. Měl jsi vědět, že tím to neskončí.“

Jardir přikývl. „Říkáš pravdu, Par’chine. Nic z toho nepopírám, ale popírám, že je to zločin. Člověk nemůže ukrást vlastní majetek zloději, který mu ho ukradl.“

Par’chin se rozesmál. „Tvůj majetek? Našel jsem ho stovky mil daleko, na místě, kde nikdo nebyl tři tisíce let!“

„Kadži byl můj předek,“ namítl Jardir.

Syn Jephův si odfrkl. „Pokud jsou vaše příběhy pravdivé, tak měl tisíce dětí po celém světě. Má potomky v každém zapadákově, kde dávají lišky dobrou noc, odtud až k milnským horám.“

„Ale jsme to my, Krasijci, kdo uchovávají jeho slova a tradice, Par’chine,“ namítl Jardir. „Svaté město Anocha Slunce je posvátné. Tys ho znesvětil a vyplenil.“

„Ty přepadáváš žijící města, a mne chceš zavraždit za zločin na mrtvém?“ vyjel na něj Par’chin a pátravě přimhouřil oči. „Kdepak jsi vzal tu korunu, kamaráde? Kolik svatého města jsi musel znesvětit, abys ji našel?“

Jardir cítil, jak mu tuhnou rysy, protože jeho armáda samozřejmě při té pouštní výpravě vyrabovala svaté město do mrtě. Ale jak by se to Par’chin mohl dozvědět…

Syn Jephův se usmál, jako by Jardirovi četl myšlenky. „Já jsem se tam vrátil, kamaráde, a viděl jsem, v jakém stavu jsi ho zanechal. Já jsem se k tomu vašemu svatému městu choval s mnohem větší úctou než ty a jeho tajemství jsem ti přinesl v míru a bratrství. Dokonce jsem ti nabízel, že tě tam osobně dovedu. Co přinesla světu tvoje návštěva? Násilí, plenění a vraždění.“

„Řád,“ prohlásil Jardir. „Jednotu. Znovu jsem Krasii sjednotil a brzy sjednotím celý známý svět.“

Par’chin zavrtěl hlavou. „Jakmile odejdeš, tvé kmeny se začnou zase navzájem vraždit kvůli vědru vody. Odstranit tě je to poslední, co mi ještě na tomto světě zbývá, než se vydám do boje se samotným Jádrem.“

Jardir se usmál a už si připravoval kopí. „Jak tě mohlo, pro všechno na Ale, napadnout, že bys mě dokázal zabít, Par’chine?“

I Par’chin se usmál a zvedl kopí. Ať byl, co byl, byl syn Jephův šarúmem do morku kostí; v jeho duši byl mír a byla připravená na osamělou pouť.

Sejdu se s tebou zase u Everamova stolu, příteli můj, pomyslel si Jardir a vyrazil do útoku.

Jardir zaútočil rychle, rychleji, než by Arlen považoval za denního světla za možné. Ale i tak byl Arlen rychlejší. Magie mu šuměla těsně pod kůží a dávala mu sílu a rychlost, s níž se jeho soupeř nemohl nikdy měřit. Odrazil útok a hladce přešel do odvety. Nejdřív udeří ratištěm, aby Jardira pokořil, a pak ho vyřídí úplně.

Ale Jardir ho překvapil. Roztočil zbraň nadlidsky rychle a útok odrazil. Pak se střídal výpad za výpadem a každý pohyb plynule přecházel do dalšího. Oba muži získávali převahu a zase ji ztráceli, ale pokaždé, když se od sebe oddělili, ani jeden neměl navrch. V Jardirových očích se zdráhavě objevila jiskry úcty a i Arlen uznal, že o sobě měl příliš vysoké mínění.

On čerpá sílu z kopí i za dne, uvědomil si Arlen.

„Bojuješ ještě lépe, než jak jsem si tě pamatoval, Par’chine,“ složil mu Jardir poklonu, ba dokonce se i lehce uklonil. Z jeho aury se ve světle zapadajícího slunce nedalo nic vyčíst. „Opět jsem tě podcenil.“

Arlen se usmál. „To říkáš vždycky.“

„Tentokrát je to naposledy,“ odpověděl Jardir. „Déle už se krotit nebudu.“

A nekrotil. První válečnický kněz Krasie zaútočil zas a Arlen měl co dělat, aby mu stačil. Byl o chlup rychlejší, ale Jardirově válečnickému umění se rovnat nemohl. Před hrotem Jardirova kopí se dokázal krýt, ale druhý konec a ratiště zahájily návaznou smršť ran podpořených údernými chranami a Jardirovou nadlidskou silou.

Ale i když Arlen nemohl na slunci vypustit svou magii ven, pod kůží ji mohl využívat do sytosti. Kosti měl pevnější než chraněné sklo, svaly a šlachy pružné jako ocel. Rány s ním otřásaly, ale vážnou škodu nenadělaly a to málo zranění, která utržil, se ihned hojilo.

Přesto neměl tak navrch, jak předpokládal. Ve skutečnosti v očích všech přihlížejících prohrával.

„Pořád chovám naději, že se vzdáš, Par’chine,“ řekl Jardir. „Přiznej se k svému zločinu a podřiď se mi. Mé milosrdenství nezná hranic a rád tě budu mít v šaraku ka po svém boku.“

„Ty vůbec nevíš, co je to milosrdenství,“ odvětil Arlen. „Kdyby ti opravdu ležela na srdci První válka, tak bys tohle bezvýznamné představení ihned ukončil. Cožpak to nechápeš? Vždyť právě my dva lákáme na svět mozkové démony. Ti se nebojí armád. Ti se bojí jiných mozků a budou vylézat, dokud my dva nebudeme mrtví. A celou tu dobu bude trpět všechen náš lid.“

„Právě proto se teď musíme sjednotit,“ prohlásil Jardir.

Arlen zaťal zuby a vrhl se do boje dvojnásob vztekle. Skákali, otáčeli se, převalovali, sráželi, odráželi a jejich zbraně se míhaly jako žíznivá čára. Jardir zaútočil bleskovou smrští výpadů a roztočeného kopí a Arlen to všechno vykrýval, a až v okamžiku, kdy mu Jardir vysokým kopem zlomil kopí vejpůl, mu došlo, že to všechno byla jen lstivá finta. Noha v sandálu přerazila chraněné dřevo jako kukuřičnou lodyhu.

Arlen pozadu odvrávoral. Sice se udržel na nohou a udržel v rukou i obě poloviny ratiště, ale maličko polevil v ostražitosti a v tu chvíli Jardir bodnul. Kadžiho kopí zajelo Arlenovi do břicha a Arlen zaječel.

Nebylo to tím zraněním. Arlen už zažil takových zranění dost a dost a bolest dokázal v žáru bitvy nevnímat. Jenže tohle bylo něco mnohem víc. Chrany na hrotu kopí ožily, vypálily ránu a nasály jeho magii, čímž se ostří nabrousilo ještě víc a zajelo ještě hlouběji. Celé tělo se mu otřáslo a byla to muka, jimž nebylo rovno. Jako by mu někdo vysával duši.

I Jardir vytřeštil oči, když ucítil takový příval magie, a v tom okamžiku se i on zapomněl krýt. Arlen ho spodní půlkou ratiště praštil do obličeje, Jardir odklopýtal i se svým kopím a vražedné odsávání se přerušilo.

Arlen odhodil jednu polovinu ratiště a stiskl si ránu. Dlaň se okamžitě zbarvila krví. Dolehly k němu zděšené i vítězoslavné výkřiky přihlížejících, ale nevšímal si jich, zoufale se snažil soustředit zbylou sílu na hojení. Rána pořád pálila, nechtěla se zacelit úplně, ale krvácení se zpomalilo a už se dělal strup.

Z toho mi zůstane jizva, pochopil Arlen.

Letmo se podíval na zapadající slunce a zalitoval, že neklesá pod obzor rychleji. Vzdal se vší naděje, že svého soka pokoří, teď se soustředil jen na to, aby příští tři čtvrtě hodiny přežil.

Jardir ztěžka dopadl na zem, ale hned se převalil na nohy. Byl spíš ohromený než zraněný. Rána mu sice přerazila lícní kost a čelist, ale v okamžiku, kdy ho Par’chin zasáhl, byl tak nabitý mocí, že se mu zranění zahojila skoro hned.

Podíval se na Par’china a na mysli mu vytanula Abbanova slova. Je i není to ten muž, kterého jsem znal.

Opravdu, Par’chin teď měl naprosto nový způsob boje, v němž spojil šarusahk s něčím úplně jiným. Byl dokonce rychlejší a silnější než Jardir, ale nejen to, on bojoval, jako by byl na svou sílu a rychlost už dávno zvyklý, zatímco Jardir se pořád ještě učil své nové schopnosti plně využít.

Ale bylo jen otázkou času, než dokáže jeho způsob boje rozklíčovat a srazit svého soka na kolena. Při posledním výpadu si už myslel, že se mu to podařilo, jenže nepočítal s tím, že Kadžiho kopí při zásahu tak ožije. Nabilo se magií stejně, jako když ho vbodl do toho alagaiského prince.

Je snad Par’chin vyslancem Nie? To mu připadalo nemožné. Nemyslitelné. Ale jaké jiné vysvětlení by tu mohlo být?

Urputně do sebe nasál magii z kopí a s obnovenými silami se zběsile vrhl do útoku.

Arlen uhýbal, uskakoval, shýbal se, vykrucoval a vůbec dělal vše, co bylo v jeho silách, aby se vyhnul smrtonosnému hrotu kopí. Když se vzdal všech myšlenek na útok, bylo to snazší, ale byl to jasný projev zoufalství a všichni shromáždění to na něm viděli. Jardir byl lepší bojovník, neúnavný, a navíc teď využíval Arlenovu sílu proti němu. Opanoval souboj a všichni okolo zadržovali dech a čekali na smrtící úder.

Ale pak slunce konečně sklouzlo pod obzor a poměry se změnily. Arlen viděl, že Jardirova koruna a kopí zběsile žhnou, ale nasál volnou magii, která vyvěrala všude kolem nich, a ucítil, že i jemu se síly zase vracejí.

Když příště Jardir bodnul, prošlo Kadžiho kopí skrz Arlena, jako by Jardir probodl mračno kouře. Arlena to pořád pálilo a chrany na kopí se rozzářily, když se napojily na jeho magii, ale za tu bolest to stálo, protože Arlen vyrazil do útoku a praštil Jardira do krku. Plně se zhmotnil s Kadžiho kopím zaháknutým v lokti, a pak už jen stačilo se shýbnout a otočit, aby tu mocnou zbraň vytrhl Jardirovi z ruky a zároveň ho shodil na záda.

Jardir vmžiku vykopl, vrátil se na nohy a bleskurychle se otočil tváří k Par’chinovi. Myšlenky mu pádily jako splašené, zoufale se snažil přijít na to, co se to zrovna stalo.

„Na chvíli jsi to kopí možná získal, Par’chine, ale dlouho ti nezůstane,“ přísahal mu.

„Myslíš, že bych si ho chtěl nechat?“ opáčil Par’chin a pohrdavě se na tu zbraň podíval. „Vždyť já už ho ani nechci. Svět bude bez něj lepší.“ A pak udělal něco nepředstavitelného.

Obrátil se a hodil Kadžiho kopí z útesu dolů.

Jayan zaječel, rozrazil řadu přihlížejících a pádil po skalní stezce dolů hledat kopí. Par’chin se obrátil a nakreslil do vzduchu chranu žárovou a chranu údernou, které vyhodily skalní stěnu do vzduchu a zasypaly stezku kamením.

„Nikdo neodejde, dokud se tady neskončí!“ zahřměl.

„Výborně, služebníku Nie,“ zařval Jardir. „Skončeme to.“ Napjal vůli, rozvinul ochranné pole své koruny a zároveň zaútočil s úmyslem zatlačit pomocí korunní magie syna Jephova přes okraj srázu do bezedných hlubin, kam taky patřil.

Jenže korunní magie, o níž si myslel, že dokáže odpudit všechny alagai, neměla na Par’china žádný vliv, a tak se místo toho popadli do křížku. V první chvíli měl Jardir navrch a už se propracovával k pevnému chvatu, ale pak se Par’chin znovu rozplynul v dým a unikl, aby se vzápětí znovu zhmotnil a zasadil mu pár těžkých ran, které ho složily na zem.

„Nejsem žádný služebník Nie jen proto, že jsem se naučil používat nakradenou magii účinněji než ty a ta tvoje dama’tingská vrhačka kostek,“ vyjel na něj Par’chin.

Jardir zachrčel, zvedl se a znovu se vrhl do boje. Odrážel bleskurychlé kopy a rány pěstí a oplácel je zkusmými údery. Některé Par’chin vykryl, jiným se vyhnul znehmotněním.

Znehmotňování vypadalo neskutečně výhodně, jenže to, že Jardir za celý svůj dospělý život neprohrál jediný souboj, nepřišlo samo od sebe. I teď si ukládal do paměti Par’chinovy postoje a pohyby, a když se Arlen příště zhmotnil v očekávání snadné odvety, Jardir byl připraven; uhnul a praštil ho pěstí do břicha. Arlen se zlomil v pase a Jardir pokračoval kolenem do krku a dlaněmi naplocho přes uši, až mu v hlavě zvonilo a myšlenky se rozprchly.

„Vypadá to, že když se ti zatočí hlava, tak neumíš používat magii vůbec,“ zavrčel Jardir a hlavou praštil Par’china do nosu. Obličej mu potřísnila krev, ale Jardir pokračoval v útoku a chytil Žírňana za krk.

Avšak v tu chvíli se i Jardirovi sevřely kolem hrdla ocelové prsty a Arlen na něj nalehl veškerou silou. „Nepotřebuju ji,“ řekl, dotlačil Jardira ještě o pár kroků dozadu a společně s ním spadl z útesu za kopím.

„Svět bude lepší bez nás obou,“ řekl, když padali.

Za pádu fičel Arlenovi kolem tváří chladný vzduch a v hlavě se mu vyjasnilo. Do uší jim vyl vítr, navzájem se škrtili a snažili se jeden druhého přeprat.

Avšak Jardir byl mnohem zkušenější a obratnější zápasník, a zatímco se jim země řítila vstříc, podařilo se mu dostat se navrch. Vypadalo to nesmyslně, při dopadu se zabijí oba bez ohledu na to, kdo bude nahoře, ale Arlen v Jardirově auře viděl, že je mu to jedno. Arlen zemře o zlomek vteřiny dřív, a to mu stačilo.

Arlen se přestal bránit a smířil se pádem. Jardirova aura se vítězoslavně rozzářila, a pak se Arlen odhmotnil a Jardir dopadl na zem, jen zpřerážené kosti zakřupaly.

Krasijský slovníček

Abban am’Haman am’Kadži: Bohatý chaffitský kupec, přítel Jardira i Arlena, zmrzačený během válečnického výcviku.

Ačá: Bojový pokřik ve významu ‚Pozor, nebezpečí!‘

Adžín’pal (pokrevní bratr): Označení pro pouto, které se tvoří za první noci, kdy chlapec bojuje v Labyrintu a je provazem přivázán k dal’šarúmskému válečníkovi, aby nemohl utéci, až na něj poprvé zaútočí démoni. Adžín’pal je od té chvíle považován za pokrevního bratra.

Ahmanja: Kniha, kterou píše Jardir o svém životě. Bude pro něj tím, čím byla pro Kadžiho Eveja.

Ahmann asu Hoškamin am’Jardir am’Kadži: Ahmann, syn Hoškaminův, z rodu Jardirova, z kadžijského kmene. Vládce celé Krasie. Mnozí věří, že je to Osvoboditel. Viz také Šar’dama Ka.

Ala: (1) Dokonalý svět, stvořený Everamem a zkažený Nie. (2) Půda, hlína, země apod.

Alagai: Krasijský výraz pro jadrnce (démony). Přesný překlad je ‚mor Aly‘.

Alagai-hora: Démonské kosti, které používají damy’ting k výrobě magických předmětů, jako jsou třeba chraněné kostky, s jejichž pomocí věští budoucnost. Na slunci alagai-hora shoří.

Alagai Ka: Starobylé krasijské označení pro chotě Alagai’ting Ka, Matky démonů. Říká se, že Alagai Ka a jeho synové jsou nejmocnější ze všech démonských pánů, vojvodů a velitelů Nieiny armády.

Alagai’šarak: Svatá válka proti démonskému plemeni.

Alagai’ting Ka: Matka všech démonů, démonská královna z krasijských mýtů.

Alagaiský ocas: Trojocasý karabáč, spletený z kožených řemínků, zakončených ostrými ostny, které se zarývají hluboko do těla oběti. Používají ho damové k trestání.

Aleverak: Damaji madžáhského kmene.

Amadeveram: Před Jardirovým nástupem k moci damaji kadžijského kmene.

Amanva: Jardirova dcera s Ineverou, plnoprávná dama’ting. Spolu se svou sestřenicí Sikvou nabídnuta Rojerovi jako nevěsta.

Andra: Krasijský světský i náboženský samovládce.

Andžhové: Jeden z menších krasijských kmenů.

Anoch Slunce: Dávné město, kdysi sídlo moci Kadžiho, Šar’damy Ka. Věřilo se, že ho pohltil písek, protože ho po staletí nikdo neviděl ani o něm neslyšel. Tamní artefakty se nazývají sluncovské.

Asavi: Dama’ting z kadžijského kmene. Dříve, ještě jako nie’dama’ting, Ineveřina sokyně. Melanina milenka.

Asome: Jardirův druhorozený syn s Ineverou. Dama. Známý jako ‚dědic ničeho‘. Ženatý s Ašiou.

Asu: Syn. Užívá se při uvádění celého jména, např. Ahmann asu Hoškamin am’Jardir am’Kadži.

Asukadži: Ašánův nejstarší syn s Jardirovou sestrou Imisandre. Dama. Jméno doslova znamená ‚Kadžiho syn‘.

Ašán: Syn damy Chevata a Jardirův nejbližší přítel ještě z výcviku v Šariku Horovi. Ašán je damaji kadžijského kmene a patří do Jardirova nejbližšího okruhu. Oženil se s Jardirovou nejstarší sestrou Imisandre. Otec Asukadžiho a Ašii.

Ašia: Jardirova šarúm’tingská neteř. Dcera Ašána a Imisandre. Provdaná za Asoma.

Baden: Bohatý a mocný dama z kadžijského kmene. Puš’ting. Známý tím, že vlastní několik předmětů z hora-magie.

Bazar, Velký: Největší tržiště v Krasii, umístěné hned za hlavní bránou. Celý ho provozují ženy a chaffité.

Belina: Jardirova dama’tingská manželka z madžáhského kmene.

Bido: Bederní rouška, nejčastěji nie’šarúmská bílá, kterou chlapci dostávají poté, co jsou odebráni matkám a musí odevzdat svůj hnědý oděv.

Cielva: Abbanova dcera. Znásilněná Hasikem.

Couzi: Zakázaná silná krasijská pálenka ochucená skořicí. Pro svou sílu se podává v maličkých kalíšcích velikosti jednoho loku.

Dal: Předpona znamenající ‚ctihodný.‘

Dal’šarúm: Příslušník krasijské válečnické kasty, do níž vstupuje valná většina mužů. Dal’šarúmové zůstávají příslušníky jednotlivých kmenů, ovládaných damaji, a dále se dělí do menších skupin odpovědných příslušným kmenovým damům a kai’šarúmům. Dal’šarúmové nosí černý kaftan, černý turban a noční závoj. Všichni jsou vycvičeni v souboji muže proti muži (šarusahk), v boji s kopím a v boji ve štítových formacích.

Dal’ting: Plodná provdaná žena nebo starší žena, která porodila.

Dama: Krasijský duchovní. Damové jsou náboženskými i světskými vůdci zároveň. Nosí bílý kaftan a žádné zbraně. Všichni damové jsou mistry šarusahku, krasijského válečnického umění boje muže proti muži.

Dama’ting: Krasijská svatá žena, která rovněž slouží jako ranhojička a porodní bába. Damy’ting znají tajemství hora-magie včetně umění předpovídat budoucnost a jsou chovány v bázni a úctě. Jakkoli ublížit damě’ting se trestá smrtí.

Damaja: Ojedinělý titul první manželky Šar’damy Ka.

Damaji: Damaji je Androva rada ministrů a poradců, složená z dvanácti damaji, náboženských a zároveň světských vůdců jednotlivých kmenů.

Damaji’ting: Kmenové vůdkyně dam’ting, nejmocnější ženy v Krasii.

Džámové: Menší krasijský kmen. Nepřátelé Chandžínů.

Dživa: Manželka.

Dživa Ka: První manželka. Dživa Ka je první a nejváženější z Krasijcových manželek. Má právo veta nad dalšími sňatky a může poroučet nižším manželkám.

Dživa sen: Nižší manželka, podřízená manželově Dživě Ka.

Dživa’šarúm: Doslova ‚manželka válečníků‘, žena koupená do velkého šarúmského harému na dobu plodnosti. Sloužit v harému se považuje za velkou čest. Všichni válečníci mají přístup ke všem svým kmenovým dživám’šarúm a očekává se od nich, že budou udržovat své dživy’šarúm neustále těhotné, aby se zvýšil počet kmenových válečníků.

Enkadži: Damaji mocného mehndingského kmene.

Enkido: Eunuch ve službách kadžijských dam’ting, jejich učitel šarusahku. Amanvin osobní strážce.

Eveja: Everamova svatá kniha, sepsaná Kadžim, prvním Osvoboditelem, asi před třiceti pěti staletími. Eveja je rozdělena do oddílů zvaných duny. Během duchovního výcviku ji každý dama opíše vlastní krví.

Evejané: Krasijští věřící, ‚ti, kdo se řídí Evejou‘.

Evejský zákon: Militantní náboženský zákon, který Krasijci vnucují chinům a který má pod hrozbami násilí přinutit nevěřící, aby se řídili Evejou.

Everalia: Jardirova třetí kadžijská manželka.

Everam: Stvořitel.

Everamova Štědrota: Po dobytí hradiště Rizonu a jeho rozsáhlé úrodné země v r. 333 p. N. byl tento městský stát na počest Everama přejmenován na Everamovu Štědrotu. Je to krasijská výspa v Žírných krajích.

Fahki: Abbanův dal’šarúmský syn. Vychováván v nenávisti ke svému chaffitskému otci.

Fašín: Damaji halvského kmene.

Gai: Mor.

Halvan: Jardirův a Ašánův přítel ještě z výcviku v Šariku Horovi. Dama Halvan je rádcem damaji Ašána.

Hannu Paš: Doslova ‚životní cesta‘; představuje období chlapeckého života od okamžiku odebrání matce do okamžiku určení, do které kasty chlapec vstoupí (dal’šarúm, dama nebo chaffit). Je to období náročného a surového výcviku spolu s přísnou náboženskou výchovou.

Hanya: Jardirova nejmladší sestra, o čtyři roky mladší než on. Provdaná za Hasika, matka Sikvy.

Hasik: Jako nie’šarúm Jardira urážel a šikanoval. Přezdívaný Pískač kvůli chybějícímu zubu, díky němuž jeho sykavky pískají. Později se stává jedním z Osvoboditelových kopiníků a Jardirovým osobní strážcem.

Hoškamin: Otec Ahmanna Jardira; zesnulý.

Hošva: Jardirova prostřední sestra, o tři roky mladší než on. Provdaná za Šandžata. Matka Šanvy.

Cha’šarúm: Tělesně zdatný chaffit, příslušník pěchoty s méně náročným výcvikem, kterou Jardir zřídil právě pro chaffity. Cha’šarúmové nosí hnědé kaftany, turbany i noční závoje, aby byl zřetelný jejich chaffitský původ.

Cha’ting: Jardirova pokrevní příbuzná, která není damou’ting. Cha’ting dostávají zvláštní výcvik a jedná se s nimi jako s členkami Osvoboditelovy rodiny. Stejně jako u dam’ting je trestem za udeření cha’ting smrt nebo ztráta končetiny, která udeřila.

Chaffit: Muž, jemuž je upřeno členství v kastě duchovních nebo válečníků a namísto toho je poslán k řemeslu. V Krasii se nachází na spodku společenského žebříčku. Poté, co je takto vyobcován z Hannu Paš, je nucen oblékat šaty tříslově hnědé barvy jako děti a holit si tváře na znamení, že není pravým mužem.

Chaffit’šaraj: Výcvikový tábor pro cha’šarúmy. Každý kmen má svůj vlastní.

Chandžínové: Menší krasijský kmen. Nepřátelé Džámů.

Chevat: Kadžijský dama, který měl kdysi ve výcviku Jardira. Otec Ašána.

Chin: Cizinec/bezvěrec. Tento výraz se rovněž považuje za urážku označující zbabělce.

Chusen: Damaji šundžinského kmene.

Ichách: Damaji chandžínského kmene.

Imisandre: Jardirova nejstarší sestra, o rok mladší než on. Provdaná za Ašána. Matka Asukadžiho a Ašie.

Inevera: Jardirova nejmocnější dama’tingská a zároveň první manželka. Z kadžijského kmene. Rovněž známá jako Damaja.

Inevera: Krasijský výraz pro Everamovu vůli. Je-li něco inevera, tak to znamená, že je to v rukou Everamových, je to vůle Everamova nebo ‚dá-li Everam‘.

Jardir: Sedmý syn Kadžiho čili prvního Osvoboditele. Založil mocný rod, jehož linie přetrvala více než tři tisíce let, ale co do slávy i počtu příslušníků pomalu upadal, dokud ho zase v obou směrech nepozvedl jeho poslední výhonek Ahmann Jardir.

Jayan: Jardirův a Ineveřin prvorozený. Šarúm, později ustanovený Šarúmem Ka.

Jurim: Dal’šarúm, který byl ve výcviku s Jardirem. Z kadžijského kmene. Později jeden z Osvoboditelových kopiníků.

Kad‘: Předpona 2. pádu.

Kadži: Jméno dávného Osvoboditele a patriarchy kadžijského kmene, rovněž známého jako Šar’dama Ka, kopí Everamovo a pod mnoha dalšími tituly. Před nějakými třiceti pěti staletími Kadži sjednotil známý svět do války proti démonům. Jeho mocenským sídlem byl Anoch Slunce, nyní město zaváté pískem. Kromě toho založil hradiště Krasii.

Kadži proslul třemi artefakty: (1) Kadžiho kopí – kovové kopí, jímž pobíjel alagai po tisících. (2) Kadžiho koruna – vyšperkovaná a vytepaná do tvaru mocných chran. (3) Kadžiho plášť – plášť, který ho činil neviditelným pro démony, takže mohl po nocích chodit svobodně venku.

Kadži’šaraj: Výcvikové ubytovny pro chlapce z kadžijského kmene.

Kadživa: Matka Ahmanna Jardira a jeho tří sester: Imisandre, Hošvy a Hanyi. Vdova po Hoškaminu Jardirovi. Kdysi považovaná za prokletou, protože porodila tři dcery za sebou.

Kai’šarúm: Krasijský vojenský velitel. Kai’šarúmové dostávají v Šariku Horovi zvláštní výcvik a vedou pak v alagai’šaraku samostatné jednotky. Počet kai’šarúmů v kmeni závisí na počtu válečníků. Některé kmeny jich mají mnoho, jiné jen jednoho. Kai’šarúmové nosí černý dal’šarúmský oděv a bílý noční závoj.

Kaprál: Špičkový válečník, který cvičí nie’šarúmy. Kaprálové nosí obvyklý dal’šarúmský černý oděv, ale noční závoje mají rudé.

Kasád: Ineveřin otec. Dříve šarúm, nyní zmrzačený chaffit.

Kašív: Puš’tingský kai’šarúm v soukromých službách damy Badena. Milenec Soliho.

Katapulta: Krasijský válečný metací stroj, obří kuše, která má místo běžné tětivy stočené šlachy. Vystřeluje silná kopí s těžkými hlavicemi (žihadla), která dokážou spolehlivě zabít písečného a větrného démona na tisíc stop dokonce i bez chran.

Kaval: Gavram asu Chenin am’Kaval am’Kadži. Kaprál z kadžijského kmene. Jeden z Jardirových dal’šarúmských učitelů během Hannu Paš.

Keneva: Damaji’ting kadžijského kmene v době Ineveřina dama’tingského výcviku.

Keran: Kadžijský dal’šarúmský kaprál, u něhož byl Jardir na výcviku během Hannu Paš. Později zchroml a vzal si ho k sobě Abban, aby mu cvičil jeho cha’šarúmskou setninu.

Kevera: Damaji šarašského kmene.

Kezan: Damaji džámského kmene.

Kmeny: Andžhové, Badžinové, Džámové, Halvové, Chandžínové, Kadžijové, Krevachové, Madžáhové, Mehndingové, Nandžijové, Šarachové, Šundžinové. Předpona am‘ se používá k označení jak rodiny, tak kmene, jak vidno v ‚Ahmann asu Hoškamin am’Jardir am’Kadži‘.

Kolíf: Krevašský pozorovatel přidělený Jardirově jednotce jako kai’šarúm. Pověřený střežením Leeshiny družiny při návratu do Kotliny.

Kvaša: Jardirova šarašská dama’tingská manželka.

Madži: Jardirův druhý madžáhský syn, nie’dama, který jednou bude muset bojovat s Aleverakovým dědicem o madžáhský damajský trůn.

Manva: Ineveřina matka, Kasádova manželka. Úspěšná košíkářka.

Mehndingové: Velký a mocný kmen stojící v hierarchii hned po madžáhském. Mehndingové se plně věnují výrobě a obsluze metacích strojů. Sestrojují katapulty, prakovnice i malé ruční šípomety, používané v šaraku, dále lámou a nosí kameny do prakovnic a vyrábějí oštěpy, šípy a šipky do katapult a šípometů.

Melan: Dama’ting, dcera Qevy. Kenevina vnučka. Kdysi Ineveřina sokyně. Asavina milenka.

Nie: (1) Označení Ničitelky, Everamova ženského protikladu a bohyně noci a démonského plemene. (2) Nicota, nic, žádný, prázdnota, ne.

Nie’dama: Nie’šarúm vybraný pro damský výcvik.

Nie’dama’ting: Krasijská dívka, která je v dama’tingském výcviku a je ještě příliš mladá na závoj. Nie’damy’ting požívají velké úcty od mužů i žen, na rozdíl od nie’šarúmů, kteří jsou – dokud nedokončí Hannu Paš – méně než chaffité.

Nie’šarúm: Doslova ‚ne-válečníci‘, označení pro chlapce, kteří jsou teprve ve výcviku, aby byli posouzeni a vysláni na dal’šarúmskou, damskou nebo chaffitskou stezku.

Nie’ting: Neplodná žena. Nejnižší postavení v krasijské společnosti.

Nie Ka: Doslova ‚první nula‘, označení pro vedoucího chlapce nie’šarúmského ročníku, který velí ostatním chlapcům jako zástupce dal’šarúmských kaprálů.

Nieiny bezedné hlubiny: Rovněž známé jako Jádro. Sedmiplástvé podsvětí, kde se alagai skrývají před sluncem. Každý plást je osídlen jiným druhem démonů.

Noční závoj: Závoj, který nosí dal’šarúmové do alagai’šaraku, aby skryli svou totožnost, čímž dávají najevo, že za noci jsou všichni muži rovnocennými spojenci.

Omara: Abbanova ovdovělá kadžijská matka, dlouho považovaná za prokletou, protože porodila sedm dcer za sebou. Teprve pak se narodil Abban, její nejmladší.

Óót: Dal’šarúmský pokřik znamenající ‚pozor‘ nebo ‚démon se blíží‘.

Osamělá pouť: Krasijský obrat pro smrt. Všichni válečníci musí jednou nastoupit osamělou pouť na nebesa. Na pouti na ně číhají pokušení, která prověřují jejich duši a zajišťují, aby se před Everamův soud dostali jen ti, kdo si to zaslouží. Duše těch, kdo sejdou z cesty, jsou ztraceny.

Osvoboditelovi kopiníci: Elitní osobní stráž Ahmanna Jardira, sestavená převážně ze šarúmů z jeho staré labyrintské jednotky.

Par’chin: ‚Odvážný cizinec‘, krasijský výraz označující výhradně Arlena Sedláka.

Podměstí: Rozlehlé bludiště chraněných jeskyní pod hradištěm Krasia, kde se na noc zamykají ženy, děti a chaffité, aby byli v bezpečí před jadrnci, zatímco muži bojují.

Pouštní Kopí: Krasijské jméno hlavního krasijského města, na severu známého jako hradiště Krasia.

Pozorovatelé: Dal’šarúmové z krevašského a nandžijského kmene. Vycvičení v používání zvláštních zbraní a taktik. Slouží jako zvědi, špehové a úkladní vrazi. Každý pozorovatel má zhruba dvanáct stop dlouhý okovaný žebřík a krátké bodné kopí. Žebříky jsou lehké, pružné a pevné. Mají spojitelné konce (samčí vrchol a samičí spodek), takže lze pospojovat řadu žebříků dohromady. Pozorovatelé jsou tak zdatní, že dokážou vyběhnout po žebříku až nahoru a balancovat na vrcholku, aniž si žebřík opřou.

Puš’ting: Doslova ‚falešná žena‘, krasijská urážka označující homosexuálního muže, který se zcela vyhýbá ženám. Homosexualita se v Krasii toleruje, jen když muž zároveň obtěžkává ženy a posiluje tak vlastní kmen.

Savas: Dama, Jardirův mehndingský syn.

Sikva: Hasikova dcera s Jardirovou sestrou Hanyou a Amanvina osobní služebná. Nabídnuta Rojerovi jako druhá nevěsta.

Sluncovští: Dávní obyvatelé města Anocha Slunce.

Sluncovské: Artefakty z města Anocha Slunce.

Soli: Ineveřin dal’šarúmský bratr. Puš’ting. Kašívův milenec.

Šamava: Abbanova Dživa Ka. Hovoří plynně thessky a v Kotlinském hrabství prosazuje Abbanovy zájmy.

Šandžat: Kadžijský kai’šarúm, který byl kdysi ve výcviku s Jardirem. Velitel Osvoboditelových kopiníků a manžel Jardirovy prostřední sestry Hošvy. Otec Šanvy.

Šanva: Jardirova šarúm’tingská neteř. Dcera Šandžata a Hošvy.

Šar’dama Ka: Doslova ‚První válečnický duchovní‘, krasijský výraz pro Osvoboditele, který přijde osvobodit lidské plémě od alagai.

Šaracký roh: Obřadní roh, do něhož se duje na vyhlášení začátku a konce alagai’šaraku.

Šarachové: Nejmenší krasijský kmen, který nemůže nasadit do boje naráz ani dva tucty válečníků. Před vymřením je zachránil Jardir.

Šaraj: Ubytovna pro chlapce, kteří jsou na Hannu Paš, podobná vojenské internátní škole. Šaraje jsou umístěny kolem cvičiště, jeden pro každý kmen. Jméno kmene se uvádí předponou oddělenou apostrofem, takže šaraj pro kadžijský kmen je známý jako kadži’šaraj.

Šarak ka: Doslova ‚první válka‘, velká válka proti démonskému plemeni, kterou zahájí Osvoboditel po vítězném ukončení šaraku slunce.

Šarak slunce: Doslova ‚válka za bílého dne‘, v níž Kadži dobyl známý svět a sjednotil ho pro šarak ka. Věří se, že pokud má Jardir vyhrát šarak ka, musí udělat to samé.

Šarik Hora: Doslova ‚kosti hrdinů‘, pojmenování velkého krasijského chrámu postaveného z kostí padlých válečníků. Mít své kosti nalakované a přidané k chrámu je nejvyšší pocta, jaké se může válečníkovi dostat.

Šarukin: Doslova ‚bojové postoje‘, cvičné pohybové sestavy pro šarusahk.

Šarúm: Válečník. Šarúmové často nosí jako zbroj kaftany zevnitř podšité destičkami z pálené hlíny.

Šarúm’ting: Válečnice. První žena, kterou evejané uznali za šarúm’ting, je Wonda Drvoštěpova.

Šarúm Ka: Doslova ‚První válečník‘, v Krasii označení světského vůdce alagai’šaraku. Šarúm Ka je jmenován Androu a od soumraku do rozbřesku se kai’šarúmové všech kmenů zodpovídají jemu a jen jemu. Šarúm Ka má vlastní palác a sedává na Trůnu kopí. Nosí dal’šarúmský černý kaftan a k tomu bílý turban i noční závoj.

Šarusahk: Krasijské bojové umění zápasu beze zbraní. Školy šarusahku se liší v závislosti na kastě a kmeni, ale všechny učí surové a velmi účinné pohyby, jejichž cílem je ochromit, zmrzačit a zabít.

Ševali: Jardirův a Ašánův přítel z výcviku v Šariku Horovi. Dama Ševali je rádcem damaji Ašána.

Šusten: Abbanův dal’šarúmský syn. Vychováván v nenávisti ke svému chaffitskému otci.

Talaja: Jardirova druhá kadžijská manželka.

‚ting: Přípona označující ženu.

Trůn kopí: Trůn Šarúma Ka, vyrobený z kopí předešlých Šarúmů Ka.

Ubývání: (1) Každoměsíční třídenní náboženský obřad, který evejané drží den před, při a po novoluní. Účast v Šariku Horovi je povinná, rodiny tráví tyto dny společně, synové jsou dokonce uvolněni ze šaraje. Předpokládá se, že démoni jsou v tyto noci silnější, a říká se, že po zemi kráčí Alagai Ka. (2) Tři noci kolem novoluní, kdy je natolik tma, že mohou vyjít na povrch mozkoví démoni.

Umšala: Jedna z Jardirových dama’tingských manželek.

Va: Doslova dcera. Používá se jako přípona, když se dívka jmenuje po matce nebo otci či po jejich předcích jako Amanva, nebo i jako předpona v celém jméně jako Amanva va Ahmann am’Jardir am’Kadži.

Válka za bílého dne: Rovněž známá jako šarak slunce. Starobylá válka, během níž Kadži dobyl známý svět a sjednotil ho do šaraku ka.

Vepřožrout: Krasijská urážka označující chaffita. Vepřové je všeobecně považované za nečisté a jedí ho pouze chaffité.

Věrouk: Dama, který zasvětil život studiu starověkých písemností. Povoláním badatel a vykladač, který se povětšinou drží stranou mocenských pletich a vyučuje nie’damy základům věrouky.

Zahven: Starobylý krasijský výraz znamenající ‚sok‘, ‚msta‘, nebo ‚protějšek‘.

Žihadlo: Střela do katapulty. Žihadla jsou obří kopí s těžkou železnou hlavicí, která dokážou parabolickou dráhou letu probodnout krunýř i písečnému démonovi.

Žírňan: Obyvatel Žírných krajů.

Žírné kraje: Krasijský název pro Thesu (země na sever od krasijské pouště).

Peter V. Brett (*1973)

Americký autor fantasy, narozen 8. února 1973 v New Rochell ve státě New York. Svůj první román s pracovním názvem An Unlikely Champion dokončil v roce 1990 a později ho ztratil, což jak sám přiznává, nebyla vzhledem ke kvalitám rukopisu vůbec žádná tragédie. Zhruba v té době nastoupil na univerzitu v Buffalu, kde dle svých slov studoval především hraní Dungeons & Dragons, šerm a holky. Přesto se mu v roce 1995 podařilo úspěšně dokončit studium anglického jazyka a dějin umění. Následných osm měsíců věnoval práci v komiksovém obchodě a přemýšlel, co se životem. Poté nastoupil do lékařského vydavatelství, kde strávil deset let v malé kancelářské kóji s mizivou nadějí na vysvobození v podobě spisovatelského řemesla. Ne že by se ale nesnažil, v roce 1999 absolvoval kurz psaní pro autory fantasy, v němž napsal úvodní kapitolu svého debutového románu. Následovala léta, při kterých rukopis odkládal a opakovaně se k němu vracel, pilně ho přepracovával a neustále upravoval.

Vytrvalá snaha se mu vyplatila v červnu roku 2007, když prodal práva na svůj v pořadí už čtvrtý napsaný román The Painted Man (2008, česky Tetovaný, Triton 2010), jenž byl ve Spojených státech vydán pod mírně upraveným názvem Warded Man. Úvodní svazek série Demon popisuje skrze příběh tří dospívajících hrdinů svět, v němž byla většina kdysi rozvinuté civilizace vyhlazena po návratu démonů – jakýchsi elementárních, magických a dávno zapomenutých sil z jádra planety. Zbytky populace se skrývají na několika bezpečných místech, která za nocí čelí útokům a jen zřídka se zmohou na víc než jen zoufalou obranu. Každá z trojice postav – Arlen, Leesha a Rojer – v sobě objevuje skrytý talent, jak svým osobitým způsobem čelit nebezpečí a pokusit se rovnováhu sil zvrátit na stranu zbídačeného lidstva. V pokračování nazvaném The Desert Spear (2010, česky Pouštní Kopí, Triton 2010) autor blíže popisuje aktivní boj proti démonským jadrncům, který na rozdíl od dříve zcela pasivních seveřanů vedou bojovně naladění obyvatelé z Jihu. Oběma táborům však i přes společný cíl hrozí vzájemný konflikt, jenž plyne z odlišného způsobu života a také z víry v příchod Osvoboditele, který má lidstvo konečně zbavit všudypřítomné smrtící hrozby.

I když byl cyklus zprvu označován za trilogii, autor sám ho už od začátku plánoval na pět svazků a celosvětový úspěch mu tento záměr pomohl prosadit. Dlouho očekávaný třetí díl The Daylight War (2013, česky Válka za bílého dne, Triton 2013) sleduje události, které ještě prohlubují vzájemnou nevraživost obou lidských táborů a v jejich čele stojících bojovníků proti démonské hrozbě. Vše pak vyvrcholí v chystaných románech The Skull Throne (připravuje se) a The Core (připravuje se), ačkoli Brett už dnes uvažuje o dalších románech z tohoto světa s odlišnými postavami z jiných časů. To ostatně potvrzuje trojice kratších příběhů ze sbírky The Great Bazaar, and Other Stories (2010) a samostatně vydaná novela Brayan’s Gold (2011). Do budoucna by se měly novely z tohoto světa objevovat vždy mezi vydáním jednotlivých svazků série a autor už podepsal smlouvu i na samostatný román z tohoto světa, prozatím známý pod pracovním názvem Tibbet’s Brook (připravuje se).

Peter V. Brett dnes žije se svou rodinou v newyorském Brooklynu a od roku 2007 je spisovatelem z povolání. Více informací najdete na jeho webových stránkách www.petervbrett.com, kde jsou vedle řady recenzí a rozhovorů k vidění i některé ze zmíněných vynechaných scén z dosud dokončených románů.

Martin Šust

Peter V. Brett

Válka za bílého dne

Z anglického originálu The Daylight War,

vydaného nakladatelstvím Del Rey,

a division of Random House, Inc., (New York, 2013),

přeložila Mirka Polová.

Vydalo nakladatelství Stanislav Juhaňák –TRITON

v Praze roku 2013 jako svou 1705. publikaci, v edici TRIFID svazek 490.

Vydání první.

Jazyková redakce Petr Mušálek.

Odpovědná redaktorka Monika Jupová.

Sazba Petr Teichmann.

Autorský medailon Martin Šust.

Ilustrace na obálce Larry Rostant.

Grafická úprava obálky Lukáš Tuma.

Tisk Centa spol. s r.o. Brno

ISBN 978-80-7387-689-0

www.tridistri.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai