Patricia Briggs

Alfa a Omega 01. Štvanice

1

Foukal studený vítr a z chladu jí mrzly prsty u nohou.

Jednoho dne se podvolí a koupí si teplé boty – jen kdyby nemusela jíst.

Anna se zasmála, zabořila si nos do límce bundy a odvlekla se posledního tři čtvrtě kilometru domů. Pravda, díky tomu, že byla vlkodlak, měla větší sílu, a výdrž dokonce i v lidské podobě. Ale měla za sebou dvanáctihodinovou směnu u Scorciho a byla tak vyčerpaná, že ji bolely všechny kosti v těle. Jeden by si myslel, že lidé budou mít na Díkůvzdání na práci něco lepšího než jíst v italské restauraci.

Tim, majitel restaurace (který byl Ir, ne Ital, přestože dělal nejlepší gnocchi v Chicagu), jí dovolil brát si směny navíc – přesto jí nemohl dovolit pracovat víc než padesát hodin týdně. Největším bonusem bylo jídlo zdarma, které dostala ke každé směně. Přesto se obávala, že si bude muset najít druhou práci, aby pokryla všechny výdaje: být vlkodlakem ji ničilo jak po finanční, tak po osobní stránce.

Odemkla si vchodové dveře. Ve schránce nic neměla, proto vyzvedla poštu a noviny Kaře a vystoupala po schodech do třetího patra. Když otevřela dveře Kařina bytu, Myšák, siamský kocour, na ni vrhl jediný pohled, znechuceně zasyčel a zmizel za gaučem.

Už šest měsíců kocoura krmila, kdykoli byla sousedka pryč – což bylo často, protože Kara pracovala v cestovní kanceláři. A Myšák ji pořád nenáviděl. Z úkrytu jí nadával tak, jak to jen dokázaly siamské kočky.

Anna si povzdychla, hodila poštu a noviny na stolek v jídelně, otevřela konzervu s kočičím žrádlem a postavila ji vedle misky s vodou. Posadila se ke stolu a zavřela oči.

Nemohla se dočkat, až se vrátí do svého bytu o patro výš, ale musela tu zůstat, dokud se kocour nenažere. Kdyby ho tu nechala samotného, ráno by našla konzervu netknutou.

Myšák ji možná nenáviděl, ale prostě nežral, když tu s ním někdo nebyl – i třeba jen vlkodlačka, které nevěřil.

Obvykle si zapnula televizi a dívala se na to, co zrovna vysílali, ale ten večer na to byla příliš zmožená, proto otevřela noviny, aby zjistila, co se stalo od chvíle, kdy je četla naposledy, což bylo před několika měsíci.

Bez zájmu přelétla pohledem palcové titulky na přední straně a otočila list. Protestující Myšák zatím vylezl z úkrytu a znechuceně zamířil do kuchyně.

Opět otočila stránku, aby Myšák věděl, že si pořád čte – a ostře se nadechla, když spatřila fotku mladého muže.

Očividně se jednalo o školní portrét a hned vedle se nacházel podobný snímek dívky přibližně stejného věku.

Titulek hlásal: „Krev nalezená na místě činu patří pohřešovanému teenagerovi z Naperville.“

Rozčileně si přečetla shrnutí pro ty, kterým stejně jako jí první zprávy o zločinu unikly.

Před dvěma měsíci zmizel Alan MacKenzie Frazier ze školního plesu a ještě tu samou noc našli na školním pozemku tělo jeho dívky. Bylo těžké určit příčinu smrti, protože ostatky rozsápala zvířata – posledních několik měsíců trápila okolí smečka pouličních psů. Úřady nevěděly, jestli je pohřešovaný chlapec obětí nebo podezřelým.

Anna se prsty dotkla usmívající se tváře Alana Fraziera.

Věděla, co se stalo. Věděla to.

Vyskočila od stolu, ignorovala Myšákovo nespokojené kňourání a pustila si ve dřezu na zápěstí studenou vodu, aby potlačila nevolnost. Chudák kluk.

Trvalo další hodinu, než se Myšák nažral. To už Anna znala článek nazpaměť – a dospěla k rozhodnutí. Popravdě věděla, co musí udělat, už když si článek četla, ale potřebovala celou hodinu na to, aby sebrala odvahu: během tří let, co byla vlkodlakem, se naučila, že poslední, co by chtěla, by bylo udělat něco, čím by upoutala pozornost dominantních vlků. A telefonát marokovi, který vládl všem vlkodlakům v Severní Americe, pozornost určitě upoutá.

V bytě neměla telefon, proto si půjčila Kařin. Čekala, až se jí zklidní ruce a dech, ale když se nezdálo, že by k tomu mělo dojít, vytočila číslo napsané na ušmudlaném kousku papíru rovnou.

Tři zazvonění – a uvědomila si, že když je v Chicagu jedenáct večer, v Montaně bude mnohem víc. Byl časový rozdíl dvě nebo tři hodiny? Rychle zavěsila.

A co by mu řekla? Že toho chlapce, očividně oběť útoku vlkodlaků, viděla týdny po jeho zmizení v kleci v alfově domě? Že byla přesvědčena o tom, že útok nakázal sám alfa? Stačilo, aby Leo řekl, že na toho kluka narazil později – a že nic špatného neudělal. Možná se to tak doopravdy stalo. A ji ovlivnila vlastní zkušenost.

Ani nevěděla, jestli by marok proti útoku něco namítal.

Možná mohli vlkodlaci útočit, na koho chtěli. To se stalo jí.

Odvrátila se od telefonu a zadívala se na chlapcovu tvář, která na ni hleděla z otevřených novin. Chvíli ji sledovala, pak znovu vytočila číslo – marok bude určitě aspoň proti tomu, jaký poprask útok vyvolal. Tentokrát někdo telefon zvedl už po prvním zazvonění.

„Tady Bran.“

Hlas nepůsobil výhrůžně.

„Jmenuju se Anna,“ řekla a přála si, aby se jí netřásl hlas. Existovaly doby, pomyslela si trochu hořce, kdy se nebála vlastního stínu. Koho by napadlo, že se z ní po proměně ve vlkodlaka stane zbabělec? Ale teď věděla, že netvoři jsou skuteční.

Přestože se sama na sebe zlobila, nedokázala ze sebe nic víc vypravit. Jestli se Leo dozví, že volala marokovi, může se rovnou zastřelit stříbrnou kulkou, kterou si koupila před několika měsíci, a ušetřit mu práci.

„Voláš z Chicaga, Anno?“ Zaskočilo ji to, ale pak si uvědomila, že mu telefon asi ukázal číslo volajícího.

Nezdálo se, že by ho rozzlobilo, že ho vzbudila – tak by se žádný dominantní vlk, kterého znala, nezachoval. Možná to byl jenom nějaký sekretář nebo něco podobného. To dávalo smysl. Marokovo osobní číslo by přece nebylo dostupné všem.

Když si uvědomila, že nemluví se samotným marokem, uklidnila se. Toho se bál dokonce i Leo. Neodpověděla mu na otázku – znal odpověď. „Chtěla jsem mluvit s marokem, ale možná byste mi mohl pomoct vy.“

Bran se na chvíli odmlčel, pak trochu lítostivě řekl: „Já jsem marok, dítě.“

Znovu zpanikařila, ale než se mohla omluvit a zavěsit, chlácholivě ji ujistil: „Nic se neděje, Anno. Neudělala jsi nic špatného. Pověz mi, proč voláš.“

Zhluboka se nadechla. Dobře věděla, že je to její poslední šance ignorovat, co viděla, a ochránit se tak.

Namísto toho mu pověděla, co četla v novinách – a že viděla pohřešovaného chlapce v Leově domě, v jedné z klecí pro nové vlky.

„Chápu,“ zamumlal vlkodlak na opačném konci linky.

„Nemohla jsem dokázat, že je něco v nepořádku, dokud jsem neviděla noviny,“ řekla mu.

„Ví Leo, že jsi toho chlapce viděla?“

„Ano.“ Chicago mělo dva alfy. Krátce ji napadlo, jak ví, o kterém mluvila.

„Jak zareagoval?“

Anna těžce polkla. Snažila se zapomenout na to, co se stalo potom. Po zásahu družky ji Leo prakticky přestal půjčovat podle libosti ostatním, ale tu noc měl pocit, že si Justin zaslouží odměnu. O tom ale marokovi říkat nemusela, že ne?

Ušetřil ji hanby tím, že svoji otázku upřesnil: „Rozzlobil se, že jsi chlapce viděla?“

„Ne. Muž, který mu ho přivedl, ho… potěšil.“ Justin byl pořád umazaný od krve a páchl vzrušením z lovu.

Lea potěšilo, i když mu Justin přivedl Annu. Zlost tehdy měl Justin – neuvědomil si, že to bude submisivní vlčice.

Znamenalo to, že Anna stála na posledních příčkách v hierarchii smečky. Justin rychle dospěl k závěru, že udělal chybu, když ji proměnil. Myslela si to samé.

„Chápu.“

Měla zvláštní pocit, že opravdu chápe.

„Kde jsi teď, Anno?“

„V bytě kamarádky.“

„Je taky vlkodlak?“

„Ne.“ Pak ji napadlo, že by si mohl myslet, že někomu řekla, co je – což bylo přísně zakázáno – proto rychle vysvětlila: „Doma nemám telefon. Sousedka je pryč a já se jí starám o kočku. Použila jsem její telefon.“

„Chápu,“ řekl. „Chci, aby ses prozatím držela od Lea a jeho smečky dál – nemuselo by to pro tebe být bezpečné, kdyby někdo zjistil, že jsi mi volala.“

Mírně řečeno. „Dobře.“

„Popravdě,“ řekl marok, „se mi nedávno doneslo, že jsou v Chicagu nějaké problémy.“

Zjištění, že riskovala zbytečně, způsobilo, že jeho následující slova neslyšela.

„…obyčejně bych kontaktoval nejbližší smečku. Ale jestli Leo vraždí lidi, neumím si představit, že by o tom druhý chicagský alfa nevěděl. A protože mě Jaimie nekontaktoval, musím předpokládat, že jsou v tom tak či onak namočení oba alfové.“

„Vlkodlaky nemění Leo,“ řekla mu. „Dělá to Justin, jeho zástupce.“

„Alfa nese odpovědnost za činy smečky,“ odpověděl marok chladně. „Poslal jsem k vám našeho… vyšetřovatele.

Vlastně letí do Chicaga právě teď. Chci, aby ses s ním sešla.“

A tak se stalo, že se Anna ocitla nahá uprostřed noci na parkovišti u mezinárodního letiště O’Hare. Neměla auto ani peníze na taxi, ale letiště bylo od jejího bytu vzdušnou čarou jen osm kilometrů. Bylo po půlnoci, její vlk byl černý jako smůla a na vlkodlaka se zdála být dost malá. Existovala jen malá šance, že by v ní někdo viděl něco jiného než zaběhnutého psa.

Sílící chlad ji roztřásl, proto si přitáhla triko blíž k tělu.

V malém batůžku, který si vzala s sebou, nebylo dost místa na kabát, když do něj nacpala boty, džíny a triko – a ty byly důležitější.

Nikdy předtím na zdejším letišti nebyla, takže chvíli trvalo, než našla správný terminál. Když se konečně dostala na místo, on už na ni čekal.

Teprve až zavěsila, uvědomila si, že jí marok svého muže nepopsal. Dělalo jí to starosti celou cestu na letiště, ale nemuselo. Nemohla si ho splést. Dokonce i v přeplněném terminálu se lidi zastavovali a hleděli na něj, než se opět rychle odvrátili.

Indiáni nebyli v Chicagu běžní, ale zase nebyli natolik vzácní, aby způsobili podobné pozdvižení. Nikdo z lidí, kteří ho míjeli, by patrně nedokázal vysvětlit, proč cítil nutkání na něj pohlédnout – ale Anna to věděla. U velmi dominantních vlků to byla docela běžná věc. Podobně působil i Leo – i když ne do takové míry.

Byl vysoký, dokonce vyšší než Leo, a černočerné vlasy měl spletené v silném copu, který mu sahal až pod kožený opasek pošitý perličkami. Jeho džíny byly tmavé a na rozdíl od okopaných kovbojských bot vypadaly nově. Natočil hlavu a světlo se mu odrazilo od zlatých náušnic. Nějak nevypadal na muže, který by si nechal propíchnout uši.

Měl široký, plochý obličej s mladistvě hladkou pletí barvy týku a jeho bezvýraznost působila krutě. Černýma očima pomalu přejížděl po davu a něco hledal. Na okamžik se zastavil u ní a tíha jeho pohledu jí vyrazila dech. Vzápětí ho ale přesunul jinam.

Charles nenáviděl létání. A zvlášť když pilotoval někdo jiný. Vlastním letadlem odletěl do Salt Lake, ale kdyby s ním přistál v Chicagu, upozornil by na sebe svoji kořist – a raději chtěl Lea překvapit. A kromě toho přestal poté, co uzavřeli Meig’s Field, létat do Chicaga sám.

Nenáviděl velká města. Jejich pachy mu zahlcovaly čich a panoval v nich takový rámus, že neustále zachytával útržky stovky rozhovorů, ale klidně mu mohlo uniknout, že se k němu někdo plíží zezadu. Cestou tunelem od letadla do něj kdosi strčil a on se musel hodně přemáhat, aby mu šťouchnutí neoplatil, a tvrději. Přilétl na O’Hare uprostřed noci, takže se vyhnul největším davům, přesto tu bylo příliš mnoho lidí.

A nenáviděl i mobily. Když po přistání zapnul ten svůj, volal mu otec. Takže místo aby si půjčil auto a odjel do hotelu, musel teď najít nějakou místní ženu a zůstat s ní, aby ji Leo a ostatní vlci nezabili. Jediné, co věděl, bylo křestní jméno – Bran se neobtěžoval popsat ji.

Zastavil se za bezpečnostními branami, bloudil pohledem v davu a doufal, že mu instinkty pomohou ženu najít. Cítil vlkodlaka, ale ventilace letiště mu bránila jít po pachu. Jeho pohled upoutala mladá dívka s irsky bledou pletí, kudrnatými vlasy barvy whisky a poraženeckým pohledem někoho, koho pravidelně bijí. Vypadala unavená, prochladlá a vyzáblá. Rozzlobilo ho to, a protože už byl příliš rozčilený na to, aby zvládl další nával vzteku, donutil se od ní odtrhnout pohled.

Upřel ho na ženu v kostýmku stejně teple čokoládové barvy, jako byla její pleť. Nevypadala zrovna na Annu, ale nesla se takovým způsobem, že si uměl představit, že by se vzepřela svému alfovi a obrátila se na maroka. Očividně někoho vyhlížela. Už se k ní málem vydal, ale její výraz se najednou změnil, protože našla toho, koho hledala – a nebyl to on.

Začal se znovu rozhlížet, když se po jeho levici ozval tichý, zdráhavý hlas: „Pane, nepřiletěl jste právě z Montany?“

Byla to dívka s vlasy barvy whisky. Musela se k němu přiblížit, když hleděl jinam – něco takového by se nestalo, kdyby nebyli uprostřed zpropadeného letiště.

Aspoň už nemusel hledat otcův kontakt. Z takové blízkosti ani letištní klimatizace nedokázala zamaskovat, že je vlkodlak. Ale nebyl to jen jeho nos, co mu prozradilo, že je něco mnohem vzácnějšího: pravá omega.

Většina vlkodlaků byla více či méně dominantní. Lidé s něžnější povahou obyčejně neměli dost silnou vůli na to, aby přežili brutální proměnu z člověka ve vlkodlaka. Což znamenalo, že submisivních vlkodlaků bylo málo.

Náhlý zvrat v jeho zlosti a iracionální touha chránit ji před davy okolo mu ale prozradily, že je ještě výjimečnější.

V tu chvíli mu bylo jasné, že toho, kdo ji tak zdeptal, zabije.

Zblízka byl ještě působivější. Cítila, jak ji jeho energie lehce olizuje jako had ochutnávající kořist. Anna klopila oči k zemi a čekala na odpověď.

„Jsem Charles Cornick,“ řekl. „Marokův syn. Ty musíš být Anna.“

Kývla.

„Přijela jsi vlastním autem, nebo taxíkem?“

„Nemám auto,“ řekla.

Zavrčel něco, co nezachytila. „Umíš řídit?“

Kývla.

„Dobře.“

*

Řídila dobře, i když až příliš opatrně – což mu nijak nevadilo, přesto se ještě raději zapřel rukou o přístrojovou desku. Nic nenamítla, když jí řekl, že bude řídit a odveze je k sobě, ale všiml si její hrůzy.

Mohl jí povědět, že mu otec přikázal, aby ji udržel naživu, pokud to půjde – a kvůli tomu musel zůstat blízko.

Nechtěl ji ale ještě víc vyděsit. Mohl jí říct, že nemá v úmyslu vyspat se s ní – ale snažil se nelhat. Dokonce ani sám sobě. Proto zůstal zticha.

Zatímco je vezla ve vypůjčeném SUV po magistrále, jeho vlčího bratra přešla chuť zabíjet, která ho popadla na přecpaném letišti, a působil tak uvolněně a spokojeně jako nikdy dřív. V životě poznal dva omegy a měli na něj podobný vliv, ale nikdy ne do takové míry. Tak se asi cítí lidé.

Po vlčí zlosti a lovecké ostražitosti zbyla už jen vzdálená vzpomínka a cítil pouze odhodlání udělat z té ženy svoji družku – něco takového Charles taky ještě nikdy nepoznal. Samozřejmě věděl, že v ní našel zalíbení především vlk, s tím on nemusel dělat nic.

Byla docela pěkná – i když ji toužil nakrmit a uvolnit ztuhlou obezřetnost v jejích ramenou. Vlk s ní toužil jít do postele a vzít si ji. Charles byl ale opatrnější než jeho vlk, proto se rozhodl počkat, dokud se nedozví víc, než se o ni začne ucházet.

„Můj byt není nic moc,“ řekla ve snaze přerušit mlčení.

Tiché chraptění v jejím hlase mu prozradilo, že jí vyschlo v krku.

Měla z něj hrůzu. Byl otcovým popravčím, proto byl zvyklý na to, že budil strach, i když si to nijak neužíval.

Opřel se o dveře, aby jí dal trochu prostoru, a zadíval se ven na osvětlené město, aby na něj mohla pokradmu pohlédnout, kdyby chtěla. Mlčel, protože chtěl, aby si na něj zvykla, ale teď ho napadlo, že to možná byla chyba.

„Žádný strach,“ řekl jí. „Nejsem vybíravý. Ať už tvůj byt vypadá jakkoli, určitě je civilizovanější než indiánská chatrč, ve které jsem vyrostl.“

„Indiánská chatrč?“

„Jsem trochu starší, než vypadám,“ řekl s úsměvem.

„Před dvěma sty lety považovali v Montaně indiánskou chatrč za přepychové bydlení.“ Jako většina starých vlků i on nerad mluvil o minulosti, ale zjistil, že s radostí udělá i horší věci, jen aby ji uklidnil.

„Zapomněla jsem, že můžete být starší, než vypadáte,“

řekla omluvně. Viděla jeho úsměv, pomyslel si, protože její strach začal polevovat. „Ve zdejší smečce nejsou žádní staří vlci.“

„Několik ano,“ nesouhlasil a všiml si, že o smečce mluví jako o „zdejší“, ne „mé“. Leovi bylo sedmdesát nebo osmdesát a jeho manželka byla mnohem starší – byli dost staří, a tak měli umět ocenit dar, jakým byla omega, místo aby z ní udělali ponížené dítě, které se krčilo, kdykoli se na ně někdo déle zadíval. „Někdy se dá těžko odhadnout, jak starý vlk je. Většina z nás o tom nemluví. Je dost těžké přizpůsobit se i bez toho, abychom donekonečna rozebírali staré časy.“

Neodpověděla a on se tak snažil najít něco jiného, o čem by mohli mluvit. Konverzace nebyla jeho silná stránka, přenechával ji otci a bratrovi, kteří byli výmluvnější.

„Ze kterého kmene pocházíte?“ zeptala se, než mohl vybrat jiné téma. „O montanských kmenech toho moc nevím.“

„Moje matka byla sejlišská indiánka,“ řekl. „Z kmene Ploskohlavých.“ Koukla na jeho zcela normální čelo. Ach, napadlo ho s úlevou, tohle je dobrý příběh, který by jí mohl povědět. „Víš, jak Ploskohlaví získali své jméno?“

Zavrtěla hlavou. Tvářila se tak vážně, že byl v pokušení něco si vymyslet, aby ji poškádlil. Ale na to ho dost dobře neznala, proto se rozhodl říct pravdu.

„Spousta indiánských kmenů v columbijském poříčí, a hlavně Sejlišové, měla ve zvyku zplošťovat čela novorozeňat – Ploskohlaví patřili k několika málo kmenům, kteří to nedělali.“

„Tak proč jim ostatní říkali Ploskohlaví?“ zeptala se.

„Protože jiným kmenům nešlo o to změnit si čela, ale zašpičatět si vršek hlavy. A protože Ploskohlaví to nedělali, ostatní kmeny je označili za ‚ploské hlavy‘. Nebyla to lichotka.“

Pach jejího strachu ještě víc polevil, když poslouchala jeho historku.

„Byli jsme oškliví, barbarští bratranci, víš?“ Zasmál se.

„Ironií bylo, že bílí lovci jméno špatně pochopili. Dlouhou dobu jsme byli nechvalně známí praktikou, kterou jsme vůbec neprovozovali. A tak nás i bílí muži stejně jako naši bratranci považovali za barbary.“

„Říkal jste, že vaše matka byla Sejliška,“ pravila.

„Takže marok je indián?“

Zavrtěl hlavou. „Otec je Velšan. Přišel sem kvůli kožešinám v době lovců kožešin a zůstal, protože si zamiloval vůni borovic a sněhu.“ Tak to vykládal otec.

Charles se znovu usmál, tentokrát doopravdy, a cítil, jak se ještě víc uvolnila – a vůbec při tom nebolel obličej. Bude muset zavolat bratrovi a oznámit mu, že konečně přišel na to, že mu obličej nepopraská, když se usměje. A jediné, co k tomu potřeboval, byla omega.

Zabočila do uličky a zajela na malé parkoviště za jedním z všudypřítomných čtyřpatrových cihlových nájemních domů, které vládly starším předměstím této části města.

„Kde to jsme?“ zeptal se.

„V Oak Park,“ řekla. „V domově Franka Lloyda Wrighta, Edgara Rice Burroughse a Scorciho.“

„Scorciho?“

Kývla a vyskočila z auta. „Nejlepší italské restaurace v Chicagu. Pracuju tam.“

Aha. Tak proto voní česnekem.

„Tvůj názor je tedy zcela nezaujatý?“ Vysedl s pocitem úlevy. Bratr si z něj kvůli odporu k autům utahoval, protože ani vážná nehoda by ho pravděpodobně nezabila. Ale Charles si nedělal starosti s umíráním – auta prostě jezdila příliš rychle. Ztrácel cit pro zemi, kterou projížděli. A když si chtěl zdřímnout, nedokázala auta sledovat cestu sama.

Dával přednost koním.

Vytáhl si zezadu kufr a Anna zamkla vůz dálkovým ovládáním. Auto zatroubilo a on vyskočil a střelil po voze podrážděným pohledem. Když se otočil zpátky, zírala Anna upřeně na zem.

Zlost, kterou v její přítomnosti cítil, se v něm vzedmula s novou silou, když ucítil, jak moc se bojí. Někdo se na ní dost vyřádil.

„Omlouvám se,“ zašeptala. Kdyby byla vlk, krčila by se u země s ocasem staženým pod sebou.

„Za co?“ zeptal se a nedokázal potlačit vztek, který mu snížil hlas o celou oktávu. „Za to, že mě znervózňují auta, nemůžeš.“

Uvědomil si, že bude muset být opatrnější, a pokusil se dostat svého vlka pod kontrolu. Když ho otec poslal vyřídit nějaký problém, obyčejně to dokázal udělat bez emocí. Ale v přítomnosti omegy, na kterou reagoval hned v několika ohledech, se bude muset lépe ovládat.

„Anno,“ řekl, když měl opět sám sebe pod kontrolou.

„Jsem otcův zabiják. Je to moje práce jako jeho zástupce.

Ale neznamená to, že se mi líbí, co dělám. Neublížím ti, máš mé slovo.“

„Ano, pane,“ řekla, ale očividně mu nevěřila.

Připomněl si, že slovo muže v moderním světě moc neznamená. Pomohlo, že z ní cítil nejen strach, nýbrž i zlost – ještě ji úplně nezlomili. Možná Leo zapomněl, že submisivní neznamená slabý – obzvláště u vlků. Slaboch by proměnu nepřežil.

Dospěl k názoru, že další pokusy o to uklidnit ji budou mít přesně opačný účinek. Prostě se bude muset naučit přijmout, že je mužem držícím slovo. A zatím jí dá něco na přemýšlení.

„A kromě toho,“ řekl něžněji, „můj vlk by se ti raději dvořil, než prosazoval svoji dominanci.“

Prošel kolem ní a teprve pak se usmál tomu, jak její strach a zlost zmizely a nahradil je šok… a něco, co mohlo být počínajícím zájmem.

Vytáhla klíče od vchodových dveří, pustila ho dovnitř a vedla nahoru po schodech, aniž by na něj pohlédla. V

druhém podlaží zmizely z jejího pachu všechny emoce až na úplné vyčerpání.

V nejvyšším patře už se sotva vlekla. Ruka se jí třásla, když se snažila vsunout klíč do zámku jedněch ze dvou dveří. Potřebovala víc jíst. Vlkodlaci by neměli být tak hubení – mohlo to být nebezpečné pro všechny okolo.

Nepodobal se žádnému dominantnímu vlkovi, kterého kdy poznala. Říkal, že je zabiják a otec ho posílá vyřizovat problémy mezi vlkodlaky. Musel být ještě nebezpečnější než Leo, když přežil tak dlouho. Přesto musela bojovat se svými instinkty, aby zůstala ostražitá a připravená na jakýkoli agresivní pohyb, který by mohl udělat.

Beze slova ji následoval nahoru po schodišti. Odmítla se znovu omluvit za svůj byt, koneckonců se pozval dovnitř.

Může si za to sám, že bude spát na futonu namísto v pohodlné hotelové posteli. Nevěděla, čím ho nakrmí – doufala, že se najedl cestou. Zítra pro něco zaběhne, na ledničce měla šek ze Scorciho restaurace, který čekal na uložení v bance.

Dříve bývaly v nejvyšším patře dva dvoupokojové byty, ale v sedmdesátých letech je někdo přestavěl a udělal z nich jeden třípokojový a její studio.

Její domov vypadal omšele a prázdně, protože tu měla jen futon a karetní stolek se dvěma skládacími židlemi.

Přepychově působila pouze naleštěná dubová podlaha.

Pohlédla na něj, když vcházel dovnitř za ní, ale jeho výraz prozrazoval jen velmi málo z toho, co nechtěl, takže netušila, na co myslí. Zdálo se jí ale, že očima uvízl na futonu, který pro něj bude příliš malý.

„Koupelna je za těmi dveřmi,“ řekla zbytečně, protože byly otevřené a odhalovaly vanu uvnitř.

Kývl, sledoval ji a jeho oči se v tlumeném světle lustru zdály matné. „Musíš zítra do práce?“ zeptal se.

„Ne. Až do soboty ne.“

„Dobře. Takže si budeme moct ráno promluvit.“ Vzal si do koupelny malý kufřík.

Snažila se neposlouchat neznámé zvuky toho, jak se někdo jiný chystá v koupelně ke spaní, a vytáhla ze skříně starou přikrývku, kterou tam schovávala. Při tom si přála, aby na podlaze měla levný koberec namísto naleštěného dřeva, které sice vypadalo hezky, ale bylo studené a určitě ji z něj bude bolet zadek, když se na něm pokusí spát.

Dveře se otevřely, když klečela na zemi a skládala přikrývku do provizorní matrace co nejdál od místa, kde bude spát on. „Můžete si vzít postel,“ začala. Když se ale otočila, ocitla se tváří v tvář rudohnědému vlkodlakovi.

Zavrtěl ocasem a usmál se jejímu překvapení, pak se protáhl okolo a stočil se do klubíčka na dece. Chvíli se vrtěl, pak složil hlavu na přední tlapy, zavřel oči a zdálo se, že ihned usnul. Věděla, že nespí, ale ani se nepohnul, když sama zašla do koupelny a opustila ji oblečená v nejhrubších teplácích.

S mužem v bytě by neusnula, ale vlk na ni působil méně hrozivě. Aspoň tento vlk. Zamkla dveře, zhasla, vlezla si do postele a poprvé od chvíle, kdy zjistila, že svět je plný netvorů, se cítila bezpečně.

Když se následující ráno ozvaly na schodech kroky, napřed si jich nevšímala. Rodina, která žila naproti, přicházela a odcházela ve dne i v noci. Zakryla si hlavu polštářem, aby zvuky ztlumila, ale pak si uvědomila, že rychlý, rázný krok patří Kaře – a že má v bytě vlkodlaka.

Vlk byl ve dne ještě krásnější než v noci, srst měl opravdu rusou, jen nohy a tlapy černé. Když se posadila, zvedl hlavu, a když vstala, taky se postavil.

Kara zaklepala ostře na dveře a Anna si přitiskla prst na rty.

„Anno, jsi tam, děvče? Víš, že někdo zase zaparkoval na tvém místě? Mám zavolat odtahovku, nebo tam máš pro jednou chlapa?“

Kara jen tak neodejde.

„Jsem tady, dej mi minutku.“ Zoufale se rozhlédla, ale neměla vlkodlaka kam schovat. Do skříně se nevešel, a kdyby zavřela dveře do koupelny, Kara by chtěla vědět proč – stejně jako by chtěla vědět, proč má Anna v obýváku psa o velikosti irského vlkodava a s mnohem méně přátelským výrazem.

Střelila po Charlesovi zoufalým pohledem, pak si pospíšila ke vchodu, zatímco on odběhl do koupelny. Když se za ním zacvakly dveře, odemkla.

„Jsem zpátky,“ řekla Kara vesele, vešla dovnitř a odložila na stůl dva pytlíky. Její pleť tmavá jako noc byla po týdnu stráveném pod tropickým sluncem ještě tmavší.

„Cestou domů jsem koupila snídani. Nejíš dost na to, abys udržela při životě myš.“

Pohled jí zalétl k zavřeným dveřím koupelny. „Máš tu někoho.“ Usmála se, ale v očích měla obezřetný pohled.

Kara se nijak netajila tím, že nemá ráda Justina – kterého jí Anna popravdě představila jako bývalého přítele.

„Hm.“ Anna se cítila mizerně, protože věděla, že Kara neodejde, dokud nezjistí, koho v koupelně má. Kara se Anny z nějakého důvodu hned první den, co se nastěhovala, ujala, bylo to krátce po její proměně.

V tu chvíli otevřel Charles dveře a zastavil se před nimi.

„Máš gumičku do vlasů, Anno?“

Byl zcela oblečený a v lidské podobě, ale Anna věděla, že by to nemělo být možné. V koupelně zmizel sotva před pěti minutami a vlkodlakům trvalo mnohem déle proměnit se zpátky v člověka.

Horečnatě pohlédla na Karu – ale její sousedku muž ve dveřích koupelny tak uchvátil, že si Annina šoku ani nevšimla.

Kařin zaujatý pohled přiměl i ji na Charlese znovu pohlédnout – a musela přiznat, že stál za pohled, modročerné vlasy mu totiž visely v husté oponě až k pasu a vypadal díky nim zvláštně nahý, a to i přes dokonale cudnou flanelovou košili a džíny. Usmál se na Karu, pak se obrátil k Anně.

„Někam jsem založil tu svoji. Nemáš náhradní?“

Trhaně kývla a protáhla se kolem něj do koupelny. Jak se mohl proměnit tak rychle? Do koupelny se schoval před pár minutami a proměna trvala mnohem déle. Ale s Karou v místnosti se na to mohla sotva zeptat.

A krásně voněl. I po třech letech ji znepokojovalo, že si všímá podobných věcí. Obvykle se snažila čichové vjemy ignorovat – ale musela se přemáhat, aby se nezastavila a zhluboka nenasála jeho silný pach.

„A kdopak jste vy?“ zeptala se Kara podezřívavě.

„Charles Cornick.“ Z jeho hlasu nepoznala, jestli mu Kařino nepřátelství vadí, nebo ne. „A vy?“

„To je Kara, moje sousedka zdola,“ řekla a podala mu gumičku. „Promiňte, měla jsem vás představit. Karo, to je Charles Cornick, je tu na návštěvě z Montany. Charlesi, Kara Mosleyová, moje sousedka. Podejte si ruce a chovejte se slušně.“

Napomenutí patřilo Kaře, která dokázala být k lidem, které neměla ráda, jedovatá – Charles na ni ale pohlédl s vytaženým obočím, pak se otočil ke Kaře a napřáhl ruku s dlouhými prsty.

„Z Montany?“ zeptala se Kara, když mu jednou pevně potřásla rukou.

Kývl a začal si rychlými, nacvičenými pohyby plést francouzský cop. „Poslal mě otec, protože se doslechl, že tu nějaký muž působí Anně problémy.“

Anna věděla, že si touto jedinou poznámkou Karu zcela získal.

„Justin? Postaráte se o tu krysu?“ Změřila si Charlese.

„Jste ve formě, to jo – ale Justin je pěkný neřád. Žila jsem v Cabri Green, dokud máma nezmoudřela a nenašla si hodného mužského. Dal se tam najít zvláštní druh šelem – milují násilí kvůli násilí. Tenhle Justin má mrtvé oči – když jsem ho poprvé uviděla, vrátila jsem se o dvacet let zpátky.

Ubližuje lidem a líbí se mu to. Obyčejným varováním se ho nezbavíte.“

Charles zvedl koutek úst, oči se mu zahřály a změnilo se tím úplně jeho vzezření. „Děkuju za varování,“ řekl jí.

Kara vznosně kývla. „Jak znám Annu, nemá v bytě ani kus žvance, protože včera měla výplatu a ještě nestačila zajít do banky. Musíte to děvče vykrmit. V pytlících jsou bagety a tavený sýr – a ne, nezůstanu. Za poslední týden se mi nakupila práce, ale chtěla jsem se ujistit, že má Anna co jíst.“

„Postarám se, aby se najedla,“ ujistil ji Charles s úsměvem na tváři.

Kara se natáhla a mateřsky ho poplácala po tváři.

„Děkuji.“ Rychle Annu objala, pak z kapsy vytáhla obálku a položila ji na stůl k bagetám. „Vezmi si tohle. Až příště někam pojedu, pohlídáš mi zase kocoura, abych ho nemusela dát do útulku ke psům, které nesnáší, a ještě zaplatit čtyřikrát tolik. A jestli to zase najdu doma v dóze na sušenky, vezmu ho příště do útulku na truc, aby ses cítila provinile.“

Pak odešla.

Anna počkala, dokud ji neslyšela sejít o patro níž, a zeptala se: „Jak to, že jste se proměnil tak rychle?“

„Chceš česnek, nebo borůvky?“ zeptal se Charles a otevřel tašku.

Když neodpověděla, opřel se rukama o stůl a povzdychl si. „Chceš tím říct, že jsi neslyšela příběh o marokovi a jeho indiánské panně?“ Tón jeho hlasu nedokázala rozluštit a hlavu měl skloněnou, takže mu ani neviděla do obličeje.

„Ne,“ řekla.

Krátce se zasmál a jí se nezdálo, že by jeho smích zněl pobaveně. „Matka byla krásná, a to jí zachránilo život.

Sbírala byliny, když ji překvapil los. Srazil ji na zem a ona umírala na zranění, která jí způsobil. V tu chvíli se objevil otec, kterého přilákaly zvuky. Zachránil matce život tím, že ji proměnil ve vlkodlaka.“

Vytáhl bagety a položil je na stůl k ubrouskům. Posadil se a pokynul jí, aby si taky sedla. „Jez, a já ti povím zbytek příběhu.“

Podal jí bagetu plněnou borůvkami. Sedla si naproti němu a ukousla si.

Spokojeně kývl, pak pokračoval: „U obou to očividně byla láska na první pohled. Musel za tím být vzhled, protože ani jeden nerozuměl jazyku toho druhého. Vedlo se jim dobře, dokud neotěhotněla. Ploskohlaví znali spoustu bylin a jejich svět byl plný zvláštních a úžasných věcí, které Evropané už dávno zavrhli. Matčin otec ovládal magii, a když mu řekla, že potřebuje zůstat v lidské podobě, dokud se nenarodím, pomohl jí. A tak každý měsíc, když se můj otec a bratr vydali za úplňku na lov, zůstala člověkem. A každý měsíc byla slabší a slabší. Otec se hádal jak s ní, tak s jejím otcem, protože se bál, že ji to zabije.“

„Proč to udělala?“ zeptala se Anna.

Charles se na ni zamračil. „Jak dlouho jsi vlkodlakem?“

„V srpnu tomu byly tři roky.“

„Vlkodlačky nemohou mít děti,“ řekl. „Proměna je pro plod příliš těžká. Ve třetím nebo čtvrtém měsíci potratí.“

Anna na něj zírala. To jí nikdo neřekl.

„Jsi v pořádku?“

Nevěděla, jak odpovědět. Ne že by zrovna plánovala mít děti – obzvláště s ohledem na to, jak divný byl v posledních letech její život. Ale ani neplánovala nemít je.

„Měli ti to vysvětlit, než ses pro proměnu rozhodla,“

řekl jí.

Zasmála se. „Nikdo mi nic nevysvětlil. Ne, to je v pořádku. Prosím, povězte mi zbytek.“

Upřel na ni dlouhý pohled, pak zvláštně ponuře kývl. „I přes protesty mého otce se proměně bránila, dokud jsem se nenarodil. Magie, která jí pomohla volání měsíce vzdorovat, ji ale tak oslabila, že zemřela. Já se jako vlkodlak narodil, nepodstoupil jsem proměnu jako ostatní. Díky tomu mám v rukávu pár triků navíc – třeba právě rychlou proměnu.“

„Taky bych to chtěla umět,“ řekla procítěně.

„I tak to bolí,“ dodal.

Hrála si s bagetou. „Budete pátrat po Alanu Frazierovi?“

Stiskl rty. „Ne. Víme, kde ten chlapec je.“

Něco v jeho hlase jí napovědělo. „Je mrtvý?“

Kývl. „Jeho smrt vyšetřují a určitě zjistí, kdo za ni nese odpovědnost. Proměnili ho proti jeho vůli a dívku, která byla s ním, zabili. Viník za to zaplatí.“

Chystala se ho dál ptát, v tu chvíli se ale dveře jejího bytu rozlétly tak prudce, že narazily do stěny. Stál v nich Justin.

Tak se soustředila na Charlese, že neslyšela Justina jít nahoru po schodech. Po Kařině odchodu zapomněla zamknout. Ne že by jí to pomohlo. Justin měl klíč.

Nemohla si pomoct a přikrčila se, když vešel dovnitř, jako by mu to tam patřilo. „Výplata,“ řekl. „Dlužíš nám peníze.“ Podíval se na Charlese. „Je načase, abys vypadl.

Tady slečna a já spolu máme nějaké jednání.“

Anna nedokázala uvěřit tomu, jak se Justin do Charlese pustil, když byl Cornick tak dominantní. Podívala se na něj a zjistila, proč to Justin udělal.

Charles si nervózně pohrával s talířem, klopil oči a veškerá síla jeho osobnosti byla ta tam, schovaná z dohledu.

„Nemyslím si, že bych měl jít,“ zamumlal a dál hleděl dolů. „Mohla by potřebovat moji pomoc.“

Justin ohrnul ret. „Kde jsi ho sebrala, mrcho? Počkej, až povím Leovi, že jsi našla zaběhnutého čokla a neřekla mu o tom.“ Prošel místností a chytil ji za vlasy. Vytáhl ji na nohy, smýknul s ní ke stěně a strčil do ní bokem v gestu, které bylo zároveň sexuální i násilnické. Přiblížil svůj obličej k jejímu. „Jen počkej. Možná mi dovolí znovu tě potrestat. To by se mi líbilo.“

Vzpomněla si na to, jak ji ztrestal posledně, a nedokázala skrýt svoji reakci. Líbilo se mu to, a jak se k ní tiskl, nemohlo jí uniknout, jak na ni reaguje.

„Nemyslím si, že je to ona, koho čeká trest,“ řekl Charles tiše. Něco v Anně se uvolnilo. Nedovolí, aby jí Justin ublížil.

Nedokázala říct, proč si tím je jistá – na vlastní kůži se totiž přesvědčila o tom, že i když jí vlk neublíží, neznamená to, že ji ochrání před někým jiným.

„Nedovolil jsem ti promluvit,“ zavrčel Justin, prudce otočil hlavu a zamračil se na Charlese. „S tebou si to vyřídím, až tady skončím.“

Nohy Charlesovy židle ostře zaskřípaly o zem, když vstal. Anna slyšela, jak si lehce oprášil ruce.

„Myslím, že už jsi skončil,“ řekl úplně jiným hlasem.

„Pusť ji.“

Moc jeho slov jí pronikla až do morku kostí a zahřála ji v žaludku, který měla ledově stažený strachem. Justin si ji rád bral proti její vůli, ale ještě raději jí ubližoval.

Vzdorovala mu, dokud si neuvědomila, že to miluje ještě víc – a přeprat ho nemohla. Byl silnější, rychlejší – a když se jí jednou podařilo vytrhnout se mu, podržel mu ji zbytek smečky.

Po Charlesově rozkazu ji ale Justin pustil tak rychle, až klopýtla. Nezpomalilo ji to ale a rychle se rozběhla pryč – do kuchyně, která jí nabídla zbraně. Popadla mramorový váleček po babičce a ostražitě ho před sebe zvedla.

Justin k ní stál zády, Charles však její zbraň uviděl a jeho oči se na ni krátce usmály, než obrátil pozornost k protivníkovi.

„Kdo, k čertu, jsi?“ vyštěkl Justin, ale Anna slyšela strach, který maskoval zlostí.

„Mohl bych se zeptat na totéž,“ řekl Charles. „Mám seznam všech vlkodlaků v chicagských smečkách, ale tvoje jméno na něm není. Ale to je jen jedna z věcí, kvůli kterým jsem tady. Vrať se domů a pověz Leovi, že si s ním přijel promluvit Charles Cornick. Dnes večer v sedm hodin se s ním sejdu u něj doma. Může si s sebou vzít šest nejvýše postavených vlků a svoji družku, zbytek smečky se ale bude držet zpátky.“

2

Vlk, který Annu tolik vyděsil, nechtěl odejít, ale nebyl dostatečně dominantní na to, aby s tím něco udělal, dokud se Charles díval. Proto Cornick několik vteřin počkal, pak ho tiše následoval dolů ze schodů.

O patro níž našel Justina před jedněmi z dveří, na které se chystal zaklepat. Charles si byl docela jistý, že jde o Kařin byt. Nějak ho nepřekvapilo, že se Justin snažil najít způsob, jak Annu za vynucený odchod potrestat. Charles zašoupal nohama a viděl, jak druhý vlk ztuhl a spustil ruku.

„Kara není doma,“ řekl Cornick. „A neradil bych ti, abys jí jakkoli ublížil.“

Charles přemýšlel, jestli by ho neměl rovnou zabít… ale měl jistou pověst, kterou si kvůli otci nemohl dovolit ztratit.

Zabíjel jen ty, kdo porušili marokova pravidla, a až poté, co byla jejich vina jednoznačně prokázána.

Otec říkal, že podle Anny to byl Justin, kdo proměnil Alana MacKenzie Fraziera proti jeho vůli, ale ve zdejší smečce bylo tolik věcí špatně, že mohly existovat polehčující okolnosti. Anna byla vlkodlakem tři roky a nikdo jí neřekl, že nemůže mít děti. Pokud věděla tak málo Anna, možná neznal pravidla ani tento vlk.

Ale ať už si byl svých zločinů vědom, nebo ne, Charles ho chtěl zabít. Když se k němu Justin otočil, nechal Charles ze svých očí vykouknout netvora a díval se, jak druhý vlk zbledl a sklopil hlavu.

„Co kdybys našel Lea a předal mu moji zprávu,“ řekl Charles. Tentokrát se postaral, aby Justin věděl, že ho sleduje, aby aspoň trochu pocítil, jaké to je být kořistí větší šelmy.

Justin byl houževnatý. Neustále se otáčel, aby se Charlesovi postavil – kdykoli mu ale pohlédl do očí, byl nucen se odvrátit. Hon probudil jeho vlka; a Charles, kterého pořád zlobilo, jak se Justin k Anně zachoval, dal vlkovi víc prostoru, než měl. Teď musel bojovat, aby se zastavil ve vchodu a nechal Justina jít. Vlk se vydal na lov, ale byl příliš, příliš krátký.

Ani bratru vlkovi se nelíbilo vidět Annu vyděšenou.

Vztáhl na ni vlastní nárok a Charles musel vynaložit veškerou sebekontrolu, aby Justina nezabil rovnou v Annině bytě. Jen silné tušení, že by se ho znovu začala bát, mu umožnilo zůstat sedět, dokud se neovládl.

Čtyři schodiště mu měla poskytnout dost času na to, aby vlka uklidnil. A možná by poskytla, kdyby na něj Anna nečekala s válečkem v ruce na schodech do svého patra.

Zastavil se v polovině schodiště a ona se beze slova odvrátila. Následoval ji do bytu a do kuchyně, kde váleček vrátila na držák pro něj určený – hned vedle hrnce s hrstkou nožů.

„Proč váleček, a ne nůž?“ zeptal se a hlas měl chraplavý touhou něco udělat.

Poprvé od chvíle, kdy ho na schodech spatřila, se k němu otočila. „Nůž by ho ani nezpomalil, ale zlomené kosti se nějaký čas hojí.“

Líbilo se mu to. Kdo by byl řekl, že mu bude váleček připadat vzrušující. „Dobrá,“ pravil. „Dobrá.“

Zprudka se otočil a nechal ji stát u pultu, protože kdyby zůstal u ní, vzal by si ji, svedl ji. Byt nebyl dost prostorný na to, aby mohl přecházet sem a tam a ani aby se od ní dostatečně vzdálil. Byla cítit strachem a vzrušením, a to bylo nebezpečné. Potřeboval se nějak rozptýlit.

Posadil se na židli, opřel se a zhoupl se na zadních nohách. Ruce si složil za hlavou, zaujal uvolněnou pózu, přivřel oči a řekl: „Chci, abys mi pověděla o svojí proměně.“

Neunikly mu náznaky ani to, jak sebou nyní škubla. Na její první proměně bylo něco špatného. Soustředil se na to.

„Proč?“ zeptala se vyzývavě – asi ji pořád ovládal adrenalin z Justinovy návštěvy. Uvědomila si ale, co udělala, odvrátila se a přikrčila, jako by očekávala, že vybuchne.

Zavřel oči úplně. Ještě chvíli a zapomene na džentlmenské chování, kterému ho naučil otec, a vezme si ji i proti její vůli. To by ji rozhodně naučilo nebát se ho, pomyslel si uštěpačně.

„Potřebuji vědět, jak funguje Leova smečka,“ řekl trpělivě, i když zrovna teď mu to bylo srdečně jedno.

„Raději bych napřed slyšel tvé dojmy a otázky kladl později.

Pomůže mi to lépe pochopit, co dělá a proč.“

Anna na něj obezřetně pohlédla, ale nepohnul se. Ve vzduchu pořád cítila vztek, mohlo se však jednat o pozůstatky po Justinově návštěvě. Charles byl také vzrušený – a ona na to reagovala, přestože věděla, že jde o běžný následek vítězného střetu mezi muži. Ignoroval svoji reakci, takže ji mohla ignorovat i ona.

Zhluboka se nadechla a vtáhla do plic jeho pach.

Odkašlala si a pustila se do vyprávění: „Když jsem Justina poznala, pracovala jsem v obchodě s hudebninami v Loopu. Řekl mi, že je kytarista jako já, a začal do obchodu chodit několikrát týdně, kupoval struny, hudbu… drobnosti.

Flirtoval a škádlil mě,“ řekla a podrážděně si odfrkla nad vlastní pošetilostí. „Myslela jsem si, že je milý. A tak když mě pozval na oběd, souhlasila jsem.“

Podívala se na Charlese, ale vypadal, jako by usnul.

Svaly na ramenou měl uvolněné a dýchal pomalu a klidně.

„No. Několikrát jsme si vyšli. Vzal mě do malé restaurace u parku, u jedné z obor. Když jsme dojedli, šli jsme se projít do lesa. ‚Podívej na ten měsíc,‘ řekl mi.“

Dokonce i po tak dlouhé době slyšela ve svém hlase napětí.

„Požádal mě, abych na něj minutu počkala, že bude hned zpátky.“

Vzpomínala si, že byl vzrušený, téměř šílel potlačenými emocemi. Prohledal si kapsy a řekl, že něco nechal v autě.

Bála se, že šel pro snubní prsten. Zatímco čekala, zkoušela si různé způsoby, jak ho jemně odmítnout. Měli toho jen málo společného a nebyla mezi nimi žádná chemie. A i když se jí zdál docela milý, začínala mít divný pocit, že s ním není něco v pořádku, a instinkty ji nabádaly, aby se s ním rozešla.

„Trvalo to déle než minutu a zrovna jsem se chystala vrátit zpátky k autu, když jsem uslyšela šramot v křoví.“

Kůže na tváři ji zaštípala strachy stejně jako tehdy v noci.

„Nevěděla jsi, že je vlkodlak?“ Charlesův hlas jí připomněl, že je v bezpečí svého bytu.

„Ne. Myslela jsem si, že vlkodlaci nejsou skuteční.“

„Pověz mi o tom, co se stalo po útoku.“

Nepotřeboval slyšet o tom, jak ji Justin hodinu pronásledoval a odháněl ji od okraje obory, kdykoli se dostala blíž. Chtěl vědět víc o Leově smečce, to bylo všechno. Anna si oddychla.

„Probudila jsem se v Leově domě. Napřed byl vzrušený.

V jeho smečce byla zatím jen jedna žena. Pak zjistil, co jsem.“

„A co jsi, Anno?“ Jeho hlas byl jako kouř, napadlo ji, hebký a nehmotný.

„Submisivní,“ řekla. „Nejnižší z nejnižších.“ A protože měl zavřené oči, dodala: „K ničemu.“

„To ti řekli?“ zeptal se zamyšleně.

„Je to pravda.“ Mělo by jí to víc vadit – vlci, kteří jí neopovrhovali, ji litovali. Ale nechtěla být dominantní, hrát mocenské hry a bojovat, což k tomu patřilo.

Nic víc neřekl, proto pokračovala a snažila se nevynechat žádné detaily. Zeptal se na několik věcí, jako třeba: „Kdo ti pomohl ovládnout vlka?“ (Nikdo, zvládla to sama – řekli jí, že je to jen další věc, která hovoří proti ní, další známka toho, že není dominantní.) „Kdo ti dal marokovo telefonní číslo?“ (Leův druhý zástupce, Boyd Hamilton.) „Kdy a proč?“ (Těsně předtím, než Leova družka zakročila a zabránila mu, aby dál Annu půjčoval každému muži, který si zasloužil odměnu. Anna se snažila výše postaveným vlkům vyhýbat, proto netušila, proč jí číslo dal, a nechtěla se ptát.) „Kolik vlků se připojilo ke smečce po tobě?“ (Tři, všichni muži – ale dva se nedokázali ovládnout a museli je zabít.) „Kolik členů smečka má?“ (Dvacet šest.) Když konečně skončila, skoro ji překvapilo, že sedí na podlaze na opačné straně místnosti než Charles a zády se opírá o stěnu. Cornick pomalu postavil židli na zem a stiskl si kořen nosu. Těžce si povzdychl a poprvé od chvíle, kdy se pustila do vyprávění, na ni zpříma pohlédl.

Ostře se nadechla, protože jeho oči měly jasně zlatou barvu, což jí napovědělo, že ho nějaká silná emoce zahnala na pokraj proměny – a přestože viděla jeho oči, jeho pach ani řeč těla jí nic neprozradily, tak dobře se maskoval.

„Můj otec má knihu, kterou dává všem, kdo se chtějí nechat proměnit. Stojí v ní základní pravidla, kterými se musí řídit všichni vlci v Novém světě – to znamená v Severní a Jižní Americe. Prvním je, že nikdo nesmí být proměněn proti své vůli. Druhé říká, že nikdo nesmí být proměněn, dokud si knihu nepřečte a neprojde jednoduchým testem, který ověří, že pochopil, co proměna znamená.“

Nevěděla, co říct, ale konečně se vzpamatovala a sklopila oči před jeho upřeným pohledem.

„Podle toho, co jsi mi řekla, chybí Leovi aspoň sedm vlků – a neoznámil to marokovi. Loni přijel na naše každoroční setkání s družkou a se třetím zástupcem – Boydem Hamiltonem – a řekl nám, že jeho první a druhý zástupce mají práci jinde.“

Anna se zamračila. „Boyd je druhým zástupcem, co jsem ve smečce – a Justin je první v pořadí.“

„Říkala jsi, že ve smečce je kromě tebe už jen jedna žena?“

„Ano.“

„Měly by být čtyři.“

„Já o žádných jiných nevím,“ řekla.

Podíval se na obálku, kterou připravila Justinovi.

„Kolik jim platíš?“ Hlas měl hluboký a skrýval se v něm žár proměny.

„Čtyřicet procent.“

„Aha.“ Znovu zavřel oči a zhluboka se nadechl. Cítila pižmo jeho vzteku, i když ramena měl stále uvolněná.

Když nic dalšího neřekl, tiše se zeptala: „Můžu vám nějak pomoct? Mám odejít, mluvit nebo pustit hudbu?“

Neměla televizi, ale zůstalo jí staré stereo.

Oči nechal zavřené, ale rty mu zacukaly v úsměvu.

„Obvykle se lépe ovládám.“

Čekala, ale zdálo se, že je to čím dál horší.

Zprudka oči otevřel, chladným žlutým pohledem ji připíchl ke stěně, zvedl se a přikradl se k ní přes pokoj.

Neklidně jí poskočilo srdce, sklopila hlavu a stočila se do klubíčka, aby byla co nejmenší. Spíše cítila, než slyšela, jak si před ní dřepl. Ruce, kterými se dotkl její tváře, měl tak horké, že sebou trhla – a litovala toho, když zavrčel.

Klesl na kolena, tvář jí stulil ke krku, pak na ni nalehl tělem, které měl napětím tvrdé jako železo, a uvěznil ji mezi sebou a stěnou. Opřel se rukama o zeď a strnul. Na krku cítila jeho horký dech.

Seděla tak nehybně, jak jen mohla, protože se obávala, aby neudělala něco, čím by ho zbavila zbytků sebekontroly.

Ale bylo na něm cosi, co způsobilo, že se doopravdy nebála, co jí říkalo, že jí neublíží. Že by jí nikdy neublížil.

Což bylo hloupé. Všichni dominantní vlci ubližovali těm pod sebou. Vtloukli to do ní. To, že jako vlkodlačka snesla víc, neznamenalo, že to byla příjemná zkušenost. Ale přestože si opakovala, že by se ho měla bát, protože byl dominantní mezi dominantními, cizinec, kterého poznala teprve minulou noc (tedy vlastně dnes brzy ráno), nedokázala to.

Byl cítit vztekem, ale taky jarním deštěm, vlkem a mužem. Zavřela oči, přestala vzdorovat a dovolila, aby z ní sladká ostrost jeho pachu smyla strach a zlost, které v ní vyvolalo vyprávění o té nejhorší věci, jaká ji kdy potkala.

Jakmile se uvolnila, uvolnil se taky. Cítila, jak z jeho strnulých svalů odplývá napětí. Ruce, které ji věznily u stěny, sklouzly dolů a vzaly ji lehce za ramena.

Po chvíli se pomalu odtáhl, ale zůstal dřepět tak, že měl hlavu jen o kousek výš než ona. Něžně jí vsunul palec pod bradu a zvedl jí hlavu, aby mu mohla pohlédnout do tmavých očí. Najednou ji ovládl pocit, že kdyby se mu mohla dívat do očí po zbytek života, byla by šťastná.

Vyděsilo ji to víc než jeho zlost.

„Děláte něco, abych se takhle cítila?“ zeptala se, než se mohla zastavit.

Nezeptal se, jak se cítí. Místo toho naklonil hlavu ve vlčím gestu na stranu a dál jí hleděl do očí, v jeho pachu ale nebyla žádná výzva. Spíše v ní vzbudil dojem, že je stejně zmatený jako ona. „Nemyslím. Určitě ne schválně.“

Sevřel jí tvář v dlaních. Byly velké, mozolnaté a trochu se chvěly. Opřel se jí bradou o hlavu. „Ani já se takhle nikdy necítil.“

Napadlo ho, že by tak mohl zůstat navěky, i když ho z klečení na tvrdé dřevěné podlaze bolela kolena. Ještě nikdy se tak necítil – rozhodně ne se ženou, kterou znal méně než dvacet čtyři hodin. Nevěděl, jak se s tím vypořádat, nechtěl se s tím vypořádat a – což se mu vůbec nepodobalo – byl odhodlaný odložit další úvahy na neurčito, jen když se k ní bude moct dál tisknout.

Samozřejmě tu bylo něco, co by dělal ještě raději, ale jestli se nemýlil, někdo šel opět nahoru po schodech. Čtyři schodiště očividně nestačila na to, aby odradila vetřelce.

Zavřel oči a nechal vlčího bratra, aby identifikoval nejnovějšího návštěvníka podle pachu.

Návštěva zaklepala na dveře.

Anna se mu vyškubla a zhluboka se nadechla. Jednu jeho část potěšilo, že se mu podařilo rozptýlit ji natolik, že si do té chvíle ničeho jiného nevšímala.

Zdráhavě se postavil a vzdálil se od ní. „Pojď dál, Isabelle.“

Dveře se otevřely a dovnitř strčila hlavu Leova družka.

Upřeně se na Annu zadívala a potměšile se zakřenila.

„Přerušila jsem něco zajímavého?“

Vždy měl Isabelle rád, i když se to ze všech sil snažil nedat najevo. Jako otcův popravčí se už dávno naučil nenavazovat vztahy s nikým, koho by jednou mohl dostat za úkol zabít – což znamenalo, že okruh jeho přátel byl skutečně malý – vlastně ho tvořili jen otec a bratr.

Anna se postavila a stydlivě oplatila Isabelle úsměv, i když bylo znát, že je pořád otřesená. K jeho překvapení ale řekla: „Ano. Dělo se tu něco velmi zajímavého. Přesto pojď dovnitř.“

Jakmile byla pozvaná, vtrhla Isabelle do místnosti jako březnový vítr, jak bylo jejím zvykem, zavřela dveře a napřáhla ruku k Charlesovi. „Charlesi, tak ráda tě zase vidím.“

Uchopil její ruku, sklonil se nad ní a lehce ji políbil.

Voněla slabě skořicí a vanilkou. Zapomněl, že používá parfém zacílený na ostré vlkodlačí smysly. Byl právě tak dost silný na to, aby ji zamaskoval a trochu ochránil před ostrými nosy ostatních vlků. Když zrovna nebyla mimořádně rozrušená, nikdo nedokázal z jejího pachu poznat, jak se cítí.

„Vypadáš dobře,“ řekl jí, protože věděl, že to očekává.

A byla to pravda.

„Jsem uzlíček nervů,“ řekla a rukou, kterou Charles políbil, si prohrábla vlasy podobné chmýří, díky nimž a jemným rysům vypadala jako pohádková princezna. Byla menší než Anna a měla jemnější kosti, ale Charles nikdy neudělal tu chybu, aby ji považoval za křehkou. „Justin se přihrnul s nějakým nesmyslem o večerní schůzce. Byl skoro nepříčetný – proč jsi toho chlapce tak rozzuřil? – a tak jsem řekla Leovi, že se tu zastavím a podívám se, co děláš.“

Proto neměl přátele.

„Leo obdržel moji zprávu?“ zeptal se Charles.

Kývla. „A vypadal dost vyděšeně, což mu zrovna nesluší – jak jsem mu řekla.“ Naklonila se k němu a familiárně mu položila ruku na paži. „Co tě přivádí na naše území, Charlesi?“

Ustoupil z dosahu. Neměl rád doteky – na což ve společnosti Anny docela zapomněl. Své Anny.

Přinutil se soustředit. „Jsem tu, abych se dnes večer sešel s Leem.“

Isabellina obvykle veselá tvář se zatvrdila a on čekal, že vybuchne. Isabelle proslula nejen přátelskostí, nýbrž i prchlivostí. Byla jedním z mála lidí, kteří se obořili na maroka, a přežili – Charlesův otec měl Isabelle taky rád.

Ale jemu už nic dalšího neřekla. Místo toho se otočila k Anně, kterou, jak si uvědomil, dosud zcela ignorovala. Pak obrátila pohled zpátky k Charlesovi a promluvila, ale ne na něj.

„Jaké báchorky jsi mu navyprávěla, Anno, drahoušku?

Stěžovala sis na místo ve smečce? Jestli se ti nelíbí, vyber si druha. Říkala jsem ti to už dřív. Justin by se tě určitě ujal.“

V hlase měla jed. Kdyby se s Justinem nesetkal, možná by mu uniklo, jak Anna zbledla. Možná by nevnímal hrozbu.

„Já si na své místo nestěžuji,“ řekla Anna.

Isabelle zírala na Charlese. Napadlo ho, že studuje jeho reakce, ale věděl, že jeho výraz nic neprozradí – tentokrát byl připravený na to, jak se bratr vlk vztekle vzepjal, aby přispěchal Anně na pomoc.

„Spíš s ním?“ zeptala se. „Je dobrý milenec, že?“

Přestože měla Isabelle druha, ráda si vyhodila z kopýtka a Leo ji nechal dělat, co se jí zlíbilo. To ale neznamenalo, že sama nežárlila, Leo se nesměl na jinou ženu ani podívat.

Charles vždy považoval jejich vztah za zvláštní, ale klapalo jim to už hodně dlouho. Když o něj před lety projevila zájem, nechal se ulovit, protože věděl, že nejde o nic vážného. Nepřekvapilo ho, když se ho pokusila přemluvit, aby otce přesvědčil, že Leo potřebuje rozšířit území.

Nerozzlobila se ale, když odmítl. Sex pro žádného z nich nic neznamenal – pro Annu však ano.

Musel by být člověk, aby mu unikla ublíženost a nedůvěra, které se jí po Isabellině popíchnutí objevily v očích.

„Nezlob, Isabelle,“ řekl jí, protože s ní rázem ztratil trpělivost. Vložil proto do hlasu trochu síly, když řekl: „Vrať se domů a pověz Leovi, že se dozví, proč jsem tady, dneska večer.“

Oči jí zažhnuly vzteky, narovnala se a otevřela ústa.

„Nejsem otec,“ řekl tiše. „Nehraj si přede mnou na fúrii.“

Strach zchladil její zlost – a jeho vlastně taky. Parfém možná maskoval její pach, ale ne její oči ani zaťaté pěsti.

Nerad děsil lidi – obvykle. Justin trápil Annu.

„Vrať se domů, Isabelle. A obrň se trpělivostí.“

Jemně za ní zavřel dveře a chvíli na ně zíral, protože se zdráhal otočit k Anně – i když netušil, proč by se měl cítit provinile kvůli něčemu, co se stalo dlouhé roky předtím, než ji poznal.

„Zabijete ji?“

Podíval se na ni, protože nedokázal říct, co si myslí.

„Nevím.“

Anna se kousla do rtu. „Byla ke mně laskavá.“

Laskavá? Zdálo se mu, že všechno, co Annu od proměny potkalo, mělo k laskavosti hodně daleko. Ale její ustaraný výraz ho přiměl spolknout ostrou odpověď.

„V Leově smečce se děje něco divného,“ řekl jen.

„Dneska večer zjistím co přesně.“

„Jak?“

„Zeptám se,“ řekl. „Moc dobře ví, že mi nemůžou lhát – a když odmítnou odpovědět na moje otázky nebo se se mnou sejít, jako by přiznávali vinu.“

Zatvářila se zmateně. „Jak to, že vám nemůžou lhát?“

Poklepal si prstem na nos. „Musíš si přečíst otcovu knihu. Je docela snadné vycítit lež, když zrovna nejednáš s někým, kdo nedokáže rozpoznat pravdu – ale existuje i jiný způsob, jak lež odhalit.“

Zakručelo jí v břiše.

„Tak to by stačilo,“ řekl. Rozhodl se, že nastal čas trochu ji vykrmit. „Vezmi si kabát.“

Nechtěl vzít auto do Loopu, protože si v její přítomnosti nebyl jistý svojí sebekontrolou a taky věděl, jak těžké tam bude zaparkovat. Nedokázal ji přesvědčit, aby jeli taxíkem, což pro něj byla nová zkušenost – jen málo lidí odmítlo poslechnout, když po nich něco chtěl. Na druhou stranu byla omega a nebyla omezená instinktivní potřebou poslechnout dominantního vlka. V duchu si povzdychl a následoval ji k nejbližší stanici metra.

Ještě nikdy chicagskou nadzemní dráhou nejel a nebýt jedné paličaté ženy, nejel by jí ani teď. Musel ale přiznat, aspoň sám sobě, že se dobře pobavil, když se skupina výrostků rozhodla udělit mu lekci.

„Hej, indiáne,“ řekl chlapec ve vytahaných šatech. „Jsi tady ve městě nový? Máš pěknou kost. Jestli ráda čokoládu, rád jí posloužím.“ Poplácal se po hrudi.

V Chicagu existovaly skutečné gangy, mladiství vychovaní ve světě, kde mohli zabít nebo být zabiti. Ale tihle kluci si na gang jenom hráli, patrně měli prázdniny nebo se prostě nudili. Proto se rozhodli pobavit strašením dospělých, kteří nedokázali odlišit amatéry od skutečných zločinců. Ne že by banda mladíků nemohla být za určitých okolností nebezpečná.

Stará žena, která seděla vedle nich, se od mladíků odtáhla a pach jejího strachu odplavil jeho toleranci.

Charles se postavil, usmál se a sledoval, jak se jejich domýšlivost tváří v tvář jeho sebejistotě vytrácí. „Je kost, to jo,“ řekl. „Ale je moje.“

„Hej, chlape,“ řekl kluk stojící za tím, který promluvil jako první. „Nic ve zlým.“

Zakřenil se ještě víc a díval se, jak couvají. „Je hezky.

Myslím, že byste si měli sednout támhle na ta volná sedadla, odkud lépe oceníte, jak sníh jiskří na slunci.“

Utekli do přední části vozu, kde se posadili, a Charles se vrátil zpátky k Anně.

Když si sedal, tvářil se tak spokojeně, že Anna musela potlačit úsměv. Obávala se, aby se jeden z mladíků neotočil a nenapadlo ho, že se směje jim.

„To byla prvotřídní ukázka otravy testosteronem,“ řekla suše. „Půjdete teď po skautkách?“

Charlesovi se pobaveně zaleskly oči. „Teď ví, že si musí pečlivěji vybírat kořist.“

Do Loopu už jezdila jen vzácně – všechno, co potřebovala, mohla najít blíže domovu. Očividně se tam vyznal lépe než ona, a to i navzdory tomu, že tu byl jen na návštěvě. Vybral zastávku, na které vystoupili, a vzal ji rovnou do malé řecké restaurace ukryté ve stínu kolejí nadzemní dráhy, kde ho pozdravili jménem a odvedli do soukromého salónku jen s jedním stolem.

Nechal ji objednat si, pak objednávku zdvojnásobil a přidal ještě několik chodů.

Zatímco čekali na jídlo, vytáhl z vnitřní kapsy bundy omšelý notýsek v kožených deskách, rozepnul tři kroužky, které ho držely pohromadě, vytáhl několik papírů a podal jí je spolu s perem.

„Chci, abys sepsala jména všech členů smečky.

Pomohlo by, kdybys je seřadila od nejvíce po nejméně dominantního.“

Zkusila to. Neznala příjmení všech – a protože všichni stáli nad ní, nevěnovala nijak zvláštní pozornost jejich hierarchii.

Podmračeně mu papír a pero vrátila. „Určitě jsem na někoho zapomněla, a kromě prvních čtyř nebo pěti se můžu mýlit i v posloupnosti.“

Položil stránky na stůl, vytáhl pár popsaných papírů a pustil se do srovnávání a odškrtávání jmen na seznamech.

Anna se i se židlí přesunula na opačnou stranu stolu, aby viděla, co dělá.

Vzal svůj seznam a položil ho před ni. „Tihle lidé by měli být ve vaší smečce. Zatrhl jsem jména, která na tvém seznamu nejsou.“

Prohlédla si je, vzala do ruky pero a jedno odškrtla.

„Ten tu pořád je, jenom jsem na něj zapomněla. A tenhle taky.“

Vzal si papír zpátky. „Všechny ženy jsou pryč. A taky starší vlci. Ne staří. Nezůstal tu ale žádný vlk starší než Leo.

A schází i několik mladších vlků.“ Poklepal prstem na dvě jména. „Tihle byli mladí. Paul Lebshak byl vlkodlak jenom čtyři roky. George nebyl o moc starší.“

„Znáte všechny vlkodlaky?“

Usmál se. „Znám všechny alfy. Každoročně se scházíme. Znám i většinu prvních a druhých zástupců.

Jednou z věcí, které na setkání děláváme, je, že aktualizujeme členství ve smečkách. Alfové mají maroka informovat o úmrtích nebo o nových vlcích. Jen kvůli záznamům. Kdyby otec věděl, že zmizelo tolik vlků, vyšetřoval by to. Leo přišel o třetinu členů smečky – a docela dobře se mu je podařilo nahradit.“ Vrátil jí seznam, který napsala – velká část jmen včetně jejího byla odškrtnuta. „Tihle jsou všichni noví. Z toho, co jsi mi řekla, se zdá, že všichni byli proměněni proti své vůli. Náhodné oběti útoků přežijí velmi zřídka. Leo musel během posledních několika let zabít spoustu lidí, aby zachoval velikost smečky. Přinejmenším několik stovek. Dost na to, aby to upoutalo pozornost úřadů. Kolik z těch lidí bylo proměněno po tobě?“

„Žádný. Jediný nový vlk byl ten chudák kluk.“

Poklepala perem na papír. „Jestli nezanechali těla a rozšířili loviště, mohli v Chicagu a okolí během několika let zmizení stovky lidí zamaskovat.“

Opřel se, zavřel oči a zavrtěl hlavou. „Nemám paměť na data. S většinou pohřešovaných jsem se nikdy nesetkal a nevzpomínám si, kdy jsem naposledy viděl Leova starého zástupce, vím jen, že to bylo během posledních deseti let.

Takže ať už se stalo cokoli, došlo k tomu až poté.“

„Co se vlastně stalo?“

„Něco Lea přimělo zabít všechny ženy ve smečce kromě Isabelle – a většinu starších vlků. Ti by protestovali, kdyby začal jen tak napadat nevinné lidi nebo přestal učit mladé vlky jejich právům a povinnostem. Dokážu pochopit, proč zabil je – ale proč ženy? A proč se o tom otci nezmínil druhý chicagský alfa?“

„Možná o tom nevěděl. Leo s Jaimiem se od sebe drží co nejdál, naše smečka na cizí území vůbec nesmí. Loop je neutrální zóna, ale dál na sever bez výslovného svolení Lea nesmíme.“

„Opravdu? Zajímavé. Neslyšela jsi, proč spolu nevychází?“

Pokrčila rameny. Slyšela spoustu drbů. „Někdo říkal, že se Jaimie odmítl vyspat s Isabelle. Někdo jiný tvrdil, že spolu měli románek, on se s ní rozešel a ji to urazilo. Anebo že se s ní rozejít odmítl a Leo zakročil. Podle jiných spolu Jaimie a Leo nevycházeli nikdy. Nevím.“

Zadívala se na křížky u mladších vlků ve smečce a najednou se zasmála.

„Co?“

„Je to hloupost,“ řekla a zavrtěla hlavou.

„Pověz mi to.“

Tváře jí zahanbeně zrudly. „Dobrá. Hledal jste něco, co by měli všichni mladší vlci společného. Jen mě napadlo, že kdyby chtěl někdo sestavit seznam nejkrásnějších chlapů ve smečce, byli by to tihle.“

Oba je zaskočil záblesk majetnické žárlivosti, kterou se před ní ani nesnažil zakrýt.

Bylo asi jen dobře, že v tu chvíli vešel dovnitř číšník s prvním chodem.

Anna se chystala přesunout svoji židli zpátky, ale číšník postavil tác na stůl, židli jí vzal, usadil ji a pak se vrátil k servírování.

„A jak jste se měl, pane?“ zeptal se číšník Charlese.

„Pořád jste to nevzdal a nepřestěhoval se do civilizace?“

„Civilizace se dalece přeceňuje,“ odpověděl Charles, vrátil papíry do notýsku a zavřel ho. „Dokud sem budu moct jednou nebo dvakrát za rok zajít a najíst se, jsem spokojený.“

Číšník naoko smutně potřásl hlavou. „Hory jsou krásné, ale ne tak krásné jako naše městské panorama. Jednou v noci vás vezmu do města a už nikdy odsud nebudete chtít odejít.“

„Phillipe!“ Do místnosti vstoupila vrásčitá žena. „Ty se tady vybavuješ s panem Cornickem a naši hosté zatím hladoví.“

Číšník se zakřenil a mrkl na Annu. Políbil ženu na tvář a vyklouzl ze dveří.

Žena skryla úsměv a zavrtěla hlavou. „Ten nezbeda.

Pořád se jen vybavuje. Potřebuje dobrou manželku, která by ho postavila do latě. Já už jsem na to příliš stará.“ Rozhodila rukama a následovala syna ven.

Během dalších dvaceti minut se u nich vystřídal zástup číšníků a číšnic, kteří vypadali, jako by spolu všichni byli spřízněni. Nosili jídlo na podnosech a nikdo se nepozastavil nad tím, že toho dva lidé dokáží tolik sníst.

Anna ale ano.

Charles si naložil na talíř, pak pohlédl na její a řekl: „Měla jsi mi říct, že nemáš ráda jehněčí.“ Podívala se na svůj talíř. „Mám.“

Zamračil se, vzal naběračku a přidal jí na horu jídla, kterou už měla na talíři, ještě trochu. „Měla bys víc jíst.

Mnohem víc. Proměna vyžaduje spoustu energie. Jako vlkodlak musíš jíst víc, aby sis udržela váhu.“

Po vzájemné dohodě se Charles při hovoru omezil na všední věci. Mluvili spolu o Chicagu a o životě ve městě.

Nabrala si trochu rýže a on na ni hleděl, dokud si nepřidala.

Vyprávěl jí o Montaně. Zjistila, že je výmluvný, a nejlepší způsob, jak ho umlčet, bylo zeptat se na něco osobního.

Napadlo ji, že to není tím, že by o sobě nechtěl mluvit, ale prostě se nepovažoval za zajímavého.

Dveře se otevřely naposledy a dovnitř vešla asi čtrnáctiletá dívka se zákuskem.

„Neměla bys být ve škole?“ zeptal se Charles.

Povzdychla si. „Prázdniny. Všichni ostatní lenoší. Já?

Musím pracovat v restauraci. Je to na nic.“

„Chápu,“ řekl. „Možná bys měla zavolat na sociálku a postěžovat si, že tě týrají.“

Usmála se. „To by tátu vytočilo. Jsem v pokušení to udělat, jenom abych viděla, jak se bude tvářit. Kdybych mu řekla, že to byl váš nápad, myslíte, že by se rozzlobil na vás místo na mě?“ Nakrčila nos. „Asi ne.“

„Pověz matce, že jídlo bylo dokonalé.“

Opřela si prázdný podnos o bok a vycouvala ze dveří.

„Povím jí to, ale už mi řekla, že nebylo. Jehněčí bylo trochu šlachovité, ale lepší nesehnala.“

„Hádám, že sem chodíte často,“ řekla Anna a s pramalým nadšením se vrtala v obrovském kusu baklavy.

Ne že by měla něco proti baklavě – ale právě spořádala týdenní porci jídla.

„Až příliš často,“ řekl. Všimla si, že on žádné problémy s dalším chodem nemá. „Máme tu nějaké obchodní zájmy, takže sem jezdím tak třikrát čtyřikrát do roka. Majitelem restaurace je vlk, jeden z Jaimieho lidí. Někdy mi připadá pohodlné mluvit o obchodech tady.“

„Myslela jsem, že jste otcův zabiják,“ řekla zaujatě. „To zabíjíte vlky třikrát, čtyřikrát do roka?“

Hlasitě se zasmál. Znělo to drsně, jako by se nesmál často – ale měl by, protože mu to slušelo. Tak moc, že strčila do úst sousto baklavy, se kterým si hrála, a pak musela přijít na to, jak ho polknout, protože jí žaludek dával jasně najevo, že už další jídlo nepotřebuje.

„Ne, mám i jiné povinnosti. Starám se o obchodní zájmy otcovy smečky. Jsem dobrý v obou věcech,“ řekl bez známky skromnosti.

„To se vsadím.“ Byla si jistá, že je dobrý ve všem, co dělá. „Nechala bych vás investovat svoje úspory. Myslím, že zrovna teď mám na účtu dvacet dva dolarů a devadesát sedm centů.“

Zamračil se na ni a jeho pobavení zmizelo.

„To byl vtip,“ vysvětlila.

Ignoroval ji. „Většina alfů žádá od svých vlků deset procent příjmů pro dobro smečky, zvlášť když je nová.

Peníze slouží třeba k zajištění bezpečného domu a místa, kde by se smečka mohla proběhnout. Ale jakmile se usídlí, potřeba peněz se zmenší. Otcova smečka existuje už hodně dlouho – žádné poplatky nevybíráme, protože vlastníme zemi, na které bydlíme, a máme investice do budoucna. Leo tu žije už třicet let: měl dost času na to smečku dobře zajistit. Ještě nikdy jsem neslyšel, že by vyžadovala od členů čtyřicet procent příjmů – což mě vede k závěru, že Leova smečka má finanční problémy. Mladíka, kvůli kterému jsi volala otci, prodal spolu s několika dalšími někomu, kdo na nich testoval drogy, co by působily na nás stejně jako na člověka. Musel zabít spoustu lidí, aby získal jednoho vlkodlaka.“

Zvážila důsledky. „Kdo ty drogy chtěl?“

„To je jedna z otázek, kterou hodlám dneska večer položit Leovi.“

„Tak proč neprodal mě?“

Opřel se. „Možná se klient objevil až po tom, co tě přijal do smečky. Ale myslím, že jde o víc. Od chvíle, kdy ses stala součástí smečky, už žádného člena nezabili a nikdo nezmizel.“

Nebyla to otázka, přesto odpověděla: „Ne.“

„Myslím, že klíčem k Leovu tajemství jsi ty.“

Nedokázala potlačit znechucené odfrknutí. „Já? Leo potřeboval novou rohožku?“

Nečekaně se zprudka předklonil, převrátil židli a zvedl ji na nohy. Myslela si, že už si na rychlost a sílu vlků zvykla, ale on ji připravil o dech.

Stála šokovaně a nehybně, on ji obešel, zastavil se před ní a políbil ji. Byl to dlouhý, temný, hluboký polibek, který ji připravil o dech z úplně jiného důvodu.

„Jsi skoro jedinečná,“ řekl jí. „Leo tě našel a rozhodl se, že tě potřebuje. Poštval na tebe Justina, protože ostatní vlci by poznali, co jsi. Poslal na tebe napůl šíleného vlka, protože žádný jiný by tě nedokázal napadnout.“

Ublíženě ucukla. Lhal. Znělo to, jako by říkal pravdu, ale nebyla nic výjimečného. Nebyla nic. Už dva roky ne. V

jeho společnosti se cítila jedinečná, ale věděla, že není.

Ruce, kterými ji vzal za ramena, byly tvrdé a nedalo se jim odolat. „Povím ti něco o vlcích omega, Anno. Podívej se na mě.“

Mrkáním zahnala slzy, a protože nedokázala povelu odolat, zvedla k němu oči a zamračila se.

„Jsou neuvěřitelně vzácní.“ Trochu s ní zatřásl.

„Neustále pracuju s čísly a procenty, Anno. Nejspíš nedokážu přesně spočítat pravděpodobnost jejich objevení, ale můžu ti říct, že je téměř nemožné, že by si tě Justin vybral náhodou. Žádný vlkodlak, který by se řídil jen instinkty, by nenapadl omegu. A připadá mi, že Justin se skoro ničím jiným neřídí.“

„Proč ne? Proč by mě nenapadl? A co je omega?“

Očividně to byla správná otázka, protože Charles se zklidnil a jeho rozrušení polevilo. „Ty jsi omega, Anno.

Vsadím se, že když vejdeš do místnosti, lidi k tobě zamíří.

Vsadím se, že úplní cizinci ti vykládají věci, které by neřekli vlastní matce.“

Nevěřícně na něj pohlédla. „Viděl jste Justina. Připadal vám klidný?“

„Viděl jsem Justina,“ souhlasil pomalu. „A myslím, že v kterékoli jiné smečce by ho krátce po proměně zabili, protože se nedokáže ovládat. Nevím, proč ještě žije. Ale myslím, že díky tobě je schopen ovládat svého vlka – a za to tě nenávidí.

Neměla bys stát ve smečce na posledním místě.“

Přesunul ruce z jejích ramen dolů a vzal ji za ruce. Zvláštní bylo, že jí to připadalo intimnější než předchozí polibek.

„Omega vlk je něco jako indiánský šaman, stojí mimo hierarchii smečky. Museli tě naučit klopit oči, že? Pro submisivní vlky je to přirozená věc. Do tebe to museli vtlouct.

Přinášíš mír všem okolo, Anno,“ řekl důrazně a hleděl jí přitom do očí. „Vlkodlak, obzvláště dominantní, je neustále krůček od násilí. Po tom, co jsem hodiny trčel se stovkami lidí v letadle, jsem na letišti toužil někoho roztrhat stejně, jako závislák touží po další dávce. Ale když jsi ke mně přistoupila, vztek i hlad zmizely.“

Stiskl jí ruce. „Jsi dar, Anno. Omega ve smečce znamená, že více vlků přežije proměnu z člověka ve vlka, protože se ve tvé společnosti dokáží snadněji ovládnout.

Znamená to, že méně vlků zemře v hloupých bojích o dominanci, protože omega přináší klid všem okolo. S

omegou ve smečce umírá méně vlků předčasně.“

Jeho tvrzení mělo chybu. „A co dneska ráno, kdy jste se tak zlobil, že jste se skoro proměnil?“

Jeho tváří prokmitla emoce, kterou nedokázala rozluštit, protože ho dost dobře neznala, věděla ale, že byla silná.

Když promluvil, znělo to namáhavě, jako by se mu stáhlo hrdlo. „Většina vlkodlaků se zamiluje, ožení a stráví s družkou spoustu času, než ji jejich vlk přijme.“ Sklopil oči, odvrátil se, odešel na opačnou stranu místnosti a zůstal k ní stát zády.

Bez tepla jeho těla se cítila prochladlá a sama.

Vyděšená.

„Někdy se to ale stane jinak,“ řekl stěně. „Nech to prozatím být, Anno. Už tak toho máš za sebou hodně.“

„Už mě unavuje nic nevědět,“ vyštěkla, protože ji najednou popadla obrovská zlost. „Změnil jste pravidla, podle kterých mám hrát – tak byste mi je zatraceně mohl aspoň prozradit.“ Vztek pominul stejně rychle, jako přišel, a zanechal ji roztřesenou a se slzami na krajíčku.

Otočil se a v jeho zlatých očích se odrazilo tlumené světlo v místnosti, takže to vypadalo, jako by zářily. „Dobrá.

Měla jsi to nechat být, ale chceš slyšet pravdu.“ Jeho hlas duněl jako hrom, i když nemluvil moc nahlas. „Bratr vlk si tě vybral za družku. I kdybys pro mě nic neznamenala, nikdy bych nedopustil, abys prožila takové utrpení, jaké tě po proměně potkalo. Ale jsi moje a pomyšlení na to, jak jsi trpěla a že s tím nemůžu nic dělat, ve mně vzbudilo vztek, jaký nedokáže lehce uchlácholit ani omega.“

No, pomyslela si šokovaně. Věděla, že o ni má zájem, ale předpokládala, že jde o něco letmého. Leo byl jediný vlk s družkou, kterého znala. Nevěděla, jaká jsou pravidla. Co to znamenalo, že se jeho vlk rozhodl, že je jeho družka? Měla na vybranou? Mohl za to, že ji maně vzrušoval, vyvolal v ní pocit, že ho zná už celou věčnost a chce se vedle něj probouzet po zbytek života, i když ho znala jen několik hodin?

„Kdybys mi to dovolila,“ řekl, „něžně bych se o tebe ucházel a získal si tvé srdce.“ Zavřel oči. „Nechtěl jsem tě vylekat.“

Měla by se ho bát. Místo toho ji ovládl dokonalý klid, jako by se ocitla v oku hurikánu emocí.

„Nemám ráda sex,“ řekla mu, protože se jí zdálo, že by to měl za těchto okolností vědět.

Zajíkl se, otevřel oči a jejich jasná barva přešla v lidsky tmavou.

„Nebyla jsem jím nijak nadšená ani před proměnou,“

řekla prostě. „A po tom, co si ze mě na rok udělali děvku, než to Isabelle zarazila, ho mám ráda ještě míň.“

Stiskl rty, ale nic neřekl, proto pokračovala: „A nenechám se k ničemu nutit. Už ne.“ Vykasala si rukávy košile a ukázala mu dlouhé jizvy na předloktích. Způsobila si je stříbrným nožem, a kdyby ji Isabelle nenašla, byla by zemřela. „Proto Isabelle donutila Lea, aby mě přestal nutit spát s každým, kdo ho nějak potěšil. Našla mě a udržela mě naživu. Potom jsem si koupila pistoli a stříbrné kulky.“

Tiše zavrčel, ale byla si docela jistá, že ne na ni.

„Nevyhrožuju ti svojí smrtí. Ale jestli si mě chceš vzít za družku, musíš to vědět – nebudu jako Leo. Nenechám tě spát, s kým se ti zachce. A taky se nenechám k ničemu nutit.

Už jsem toho zažila dost. Jestli to ze mě dělá sobce, budiž.“

„Sobce?“ Vyrazil sípavý výdech, který mohl být napůl smíchem. Znovu zavřel oči a klidně řekl: „Jestli Leo přežije dnešní noc, budu překvapený. Jestli já přežiju tebe, budu překvapený podobně.“ Podíval se na ni. „A mě už dokáže překvapit jen málo věcí.“

Vydal se přes místnost. Cestou zvedl svoji židli a vrátil ji na místo. Zastavil se přímo před ní, něžně se dotkl její vystrčené brady a zasmál se. S úsměvem na rtech jí zastrčil loknu za ucho. „Slibuji, že sex se mnou si užiješ.“

Nějak se jí podařilo udržet vzpřímený postoj. Ještě nebyla připravená padnout mu k nohám. „Isabelle říkala, že jsi dobrý milenec.“

Znovu se zasmál. „Nemusíš žárlit. Sex s Isabelle pro mě neznamenal o nic víc než příjemné podrbání na břiše a myslím, že pro ni znamenal ještě míň. Žádnému z nás nestál za zopakování.“ Před dveřmi se ozval tichý zvuk. Vzal ji za ruku. „Je načase jít.“

Když podával mladě vypadajícímu muži, který byl cítit vlkem, kreditku, zdvořile pochválil jídlo. Anna vlka neznala, takže musel patřit k druhé chicagské smečce.

„Kam bys chtěl jít teď?“ zeptala se, když vyšli na rušný chodník.

Oblékl si bundu a vyhnul se ženě v lodičkách na vysokém podpatku a s koženou aktovkou v ruce. „Někam, kde je míň lidí.“

„Mohli bychom jít do ZOO,“ navrhla. „V tuhle roční dobu je docela opuštěné, i když mají děti ve škole prázdniny kvůli Díkuvzdání.“

Otočil hlavu a chystal se odpovědět, když tu jeho pozornost upoutalo něco v okýnku jednoho z aut. Povalil ji na zem a zalehl ji. Trhl sebou a vzápětí se ozvala hlasitá rána, jako když autu vystřelí z výfuku.

3

Už to bylo dlouho, co ho naposledy postřelili, ale pálení stříbrné kulky se nedalo zapomenout. Nebyl dost rychlý – a kvůli davu se nemohl pustit za vozem, který po výstřelu ihned vyrazil z místa. Ani si střelce dobře neprohlédl, získal jen určitý dojem.

„Charlesi?“ Anna ležela pod ním, oči jí zčernaly šokem a hladila ho po ramenou. „Někdo po nás střílel? Jsi v pořádku?“

„Ano,“ řekl, i když rozsah zranění nemohl odhadnout, dokud se nepohne, což se mu zrovna nechtělo.

„Nehýbejte se, dokud vás neprohlédnu,“ ozval se pevný hlas. „Jsem zdravotník.“

Povel v mužově hlase naopak přiměl Charlese k pohybu – nepřijímal rozkazy od nikoho kromě otce. Zvedl se ze země a z Anny a postavil se. Pak se sehnul, chytil ji a pomohl jí vstát ze zmrzlého chodníku.

„Zatraceně, chlape, krvácíte. Nebuďte pitomec,“ vyštěkl cizinec. „Sedněte si.“

Střelba Charlesova vlka rozzuřila, proto se otočil, aby na zdravotníka, kompetentně vypadajícího muže středního věku s pískově žlutými vlasy a prošedivělým rusým knírem, vycenil zuby.

Anna mu ale stiskla ruku a zdravotníkovi řekla: „Děkuji.“ Pak se otočila k němu. „Dovol mu, ať tě prohlédne, Charlesi.“ Díky ní se Charlesovi podařilo ovládnout se, když mu ale cizinec prohlížel rány, tiše, hrdelně vrčel. Nikdy neprojevoval slabost před možným nepřítelem. Na chodníku se cítil odhalený, zíralo na něj příliš mnoho lidí – kolem se srotil docela velký dav.

„Ignorujte ho,“ řekla Anna. „Když se zraní, je protivný.“

George, vlkodlak, který vlastnil restauraci, kam Charles Annu vzal, mu přinesl židli, aby si mohl sednout. Někdo zavolal policii, protože se objevila dvě auta s blikajícími majáčky a ječícími sirénami, ze kterých Charlese bolely uši.

Vzápětí dorazila i sanitka.

Řekli mu, že kulka rozřízla kůži a svrchní vrstvu svalů, ale nenapáchala velké škody. Měl nějaké nepřátele? Byla to Anna, kdo jim řekl, že právě přiletěl z Montany, a neexistoval tedy důvod myslet si, že by mu někdo v Chicagu chtěl ublížit. Muselo tedy jít o náhodnou střelbu, i když k ní tady v sousedství nedocházelo.

Kdyby měl policista vlkodlačí čich, lež by jí neprošla.

Byl ale zkušený, a proto neměl ani tak z její odpovědi radost. Když mu však Charles ukázal svůj montanský řidičák, uvolnil se.

Díky Annině přítomnosti si Charles nechal ránu vyčistit a ovázat a podvolil se i výslechu, ale nic ho nemohlo donutit nastoupit do sanitky a nechat se odvézt do nemocnice. I když by jeho rána nevzbudila žádnou pozornost, protože byla způsobená stříbrnou kulkou, a bude se proto hojit stejně pomalu jako u lidí. I nyní cítil horkou bolest, jak mu stříbro pronikalo do svalů.

Jak tam tak seděl, dovolil úplnému cizinci, aby se ho dotýkal. Snažil se ovládnout a nekousnout ho do ruky.

Nedokázal z mysli vymazat obrázek střelce. Ve skle uviděl pistoli, pak člověka, který ji držel, zakryl si ale obličej šálem a na očích měl sluneční brýle. Nestačilo to k jeho identifikaci, ale získal z něj určitý dojem – a mohl by přísahat, že se muž nedíval na něj, když prstem v rukavici zmáčkl spoušť. Hleděl na Annu.

Což nedávalo smysl. Proč by chtěl někdo zabít Annu?

Nakonec do ZOO nešli a Anna neprotestovala, když zavolal taxík, aby je odvezl k ní domů. Kousek od místa, kde ho postřelili, si v obchodě koupil košili a bundu, aby zamaskoval obvazy a nevytruboval do světa, že je zraněný.

George mu dovolil umýt se a převléct ve své koupelně, takže vypadali zcela spořádaně, jakmile do taxíku nastupovali.

Zazvonil mu telefon, ale umlčel ho, aniž by se podíval, kdo volá, a nechal ho nahrát vzkaz. Mohl to být otec, který dokázal šestým smyslem vycítit, kdykoli byl zraněný. Ale nechtěl s ním mluvit, když ho mohl slyšet taxikář. Marok bude muset počkat, dokud se nedostanou někam, kde budou mít víc soukromí. Pravděpodobněji to ale byl Jaimie. George určitě zavolal svému alfovi a řekl mu, že Charlese postřelili.

Když zajeli k Anninu domu, přiměl ji počkat v taxíku a napřed dobře prozkoumal okolí. Z Loopu je nikdo nesledoval, s největší pravděpodobností je ale napadli Leovi lidé – a ti věděli, kde Anna bydlí. Střelce sice nepoznal, ale taky neznal všechny vlkodlaky v Chicagu.

Anna s ním měla strpení. Nehádala se a čekala, i když na něj řidič hleděl, jako by se pomátl.

Její trpělivost mu pomohla ovládnout se – jeho sebekontrola byla poprvé za velmi dlouhou dobu skutečně otřesena. Přemýšlel, jak by se asi choval, kdyby jeho družka nebyla omega, jejíž konejšivý vliv skoro vynuloval ochranitelský vztek, který ho popadl, když se ji někdo pokusil připravit o život. Bolestivé pálení v ramenou, které se zhoršovalo, což bylo u ran způsobených stříbrem běžné, rozhodně nepomáhalo, a stejně tak ani vědomí, že jeho schopnost bojovat byla narušena. Bylo jen dobře, že Anna nebyla obyčejný vlk.

Někdo se ji pokusil zabít. Nedávalo to smysl, ale během cesty zpátky do Oak Park akceptoval, že tomu tak je.

Nabídl Anně ruku, pomohl jí ven z taxíku, pak zaplatil a celou dobu bloudil očima po okolí a hledal cokoli, co by nezapadalo. Nic nenašel.

Za vchodovými dveřmi si zrovna nějaký muž vybíral ze schránky poštu. Usmál se na Annu a pozdravil ji. Prohodili spolu pár vět, když ale pohlédla Charlesovi do tváře, ihned vyrazila nahoru po schodech.

Charles si nedokázal vzpomenout na jediné slovo, které pronesla, což nebylo dobré znamení. Ponuře ji následoval a v ramenou mu tepalo do rytmu tlukotu srdce. Když odemykala dveře bytu, protáhl si prsty, protože ho klouby bolely potřebou proměnit se, ale odolával – jen tak tak. Jestli na tom byl tak špatně v lidské podobě, až se promění, kontrolu převezme vlk.

Posadil se na futon a sledoval, jak otevřela ledničku a následně výparník. Nakonec sáhla do kredence a vytáhla velkou plechovku. Otevřela ji a vyklopila nevábně vypadající obsah do hrnce, který postavila na sporák.

Pak si před něj klekla. Dotkla se jeho tváře a jasně a zřetelně řekla: „Proměň se.“ Přidala ještě další slova, která se mu otírala o uši jako křídla motýlů.

Zavřel oči a opřel se o ni.

Věděl, že existuje naléhavý důvod, proč by se neměl proměnit, ale když ji sledoval, zapomněl ho.

„Do schůzky zbývá pět hodin,“ řekla pomalu. Její hlas dával při zavřených očích větší smysl. „Když se proměníš ve vlka a zpátky, pomůže ti to.“

„Ztrácím kontrolu,“ řekl. To bylo ono. To byl ten důvod. „Rána není tak zlá – ale kulka byla stříbrná. Moje proměna by tě mohla ohrozit. Nemůžu.“

Odmlčela se, pak řekla: „Pokud jsem opravdu tvoje družka, tvůj vlk mi neublíží, i když nad ním ztratíš kontrolu.“

Nechala Charlese rozhodnout se a šla zamíchat dušené hovězí, aby se nepřipálilo. Ne že by připálené chutnalo hůř.

Koupila ho ve výprodeji před šesti měsíci, ale nikdy nebyla tak hladová, aby ho snědla. Bylo však bohaté na bílkoviny a přesně ty po zranění potřeboval – a byly to taky jediné bílkoviny, které měla doma.

Rána vypadala bolestivě, ale nezdála se tak vážná a žádný ze zdravotníků se netvářil příliš ustaraně.

Vytáhla kulku z kapsy džínů a cítila, jak ji pálí na kůži.

Zatímco mu zdravotník ošetřoval záda, zachytil Charles její pohled a očima ukázal na zakrvácenou kulku na chodníku.

Uposlechla jeho tichý příkaz a schovala ji do kapsy.

Teď ji položila na pult. Stříbro bylo zlé. Znamenalo to, že přece jen nešlo o náhodou střelbu. Neviděla, kdo střílel, ale mohla jen předpokládat, že to byl jeden z vlků její smečky, patrně Justin.

Rány způsobené stříbrem se nezahojí za pár minut nebo hodin, Charles půjde do Leova domu zraněný.

Na dřevené podlaze zacvakaly drápy. Charlesův rusý vlk přišel blíž, zhroutil se na zem a hlavu položil na její nohu. Tu a tam mu na srsti zůstaly viset kousky potrhané látky. Pohlédla na futon a pochopila, že se neobtěžoval svléknout a ani obvaz proměnu nevydržel. Šrám na lopatkách byl hluboký a slabě krvácel.

Působil ale spíše vyčerpaně než divoce a hladově, takže předpokládala, že se jeho obavy nevyplnily. Ze zkušenosti věděla, že vlk, který se neovládá, by vrčel a přecházel sem a tam, neležel by jí tiše u nohou. Vyklopila dušené do misky a postavila ji na zem před něj.

Okusil a zarazil se.

„Já vím,“ řekla omluvně. „Není to zrovna lahůdka.

Mohla bych zajít dolů a podívat se, jestli Kara nemá v lednici steaky nebo pečeni, kterou bych si mohla vypůjčit.“

Pustil se do žrádla. Napadlo ji, že by mu rozhodně prospělo, kdyby do sebe dostal víc bílkovin. Kara nebude doma, ale Anna měla klíč a Kaře by určitě nevadilo, kdyby si vypůjčila pečeni, pokud by jí koupila novou.

Zdálo se, že se Charles plně soustředí na žrádlo, proto zamířila ke dveřím. Ještě ale nebyla ani v půlce cesty, když nechal žraní a vydal se za ní. Bolelo ho hýbat se – nebyla si jistá, jak to ví, protože nekulhal ani se viditelně nevlekl.

„Musíš zůstat tady,“ řekla mu. „Jsem hned zpátky.“

Když se ale pokusila otevřít dveře, postavil se před ně, takže s nimi nemohla hnout.

„Charlesi,“ řekla, když mu ale pohlédla do očí, těžce polkla. V žlutých očích vlka z Charlese nezůstalo vůbec nic.

Opustit byt nepřicházelo v úvahu.

Vrátila se zpátky do kuchyně a zastavila se u misky s žrádlem. Ještě chvíli zůstal u dveří, pak ji následoval. Když dožral, posadila se na futon. Vyskočil nahoru k ní, složil jí hlavu do klína, těžce vydechl a zavřel oči.

„Máš být divoký,“ řekla mu. „Rozzuřený a zákeřný, když tě člověk nemá pod kontrolou.“

Otevřel jedno oko a zase ho zavřel. Projížděla mu prsty srst a opatrně se vyhýbala ráně.

Stali se z nich druhové? Nemyslela si to. Nebyl k podobné věci zapotřebí formální obřad? Ještě mu neřekla, že přijímá – a on se jí vlastně ani nezeptal.

Přesto… Zavřela oči, vdechla jeho pach a majetnicky mu zabořila ruku do srsti. Když je znovu otevřela, zjistila, že hledí do světle zlatých očí.

Někde pod ní zazvonil telefon. Sáhla dolů, sebrala z podlahy zbytky jeho kalhot, vytáhla z nich mobil a zkontrolovala číslo. Otočila ho tak, aby viděl na displej.

„Stojí tu ‚otec‘,“ řekla mu. Ale kontrolu měl očividně vlk, protože na telefon ani nepohlédl. „Můžeš mu zavolat zpátky, až budeš zase sám sebou.“ Doufala, že to bude brzy.

I při otravě stříbrem by mu večer mělo být líp. Aspoň doufala.

Telefon na chvíli zmlkl. Pak začal vyzvánět znovu. A zvonil déle. Přestal. Zazvonil třikrát. Přestal. A když se opět ozval, zdráhavě ho zvedla.

„Dobrý den, pane,“ řekla.

„Je v pořádku?“

Vzpomněla si na vlkodlaka, který Charlesovi přinesl židli, když ho zdravotník ošetřoval. Musel zavolat marokovi.

„Asi ano. Postřelili ho před řeckou restaurací v Loopu.

Samotné zranění není vážné, vlastně jde jenom o hluboký šrám přes lopatky, ale kulka byla stříbrná a špatně na ni reaguje.“

Na chvíli se odmlčel. „Můžu s ním mluvit?“

„Je z něj vlk,“ řekla, „ale slyší vás.“ Charles natočil jedno ucho k telefonu.

„Potřebuješ s Charlesem pomoct? Jeho reakce na stříbro může být trochu extrémní.“

„Ne. Nepůsobí žádné problémy.“

„Stříbro způsobuje, že Charles ztrácí kontrolu nad vlkem,“ zabroukal marok tiše. „Tobě však žádné problémy nepůsobí? Pročpak?“

Nikdy se s marokem nesetkala, ale nebyla hloupá. Jeho broukání bylo nebezpečné. Myslel si, že měla něco společného s Charlesovým zraněním a teď ho tu vězní?

Pokusila se odpovědět, i když se styděla.

„No, Charles si myslí, že si mě jeho vlk vybral za družku.“

„Přestože se znáte ani ne den?“ Když to řekl takhle, znělo to hloupě.

„Ano.“ Její hlas byl ale nejistý a Charlesovi to očividně vadilo. Překulil se na nohy a tiše zavrčel.

„Charles taky říkal, že jsem omega,“ řekla jeho otci.

„Možná to s tím má něco společného.“

Ticho na opačném konci se prodlužovalo a ji napadlo, že se možná přerušilo spojení. Pak se marok tiše zasmál.

„Ach, jeho bratr si ho bude nemilosrdně dobírat. Co kdybys mi řekla, co se stalo. A začni prosím tím, jak jsi Charlese vyzvedla na letišti.“

Svírala volant tak pevně, až jí zbělely klouby, ale Charles neměl náladu na to uklidňovat ji.

Žádal ji, aby zůstala doma. Nechtěl, aby se stala svědkem souboje, ke kterému ten večer patrně dojde.

Nechtěl, aby se zranila – a nechtěl, aby ho viděla v úloze, kterou mu kdysi dávno svěřili.

„Vím, kde Leo bydlí,“ řekla mu. „Pokud mě s sebou nevezmeš, prostě si zavolám taxi a pojedu za tebou.

Nepůjdeš tam sám. Pořád je cítit, že jsi zraněný, a oni využijí každé slabiny.“

Měla pravdu, což ho málem přimělo hrubě odseknout.

Na jazyk se mu drala otázka, jak by mu ona, omega a žena, mohla v souboji pomoct – ale bratr vlk ho umlčel. Už jí ublížili dost a on nemínil dovolit, aby ji ranil ještě víc. Bylo to poprvé, co vlk nějak omezil jeho lidskou půlku, a ne naopak. A stejně by plácl lež. Vzpomněl si, jak se oháněla mramorovým válečkem. Možná nebyla agresivní, ale ani se nenechala donekonečna postrkovat.

Pokorně s jejím doprovodem souhlasil, ale jak se blížili k Leovu domu v Naperville, měl z její společnosti navzdory svému ústupku čím dál menší radost.

„Leův dům stojí na patnácti akrech půdy,“ řekla.

„Pozemek je dost velký na to, aby tam smečka mohla lovit, ale musíme se chovat tiše.“

Její hlas zněl napjatě. Napadlo ho, že se snaží udržet rozhovor, aby potlačila úzkost. Přestože se na ni zlobil, nemohl jí nepřispěchat na pomoc.

„Ve velkých městech se loví těžko,“ souhlasil. Pak dodal, aby zjistil, jak zareaguje, protože neměli šanci dokončit rozhovor o tom, co pro něj znamená: „Brzy tě vezmu na lov do Montany. Už nikdy nebudeš chtít žít ve velkém městě. Obyčejně lovíme jeleny nebo losy, ale někdy i soby, protože jejich stáda se dostatečně rozrostla. Sob představuje skutečnou výzvu.“

„Pokud ti to nevadí, zůstanu u králíků,“ řekla.

„Obyčejně se stejně držím vzadu.“ Usmála se na něj.

„Myslím, že jsem příliš často koukala na Bambiho.“

Zasmál se. Ano, nechá si ji. Vzdávala se bez boje.

Představovala výzvu, to ano – vzpomněl si na to, jak mu řekla, že ji nezajímá sex – ale nebojovala s ním. „Lov je součástí toho, co jsme. Nejsme kočky, které si s kořistí hrají, a zvířata, která lovíme, potřebují protřídit, aby jejich stáda zůstala silná a zdravá. Ale jestli ti to vadí, můžeš se i nadále držet vzadu. Aspoň se dobře proběhneš.“

Zajela ke kontrolnímu panelu před šednoucí cedrovou bránou a vyťukala čtyři čísla. Po chvíli se řetěz nahoře pohnul a brána se začala sunout podél stěny.

Byl tu už dvakrát. Poprvé před více než stoletím, to tu namísto domu stála obyčejná chatrč, pozemek měl velikost padesát akrů a alfou byl malý irský katolík jménem Willie O’Shaughnessy, který překvapivě dobře zapadl mezi povětšinou německé a luteránské sousedy. Podruhé sem přijel na počátku dvacátého století na Willieho pohřeb.

Willie byl starý, skoro stejně starý jako marok. Vlky, kteří žili hodně dlouho, občas přepadlo šílenství. Když Willie ucítil jeho první známky, přestal jíst – byla to ukázka síly vůle, díky níž se stal alfou. Charles si vzpomínal, jak otec pro Willieho truchlil. Charles s bratrem Samuelem se dlouhé měsíce báli, že se rozhodne Willieho následovat.

Willieho dům – přestavěný v mnohem působivějším stylu – a pozemky připadly dalšímu alfovi, německému vlkodlakovi, který se oženil s O’Shaughnessyho dcerou.

Charles si nevzpomínal, co se s ním stalo ani jak se jmenoval. Po něm následovalo několik dalších alfů, než se smečky ujal Leo.

Dům, před kterým zastavili, postavil Willie spolu s hrstkou německých kameníků s umem, za který se v dnešní době těžce platilo. Několik oken ve spodní části věkem zesílilo – někdo mu kdysi řekl, že sklo je prostě velmi pomalu tekoucí kapalina. Pamatoval si ta okna ještě úplně nová.

Charles nenáviděl připomínky toho, jak starý je.

Anna vypnula motor a chystala se otevřít dveře, ale zastavil ji.

„Počkej chvíli.“ Smysly, které zdědil po magií obdařené matce, ho varovaly, že něco není v pořádku, a on se naučil jim naslouchat. Pohlédl na Annu a zamračil se – byla příliš zranitelná. Kdyby se mu něco stalo, roztrhali by ji na kousky.

„Potřebuji, aby ses proměnila,“ řekl a něco v jeho nitru se uvolnilo: ano, to bylo ono. „Kdyby se mi něco stalo, chci, abys zavolala mému otci a požádala ho, aby tě odsud dostal.“

Zaváhala.

Neměl ve zvyku vysvětlovat svá rozhodnutí. Jako dominantní vlk v otcově smečce to musel dělat zřídkakdy.

Kvůli ní se ale vynasnaží.

„Nevím proč, ale je důležité, abys šla dovnitř jako vlk.“

Pokrčil rameny. „Naučil jsem se věřit svým instinktům.“

„Dobrá.“

Chvíli jí to trvalo. Měl dost času na to, aby otevřel notýsek a pročetl si její seznam. Řekl Justinovi, že si Leo s sebou může vzít Isabelle a prvních šest vlků. Ze jmen na Annině seznamu se s tím otcovým shodovalo kromě Lea a Isabelle už jen jedno, Boyd. Jestli byl Leovým zástupcem Justin, pak na seznamu nebyl kromě Lea nikdo, kdo by ho mohl ohrozit.

Bolest, která se mu šířila z rány, ho varovala, že lže sám sobě, proto se opravil. Na seznamu nebyl nikdo, kdo by ho mohl ohrozit ve férovém souboji nebo kdo by neuposlechl, kdyby mu vydal rozkaz. Leo se zbavil všech vlků, kteří by mu dokázali vzdorovat.

Anna dokončila proměnu a udýchaně zůstala sedět na předním sedadle. Napadlo ho, že je krásná. Byla černá jako uhel, jen na čenichu měla bílou skvrnu. Na vlkodlaka byla malá, přesto vypadala mnohem větší než německý ovčák.

Její oči byly světlounce modré, což bylo zvláštní, protože v lidské podobě je měla hnědé.

„Připravená?“ zeptal se.

Zakňourala, vstala a drápy dělala do kůže sedadla malinké dírky. Otřásla se, jako by vylezla z vody, pak kývla.

Vystoupil ze SUV a dal si dobrý pozor, aby nedal najevo bolest, kterou mu rána působila. Nevšiml si, že by je někdo sledoval z oken, ale v dřevěném obložení verandy spatřil chytře ukrytou malou bezpečnostní kameru.

Prohlédl si zranění v koupelně Annina bytu a nezdálo se mu, že by ho mělo znatelně zpomalit, obzvláště když nejhorší otrava stříbrem už pominula. Napadlo ho, že by mohl předstírat vážnější zranění – a udělal by to, kdyby si byl jistý, že to Leo musí zaplatit za všechny mrtvé, za vlky na seznamu i ty, kdo zemřeli, aby si mohl doplnit smečku.

Než zjistil, že Anna je omega, byl přesvědčený o tom, že Leovi jde jenom o peníze. Kdyby předstíral vážné zranění, Leo by mohl zaútočit – a Charles neměl v úmyslu zabít ho, dokud nebude s naprostou jistotou vědět, o co tu jde.

Otevřel dveře na straně řidiče, nechal Annu vyskočit, pak je zavřel a zamířil spolu s ní k domu. Neobtěžoval se klepat, nepřišel na přátelskou návštěvu.

Uvnitř se dům hodně změnil. Tmavé obložení bylo vybělené a staré plynové lustry nahradila elektrická světla.

Anna šla vedle něj, ale nepotřeboval, aby mu ukázala cestu do přijímacího salónu, byla to totiž jediná místnost v domě, kde někdo byl.

Všechno ostatní se možná změnilo, na místě ale zůstala Willieho radost a pýcha, obrovský, ručně tesaný žulový krb, který salónu dominoval. Leo stál přímo před ním. Justin po jeho levici, Boyd po pravici. Zbývající čtyři muži, které Charles Leovi povolil, seděli v elegantních viktoriánských křeslech a všichni až na Lea byli oblečeni do tmavých proužkovaných obleků. Leo si vzal jen černé kalhoty a ukázal tak opálenou, svalnatou postavu.

Hrozivý dojem, kterým společně působili, poněkud narušovalo růžovofialové polstrování a stěny místnosti – a Isabelle, oděná do džínů a krátkého trika stejné barvy.

Charles udělal dva kroky do salónu a zůstal stát. Anna se mu opřela o nohy, ne tak silně, aby ztratil rovnováhu, jen aby mu připomněla, že je tu s ním.

Nikdo nepromluvil, protože bylo na něm, aby prolomil ticho. Zhluboka nasál vzduch do plic, zadržel dech a počkal, co mu prozradí smysly. Po matce zdědil víc než jen barvu pleti a rysy, víc než schopnost proměnit se rychleji než ostatní vlkodlaci. Zdědil po ní dar vidění. Ne očima, nýbrž duchem.

A v Leově smečce bylo něco zvráceného, špatného, zřetelně to cítil.

Zadíval se Leovi do nebesky modrých očí, ale neviděl v nich nic, co tam nebylo už dřív. Ani náznak šílenství. Takže to nebyl on, nýbrž někdo jiný.

Pohlédl na čtyři vlky, se kterými se zatím nesetkal – a pochopil, co Anna myslela, když se zmínila o jejich vzhledu.

Leo nebyl ošklivý, jistým způsobem připomínal Vikinga, ale byl válečník a taky tak vypadal. Boyd měl dlouhý, ostrý nos a díky vojenskému sestřihu to vypadalo, jako by mu silně odstávaly uši.

Vlci, které Charles neznal, připomínali modely předvádějící obleky v půjčovně. Měli ostré rysy a byli hubení, takže linie jejich sak nehyzdily žádné opravdové svaly. Navzdory jiné barvě pleti si byli do jisté míry podobní.

Isabelle si vytáhla nohy nahoru na krbovou římsu, na které seděla, a začala jednou poklepávat do mahagonového obložení.

Ignoroval její netrpělivost, protože teď nebyla důležitá – důležitý byl Leo.

Charles usoudil, že se dozví víc, když promluví, proto se zadíval Leovi zpříma do očí a řekl: „Marok mě poslal, abych se tě zeptal, proč jsi prodal dítě do otroctví.“

Takovou otázku Leo nečekal. Myslel si, že Charles je tu, protože si Anna stěžovala. Vyřídí i to, ale otcova otázka byla lepším způsobem, jak začít, protože vyvedla Lea z rovnováhy.

„Nemám děti,“ řekl Leo.

Charles zavrtěl hlavou. „Všichni ti vlci jsou tvé děti, Leo, to bys měl vědět. Jsou tvoji, abys je miloval a živil, střežil a chránil, vedl a učil. Prodal jsi mladíka jménem Alan Mackenzie Frazier. Komu a proč?“

Leo rozpřáhl paže dlaněmi nahoru. „Zajistit chod smečky ve městě něco stojí. Potřeboval jsem peníze. A co se týká toho komu, rád ti dám jeho jméno, i když jsem přesvědčen, že byl jen prostředníkem.“

Pravda. Všechno to byla pravda. Ale Leo si dával dobrý pozor na to, jak odpověď formuloval.

„Můj otec by chtěl znát jméno a způsob, jakým jsi tu osobu kontaktoval.“

Leo kývl na jednoho z pohledných mužů. Vlk prošel kolem Charlese s očima sklopenýma k podlaze, na Annu se ale zamračil. Vycenila na něj zuby a zavrčela.

Mám na ni špatný vliv, pomyslel si Charles nestoudně.

„Můžu ti pomoct ještě s něčím?“ zeptal se Leo zdvořile.

Všichni do jednoho použili Isabellin trik s parfémem, ale Charles měl ostrý čich a Leo byl… smutný.

„Už pět nebo šest let jsi neaktualizoval seznam členů své smečky,“ řekl Charles a zvažoval Leovu reakci. Setkával se se vzdorem, zlostí, strachem, ale nikdy ne se smutkem.

„Myslel jsem si, že si toho všimneš. Srovnali jste s Annou své seznamy? Ano, ve smečce došlo k pokusu o převrat, se kterým jsem se musel vypořádat poněkud drsným způsobem.“

Opět to byla pravda, ale ne úplná. Leo měl výmluvnost právníka, který si dával dobrý pozor na to, aby říkal pravdu, ale lhal tím, že kladl falešnou stopu.

„Proto jsi zabil všechny ženy ve smečce? Vzepřely se ti?“

„Nebylo jich tolik, nikdy jich není moc.“

Znovu. Něco mu unikalo. Leo Fraziera nenapadl – byl to Justin.

Vrátil se Leův muž a podal Charlesovi lístek se jménem a adresou napsanými fialovým inkoustem.

Charles schoval lístek do kapsy a kývl. „Máš pravdu.

Žen není dost – proto bychom měli ty, které máme, chránit, ne je zabíjet. Zabil jsi je všechny sám?“

„Všechny ženy? Ne.“

„Které jsi zabil?“

Leo neodpověděl a Charles cítil, jak jeho vlk zbystřil, protože lov pokračoval.

„Nezabil jsi žádnou,“ řekl Charles. Zadíval se na dokonalé, modelům podobné muže a na Justina, který byl taky krásný, jen jistým nedokončeným způsobem.

Leo někoho chránil. Charles pohlédl na Isabellu, která milovala krásné muže. Na Isabellu, která by byla starší než Willie, kdyby žil.

Napadlo ho, jak dlouho Leo ví, že je šílená.

Podíval se na alfu. „Měl jsi požádat maroka o pomoc.“

O pomoc s čím? uvažovala Anna.

Leo Charlesovu poznámku bez problémů pochopil.

Zavrtěl hlavou. „Omlouvám se, starý příteli,“ řekl. „Ale to byla jediná věc, kterou jsem udělat nemohl. Stejně jako ti nedovolím, abys jí ublížil. Je moje družka.“

„Nemůžeš bránit výkonu spravedlnosti,“ řekl Charles.

„Zabila přinejmenším tři ženy a dnes odpoledne se pokusila zastřelit Annu.“

Isabelle? To Isabelle střílela – a po ní?

Leo se usmál a byl to drobný, smutný úsměv. „Isabelle nerada soupeří o pozornost muže. Kteréhokoli muže.“

„Zabila vlky s družkami,“ řekl Charles pomalu. „Měl jsem si to uvědomit. A ženy. Zabila muže, kteří se jí odmítli dotknout – a když začínalo být očividné, co se děje, musel jsi zabít ty, kteří by se obrátili na maroka.“

„Všichni se musíme vyrovnat se svým břemenem,“ řekl Leo a zaútočil.

Anna viděla Lea bojovat už dřív. Ve smečce nebyl žádný vlk, který by se mu ve férovém boji vyrovnal. Byl rychlý a silný – ale Charlese se ani nedotkl, protože ten mu vyklouzl jako voda obtékající kámen, který jí přehradil cestu. Oba se pohybovali tak rychle, že se dali jen těžko sledovat.

Aby se Anna do boje nezapletla, couvla ke stěně za ostatními vlky, kteří souboj uchváceně sledovali. Justin zatínal ruce v pěst, poskakoval lehce z nohy na nohu a pořád dokola sípavě opakoval: „Zabij ho. Zabij ho.“

Nelíbilo se jí být mu nablízku. Kdyby si jí všiml, bylo stejně pravděpodobné, že by si vybil agresi na ní, jako že by se zapojil do boje.

Přesunula se podél stěny ke krbu. Opatrně vzhlédla, ale Isabelle zcela uchvátil souboj a vzrušeně si olizovala rty.

Bojovali tiše a první úder pěstí tak odtrhl její pozornost od Isabelly.

Charles změnil taktiku, postavil se do cesty Leově pěsti, chytil ji a využil setrvačnosti Leova úderu k tomu, aby alfou smýknul a vyvedl ho z rovnováhy. Charles přesunul váhu, zkroutil Leovi paži dozadu a rychle ho udeřil loktem do ramene.

Anna sebou trhla, když uslyšela prasknout kost. Stáhl se jí žaludek a přála si, aby existoval nějaký jednoduchý způsob, jak z toho ven. Ale byla vlkodlakem dost dlouho, a tak chápala, že souboj nebude mít dobrý konec. Dnes večer někdo zemře.

Netrvalo to dlouho. Se zlomeným ramenem se Leo ocitl v obrovské nevýhodě a Charlesovi tak stačil jeden rychlý, efektivní pohyb a Leo skončil nehybný na podlaze. Charles si klekl vedle něj a zkontroloval mu tep. Otočil se, aby něco řekl, ale strhl ho pod sebe Justinův vlk.

Anna si ani nevšimla, kdy se proměnil.

„Justine, ne!“ řekl Boyd a vyrazil, aby se pokusil vlka odtrhnout.

Kdyby Anna nestála tak blízko u krbu, asi by tiché cvaknutí neslyšela, anebo kdyby ano, nevěnovala by mu pozornost. Isabelle držela v ruce pistoli.

Anna bez přemýšlení vyskočila, zahákla se tlapami o mahagonovou římsu a zaryla do ní drápy. Vrazila do Isabelly, zrovna když pistole vypálila, nedokázala říct, co se stalo dřív. Isabelle spadla na zem a pistoli stále držela v ruce.

Anna na ni skočila. V zubech jí křupla kost, což byl zvuk, který ji bude ještě celé roky pronásledovat ve snech.

Ještě horší pak bylo nutkání spolknout maso, které držela v tlamě.

Vyplivla ho, zakašlala, potřásla hlavou a snažila se pachuti zbavit. Ani ne dvě stopy od ní najednou přistál na zemi Justin s hlavou napůl odtrženou od těla a mrtvýma očima.

Zadívala se směrem, odkud přilétl, a spatřila Boyda s rukama potřísněnýma Justinovou krví. Nedíval se ale na ni, nýbrž na Charlese, který ležel tváří dolů na zemi, do koberce vsakovala jeho krev a v malé stružce zpod něj vytékala na dubové parkety.

Anna se jediným skokem přenesla přes místnost a přistála dvěma tlapami na každé straně Charlesova těla.

Když k němu Boyd vykročil, vycenila na něj zuby a vrčela, dokud pomalu necouvl a nezvedl ruce. Teprve později dokázala ocenit, že jí tím prokázal laskavost – ten, kdo dokázal Justinovi holýma rukama skoro utrhnout hlavu, se od ní neměl čeho obávat.

Dotkla se čenichem Charlesova krku a zakňučela. Pořád žil, ale ve vlčí podobě mu nemohla nijak pomoct ani zjistit, jak vážně je zraněný. Ohlédla se po Boydovi, který se znovu o krok přiblížil.

Pokrčil rameny. „Nemůžu mu pomoct, když mě k němu nepustíš.“

Dal jí marokovo číslo. Zírala na něj a přemýšlela, jestli mu může svěřit zraněného druha. Ne že by měla na vybranou.

Přeskočila Charlesovo tělo a pustila ho k němu. Ale nemohla si pomoct a zavrčela, když se natáhl, aby Charlese převrátil na záda.

„Nech ho pracovat, Anno.“

Zprudka se otočila, protože s Leem nepočítala. Posadil se, rty mu zbělely bolestí a jeho hlas byl tenký a šeptavý.

Ucouvla od něj, dokud Charlesovi skoro neseděla na nohách. Leo ji chladně sledoval, pak se odvrátil a zadíval se na Isabellino tělo. S chroptěním se zvedl, přistoupil ke své družce a vykopl jí pistoli z ruky, i když už byla mrtvá.

Dokonce ani vlk nepřežil zlomený vaz.

Zavřel oči, zaklonil hlavu a dal hlas svému žalu.

Pokojem s vysokým stropem se rozlehlo vlčí vytí.

„Anno, podrž to.“ Boyd Charlese napůl převrátil, strhl mu košili a odhalil úhlednou dírku v hrudi. Podal jí jeden konec Charlesovy džínové košile a ona ho vzala do tlamy a držela ho tak, aby Boyd mohl ovázat Charlesovi hruď.

„Díky.“ Vzal si konec zpátky a pevně košili svázal.

„Nezemře,“ řekl Boyd, když tu se pokojem rozlehl druhý výstřel. Oba vzhlédli. Leo se zhroutil na zem s Isabellinou pistolí v ochablé ruce.

„Nemohlo to potkat vhodnějšího chlapa,“ zamumlal Boyd. „Ale tady to teď připomíná poslední scénu z Hamleta.

Odnesme Charlese na nějaké tišší místo.“ Zvedl ho.

„Gardnere, ty a Simon se pusťte do uklízení. Holdene, zavolej zbytek smečky – začni Rashidem. Pověz mu, že si má přinést všechno potřebné na ošetření střelné rány. Pak můžeš zavolat marokovi a říct mu, co se tu stalo. Jeho číslo najdeš v Isabellině adresáři v zásuvce pod telefonem v kuchyni.“

Anna ležela na posteli vedle Charlese. Doktor přišel a zase odešel a vyměnil Boydův provizorní obvaz za něco sterilnějšího.

Potom se objevil Boyd a řekl jí, že by měla odejít, než se Charles probudí. Místnost byla zbudována tak, aby odolala zuřivému vlkovi – Anna ne.

Když odmítla, nehádal se. Při odchodu za sebou zamkl.

Počkala, dokud neodešel, pak se proměnila. Ve starobylé skříni našla oblečení, různé kusy v jedné velikosti pro všechny. Vzala si triko a džíny, které jí víceméně padly.

Nezareagoval, když si k němu vlezla do postele, ale dýchal. Položila si hlavu na polštář vedle něj.

Neprobudil se tiše. V jednu chvíli ochable ležel, vzápětí vystřelil z postele. Nikdy předtím ho neviděla proměnit se, a přestože věděla, že jeho proměna je zázračně rychlá, netušila, že je taky krásná. Začala u jeho nohou, jako by mu někdo na těle rozvinoval koberec rudé srsti, a najednou tu stál zlý a velmi rozzlobený vlk, ze kterého visely obvazy a kapala z něj krev.

Jasně žluté oči přelétly místnost, vzaly na vědomí zavřené dveře, mříže na oknech a pak ji.

Ležela naprosto nehybně a čekala, až začne vnímat okolí. Jakmile na ni pohlédl podruhé, posadila se a pustila se do práce na obvazech.

Zavrčel na ni a ona ho něžně klepla po čenichu.

„Dneska už jsi ztratil dost krve. Obvazy nejsou o nic nápadnější než kapající krev. Takhle aspoň nezničíš koberec.“

Když skončila, zabořila mu prsty do srsti na krku a sklonila hlavu k jeho.

„Myslela jsem si, že jsem tě ztratila. Myslela jsem si, že tě zabila.“

Minutu snášel její objetí, pak se jí vykroutil. Seskočil z postele a přikradl se ke dveřím.

„Jsou zamčené,“ řekla mu a následovala ho.

Upřel na ni výmluvný pohled. Ozvalo se cvaknutí a dveře otevřel štíhlý, nenápadný mladík, kterému mohlo být něco přes dvacet. Dřepl si, zadíval se na Charlese, pak vzhlédl k ní.

Síla osobnosti v jeho očích ji zasáhla jako rána do žaludku – proto ji nepřekvapilo, když poznala jeho hlas.

„Postřelili tě dvakrát za jeden den,“ zamumlal marok.

„Myslím, že ti Chicago svědčí ještě méně než obvykle, synu.

Asi bude nejlepší, když tě vezmu domů, nemyslíš?“

Nevěděla, co říct, proto mlčela. Položila Charlesovi ruku na hřbet a polkla.

Charles pohlédl na otce.

„Zeptal ses jí?“

Charles hluboko v hrudi zavrčel.

Marok se zasmál a vstal. „Přesto se jí zeptám. Anno?“

V krku jí tak vyprahlo, že ze sebe nedokázala nic dostat, proto jen kývla.

„Můj syn by byl rád, kdybys nás doprovodila do Montany. Ujišťuju tě, že pokud se ti tam nebude líbit, postarám se o to, aby ses mohla přestěhovat, kamkoli budeš chtít.“

Charles zavrčel. Bran zvedl obočí a pohlédl na něj. „ Já jsem marok, Charlesi. Pokud to dítě bude chtít jít jinam, může.“

Anna se opřela o Charlesův bok. „Myslím, že bych Montanu viděla ráda,“ řekla.

Štvanice

Prolog

Severozápadní Montana, Cabinet Wilderness, říjen

Nikdo nevěděl líp než Walter Rice, že nejbezpečnější je, když se drží daleko od lidí. Tedy, nejbezpečnější pro ně.

Problém byl, že lidi pořád potřeboval, potřeboval slyšet lidské hlasy a smích. Styděl se za to, ale někdy se připlížil k některému z táborů, poslouchal lidi a předstíral, že mluví s ním.

Což byl jeden z mnoha důvodů, proč teď ležel na břiše na staré modřínové kůře a jehličí ve stínu hloučku stromů a sledoval mladíka, který nabral do silonového sáčku vzorek medvědího trusu, schoval ho do batohu a zapsal si něco tužkou do notesu s kovovými deskami.

Walter se nebál, že si ho mladík všimne: strýček Sam se postaral o to, aby Walter věděl, jak se schovat a stopovat, a po desetiletích osamělého života v nejpustější divočině Spojených států připomínal tajemné, neviditelné indiány, hrdiny knížek a filmů, které si oblíbil v dětství. Když nechtěl, aby ho někdo viděl, neviděl ho – a kromě toho se ten mladík vyznal v lese asi stejně jako ženuška z předměstí.

Neměli ho poslat do země medvědů grizzly samotného – krmit medvědy studenty nebyl dobrý nápad, mohli by si na to zvyknout.

Ne že by dnes medvědi byli venku. Stejně jako Walter uměli číst znamení: během čtyř, pěti hodin se přižene obrovská sněhová bouře. Cítil to v kostech a podle velikosti batohu na ni mladík nebyl připravený. Na sněhovou bouři bylo brzy, ale taková už byla tahle země. Viděl tu sníh už i v srpnu.

Bouře byla druhým důvodem, proč mladíka sledoval.

Nevěděl, co dělat – v poslední době se často nestávalo, aby byl zmítán nerozhodností.

Mohl toho kluka nechat jít. Bouře se přižene a zabije ho, ale tak už to v horách, v divočině chodilo. Byla to čistá smrt.

Jen kdyby ten student nebyl tak mladý. Kdysi dávno viděl umírat tolik chlapců – jeden by si pomyslel, že si na to zvykne. Místo toho mu připadalo, že další smrt už nesnese.

Mohl mladíka varovat. Všechno v něm se ale té představě vzpíralo. Bylo to tak dávno, co s někým naposledy mluvil… už jen při tom pomyšlení se mu zadrhl dech v hrdle. Bylo to příliš nebezpečné. Mohly by ho opět zaskočit vzpomínky – to už se dlouho nestalo – ale měly tendenci vplížit se mu do mysli nečekaně. Bylo by zlé, kdyby se pokusil chlapce varovat a místo toho ho zabil.

Ne. Nemohl riskovat tu trochu míru, kterou nabyl, jen proto, aby varoval úplného cizince – ale na druhou stranu ho nemohl nechat zemřít.

Zmítala jím frustrace. Sledoval mladíka už několik hodin a ten zatím klopýtal dál a dál a vzdaloval se od nejbližší cesty a bezpečí. Svinutá přikrývka na batohu naznačovala, že se chystá zůstat přes noc – což by mělo znamenat, že se v lese vyzná. Bohužel bylo čím dál jasnější, že jeho sebejistota je falešná. Bylo to jako sledovat při táboření June Cleaverovou. Smutné. Prostě smutné.

Jako sledovat vymydlené zelenáče, kteří přišli do Vietnamu, aby se z nich stali muži, přestože všichni věděli, že jsou prostě na odstřel.

Zatracený kluk probouzel ve Walterovi tolik věcí, na které by raději zapomněl. Jeho svědomí ale na síle jeho podrážděnosti nezáviselo. Sledoval mladíka už téměř deset kilometrů a pořád se nedokázal rozhodnout: což ho rozptýlilo natolik, že nevycítil nebezpečí, dokud student nestrnul uprostřed pěšiny.

Přes husté křoví viděl Walter jen vršek chlapcova batohu, a ať už ho zastavilo cokoli, bylo to menší. Dobré bylo, že se nejednalo o losa. S medvědem černým se dalo dohodnout – a dokonce i s grizzlym, pokud nebyl hladový (což se podle jeho zkušeností nestávalo často), ale los…

Walter vytáhl velký nůž, jakkoli si nebyl jistý, jestli mladíkovi pomůže. Medvěd představoval rychlejší smrt než sněhová bouře – i když krvavější. A zdejší medvědy znal, což o mladíkovi říct nemohl. Pomalu se plížil křovím a nevydal ani ten nejmenší zvuk, přestože zem byla poseta topolovým listím. Když nechtěl dělat hluk, nedělal ho.

Hluboké vrčení způsobilo, že se do něj zařízl strach a jeho adrenalin vystřelil do ozónové vrstvy. Podobný zvuk ještě nikdy neslyšel, a to znal všechny šelmy, které na jeho území žili.

Ještě metr a nic už mu nezakrývalo výhled.

Uprostřed pěšiny stál pes – nebo nějaký psu podobný tvor. Napřed si kvůli zbarvení myslel, že jde o německého ovčáka, ale s klouby na jeho předních nohách bylo něco v nepořádku, díky nim vypadal spíše jako medvěd než jako pes. A byl větší než jakýkoli zatracený pes či vlk, jakého kdy spatřil. Měl studené oči, oči zabijáka, a neuvěřitelně dlouhé zuby.

Walter nevěděl, o jakého netvora jde, přesto ho poznal.

V jeho obličeji se ukrývaly všechny noční můry, které ho celý život pronásledovaly. Bojoval s nimi během dvou nasazení ve Vietnamu a každou následující noc: byla to ztělesněná smrt. A musel se jí postavit zkrvavený válečník, zbitý a pošpiněný jako on, ne někdo nevinný.

S hlasitým zaječením, které mělo upoutat pozornost, vyrazil z úkrytu a ignoroval protestující kolena, která byla na boj už příliš stará. Od jeho posledního uplynula už spousta času, ale nezapomněl na pocit krve tepající v žilách.

„Utíkej, chlapče,“ řekl, když se s odhodlaným úsměvem hnal kolem kluka, připravený pustit se do křížku s nepřítelem.

Zvíře mohlo utéct. Chvíli si mladíka měřilo. Někdy, když kořist napadne šelmu, dá se agresor na ústup. Ale vycítil, že tento netvor je jiný – z jeho oslnivě zlatých očí zářila děsivá inteligence.

Ať už mu v okamžitém útoku na chlapce zabránilo cokoli, u Waltera podobný problém neměl. Vrhl se na něj, jako by byl neozbrojený. Možná nebyl tvor tak chytrý, jak si Walter myslel – anebo se nechal oklamat starým zevnějškem a neuvědomil si, co dokáže veterán s nožem dlouhým jako předloktí. Možná ho vzrušil útěk mladíka, který si vzal Walterovu radu k srdci a pelášil odsud jako špičkový sprinter, a ve Walterovi viděl jen překážku k čerstvému, měkkému masu.

Ale Walter nebyl bezmocný kluk. Nůž sebral nepřátelskému generálovi, kterého zabil, potmě ho zavraždil, jak ho učili. Do čepele byly vytepány magické symboly, zvláštní znamení, jejichž stříbrná barva už dávno zčernala. Navzdory exotickým ozdobám to byl dobrý nůž a hluboce se zabodl psovi do ramene.

Zvíře bylo rychlejší než on, rychlejší a silnější. Ale zasadil první ránu a ochromil ho a jen na tom záleželo.

Nezvítězil, přesto triumfoval. Zaměstnal netvora a vážně mu ublížil. Ten večer se po mladíkově stopě nevydá – a jestli měl kluk kousek rozumu v hlavě, bude už napůl cesty ke svému autu.

Nakonec se netvor odvlekl, táhl za sebou přední tlapu a krvácel z tuctu ran – i když nebylo pochyb o tom, kdo je na tom hůř. Viděl umírat spoustu mužů a podle zápachu perforovaných střev poznal, že přišel jeho čas.

Ale student byl v bezpečí. Snad to bude aspoň malá náhrada za všechny mladíky, kteří nepřežili.

Uvolnil si svaly na zádech a cítil, jak se suchá tráva a hlína poddala jeho váze. Půda pod jeho horkým, zpoceným tělem byla chladná, a to mu přinášelo útěchu. Připadalo mu správné, že položí život za záchranu cizího člověka, když ho sem smrt jiného cizího člověka přivedla.

Zvedl se vítr a zdálo se mu, jako by teplota klesla o několik stupňů – ale na vině musela být ztráta krve a šok.

Zavřel oči a trpělivě čekal, až si pro něj konečně přijde jeho dávný nepřítel smrt. Nůž stále držel v pravé ruce, jen po případ, že by bolest byla příliš velká. Zranění břicha nebyl právě nejmilosrdnější způsob, jak zemřít.

Nakonec ale v srdci první sněhové bouře sezóny smrt nenašel.

1

Chicago, listopad

Anna Lathamová se snažila ztratit v sedadle spolujezdce.

Neuvědomovala si, jak moc její sebevědomí záviselo na tom, že má po boku Charlese. Znala ho sotva den a půl, přesto změnil její svět… tedy když zrovna byl s ní.

Bez něj všechno její nově nabyté sebevědomí zmizelo.

Jeho posměšný nedostatek jen zdůraznil, jaký je ve skutečnosti zbabělec. Jako by to potřebovala připomínat.

Pohlédla na muže, který s nedbalou lehkostí řídil Charlesovo pronajaté SUV řídkým provozem po ranní špičce po břečkou pokryté výpadovce, jako by se v Chicagu narodil a nepřijel sem jen na návštěvu z divočiny Montany.

Charlesův otec, Bran Cornick, vypadal jako vysokoškolák, ajťák nebo možná student umění. Někdo citlivý, něžný a mladý – ale věděla, že není ani jedno. Byl marok, vlkodlak, kterému se zodpovídali všichni alfové – a nikdo neovládal alfy citlivostí a něžností.

A nebyl ani mladý. Věděla, že Charles je skoro dvě stě let starý, takže jeho otec byl ještě starší.

Upřeně ho studovala koutkem oka, ale až na tvar jeho rukou a očí v něm z Charlese nic neviděla. Charles vypadal jako čistokrevný indián, jakým byla jeho matka, přesto si myslela, že najde nějakou podobu, něco, co by jí řeklo, že marok je stejný muž jako jeho syn.

Rozumově si byla ochotná připustit, že jí Bran Cornick neublíží, že je jiný než ostatní vlci, které znala. Ale její tělo se naučilo vlků bát. Čím dominantnější vlkodlaci byli, tím bylo pravděpodobnější, že jí ublíží. Neexistoval vlk dominantnější než Bran Cornick a nezáleželo na tom, jak neškodně se tvářil.

„Nedovolím, aby se ti něco stalo,“ řekl, aniž by na ni pohlédl.

Cítila vlastní strach – samozřejmě že ho vnímal taky.

„Já vím,“ vypravila ze sebe a nenáviděla, že dovolila, aby z ní udělali zbabělce.

Chtěla, ať si myslí, že se bojí postavit vlkům své smečky, protože přispěla ke smrti jejich alfy. Nechtěla, aby zjistil, že se bojí i jeho. Tedy, víceméně.

Usmál se, ale víc neřekl.

Parkoviště za čtyřpodlažním nájemním domem bylo plné cizích aut. Stál tu naleštěný šedý pick-up, který táhl menší, oranžovobílý přívěs s obrázkem obrovského stromu na boku přímo nad nápisem, který do světa hlásal, že Florida je „Stát kapustňáků“.

Bran zaparkoval za přívěsem a vůbec si nedělal hlavu s tím, že blokuje výjezd z boční uličky. No, pomyslela si, když vysedala, už si nebude muset dělat starosti s tím, co si pomyslí její domácí. Stěhovala se do Montany. Byla Montana „Stát vlkodlaků“?

U bezpečnostních vchodových dveří na ně čekali čtyři vlci v lidské podobě, a to včetně Boyda, nového alfy.

Zastíněnýma očima si ji změřil od hlavy k patě. Po prvním pohledu na něj sklopila oči a postavila se tak, aby Bran stál mezi nimi.

Koneckonců se jich bála víc než maroka. Bylo to zvláštní, protože ten den neviděla v jejich očích žádné spekulace ani hamižnost, které ji dokázaly tolik vyděsit.

Zdálo se, že mají sami sebe pod kontrolou… a jsou naprosto vyčerpaní. Včera zemřel jejich alfa, a to jim ublížilo. I ona to cítila – a ignorovala, protože Charles umíral.

Zavinila jejich bolest. Všichni to věděli.

Připomněla si, že Leo musel zemřít – zabil spoustu lidí a další nechal zahynout. Znovu už na žádného z nich nepohlédne. Pokusí se s nimi nemluvit a bude doufat, že ji začnou ignorovat.

Ale přijeli sem, aby jí pomohli přestěhovat se. Snažila se tomu zabránit, jenže nedokázala se s marokem dohadovat dlouho. Odvážila se střelit pohledem po Boydovi, ale ani tentokrát nebyla schopná z jeho výrazu cokoli vyčíst.

Vytáhla klíče a prsty zchromlými strachem se pustila do odemykání. Žádný z vlkodlaků nedal najevo netrpělivost, přesto pospíchala, protože cítila v zádech jejich pohledy. Co jim táhlo hlavou? Vzpomínali na to, co jí někteří z nich provedli? Ona ne. Ona ne.

Dýchej, pokárala se.

Jeden z vlků se zhoupl na patách a vydal dychtivý zvuk.

„Georgi,“ řekl Boyd a vlk se ihned zklidnil.

Věděla, že vlka dráždí její strach. Musela se vzchopit – a zaseklý zámek nepomáhal. Kdyby tu byl Charles, zvládla by cokoli, ale pořád se vzpamatovával ze zásahů stříbrnými kulkami. Jeho otec jí řekl, že na stříbro reaguje hůř než ostatní.

„Nečekal jsem, že se objevíš,“ řekl Bran – předpokládala, že nemluví s ní, protože ji zmanipuloval a přemluvil, aby nechala Charlese to ráno samotného.

Musel mluvit s Boydem, protože to byl on, kdo odpověděl: „Měl jsem den volna.“

Do včerejší noci byl Boyd druhým zástupcem. Nyní se stal alfou Smečky chicagského západního předměstí.

Smečky, kterou opouštěla. „Napadlo mě, že bych mohl celou věc uspíšit,“ pokračoval Boyd. „Tady Thomas souhlasil, že odveze pick-up do Montany a zpátky.“

Otevřela dveře, ale Bran hned nevešel, proto se zastavila ve vchodu a držela je dokořán.

„Jak je na tom smečka finančně?“ zeptal se Bran.

„Podle mého syna Leo tvrdil, že potřeboval peníze.“

Slyšela v Boydově hlase jeho typicky neveselý úsměv.

„Nelhal. Jeho družka vedla zatraceně nákladný život. O

sídlo nepřijdeme, ale to byly jediné dobré zprávy, které pro mě náš účetní měl. Nějaké peníze získáme prodejem Isabelliných šperků, ale rozhodně ne tolik, kolik za ně Leo zaplatil.“

Na Brana pohlédnout dokázala, proto sledovala, jak si měří vlky, které s sebou Boyd vzal, jako generál jednotky.

Upřel oči na Thomase.

Anna se na něj podívala taky a viděla totéž co marok: staré džíny s dírou na koleni a tenisky, které zažily lepší časy. Dost se to podobalo tomu, co si na sebe vzala ona, jen měla díru na levém koleni místo na pravém.

„Ohrozí cesta do Montany tvoji práci?“ zeptal se Bran.

Thomas klopil oči ke špičkám svých bot, když tiše odpověděl: „Ne, pane. Pracuju na stavbě a zrovna teď se toho moc neděje. Mluvil jsem s šéfem; dal mi dva týdny.“

Bran vytáhl z kapsy šekovou knížku, položil ji na rameno jednoho z vlků, aby získal pevnou podložku, a vypsal šek. „Tohle by mělo pokrýt náklady na cestu tam.

Spočítáme, kolik bys měl dostat, a až dorazíš do Montany, budou na tebe čekat další peníze.“

Thomasovýma očima probleskla úleva, ale nic neřekl.

Bran prošel dveřmi, minul Annu a vydal se nahoru po schodech. Jakmile je přestal sledovat, zvedli ostatní vlci oči a upřeli je na ni.

Vystrčila bradu a zpříma na ně pohlédla. Úplně zapomněla na své rozhodnutí nedělat to, dokud nebylo příliš pozdě. Boydovy oči byly nečitelné a Thomas stále zíral na zem… ale zbývající dva vlky, George a Joshuu, bylo snadné přečíst. Když k nim stál Bran zády, z očí jim čišelo vědomí, čím v jejich smečce byla.

A byli Leovými vlky nejen fakticky, sympatizovali s ním. Nebyla nic, a přivodila jejich alfovi smrt: kdyby měli dost odvahy, zabili by ji.

Jen to zkuste, řekla jim beze slov. Aniž by sklopila oči, obrátila se k nim zády – jako Charlesova družka jim byla teoreticky všem nadřazena. Ale nebyli jen vlci a jejich lidská část nikdy nezapomene na to, co jí s Leovým pobízením provedli.

Žaludek se jí převracel a svaly na šíji napětím ztuhly.

Snažila se udržet vyrovnaný krok až nahoru ke svému bytu ve čtvrtém podlaží. Bran stál vedle ní, zatímco odemykala dveře. Uhnula stranou, aby mohl vejít první, čímž dala ostatním najevo, že on si její úctu zaslouží.

Zastavil se ve dveřích a zamračeně se rozhlédl. Věděla, co vidí: karetní stolek, dvě otlučené skládací židle, futon, a to bylo prakticky všechno.

„Říkala jsem, že si dokážu zabalit během dopoledne,“

pravila Anna. Věděla, že její byt není nic moc, ale nelíbilo se jí jeho tiché odsouzení. „Mohli přijít jen pro krabice.“

„Nebude trvat ani hodinu všechno zabalit a odnosit,“

řekl Bran. „Boyde, kolik tvých vlků žije takhle?“

Po zavolání proklouzl Boyd kolem Anny dovnitř a zamračil se. Nikdy v jejím bytě nebyl. Pohlédl na Annu, přistoupil k ledničce, otevřel ji a odhalil prázdno uvnitř.

„Nevěděl jsem, že je to tak zlé.“ Ohlédl se. „Thomasi?“

Na pozvání vešel dovnitř i Thomas.

Omluvně se na nového alfu usmál. „Já na tom tak špatně nejsem, ale i moje žena pracuje. Odvody smečce jsou dost vysoké.“ Na žebříčku stál skoro stejně nízko jako Anna, a protože byl ženatý, nikdy ho nepozvali, aby si s ní „pohrál“. Ale ani nic nenamítla. Chápala, že víc od submisivního vlka čekat nemohla, přesto si nedokázala pomoct a měla mu to za zlé.

„Takže asi pět nebo šest,“ řekl Boyd a povzdychl si.

„Uvidím, co se s tím dá dělat.“

Bran otevřel peněženku a podal alfovi vizitku. „Zavolej příští týden Charlesovi a zařiď mu schůzku se svým účetním. Když to bude nutné, můžeme vám zajistit půjčku.

Není bezpečné, aby se ulicemi toulali hladoví, zoufalí vlkodlaci.“

Boyd kývl.

Marok tím očividně skončil, proto se zbývající dva vlci protlačili taky dovnitř a George do Anny úmyslně strčil.

Ucukla a instinktivně se objala pažemi. Vycenil zuby, ale dobře to skryl před ostatními.

„Illegitimis nil carborundum,“ zamumlala. Bylo to hloupé. Věděla to, ještě než se George ohnal pěstí.

Přikrčila se a uhnula. Namísto do žaludku ji udeřil do ramene a ona se s ránou stočila. V úzkých dveřích ale neměla dost místa uhnout druhé ráně.

Ta však nepřišla.

Boyd praštil s Georgem o zem a klekl mu na záda.

George se nevzpíral, jen rychle mluvil. „Nemá to dělat. Leo jí zakázal mluvit latinsky. Vzpomínáš?“

Anna brzy zjistila, že kromě Isabelly, kterou považovala za přítelkyni, ve smečce nikdo latinsky nemluví, proto jazyk používala jako tajný vzdor. Chvíli trvalo, než to Leovi došlo.

„Leo je mrtvý,“ řekl Boyd velmi tiše Georgovi do ucha.

„Nová pravidla. Jestli jsi dost chytrý na to, abys přežil, nebudeš bít Charlesovu družku před jeho otcem.“

„Nedovolila jsi těm bastardům, aby tě zdeptali, co?“

řekl Bran ode dveří. Díval se na ni, jako by byla dítě, které projevilo nečekanou inteligenci. „Příšerná latina, měla bys pracovat na výslovnosti.“

„Může za to táta,“ řekla a promnula si rameno. Modřina do zítřka zmizí, přesto bolela. „Na vysoké studoval několik let latinu a bavil se jí. Všichni v rodině něco pochytili. Jeho oblíbené rčení bylo: ‚Interdum feror cupidine partium magnarum europe vincendarum.‘“

„‚Někdy mám nepřekonatelnou chuť dobýt velkou část Evropy?‘“ řekl Boyd nevěřícně. Isabelle očividně nebyla jediná, kdo jejím vzdorným slovům rozuměl.

Kývla. „Obyčejně to říkal, když jsme se s bratrem chovali fakt příšerně.“

„A bylo to jeho oblíbené rčení?“ řekl Bran a měřil si ji, jako by byla brouk… ale brouk, který se mu začínal líbit.

Řekla: „Bratr byl spratek.“

Pomalu se usmál a ona v jeho úsměvu poznala Charlesův.

„Co s ním mám dělat?“ zeptal se Boyd a kývl na George.

Bran se přestal usmívat a pohlédl na Annu. „Chceš, abych ho zabil?“

Rozhostilo se ticho, jak všichni čekali na její odpověď.

Poprvé si uvědomila, že necítí jen vlastní strach. Marok je děsil všechny.

„Ne,“ zalhala. Prostě si chtěla zabalit a s celou věcí skoncovat, aby už nikdy nemusela George ani ostatní vidět.

„Ne.“ A tentokrát to myslela vážně.

Bran naklonil hlavu na stranu a ona viděla, jak jeho oči změnily barvu, jen trochu. V tlumeném světle chodby se zlatě zaleskly. „Nech ho vstát.“

Počkala, dokud všichni nebyli uvnitř, teprve pak opustila anonymitu chodby. Jakmile vešla, Bran zrovna svlékal futon až na holou matraci. Bylo to jako dívat se, jak prezident seká trávník před Bílým domem nebo vynáší odpadky.

Boyd k ní přistoupil a podal jí šek, který nechala na dveřích ledničky, její poslední výplatu. „Tohle si budeš chtít vzít s sebou.“

Vzala si ho a strčila do kapsy u kalhot. „Díky.“

„Všichni ti dlužíme,“ řekl jí. „Nikdo z nás se nemohl spojit s marokem, když všechno začalo jít z kopce. Leo to zakázal. Nedokážu říct, kolik hodin jsem zíral na telefon a snažil se zlomit jeho nadvládu.“

Tak jí to překvapilo, že mu pohlédla do očí.

„Chvíli trvalo, než jsem pochopil, co jsi.“ Hořce se na ni usmál. „Nedával jsem pozor. Vší silou jsem se snažil nevnímat, co se děje, a nemyslet. Všechno tak bylo jednodušší.“

„Omegy jsou vzácné,“ řekl Bran.

Boyd od ní neodtrhl oči. „Skoro mi uniklo, co Leo dělá, proč se k tobě tak chová, když vždycky prosazoval rychlou smrt. Znal jsem ho hodně dlouho a nikdy dřív se k takovému týrání nesnížil. Viděl jsem, jak je mu z toho zle – jen Justin si to užíval.“

Anna se ovládla, netrhla sebou a připomněla si, že i Justin včera zemřel.

„Když mi došlo, že se Leo nemůže spolehnout na to, že ho budeš poslouchat, že nejsi jen velmi submisivní vlčice, ale omega… bylo už skoro pozdě.“ Povzdychl si. „Kdybych ti dal marokovo číslo před dvěma lety, netrvalo by ti tak dlouho zavolat mu. Za to ti chci poděkovat a co nejpokorněji se omluvit.“ Sklopil oči, naklonil hlavu na stranu a odhalil jí krk.

„Postaráš…“ Polkla, aby si zvlhčila vyprahlý krk.

„Postaráš se, aby se to už nikdy nestalo? Nikomu? Nebyla jsem jediná, kdo trpěl.“ Nepodívala se na Thomase. Justin rád týral i jeho.

Boyd vážně kývl. „Slibuji.“

Krátce přikývla, což ho očividně uspokojilo. Vzal si od Joshuy prázdnou krabici a vydal se s ní do kuchyně. Přinesli dost beden, lepicích pásek a papíru na to, aby zabalili celý její majetek.

Neměla kufr, proto si vzala jednu z krabic a naskládala do ní všechno, co si chtěla vzít s sebou. Dávala si dobrý pozor, aby na ostatní nehleděla. Tolik se toho změnilo a ona nevěděla, jak se s tím vypořádat.

Byla zrovna v koupelně, když někomu zazvonil mobil.

Díky vlkodlačímu sluchu slyšela obě strany hovoru.

„Boyde?“ Byl to jeden z nových vlků, hádala, že doktor Rashid. Působil vyděšeně.

„Jsem to já. Co se děje?“

„Ten vlk v cele je…“

Boyd byl s mobilem v kuchyni, přesto slyšela ránu na opačné straně linky.

„To je on,“ zašeptal Rashid zoufale. „To je on. Snaží se dostat ven – rve na kusy bezpečný pokoj. Myslím, že ho neudrží.“

Charles.

Když ho opouštěla, byl mimo, ale zdálo se, že mu nevadí, že ji nechá na starost otci, aby se mohl prospat a zbavit účinků stříbrných kulek, které z něj minulou noc vytáhli. Věci se očividně změnily.

Anna sebrala krabici a setkala se s Branem ve dveřích koupelny.

Pátravě se na ni zadíval, ale nepůsobil rozrušeně. „Zdá se, že nás potřebují jinde,“ řekl a znělo to klidně a uvolněně.

„Nemyslím si, že by někomu ublížil – ale stříbro na něj má silnější a nepředvídatelnější vliv než na jiné vlky. Máš všechno podstatné?“

„Ano.“

Bran se rozhlédl, pak upřel oči na Boyda. „Pověz svému vlkovi, že tam budeme co nejdřív. Věřím, že se postaráš o to, aby bylo všechno zabalené a byt čistý, než odejdeš.“

Boyd submisivně sklopil hlavu.

Bran jí vzal krabici, strčil si ji pod paži a pak jí ve staromódním gestu nabídl rámě. Lehce se do něj zavěsila a on ji doprovodil až dolů k SUV, čímž ji zpomalil, protože by jinak běžela.

Odvezl ji zpátky do Naperville, kde Smečka západního předměstí měla sídlo, aniž by porušil nějaké dopravní předpisy, na druhou stranu ale nemarnil čas.

„Většině vlků by se nepodařilo z cely dostat,“ řekl mírně. „Ve stěnách jsou stříbrné mříže a je jich tam dost, ale Charles je synem své matky. Ona by nikdy nedovolila, aby ji zadrželo něco tak prachobyčejného jako mříže a vyztužené dveře.“

Annu nepřekvapilo, že Bran ví, jak je postavený bezpečný pokoj smečky.

„Charlesova matka byla čarodějka?“ Anna se nikdy s žádnou čarodějkou nesetkala, ale slyšela o nich příběhy. A od chvíle, kdy se stala vlkodlakem, se naučila věřit v magii.

Zavrtěl hlavou. „Nic tak specifického. Ani nevím jistě, jestli magii ovládala – přesně řečeno. Sejlišové tak nikdy na svět nehleděli: nikdy ho nedělili na magii a ne-magii.

Přirozeno a nadpřirozeno. Ale ať už byla cokoli, její syn je tím také.“

„Co se stane, jestli se dostane ven?“

„Bylo by lepší, kdybychom dorazili na místo dřív, než k tomu dojde,“ řekl jen.

Opustili magistrálu a Bran zpomalil na povolenou rychlost. Jedinou známkou jeho netrpělivosti bylo rytmické bubnování prsty do volantu. Když zastavili před sídlem, vyskočila z SUV a rozběhla se ke dveřím. Nezdálo se, že by Bran spěchal, přesto se k nim dostal před ní a otevřel je.

Rozběhla se chodbou a schody dolů do sklepa brala po třech. Bran utíkal vedle ní. Ticho, které tady panovalo, nebylo uklidňující.

Bezpečný pokoj se od těch pro hosty obyčejně lišil jen ocelovými dveřmi a zárubněmi. Nyní ale opadala ze stěn po stranách omítka a odhalila stříbrné a ocelové mříže ve zdi.

Tapety v pokoji visely ze stěn v potrhaných cárech jako závěsy a Anna tak dovnitř neviděla.

Před dveřmi stáli tři vlci v lidské podobě a Anna cítila jejich strach. Věděli, koho v pokoji mají – přinejmenším jeden z nich byl svědkem Leovy smrti a viděl, jak Charles bojoval, i když byl postřelený.

„Charlesi,“ pokáral ho Bran.

Vlk zařval. Chraplavé vytí drásalo Anně uši a nečišelo z něj nic než slepá zuřivost.

„Z pantů padaly šrouby, pane. Samy od sebe,“ řekl jeden vlk nervózně a Anna si uvědomila, že v ruce drží šroubovák.

„Ano,“ řekl Bran klidně. „To si umím představit. Můj syn nereaguje dobře na stříbro a ještě hůř na zajetí. Asi bylo bezpečnější pustit ho – ale třeba taky ne. Omlouvám se za to, že jsem vás tu s ním nechal o samotě. Myslel jsem, že je v lepším stavu. Zdá se, že jsem podcenil Annin vliv.“

Otočil se a podal ruku Anně, která zůstala stát pod schody. Zuřící vlk jí nevadil ani zdaleka tak jako muži ve sklepení. Chodba byla úzká a jí se nelíbilo, že by je měla mít tak blízko.

„Pojď sem, Anno,“ řekl Bran. Přestože jeho hlas zněl měkce, byl to rozkaz.

Prosmýkla se kolem vlků, oči klopila ke svým nohám a nedívala se jim do tváří. Když ji Bran vzal za loket, Charles divoce zavrčel – i když Anna netušila, jak je přes visící tapety vidí.

Bran se usmál a sundal z ní ruku. „Dobrá. Ale děsíš ji.“

Vrčení ihned zjemnělo.

„Mluv s ním,“ řekl jí Bran. „Vezmu ostatní na chvíli nahoru. Až se budeš cítit pohodlně, klidně otevři dveře – ale bude asi dobré počkat, dokud nepřestane vrčet.“

A zůstali o samotě. Musela být šílená, protože se ihned cítila bezpečněji. Tak se jí ulevilo, že už nevnímá strach, až se jí skoro zatočila hlava. Tapety se třepotaly, jak Charles pochodoval sem a tam za stěnou, a ona zahlédla jeho rusou srst.

„Co se ti stalo?“ zeptala se. „Když jsme dneska ráno odjížděli, byl jsi v pořádku.“

Ve vlčí podobě jí nemohl odpovědět, ale aspoň přestal vrčet.

„Promiň,“ pokračovala. „Ale balí mi v bytě věci a já u toho musela být. Musela jsem si vyzvednout oblečení, abych měla co na sebe, než přívěs dorazí do Montany.“

Udeřil do dveří. Ne tak silně, aby napáchal nějaké škody, ale byl to jasný požadavek.

Zaváhala, ale přece jen přestal vrčet. V duchu pokrčila rameny, odsunula zástrčku a otevřela dveře. Byl větší, než si pamatovala – anebo tak aspoň působil s vyceněnými zuby.

Ze zranění na zadní noze mu prýštila krev a stékala dolů na tlapu. Rány na žebrech mu krvácely silněji.

Pokoj za ním, který byl při jejím odchodu docela pěkně vybavený, byl zcela zničený. Ze stěn i ze stropu otloukl velké kusy omítky. Na podlaze se válely cáry matrace spolu s kusy skříně a zásuvek.

Když tu zkázu uviděla, hvízdla. „Propána.“

Přikulhal k ní a pečlivě ji očichal. Vrzl schod a on se s vrčením otočil a postavil se mezi ni a vetřelce.

Na vrchním schodě seděl Bran. „Neublížím jí,“ ujistil ho. Pak se podíval na Annu. „Nevím, jak moc nám zrovna teď rozumí. Ale myslím, že doma mu bude lépe. Zavolal jsem pilotovi a je připravený odletět.“

„Myslela jsem si, že budeme mít ještě pár dnů.“ Stáhl se jí žaludek. Chicago byl její domov. „Musím zavolat do restaurace a říct Mickovi, že dávám výpověď, aby si našel novou číšnici. A ještě jsem neměla šanci promluvit si se sousedkou a říct jí, co se děje.“ Kara si bude dělat starosti.

„Musím se dneska vrátit do Montany,“ řekl Bran. „Zítra ráno se koná pohřeb přítele. Chtěl jsem vás tu nechat s tím, že přijedete později, ale nejsem si jistý, jestli je to dobrý nápad.“ Bran kývl na Charlese. „Neuzdravuje se tak rychle, jak jsem myslel. Musím ho dostat domů a nechat ho prohlédnout. Mám mobil. Můžeš své sousedce a Mickovi zavolat a vysvětlit jim, co se děje?“

Podívala se dolů na vlka, který se postavil mezi ni a otce, aby ji ochránil. Nebylo to poprvé, co udělal něco takového.

A kromě toho, měla snad na vybranou? Mohla snad zůstat v chicagské smečce? Boyd byl mnohem lepší než Leo, přesto… nijak netoužila tady být.

Položila Charlesovi ruku na hřbet a prohrábla mu srst. A nemusela se natáhnout dolů, aby na něj dosáhla – Charles byl velký vlkodlak. Přesunul se, aby se o ni mohl opřít, ale ani na okamžik nespustil oči z Brana.

„Dobrá,“ řekla. „Dejte mi telefon.“

Bran se usmál a podal jí mobil. Charles se nepohnul a donutil tak Annu natáhnout se pro něj, zatímco sám si otce chladně měřil. Z jeho postoje jí bylo do smíchu – a tak bylo snazší Karu přesvědčit, že jede do Montany, protože chce.

2

Po katastrofickém ránu se Anna letu do Montany děsila.

Ještě nikdy letadlem necestovala a myslela si, že to bude děsivý zážitek, obzvláště v malém šestimístném learu se dvěma motory, ke kterému je Bran zavedl.

Marok se posadil na sedadlo druhého pilota, takže všech šest sedadel zůstalo prázdných. Charles ji čenichem protlačil kolem první řady obrácené dopředu a zíral na zadní dvě sedadla, dokud si Anna nesedla. Když si lehl na volné místo na podlaze a hlavu jí složil na nohy, odložila krabici na sedadlo vedle sebe, zapnula si pás a čekala na odlet.

Neočekávala, že to bude zábava, obzvláště když se Charles očividně nebavil. Ležel jí ztuhle a nabručeně u nohou a pokaždé, když letadlo nadskočilo, tiše zavrčel.

Ale letět v malém letadle jí připadalo jako být na největší zábavní atrakci světa. Na něčem krotkém, jako třeba na ruském kole, ale s podtónem nebezpečí, díky čemuž to byla o to větší zábava. Nevěřila, že by spadli, o nic víc než tomu, že se ruské kolo na pouti utrhne a odkutálí se. A z žádného ruského kola na světě nebyl takový výhled.

Ani když začali klesat dolů na mrňavou přistávací dráhu, která nevypadala o moc větší než parkoviště Wal-Martu, nedokázalo jí to pokazit náladu. Zapnula si pás a položila ruku na krabici, aby nespadla na Charlese, letadlo totiž najednou kleslo a její žaludek se snažil zůstat, kde byl.

Když dosedli na dráhu, dvakrát nadskočili, než zůstali na zemi, a ona se křenila od ucha k uchu.

Pilot zajel s letadlem do hangáru, který byl dost velký pro dvě letadla, jako bylo to jejich, druhá polovina budovy ale byla prázdná. Anna sebrala krabici a následovala Charlese ven. Ošklivě kulhal – ležet tak dlouho bez hnutí mu očividně neprospělo – pořád se ale držel mezi ní a svým otcem.

Venku se okamžitě roztřásla. Její bunda byla i na Chicago trochu tenká, sem se ale nehodila vůbec. Hangár nebyl vyhřívaný a byla tu taková zima, že se jí dech srážel v páru.

Neuvědomila si, jak se na ni Charles lepí, a když se otočila, aby se podívala na letadlo, kolenem ho kopla do ovázaného boku. Nevydal žádný zvuk, ale muselo to bolet.

Jenže byla to jeho vina. Kdyby se na ni tak netlačil, nestrčila by do něj.

„Klid,“ řekla mu podrážděně. „Tvůj otec mě určitě nenapadne.“

„Nemyslím si, že by se bál, že ti ublížím, “ řekl Bran pobaveně. „Dostaňme tě pryč od ostatních mužů, aby se mohl uvolnit.“

Pilot, který je následoval ven a teď se věnoval údržbě, se na něj zakřenil. „Nikdy bych si nepomyslel, že uvidím toho starého indiána tak vyšilovat.“

Charles na něj pohlédl a pilot sklopil oči, ale nepřestal se zubit. „Hej, nemrač se na mě – já tě dostal bezpečně domů. Skoro stejně dobře, jako bys to zvládl sám, ne?“

„Děkuji, Hanku.“ Bran se otočil k Anně. „Hank se musí postarat o letadlo, takže půjdeme zahřát pick-up.“ Vzal ji za loket a společně vyšli z hangáru do třicet centimetrů hlubokého sněhu. Charles zavrčel; Bran mu vrčení podrážděně oplatil. „Dost. Dost. Nemám o tvou dámu zájem a země je tu nerovná.“

Charles přestal vrčet, ale tak se na Annu lepil, že neustále vrážela do Brana, jak se snažila Charlesovi neublížit. Bran ji podepřel a zamračil se na syna, ale nic víc neřekl.

Kromě hangáru, přistávací dráhy a dvou kolejí v hlubokém sněhu v místě, kudy někdo nedávno projel, tu nebyly prakticky žádné známky civilizace. Hory vypadaly impozantně, byly vyšší, tmavší a drsnější než kopce na středozápadě, které tak dobře znala. Ve vzduchu ale cítila kouř, takže nemohli být tak izolovaní, jak se zdálo.

„Myslela jsem, že tu bude větší ticho.“ Nemínila nic říct, ale zvuky ji překvapily.

„Vítr ve stromech,“ řekl Bran. „A některé druhy ptactva tu zůstávají po celý rok. Někdy, když se zklidní vítr a nastanou prudké mrazy, ticho je tak hluboké, že ho cítíš v kostech.“ Děsilo ji to, ale z jeho hlasu poznala, že to miluje.

Bran je odvedl za hangár, kde na ně čekal zasněžený šedý pick-up. Sáhl do korby, vytáhl smeták a několikrát s ním uhodil o zem, aby z něj oklepal sníh.

„Nasedněte,“ řekl. „Co kdybys nastartovala, aby se pick-up zahřál? Klíčky jsou v zapalování.“ Smetl sníh ze dveří spolujezdce a otevřel je. Věci si odložila na podlahu a vyšplhala dovnitř, kvůli krabici na zemi se jí ale špatně přesunovalo po koženém sedadle na místo řidiče. Charles vyskočil za ní, zahákl tlapu za dveře a zavřel je. Srst měl mokrou, ale po prvotním ucuknutí zjistila, že z něj sálá tělesné teplo. Motor naskočil a z ventilátorů začal fučet studený vzduch. Jakmile se ujistila, že motor nezhasne, přesunula se doprostřed sedadla.

Když byl pick-up z velké části ometený, hodil Bran smeták dozadu na korbu a vyhoupl se na sedadlo řidiče.

„Hankovi by to už nemělo dlouho trvat.“ Když si všiml, jak se třese, zamračil se. „Seženeme ti teplejší bundu a boty vhodnější do místní zimy. Chicago neleží zrovna v tropech – měla bys mít lepší zimní výbavu.“

Zatímco Bran mluvil, Charles ji překročil a donutil ji přesunout se ke dveřím. Usadil se, aby se mezi ně ale vešel, musel jí zčásti ležet na klíně.

„Platila jsem elektřinu, plyn, vodu a nájem,“ řekla lehce.

„Uf, Charlesi, vážíš tunu. My číšnice nevyděláme dost, abychom si mohly dovolit luxus.“

Zadní dveře kabiny se otevřely, dovnitř se vsoukal Hank, zapnul si pás a dýchl si do dlaní. „Vítr je pěkně řezavý.“

„Je čas jet domů,“ souhlasil Bran, zařadil a rozjel se, ale pokud sledoval nějakou cestu, byla úplně zasypaná sněhem.

„Napřed odvezu Charlese a jeho družku.“

„Družku?“ Byla otočená dopředu, ale překvapení v Hankově hlase se nedalo přeslechnout. „Už se nedivím, že starouš tak vyšiluje. Bože, Charlesi, to byla fakt rychlá práce. A je hezká.“

Nelíbilo se jí, že o ní mluví, jako by tam nebyla. Byla ale příliš vystrašená, než aby něco řekla.

Charles se otočil k Hankovi, ohrnul pysk a vycenil velmi ostré zuby.

Pilot se zasmál. „No jo, no jo. Ale dobrá práce, chlape.“

Teprve v tu chvíli jí nos prozradil něco, čeho si v letadle nevšimla: Hank nebyl vlkodlak. A přesto věděl, kdo Charles je.

„Myslela jsem, že to nemáme nikomu říkat,“ řekla.

„Komu co?“ zeptal se Bran.

Ohlédla se po Hankovi. „Říkat jim, kdo jsme.“

„Ach, tohle je Aspen Creek,“ odpověděl Hank. „Tady ví o vlkodlacích všichni. Pokud nejsi za jednoho provdaná, pak tě nějaký zplodil – anebo některého z tvých rodičů. Jsme v marokově teritoriu a jsme jedna velká, šťastná rodina.“

Slyšela v jeho hlase uštěpačnost? Neznala ho dost dobře na to, aby to odhadla.

Vzduch, který jí foukal na tvář, se konečně zahřál. Díky tomu a Charlesovi se přestávala cítit jako kostka ledu.

„Myslela jsem, že vlkodlaci nemají žádnou rodinu, jen smečku,“ pokračovala.

Bran na ni pohlédl, pak obrátil pohled zpět k silnici. „S

Charlesem si musíte dlouze promluvit. Jak dlouho jsi vlkodlakem?“

„Tři roky.“

Zamračil se. „Máš rodinu?“

„Otce a bratra. Neviděla jsem je od…“ pokrčila rameny.

„Leo mi poručil, že s nimi musím přerušit styky – jinak je bude považovat za hrozbu pro smečku.“ A zabije je.

Bran se zamračil. „Mimo Aspen Creek smějí vlci říct pravdu jen manželům a manželkám – jde o jejich vlastní bezpečí. Ale nemusíš se od své rodiny izolovat.“ Skoro sám pro sebe dodal: „Leo se asi bál, aby tvoje rodina nezasáhla proti tomu, co se ti snažil provést.“

Mohla zavolat rodině? Málem se zeptala Brana, ale rozhodla se počkat a raději si promluvit s Charlesem.

Stejně jako let i Charlesův dům byl jiný, než čekala. Žil v zapadákově v Montaně, proto očekávala, že bude bydlet ve srubu nebo v něčem tak starém, jako bylo sídlo její smečky. Ale dům, u kterého je Bran vysadil, nebyl ani obrovský, ani z klád. Místo toho stylem připomínal jednoduchý ranč a byl natřený příjemnou kombinací šedé a zelené. Choulil se na svahu a nabízel výhled na oplocené pastviny s několika koňmi.

Bran se rozjel pryč a ona mu máváním poděkovala. Pak odnesla krabici, která začínala po tom, co namokla na podlaze pick-upu, vypadat trochu ucouraně, nahoru po schodech a Charles se jí přitom plížil v patách. Schody byly lehce poprášené sněhem, ale bylo očividné, že obvykle jsou zametené.

Na okamžik zneklidněla, když si uvědomila, že se zapomněla Brana zeptat, kde najde klíč – ale klika se pod její rukou lehce otočila. Předpokládala, že když všichni v Aspen Creeku ví o vlkodlacích, asi také vědí, že není dobrý nápad jim něco krást. Přesto jí, která vyrostla ve městě, připadalo divné, že by Charles nechal svůj dům odemčený, když odjel přes půlku země.

Otevřela dveře – a všechny myšlenky na zámky se jí vypařily z hlavy. Zvnějšku možná vypadal dům obyčejně, uvnitř tomu ale tak rozhodně nebylo.

Stejně jako u ní v bytě i podlaha v obýváku byla dřevěná, tvořily ji ale parkety v tmavém a světlém vzoru, který se jí zdál indiánský. Střed podlahy v obývacím pokoji a v jídelně pokrývaly husté, měkce vypadající peršany.

Protilehlou stěnu zdobil obrovský žulový krb, krásný a často používaný.

Pohodlně vypadající gauče a křesla se mísily se stolky a knihovnami ručně vyrobenými z javoru. Olejomalba vodopádu obklopeného borovicovým lesem mohla klidně viset v muzeu a Anna hádala, že stála víc, než kolik ona vydělala za celý život.

Ode dveří viděla rovnou do kuchyně, kde jemně jiskřící světle šedé žulové pracovní desky kontrastovaly s tmavými dubovými skříňkami ve stylu Shaker, které lehkou nepravidelností ukazovaly na ruční výrobu stejně jako nábytek v obývacím pokoji. Spotřebiče z nerez oceli lemované černou barvou měly působit moderně, ladily ale s ostatním zařízením. Nebyla to obrovská kuchyň, ale ani v ní nebylo nic, co by se nehodilo do vznešeného sídla.

Stála tam, tající sníh z ní kapal na naleštěnou podlahu a bez sebemenších pochyb věděla, že ona ani její krabice sem nepatří. Kdyby měla kam jít, otočila by se na podpatku a odešla by, ale venku ji čekaly jen zima a sníh. A i kdyby tady sehnala taxi, v peněžence jí zbyly čtyři dolary a na bankovním účtu ještě míň. S šekem, který měla v kapse, by se dostala napůl cesty do Chicaga, kdyby našla banku, kde by ho mohla zpeněžit, a autobusovou zastávku.

Charles se kolem ní protáhl dovnitř, ale zastavil se, když si uvědomil, že nejde za ním. Dlouze se na ni zadíval a ona pevně sevřela mokrou krabici. Možná měl taky pochybnosti.

„Omlouvám se,“ řekla a sklopila oči před jeho žlutým pohledem. Litovala, že dělá potíže, že není silnější, lepší, něco.

Přes kůži se jí přelila moc, proto prudce zvedla oči.

Klesl na zem a začal se měnit v člověka.

Bylo na to brzy, byl příliš vážně zraněný. Rychle zavřela bokem dveře, upustila krabici na zem a pospíšila si k němu.

„Co to děláš? Nech toho.“

Ale proměna už začala a ona se neodvažovala dotknout se ho. Proměnit se bolelo – a i něžný dotek mohl způsobit agonii.

„Sakra, Charlesi.“

Byla vlkodlakem už tři roky, pořád ale nerada sledovala proměnu – svoji vlastní i někoho jiného. Na tom, jak se paže a nohy kroutily a ohýbaly, bylo něco děsivého – a uprostřed nastal okamžik, ze kterého se jí převracel žaludek, kdy svaly a kosti nepokrývala ani srst, ani kůže.

Charlesova proměna byla jiná. Řekl jí, že buďto díky matčině magii, nebo proto, že se jako vlkodlak narodil, je ta jeho rychlejší. A taky skoro krásná. Když ho poprvé viděla proměnit se, užasla.

Tentokrát to ale bylo jiné. Tentokrát se měnil stejně pomalu a děsivě jako ona. Zapomněl na obvazy, které nebyly uvázány tak, aby se proměnily spolu s ním. Věděla, že se nakonec přetrhnou, ale taky věděla, že to bude bolet.

Proto se protáhla podél stěny, dala si dobrý pozor, aby se ho nedotkla, a vběhla do kuchyně. Zoufale prohledávala zásuvky, až našla tu s ostrými a špičatými věcmi a v ní nůžky. Rozhodla se, že je méně pravděpodobné, že ho bodne nůžkami než nožem, proto je sebrala a vrátila se k němu.

Pustila se do stříhání, zatímco se měnil, a ignorovala jeho dunivé vrčení, když vmáčkla nůžky pod příliš utažený obvaz. Dodatečný tlak bude bolet, ale bude to lepší než čekat, dokud tah obvazy nezpřetrhá.

Rychlost jeho proměny se postupně snižovala, až si začala dělat starosti, že uvízne uprostřed: měla noční můry, ve kterých se nedokázala proměnit ani v jednu, ani v druhou podobu. Nakonec to ale přece jen zvládl a stočil se jí do klubíčka u nohou.

Myslela si, že skončil, ale pak se na jeho nahém těle zformovaly šaty, prostě se mu přelily přes kůži, jako se předtím kůže přelila přes svalstvo. Nešlo o žádné přepychové oblečení, byly to jen obyčejné džíny a bílé triko, ale neslyšela o žádném vlkodlakovi, který by něco takového dokázal. Tohle byla opravdová magie.

Netušila, kolik skutečné magie ovládá. Věděla o něm málo, vlastně jen to, že jí dokázal rozbušit srdce a potlačit obvyklou paniku.

Zachvěla se a najednou si uvědomila, že v domě je zima. Musel snížit teplotu, než odjel do Chicaga. Rozhlédla se a z opěradla houpacího křesla sebrala vyšívaný přehoz.

Dala si dobrý pozor, aby se moc neotřela o jeho přecitlivělou kůži, a lehce přes něj přikrývku přehodila.

Tváří ležel na zemi, třásl se a lapal po dechu.

„Charlesi?“ Cítila nutkání dotknout se ho, ale po proměně byl dotyk to poslední, po čem toužila. Kůži bude mít novou a živou.

Deka mu sklouzla z ramene, a když ji zvedla, aby ho znovu přikryla, uviděla, že se mu vzadu na triku rychle zvětšuje tmavá skvrna. Obyčejná zranění by proměna zahojila. Rány způsobené stříbrem se ale hojily mnohem pomaleji.

„Máš lékárničku?“ zeptala se. Lékárnička její smečky byla vybavená tak, že se s její pomocí daly ošetřit rány utržené v napůl vážných soubojích, které se strhly pokaždé, když se smečka sešla. Nemohla uvěřit tomu, že by Charles nebyl připravený stejně dobře jako její… jako chicagská smečka.

„V koupelně.“ Hlas mu zdrsněl bolestí.

Koupelnu našla za prvními dveřmi, které otevřela, byla to velká místnost s vanou na nožkách, obrovským sprchovým koutem a bílým porcelánovým umyvadlem. V

jednom koutě stála skříň. Na spodní polici našla profesionálně vypadající lékárničku, kterou odnesla do obýváku.

Charlesova obvykle teple hnědá pleť zešedla, čelist zatínal bolestí a černé oči se mu leskly horečkou a zlatě se třpytily jako náušnice, kterou nosil v uchu. Posadil se a deka se svezla na zem.

„To bylo hloupé. Proměna ranám způsobeným stříbrem nepomáhá,“ hubovala ho, protože ji rozzlobilo, jakou bolest si způsobil. „Jenom jsi tak spotřeboval energii, kterou tvoje tělo potřebuje na uzdravení. Ovážu ti rány a najdu něco k jídlu.“ Sama měla hlad.

Usmál se na ni – byl to jen malý úsměv. Pak zavřel oči.

„Dobrá.“ Hlas měl chraplavý.

Bude mu muset svléct většinu šatů. „Odkud se bere tvoje oblečení?“

Předpokládala by, že půjde o stejný oděv, jaký měl na sobě, když se proměnil z člověka ve vlka, ale pomohla chicagskému doktorovi svléknout ho, aby ho mohl prohlédnout. Když se proměnil ve vlka, měl na sobě jen obvazy.

Zavrtěl hlavou. „Odněkud. Nevím.“

Džíny byly značky Levi, prošoupané na koleni, a triko neslo nášivku Hanes. Napadlo ji, jestli někdo někde zrovna teď neběhá jenom ve spodním prádle.

„Hezké,“ řekla, když mu opatrně svlékala triko, aby se dostala k ráně na jeho hrudi. „Ale bylo by to snadnější, kdyby ses neoblékl.“

„Promiň,“ zabručel. „Zvyk.“

Kulka ho trefila do hrudi kousek napravo od hrudní kosti. Díra vzadu na zádech byla horší, větší. Kdyby byl člověk, ještě pořád by byl v nemocnici, ale vlkodlaci byli houževnatí.

„Když zepředu přiložíš gázu,“ řekl jí, „podržím ti ji. Tu vzadu budeš muset držet sama. Pak použij adhezivní obvaz.“

„Co?“

„Ten barevný, který trochu připomíná obinadlo. Přilepí se, takže ho nemusíš svazovat. Asi budeš muset použít dva gázové polštářky, aby krytí bylo dostatečné.“

Nakonec na něm triko rozstříhala nůžkami. Pak roztrhla balíček gázy, jednu vrstvu přitiskla na malou ránu na jeho hrudi a snažila se nemyslet na díru, která vede skrz naskrz jeho tělem. Zatlačil na gázu silněji, než by se sama odvažovala.

Prohrabala lékárničku a na dně našla tucet adhezivních obvazů. Většina byla hnědá nebo černá, ale byly tu i jiné. A protože se na něj zlobila za to, že si tak ublížil, když mohl zůstat několik dní vlkem a netrpět, popadla dvě neónově růžové rolky.

Zasmál se, když je vytáhla, ale muselo to bolet – stiskl pevně rty a chvíli mělce dýchal. „Ty tam dal brácha,“ řekl, když nejhorší bolest odezněla.

„Taky jsi ho něčím podráždil?“ zeptala se.

Zakřenil se. „Když jsem lékárničku doplňoval, tvrdil, že žádné jiné v ordinaci nemá.“

Chystala se ho zeptat na bratra, ale veškerá touha škádlit ho ji přešla, když uviděla jeho záda. Během několika minut, kdy si připravovala všechno na převaz, se mu mezi kůží a horní částí džínů nahromadila krev. Měla nechat triko být, dokud neměla všechno po ruce.

„Tarditas et procrastinatio odiosa est,“ řekla si a rozstřihla další balíček gázy.

„Umíš latinsky?“ zeptal se.

„Ne, jen hodně cituji. Měl to být Cicero, ale tvůj otec říká, že mám špatnou výslovnost. Chceš znát překlad?“ Po první kulce, před kterou ji ochránil, mu na zádech zůstal rozpálený, nateklý rudý šrám přes vážnější ránu. Nějaký čas bude bolet, ale nebylo to nic vážného.

„Latinsky nemluvím,“ řekl. „Ale umím trochu francouzsky a španělsky. Otálení je na houby?“

„Něco takového.“ Všechno jenom zhoršila; měl ho ošetřit doktor.

„Jsem v pořádku,“ řekl a odpověděl tak na napětí v jejím hlase. „Jenom ucpi díru.“

Ponuře se rozhodla udělat právě to. Shrnula jeho po pás dlouhé, potem zvlhlé vlasy a hodila mu je přes rameno.

Neměla gázový polštářek dost velký na to, aby jím zakryla ránu na zádech, proto vytáhla dva, přidržela je na místě kolenem a natáhla se kolem něj s obvazem. Chytil konec, aniž ho o to musela požádat, a přidržel si ho na žebrech. Využila toho, že obvaz drží, a ovázala ho.

Ubližovala mu. Skoro přestal dýchat, jen mělce lapal po dechu. Ošetřovat vlkodlaky bylo nebezpečné. Bolest mohla způsobit, že se vlk přestane ovládat, jako se to stalo dnes ráno jemu. Ale Charles držel a ona tak utáhla obvaz dost na to, aby udržel gázu na místě.

Použila obě rolky obvazů a snažila se nevšímat si, jak jasně růžová barva vystupuje na pozadí jeho tmavé kůže.

Když hrozilo, že omdlí bolestí, nepřipadalo jí správné všímat si toho, jak je krásný. Hladká snědá kůže se mu napínala na vypracovaných svalech a kostech… Možná kdyby pod krví a potem tak dobře nevoněl, dokázala by si udržet odstup.

Její. Byl její, šeptala ta část, kterou lidské starosti nezajímaly. I když Annu rychlé změny v jejím životě děsily, vlčice byla s událostmi posledních několika dnů velmi spokojená.

Zašla do kuchyně pro žínku, namočila ji a setřela mu z kůže krev, zatímco se vzpamatovával z jejích neohrabaných pokusů o první pomoc.

„I na nohavici máš krev,“ řekla. „Musíš si svléct džíny.

Nedokážeš se jich prostě zbavit magií?“

Zavrtěl hlavou. „Teď ne. Dokonce ani abych se před tebou vytáhl.“

Zvážila, jak obtížně by mu svlékala džíny, a nakonec vzala do ruky nůžky, kterými se zbavila trika. Byly hezky ostré – a džínovinu rozstříhaly stejně snadno jako bavlnu, takže zůstal jen v tmavě zelených trenýrkách.

„Doufám, že máš podlahu dobře nalakovanou,“

zamumlala, aby si udržela odstup. „Byla by škoda, kdyby na ní zůstaly fleky.“

Jeho krev se rozlila po nádherném vzoru na podlaze.

Peršany byly naštěstí dost daleko na to, aby byly v nebezpečí.

Druhá kulka mu prolétla lýtkem. Rána vypadala hůř než včera, byla oteklá a bolavá.

„Krev jí neublíží,“ odpověděl, jako by na podlahu krvácel neustále. „Teprve loni jsme na ni nanesli čtyři vrstvy polyuretanu. Bude v pořádku.“

V lékárničce došly růžové obvazy, proto zvolila další do očí bijící barvu. Světle zelenou. Stejně jako růžová i tento ostrý odstín mu slušel. Opět vymotala celý obvaz a použila dva gázové polštářky, aby se nepřilepil – a byl hotový, deka, oblečení a podlaha byly ale celé od krve. Její šaty nedopadly o moc lépe.

„Mám tě odvést do postele, než se pustím do uklízení, nebo potřebuješ pár minut na to, aby ses vzpamatoval?“

„Počkám,“ řekl. Jeho černé oči zesvětlaly do vlčí žluté, zatímco pracovala.

I přes to, jak ráno vybuchl a vyděsil chicagské vlky, se uměl velmi, velmi dobře ovládat, když se nechal ošetřit – neexistoval ale důvod tlačit na něj.

„Kde je prádelna?“ zeptala se a vytáhla si z krabice šaty na převlečení.

„Dole.“

Chvíli trvalo, než „dole“ našla. Nakonec otevřela dveře v krátké stěně mezi kuchyní a jídelnou, za kterými tušila skříň, a objevila schodiště. Prádelna se nacházela v koutě zpola dokončeného sklepa – zbytek tvořila posilovna vybavená s působivou pečlivostí.

Rozstříhané obvazy a šaty vyhodila do koše vedle pračky. V prádelně bylo umyvadlo, do kterého napustila studenou vodu a namočila do ní všechno, co se dalo zachránit. Nechala oblečení několik minut namáčet, zatím se převlékla do čistých šatů a přidala do umyvadla i své krví nasáklé triko a džíny. Nato našla vedle sušičky dvacetilitrový kbelík s čistými, poskládanými hadry a několik si jich vzala, aby mohla utřít podlahu.

Když se vrátila, nezareagoval; oči měl zavřené a tvář klidnou. V zakrváceném spodním prádle a s růžovými a zelenými obvazy měl vypadat směšně, ale vypadal prostě jako Charles.

Krev se dala z podlahy uklidit tak snadno, jak sliboval.

Naposledy podlahu utřela, aby jí dodala lesku, pak vstala a chystala se vrátit s krvavými hadry do prádelny, když tu ji Charles chytil za kotník a ona strnula, protože ji napadlo, že se konečně přestal ovládat.

„Děkuji,“ řekl docela civilizovaně.

„Řekla bych ‚kdykoli‘, ale jestli mě donutíš ošetřovat tě často, budu tě muset zabít,“ řekla mu.

Zakřenil se, ale oči neotevřel. „Pokusím se nekrvácet častěji, než je nutné,“ slíbil a pustil ji.

Jakmile dole běžela pračka, pustila se do rozmrazování burrit z mrazáku. Jestli měla hlad ona, pak on musel hlady umírat.

Nenašla žádnou kávu, zato instantní horkou čokoládu a různé čaje. Rozhodla se, že potřebuje cukr, proto uvařila vodu na kakao.

Když byla hotová, vzala do obýváku talíř a hrnek s kakaem a postavila je na zem před něj. Neotevřel oči ani se nepohnul, proto ho nechala být.

Prohledala dům, až našla ložnici. Nebylo to těžké.

Navzdory přepychovému vybavení a výzdobě to nebyl velký dům. Byl tu jen jeden pokoj s postelí.

To ji přimělo znepokojeně zaváhat.

Odrhnula přikrývky. Aspoň že si několik následujících dnů nemusela dělat hlavu se sexem. Zrovna teď nebyl na podobné výkony připravený. Když se stala vlkodlakem, naučilo ji to – mimo jiné – ignorovat minulost, žít přítomností a nestarat se moc o budoucnost. A šlo to, dokud byla přítomnost snesitelná.

Byla unavená a připadalo jí, že sem nepatří. Udělala to, co se naučila v posledních několika letech, a to opřít se o sílu své vlčice. Ne natolik, aby to jiný vlk vycítil, a věděla, že kdyby pohlédla do zrcadla, hleděly by na ni její vlastní hnědé oči. Ale pod kůží cítila tu druhou. Využívala vlčici k tomu, aby překonala věci, které by lidská půlka nepřežila.

Zrovna teď jí dodávala sílu a chránila ji před vlastními obavami.

Uhladila rukou povlečení v barvě lesní zeleně – zdálo se, že Charles má rád zelenou – a vrátila se do obýváku.

Pořád seděl na zemi, oči měl otevřené a kakao a burrita, které mu přinesla, byly pryč – což bylo dobré znamení. Ale pohled měl rozostřený, byl bledší, než by měl být, a tvář mu brázdily hluboké vrásky napětí.

„Pojď do postele,“ řekla mu z bezpečí chodby.

Zraněného vlkodlaka bylo lepší nevylekat, i když byl v lidské podobě a měl problém udržet se v sedu bez pomoci.

Kývl a přijal nabízenou pomoc. I v lidské podobě byl větší, přinejmenším o třicet centimetrů, sama měřila metr padesát osm. A byl taky těžší.

Kdyby musela, dokázala by ho zvednout a odnést, ale bylo by to nešikovné a ublížila by mu. Namísto toho si hodila jeho paži přes ramena a podepřela ho.

Byl tak blízko, že nedokázala nereagovat na vůni jeho kůže. Cítila z něj muže a druha. S pomocí jeho pachu se ponořila hlouběji do citů své vlčice, která si jím byla jistá, a uvítala její spokojenost.

Celou cestu k posteli nevydal jediný zvuk, z jeho napjatých svalů ale vnímala, jak trpí. Působil rozpáleně a horečnatě, a to jí dělalo starosti. Ještě nikdy neviděla vlkodlaka s horečkou.

Se zasyčením se posadil na matraci. Krev na trenýrkách ušpiní povlečení, ale bylo jí trapné se o tom zmínit.

Vypadal, jako by se měl každým okamžikem zhroutit – než se rozhodl změnit v člověka, byl na tom mnohem líp. Na to, jak byl starý, se měl chovat rozumněji.

„Proč jsi nezůstal vlkem?“ plísnila ho.

Upřel na ni chladné oči, v jejich žlutých hlubinách bylo více vlka než muže. „Chystala ses odejít. Vlk by ti to nemohl rozmluvit.“

Trpěl jen proto, že se bál, že ho opustí? Romantické… a hloupé.

Podrážděně obrátila oči v sloup. „Kam bych asi šla? A záleželo by na tom, kdybys vykrvácel?“

Úmyslně sklopil oči.

Dech se jí zadrhl v hrdle nad tím, že jí tento vlk, tento muž, který byl tak dominantní, že mu i lidé uskakovali z cesty, poskytl takovou výhodu.

„Otec by tě odvezl, kamkoli by sis přála,“ řekl měkce.

„Byl jsem si docela jistý, že tě dokážu přemluvit, abys zůstala, ale podcenil jsem vážnost svých zranění.“

„Hloupý,“ řekla ostře.

Vzhlédl k ní, a ať už viděl v její tváři cokoli, vyvolalo to u něj úsměv. Hlas měl ale vážný, když odpověděl na její obvinění: „Ano. Zatemňuješ mi rozum.“

Začal si lehat a ona ho rychle podepřela, ruku mu položila těsně nad obvaz, a pomohla mu ulehnout.

„Neleželo by se ti líp na boku?“

Zavrtěl hlavou a kousl se do rtu. Ze zkušenosti věděla, jak ležení při vážném zranění bolí.

„Nemám někoho zavolat?“ zeptala se. „Doktora? Tvého otce?“

„Ne. Stačí, když se trochu prospím, a budu v pořádku.“

S nedůvěrou se na něj zadívala, ale on si toho nevšiml.

„ Je tu nějaký doktor? Anebo aspoň medik, který by věděl víc než já? Třeba desetiletý skaut?“

Krátce se zakřenil a jeho strohou krásu to tak zahřálo, že ji z toho rozbolelo srdce. „Bratr je doktor, ale asi je pořád ve Washingtonu.“ Zaváhal. „Ale možná ne. Pravděpodobně se vrátil na pohřeb.“

„Na pohřeb?“ Vzpomněla si, že se Bran zmiňoval o pohřbu přítele – což byl důvod, proč nemohl zůstat déle v Chicagu.

„Koná se zítra,“ odpověděl, i když na to se neptala.

Nebyla si jistá, jestli by chtěla vědět, kdo zemřel a proč.

Zmlkl a ji napadlo, že usnul, pak ale znovu promluvil.

„Anno, jsi příliš důvěřivá.“

„Cože?“ Položila mu ruku na čelo, ale nepřipadal jí víc rozpálený.

„Jestli se rozhodneš přijmout tátovu nabídku a odejít, pamatuj, že zřídkakdy dělá věci z jednoduchých důvodů.

Nežil by tak dlouho a nezískal toho tolik, kdyby byl jednoduchý. Chce tě využít.“ Otevřel zlaté oči a zadíval se na ni. „Je dobrý muž. Ale je realista a ví, že přítomnost omegy může znamenat, že už nikdy nebude muset zabít dalšího přítele.“

„Jako byl ten, který má zítra pohřeb?“ řekla. Ano, takový z toho měla pocit.

Ostře kývl. „Jemu bys pomoct nedokázala, nikdo to nedokázal. Ale možná tomu dalšímu…“

„Tvůj otec mi nedovolí odejít, že ne?“ Byla tu zajatcem?

Vycítil její úzkost. „Tak jsem to nemyslel. On nelže.

Řekl ti, že jestli budeš chtít odejít, postará se o to – a udělá to. Pokusí se tě přesvědčit, abys odešla tam, kde tě bude nejvíc potřebovat, ale nebude tě tu držet proti tvé vůli.“

Anna na něj pohlédla a vlčice v jejím nitru se uvolnila.

„Ani ty bys mě tady nedržel, kdybych nechtěla zůstat.“

Jeho ruce se pohnuly s dech beroucí rychlostí, a než mohla zareagovat, chytil ji za zápěstí. Oči mu zesvětlaly z naleštěného zlata ve vlčí jantar a chraplavě řekl: „Na to nespoléhej, Anno. Na to nespoléhej.“

Měla se ho bát. Byl větší a silnější než ona a pohnul se tak rychle, aby ji vyděsil – i když netušila proč, tedy pokud se nechtěl ujistit, že ho chápe. Ale s vlčicí v popředí se ho nedokázala bát – byl její a neublížil by jí o nic víc než ona jemu.

Předklonila se a opřela se čelem o jeho. „Znám tě,“

řekla mu. „Nemůžeš mě oklamat.“ To přesvědčení ji zklidnilo. Možná ho znala jen krátce – velmi krátce – ale v jistých ohledech ho zároveň znala lépe než on sám sebe.

K jejímu překvapení se zasmál – bylo to tiché zafunění a ona doufala, že ho moc nebolelo. „Jak tě Leo dokázal oklamat a přesvědčit, aby ses chovala jako submisivní vlčice?“

Bití, nedobrovolné páření s muži, které nechtěla – podívala se dolů na svá zápěstí, která Charles držel. Použila stříbrný nůž, a kdyby nebyla netrpělivá, kdyby počkala, až bude sama, zemřela by.

Leo se ji snažil zlomit, protože nebyla submisivní, byla něco úplně jiného. Nechtěl, aby to věděla. Stála mimo hierarchii smečky, jak říkal Charles. Nebyla ani dominantní, ani submisivní. Byla omega. Ať už to znamenalo cokoli.

Charles rychle přesunul ruce ze zápěstí k její tváři.

Odtáhl ji od sebe, aby jí viděl do obličeje. „Anno? Anno, omlouvám se. Nechtěl jsem…“

„Nemůžeš za to,“ řekla mu. „Jsem v pořádku.“ Zadívala se na něj a všimla si, že vypadá ještě unaveněji než předtím.

„Musíš spát.“

Pátravě si ji změřil, pak přikývl a pustil ji. „V jídelně je televize. Na počítači ve studovně se můžeš připojit k internetu. Jsou tu…“

„Taky jsem unavená.“ Možná ji donutili, abych se plížila kolem s ocasem mezi nohama, ale nebyla hloupá.

Spánek byl přesně to, co její vyčerpaná mysl potřebovala, aby se vypořádala s nečekanými změnami. Výměna Chicaga za divočinu Montany byla to nejmenší: byla omega a ceněná, ne submisivní a k ničemu; a byla i družka, ať už to znamenalo cokoli. Byla na tom líp než předtím, o tom nebylo pochyb, přesto to byla trochu traumatická zkušenost.

„Vadilo by ti, kdybych si lehla tady?“ Snažila se, aby to vyznělo ostýchavě, protože se nechtěla vnutit někam, kde nebyla vítaná. Bylo to jeho území – ale vlčice ho nechtěla nechat o samotě a raněného.

Její touha jí připadala trapná. Trapná a nebezpečná, jako by ji mohl celou spolknout – nebo změnit k nepoznání. Ale byla příliš unavená, než aby se tomu vzpírala nebo se snažila zjistit, jestli s tím chce bojovat.

„Prosím,“ řekl a to stačilo.

Měla pravdu, věděl to. Potřeboval spát.

Poté co se vrátila z koupelny v omšelé flanelové košili a zašlých pyžamových kalhotách, se vedle něj stočila do klubíčka a ihned usnula. Taky byl vyčerpaný, ale zjistil, že se nechce vzdát času, který mohl strávit s ní v náruči, se svým nečekaným darem.

Nevěděl, co si o něm myslí. Než ho postřelili, chtěl si dát načas a dvořit se jí. Tak by si jím mohla být jistější, než by ji odvedl z jejího teritoria.

Výraz na její tváři, když vstoupila do jeho domu…

Vydala zvuk a on uvolnil stisk. Proměnou si ještě víc ublížil a v lidské podobě se bude uzdravovat déle – ale kdyby ji ztratil, obával se, že ta rána už by se nikdy nezacelila.

Byla houževnatá, když přežila Leovo zacházení a nezlomila se. Bez ohledu na to, co říkala o nedostatku svých možností, věděl, že kdyby ji nerozptýlil, utekla by mu.

Nynější vyčerpání a bolest proměny za to stály. Čekal na ni hodně dlouho a nemínil riskovat, že ji ztratí.

Bylo zvláštní mít v posteli ženu – zároveň ale měl pocit, jako by tu byla vždy. Jeho. Položila mu ruku na ránu na hrudi, ale ignoroval to kvůli prudší, radostnější bolesti.

Jeho.

Marokův hlas mu protékal myslí jako teplý potok.

Pohřeb se koná zítra ráno v devět. Dej mi vědět, jestli přijdeš. Bude tam Samuel; určitě se bude chtít podívat na tvoje rány.

Bran nebyl doopravdy telepat; mohl myšlenky posílat, ale ne je číst. Samuel kdysi Charlesovi řekl, že existovaly doby, kdy Bran nezvládl ani to, ale poté co se stal poprvé alfou, se u něj tento talent vyvinul.

A něco od tebe potřebuji…

Otcův hlas se vytratil a Charles věděl, že tu část neměl slyšet. Aspoň otec nechtěl, aby ji slyšel.

Nikdy nezpochybňoval otcovu víru v Boha ani dědečkovu víru v duchy, protože poznal obojí. Bůh s ním hovořil zřídka, když ho občas varoval nebo mu propůjčil útěchu či sílu. Ale duchové byli náročnější a často méně štědří a Charles se naučil rozpoznat, když se ho nějaký dotýkal.

„Promiň,“ pošeptal Anně a natáhl se pro telefon, který naštěstí ležel na jeho straně postele. Ani se nepohnula.

Vytočil číslo otcova mobilu.

„Nezvládneš přijít na pohřeb? Jsi na tom hůř?“ Otec vždy věděl, kdo volá, už v dobách, kdy telefony ještě neměly funkci identifikace volajícího. S Charlesem už dávno neztrácel čas pozdravy a šel rovnou k věci.

„Jsem v pohodě, tati,“ řekl Charles. Anna se probudila a lehce se napjala. „Ale chtěl jsi mi říct ještě něco jiného.“

Nastala odmlka. „Kdybych býval věděl, že tvoje matka je dcerou šamana, nikdy bych si ji nevzal za družku.“ Říkal to už od doby, kdy se u jeho syna začalo projevovat matčino nadání. Charles se usmál, otec dobře věděl, že jinému vlkodlakovi nemůže lhát – nebo aspoň svým synům. Ani po telefonu.

„Dobrá,“ řekl Bran, když Charles čekal. Frustrace dodala jeho hlasu na ostrosti. „V Cabinet Wilderness našli tělo. Před několika dny, v poslední den sezóny, tam něco na kusy roztrhalo lovce losů. Dal mi vědět náš člověk mezi lesníky. Zítra to bude v novinách. Oficiálně z toho viní medvěda grizzly.“

„Byl to vlčí odpadlík?“ zeptal se Charles.

„Možná. Anebo se mi někdo snaží dokázat, že vystoupit s vlky na veřejnost je špatný nápad.“ Anna strnula. Byla vzhůru a poslouchala.

Bran pokračoval: „Cabinet Wilderness leží hned před naším prahem, takže by se mi něco takového určitě doneslo.

Odpadlíka jsme v Montaně neměli už patnáct, dvacet let.“

Většina byla dost chytrá na to, aby se držela stranou marokova území. „Lesníkům se taky asi před měsícem doneslo, že tam nějaký student narazil na stvůru – došlo k tomu několik kilometrů od místa, kde našli mrtvého lovce.

Student tvrdil, že ten tvor prostě vyšel z lesa. Prý zařval a odhalil tesáky a drápy – všichni předpokládali, že šlo o pumu, ale toho mladíka dost rozčílilo, když si mysleli, že by nepoznal pumu. Tvrdil, že to byl netvor, ale nakonec ho přemluvili, aby výpověď změnil.“

„Proč ještě žije a může o tom vykládat?“ zeptal se Charles a cítil, jak Anna ještě víc ztuhla. Špatně otázku pochopila. Proto pokračoval, spíše kvůli ní než kvůli otci: „Pokud to byl odpadlík, nenechal by ho jen tak jít, když ho viděl,“ objasnil.

Už hodně dlouho nemusel zabít žádného svědka.

Většinou se mohli spolehnout na všeobecnou nevíru v nadpřirozeno, a hlavně na pacifickém severozápadě, na historky o Big Footovi. Jedna z oregonských smeček si z toho udělala koníčka a starala se, aby lidé čas od času Big Foota zahlédli, a to od chvíle, kdy škody, které jeden z nových vlků napáchal na cizím autě, byly připsány právě Big Footovi.

„Student tvrdil, že odnikud najednou vyskočil nějaký bláznivý stařík s nožem a řekl mu, aby utekl,“ řekl Bran. „A tak to udělal.“

Charles o tom chvíli uvažoval. „Nějaký bláznivý stařík byl náhodou při tom, když se vlkodlak rozhodl toho kluka zabít? Starý muž by vlkodlaka ani nezpomalil.“

„Nikdy jsem netvrdil, že ta historka dává smysl.“ Otcův hlas zněl suše. „A nevíme jistě, že šlo o vlkodlaka.

Nevěnoval jsem tomu pozornost, dokud o měsíc později nezabili ve stejné oblasti lovce.“

„A co on? Víš jistě, že padl za oběť vlkodlakovi?“

„Řekla mi o tom Heather Morrellová. Ta pozná, jestli jde o útok grizzlyho nebo vlkodlaka.“

Heather byla člověk, ale vyrostla v Aspen Creeku.

„Dobrá,“ souhlasil Charles. „Potřebuješ, abych to prověřil? Několik dní potrvá, než se zotavím.“ A nechtěl opustit Annu. „Nemůžeš poslat někoho jiného?“ Musel by to být někdo dostatečně dominantní, aby dokázal dostat odpadlíka pod kontrolu.

„Nechci tam poslat nikoho, koho by mohli zabít.“

„Jen mě.“ Charles se nedokázal ubránit suchému tónu.

„Jen tebe,“ souhlasil Bran mírně. „Ale zraněného ne.

Samuel přijel na pohřeb. Může to prověřit on.“

„Nesmíš poslat Samuela,“ odmítl ihned. Byl si tím tak jistý, že nemohlo jít jen o instinkt. Matčini duchové mu někdy pomáhali s plány do budoucna.

Tentokrát se odmlčel otec. A tak se pokusil zjistit, proč je to špatný nápad – a odpověď se mu nelíbila.

„Od chvíle, kdy se vrátil z Texasu, je se Samuelem něco v nepořádku,“ řekl Charles nakonec.

„Má sebevražedné sklony,“ řekl Bran bez obalu. „Hodil jsem ho na krk Mercy, protože jsem doufal, že ho z toho dostane. Proto jsem tě poslal do Chicaga místo do Washingtonu.“

Chudák Mercy, chudák Samuel. Charles přejel Anně prstem po paži. Díky Bohu a všem duchům, že se otec nikdy nesnažil najít družku jemu. Pohlédl dolů na Annu a pomyslel si, díky Bohu, že otec poslal do Chicaga jeho, a ne Samuela.

Duchové odpověděli na jeho instinktivní modlitbičku a zapletli se do jeho věcí ještě víc.

„Samuel je silný,“ řekl a třídil varovné obrázky, které mu běžely myslí. „Ale je léčitel – a myslím, že to tahle situace nevyžaduje. Půjdu. Bude to muset pár dnů počkat, ale půjdu.“ Neklid, který cítil od chvíle, kdy ho otec kontaktoval, polevil. Rozhodnutí se mu zdálo správné.

Otec si to nemyslel. „Včera tě třikrát postřelili stříbrnými kulkami – nebo mi něco uniklo? A dneska ráno ses přestal ovládat.“

„Dva zásahy a jedno škrábnutí,“ opravil ho Charles.

„No tak budu kulhat. A už se mám pod kontrolou.“

„Necháš Samuela, aby tě prohlédl, pak uvidíme.“ Otec bez rozloučení zavěsil, ale jeho hlas se dál ozýval Charlesovi v hlavě: Nechci ztratit obě děti.

Charles odložil sluchátko a řekl Anně: „Ptej se.“

„Bran, marok, chce odhalit vlkodlaky veřejnosti?“ Její hlas zněl tiše, jako by tomu nedokázala uvěřit.

„Myslí si, že už o nás ví příliš mnoho špatných lidí,“

řekl jí. „Kvůli vědě a počítačům je pro nás stále těžší skrývat se. Táta doufá, že se mu podaří situaci lépe zvládnout, když bude kontrolovat, jaké informace proniknou na veřejnost, místo aby čekal, až nás prozradí naši nepřátelé nebo nějaký nevinný idiot.“

Uvolnila se a zvážila to. „Život bude zajímavější.“

Zasmál se, přitáhl si ji blíž a konečně blaženě usnul.

3

Opravdu tu bylo město. Nebylo nijak velké, ale mělo benzinovou pumpu, hotel a dvoupodlažní budovu z cihel a kamene, před níž nápis hlásal Škola Aspen Creek. Za školou, schovaný mezi stromy a viditelný pouze z parkoviště, stál starý kamenný kostel. Kdyby ji Charles nenaváděl, asi by ho minula.

Anna zajela s jeho velkým zeleným pick-upem na parkoviště a zastavila na místě určeném pro mnohem menší vůz. Bylo to jediné volné místo. Cestou neviděla žádné domy, ale byla tu spousta pick-upů a jiných čtyřkolových vozidel.

Charlesův pick-up byl starší než ona, ale vypadal úplně nový. Pokud měla věřit počítadlu, nenajel s ním ani osmdesát tisíc kilometrů – sotva tři tisíce kilometrů ročně.

Charles říkal, že nerad řídí.

Vypnula motor a úzkostně sledovala, jak Charles otevřel dveře a vyklouzl ven. Výška kabiny mu očividně problémy nedělala. Na růžovém obvazu neměl to ráno o nic větší krvavou skvrnu než předchozí večer. Ale pořád působil vyčerpaně a kůži měl zrudlou, což jí dělalo starosti.

Kdyby byli v Chicagu a chystali se na schůzku s její starou smečkou, nepustila by ho. Příliš mnoho vlků by tam využilo jeho slabosti. Anebo by se ho aspoň pokusila zastavit důrazněji.

Vyjádřila své obavy se sklopenýma očima. Ze zkušenosti věděla, že dominantní vlci nesnáší, když někdo zpochybňuje jejich schopnosti, a občas reagují špatně. Ne že by si myslela, že by jí doopravdy ublížil.

Odpověděl jen: „Nikdo by se neodvážil něco mi udělat.

Kdybych je nezabil já, udělal by to otec. Nejsem bezmocný.“

Neodvážila se znovu zpochybnit jeho úsudek. Mohla jen doufat, že bude v pořádku.

Musela přiznat, že bezmocně rozhodně nevypadá, protože obvazy schoval pod tmavou bundou. Kontrast mezi oblekem a po pás dlouhými vlasy, které si zapletl a ozdobil perličkami, byl zvláštně svůdný. Díky krásné a exotické tváři a velkému, svalnatému tělu by ale vypadal úžasně ve všem.

Působil mnohem víc nóbl než ona. Musela si na sebe vzít džíny a žlutou halenku, protože jinak už měla jen dvě trika. Když si balila věci, nepředpokládala, že půjde na pohřeb.

Povzdychla si a opatrně otevřela dveře na své straně, aby nepoškrábala subaru, které stálo hned vedle. Charles na ni čekal před pick-upem a nabídl jí rámě v gestu, které pro ni začínalo být známé, i když působilo staromódně. Zavěsila se do něj a nechala ho jít vlastním tempem.

Na veřejnosti nekulhal, ale dobře věděla, že bystré oči si všimnou prkennosti jeho kroku. Když se vydali nahoru po schodech ke kostelu, vzhlédla k němu, ale nedokázala z jeho obličeje nic vyčíst: nasadil si bezvýraznou masku pro veřejnost.

Uvnitř kostela to hučelo jako v úle, nesla se jím stovka hlasů, takže tu a tam pochytila nějaké slovo, ale nic jí nedávalo smysl. Vnímala vlky, ale byli tu i lidé. Celá kongregace byla cítit žalem, ale také zlostí a odporem.

Vešli a ona spatřila, že všechny lavice jsou obsazené a několik lidí dokonce stojí vzadu. Když s Charlesem vstoupili dovnitř, všichni se otočili a zadívali se na ni – na cizinku, která jako jediná přišla v džínech. A ve žluté.

Sevřela Charlesovi pevněji paži. Sklopil k ní oči, pak se rozhlédl kolem. Neminuli ještě ani tři lavice a všichni už si našli nějaký neodkladný důvod, proč se otočit jinam.

Pevně mu stiskla paži, aby mu poděkovala, pak se rozhlédla po kostele. Tmavým dřevem, vysokým stropem a křížovým půdorysem jí trochu připomněl kostel, kam chodila jako dítě. Kazatelna stála přímo před uličkou, kterou šli, a na stupínku asi půl metru nad podlahou. Za ní se nacházelo několik řad sedadel obrácených čelem ke kongregaci.

Jak šli uličkou, uvědomila si, že se zmýlila a kostel není úplně plný. První řada nalevo byla až na Brana prázdná.

Seděl tam a vypadal, jako by čekal na autobus, ne na pohřeb, a to navzdory značkovému černému obleku. Paže si položil na opěradlo lavice a lokty svěsil dozadu; nohy si natáhl před sebe a zkřížil je v kotníku. Oči upřel na zábradlí před sebou anebo možná do prázdna. Jeho tvář nedávala najevo o nic víc než Charlesova, což bylo zlé. Neznala maroka dlouho, ale jeho obličej byl živý, nebyl stvořený k takové nehybnosti.

Působil izolovaně a Anna si vzpomněla, že muže, pro kterého město truchlilo, zabil právě Bran. Byl to jeho přítel, jak říkal.

Charles tiše zavrčel, čímž upoutal otcovu pozornost.

Bran na ně pohlédl, pozvedl obočí a jeho obličej ztratil na prázdnotě. Poplácal lavici vedle sebe a řekl: „Co? Očekával jsi, že mě za to budou milovat?“

Charles se otočil na podpatku a Anna se tak nečekaně ocitla čelem k němu. Nedíval se ale na ni, přelétl pohledem ty, kdo se v kostele shromáždili – a všichni se opět odvrátili.

Kostelem se rozlila jeho kypící moc a rázem se rozhostilo ticho.

„Hlupáci,“ řekl dost hlasitě na to, aby ho slyšeli.

Bran se zasmál. „Pojď, sedni si ke mně, než je všechny k smrti vyděsíš. Nejsem politik, nezajímá mě, co si o mně myslí, dokud mě poslouchají.“

Charles to po chvíli udělal a Anna se ocitla mezi nimi.

Sotva se Charles odvrátil, kostelem se znovu rozlehlo šeptání a sílilo, až hukot dosáhl předchozí úrovně. Byly tu ale skryté proudy dost silné na to, aby se jimi člověk udusil.

Anna se opět cítila jako outsider.

„Kde je Samuel?“ Charles pohlédl přes její hlavu na otce.

„Právě přichází.“ Bran to řekl, aniž by se ohlédl, ale Charles se otočil a stejně tak i Anna.

Muž, který se blížil uličkou, byl skoro stejně vysoký jako Charles a jeho rysy byly hrubší verzí Branových. Díky tomu nepůsobil ani tak nevýrazně, ani tak mladě jako jeho otec. Připadal jí zvláštně přitažlivý, i když ne tak pohledný jako Charles.

Blátivě hnědé vlasy měl nedbale ostříhané, přesto vypadal upraveně a byl hezky oblečený. V jedné ruce nesl otlučené pouzdro na housle, ve druhé tmavě modrou, westernově střiženou bundu.

Když už byl skoro vpředu, otočil se a pohledem přelétl lidi. Pak mu oči padly na Annu a obličej se mu roztáhl ve sladkém úsměvu – který spatřila už dříve na Charlesově tváři. Díky tomu dokázala odhlédnout od povrchních rozdílů a vidět podobnost, která ležela hluboko v kostech a v pohybech, ne v konkrétních rysech.

Posadil se vedle Charlese a přinesl s sebou čerstvou vůni sněhu. Jeho úsměv se rozšířil a chystal se něco říct, ale zarazil se, protože kostelem se zezadu dopředu rozšířilo ticho.

Středovou uličkou pomalu kráčel pastor oděný do staromódního kněžského roucha a v ohbí levé paže nesl stařičce vypadající bibli. Než dorazil dopředu, v kostele se rozhostilo úplné ticho.

Jeho stáří jí prozradilo, že není vlkodlak, ale díky síle osobnosti působilo jeho: „Vítejte a děkuju vám, že jste se přišli rozloučit s naším přítelem,“ skutečně obřadně. Položil bibli na kazatelnu s očividnou péčí o šedivějící kůži.

Opatrně otevřel reliéfy zdobené desky a odložil stranou záložku.

Přečetl část patnácté kapitoly Pavlova prvního dopisu Korintským. A poslední verše pronesl s pohledem upřeným na kongregaci: „‚Smrti, kde je tvé vítězství? Smrti, kde je tvé žihadlo?‘“

Odmlčel se, zabloudil očima po kostele podobně jako předtím Charles, a řekl: „Krátce po tom, co jsme se přistěhovali, přišel Carter Wallace ve dvě ráno ke mně domů, aby držel moji ženu za ruku, zatímco naše fenka retrívra vrhala první štěňata. Odmítl si vzít peníze s tím, že kdyby si chtěl nechat platit za objetí krásných žen, stal by se z něj gigolo, ne veterinář.“

Odstoupil od kazatelny a posadil se do křesla podobného trůnu po pravé straně. Ozvalo se šoupání a praskání dřeva, jak vstala stará žena. Podepřel ji muž se zářivě kaštanovými vlasy a doprovodil ji uličkou. Když procházeli kolem, ucítila z něj Anna vlka.

Stařence trvalo několik minut, než se vyšourala po schodech nahoru ke kazatelně. Byla tak maličká, že si musela vylézt na stoličku. Vlkodlak se postavil za ni a uchopil ji za pas.

„Když bylo Carterovi osm, přišel k nám do obchodu,“

pronesla dýchavičným, křehkým hlasem. „Dal mi patnáct centů. Zeptala jsem se za co, a on řekl, že tu byl před několika dny s Hammondem Markhamem a ten nám ukradl čokoládovou tyčinku. Zeptala jsem se, proč mi dává peníze on, a ne Hammond. Odpověděl, že Hammond neví, že je tady.“ Zasmála se a utřela si slzu z oka. „Ale ujistil mě, že to jsou Hammondovy peníze, které mu to ráno ukradl z prasátka.“

Vlkodlak, který ji doprovázel, zvedl její ruku k ústům a políbil ji. Pak ji navzdory jejím protestům vzal do náruče a odnesl k místu, kde seděli. Byli manželé, ne vnuk a babička, na které vypadali.

Další lidé vstávali a vyprávěli příběhy nebo četli úryvky z bible. Plakali. Zesnulý, Carter Wallace – nebo spíše doktor Carter Wallace, protože očividně byl místní veterinář – byl mezi místními velmi oblíbený.

Charles si natáhl nohy před sebe a sklonil hlavu. Samuel si nevědomky hrál s houslovým pouzdrem a mnul ošoupané místo na kůži.

Přemýšlela, kolika pohřbů už zažili, kolik přátel a příbuzných pohřbili. Už dříve své bezvěké tělo a jeho regenerační schopnosti proklela – když jí zatraceně ztížilo pokus o sebevraždu. Ale napětí v Charlesových ramenou, Samuelovo nervózní vrtění a Branova uzavřená nehybnost jí ukázaly, že i jiné věci dělají z praktické nesmrtelnosti prokletí.

Přemýšlela, jestli byl Charles už dříve ženatý. S lidskou ženou, která zestárla, zatímco on ne. Jaké to bude vidět lidi, které znala jako děti, stárnout a zemřít, aniž by se jí na hlavě objevil jediný šedivý vlas.

Pohlédla na Charlese. Řekl jí, že je mu dvě stě let a jeho bratr a otec jsou ještě starší. Byla to spousta pohřbů.

Z myšlenek ji vytrhla sílící nervozita kongregace.

Rozhlédla se a všimla si, že se uličkou blíží mladá dívka.

Nic na ní nevysvětlovalo takové pozdvižení. Přestože byla příliš daleko, než aby ji přes ostatní pachy cítila, něco na ní křičelo, že je člověk.

Dívka vystoupala nahoru po schodech a vzduch doslova vibroval napětím, když listovala biblí a přes řasy sledovala diváky.

Položila prst na stránku a četla: „‚Neboť to je zvěst, kterou jste slyšeli od počátku: abychom se navzájem milovali. Ne jako Kain, který byl z ďábla a zabil svého bratra. A proč ho zabil? Protože jeho vlastní skutky byly zlé, kdežto bratrovy spravedlivé.‘“

„Shawna, Carterova vnučka,“ pošeptal jí Charles.

„Tohle bude ošklivé.“

„Moc se nesnažila,“ řekl Samuel stejně tiše a s náznakem pobavení. „V bibli jsou jedovatější citáty než Janův.“

Přečetla ještě několik veršů, pak se zadívala zpříma na maroka, který jí vyhověl a pohlédl jí do očí. Anna z něj necítila moc alfy, dívka přesto sotva po půlvteřině sklopila oči.

„Nebyla tu, byla ve škole,“ řekl Charles skoro neslyšně.

Nikdo, ani vlk, ani člověk, který by od něj seděl dál než Anna, by ho neslyšel. „Je mladá a pyšná – a nenáviděla tátovu moc nad Aspen Creekem dlouho předtím, než doktor Wallace dospěl k fatálnímu rozhodnutí stát se vlkodlakem.

Ale je neomluvitelné, že s tím přišla o jeho pohřbu.“

Aha. Napětí a vztek najednou dávaly smysl. Carter Wallace podstoupil proměnu. Nedopadla ale dobře a Bran byl nucen ho zabít.

Bran říkal, že Carter byl jeho přítel. Když pohlédla na jeho uzavřenou tvář, vytušila, že jich nemá mnoho.

Natáhla se a vzala ho za ruku, kterou měl ledabyle položenou na opěradle lavice. Byl to impulz; sotva si uvědomila, co udělala, strnula. Ale to už jí pevně stiskl ruku, což jen dokazovalo, že jeho netečný postoj je jen přetvářka.

Bolelo to, ale nemyslela si, že by za tím byl úmysl. Po chvíli jeho stisk zjemněl.

Shawna za kazatelnou znovu spustila a fakt, že nedokázala Branovi pohlédnout do očí, její hořkost nijak nezkrotil. „Dědeček umíral na rakovinu kostí, když ho marok přemluvil, aby se nechal proměnit. Děda nikdy nechtěl být vlkodlak, ale byl oslabený a nemocný a dal se přesvědčit.“ Anně se zdálo, že její řeč zní naučeně, jako by si ji cvičila před zrcadlem.

„Poslechl přítele.“ Znovu už na Brana nepohlédla, ale ani Anna, která zesnulého neznala, neměla pochyb o tom, koho má na mysli. „A tak ho místo nemoci zabil zlomený vaz, protože Bran se rozhodl, že není dost dobrý vlkodlak.

Možná to děda považoval za lepší smrt.“ Nevyslovené „já ne“ se hlasitě neslo kostelem, když odcházela od kazatelny.

Anna byla připravená ji nenávidět, když ale dívka šla se vzdorně vystrčenou bradou kolem, Anna si všimla, že má zarudlé, oteklé oči.

V jednu chvíli ji napadlo, že Charles vybuchne a vyskočí na nohy, cítila totiž, jak v něm bublá vztek, ale byl to Samuel, kdo vstal. Pouzdro s houslemi nechal na lavici, když zamířil k pódiu.

Jako by atmosféru v kostele nevnímal, pustil se do historky o velmi mladém Carteru Wallaceovi, který utekl matce, vydal se na procházku a zatoulal se dobrých pět kilometrů do lesa, než ho otec konečně našel ani ne půl metru od velmi podrážděného chřestýše. Carterův vlkodlačí otec hada zabil – čímž syna rozzuřil. „Nikdy předtím ani potom jsem neviděl Cartera tak rozzlobeného.“ Samuel se zakřenil. „Tvrdil, že se s hadem spřátelil, a chudák starý Henry, Carterův táta, byl příliš otřesený, než aby se s ním hádal.“

Samuelův úsměv povadl a na chvíli se rozhostilo ticho, než pokračoval. „Shawna tady nebyla, když se o tom hovořilo, takže musím omluvit její nevědomost,“ řekl. „Můj otec si nemyslel, že je to dobrý nápad, aby Carter podstoupil proměnu. Všem, a to včetně doktora, jasně řekl, že Carter má příliš měkké srdce na to, aby z něj byl dobrý vlk.“

Kazatelna v Samuelových rukou hrozivě zapraskala, proto je rozevřel.

„Stydím se za to, že jsem se postavil na stranu jeho syna Gerryho, a tak se nám, jeho lékaři a synovi, podařilo Cartera přesvědčit, aby to zkusil. Můj otec dobře věděl, že proměnit muže tak nemocného, jako byl on, je velmi riskantní, proto se jeho proměny ujal sám – a zvládl ji. Ale měl pravdu.

Carter nedokázal akceptovat ani ovládnout svého vlka.

Kdokoli jiný by zemřel už v únoru spolu s ostatními, u nichž proměna selhala. Ale Gerry, který měl za úkol se o to postarat, odmítl. A otec cítil, že bez jeho svolení to udělat nemůže.“

Zhluboka se nadechl a pohlédl zpříma na Carterovu vnučku. „Málem zabil tvoji matku, Shawno. Ošetřil jsem ji a můžu dosvědčit, že přežila jen náhodou, ne proto, že by se Carter nad ní smiloval – můžeš se jí zeptat sama. Jak by se cítil muž, který život zasvětil pomoci jiným, kdyby zabil vlastní dceru? Byl jsem u toho, když požádala maroka, aby udělal, co její bratr odmítl. V té době už byl Carterův vlk mimo kontrolu a nemohl o to požádat sám. Takže ne, můj otec Cartera nepřemluvil, aby se nechal proměnit – jen udělal, co bylo správné, a vyřešil problémy, které z toho vzešly.“

Když Samuel domluvil, pomalu přelétl očima místnost a hlavy se pod jeho pohledem submisivně skláněly. Kývl a znovu se posadil vedle Charlese.

Promluvilo ještě několik lidí, pohledu na maroka a jeho syny se však důsledně vyhýbali, Anna ale měla dojem, že to dělají spíše ze studu než ze zatvrzelé zlosti, která vládla v kostele sotva před čtvrthodinou.

Nakonec vstal pastor. „Mám u sebe dopis, který mi dal před několika týdny Carter,“ řekl. „Měl jsem ho otevřít v případě jeho smrti – cítil, že nadejde brzy, tak či onak.“

Otevřel dopis a nasadil si brýle.

„‚Přátelé,‘“ četl. „‚Netruchlete pro mě, protože já nebudu. Poslední rok života mi ukázal, že snažit se změnit Boží plány je zřídkakdy dobrý nápad. S radostí a úlevou se připojím ke své milované ženě. Mám ale poslední přání.

Brane, ty starý barde, zazpíval bys mi na pohřbu?‘“

V kostele se rozhostilo dokonalé ticho. Charles cítil k zesnulému zdráhavou úctu. Bůh žehnej Carterovi, který byl stejně tak léčitel jako Samuel. Věděl, co přijde a jak lidé zareagují – a to včetně maroka.

Vstal a napřáhl ruku k otci, protože Bran působil zvláštně překvapeně. Bran ho za ruku nevzal, ale pustil Annu a postavil se. Anna si přitáhla ruku do klína a protáhla si ji, jako by ji bolela.

„Věděl jsi, že to doktor udělá?“ pošeptal Charles Samuelovi a kývl na otlučené houslové pouzdro, když následovali otce do přední části kostela. Kdyby to věděl, taky by si s sebou vzal nějaký nástroj. Tak ho posadili ke klavíru – který měl tři falešně hrající klapky, kolem nichž musel improvizovat.

Samuel zavrtěl hlavou. „Chtěl jsem místo mluvení něco zahrát.“ Pak otevřel pouzdro a vytáhl housle a trochu hlasitěji se zeptal: „Co zazpíváš, tati?“

Charles pohlédl na otce, ale nedokázal z jeho tváře nic vyčíst. Příliš mnoho pohřbů, příliš mnoho mrtvých přátel, pomyslel si.

„‚Prosté dary,‘“ řekl Bran po chvíli.

Charles se posadil ke klavíru a Samuel si naladil housle.

Když bratr kývl, pustil se Charles do úvodní melodie.

Napadlo ho, že je to dobrá volba. Nebyla to smutná ani přehnaně zbožná píseň a ke Carteru Wallaceovi se hodila, protože byl především prostý muž – a všichni píseň dobře znali.

Je dar být něžný, je dar být fér.

Je dar vstát a dýchat ranní vzduch.

Kráčet cestou a držet pevný směr.

Ten dar nechť je s námi dál, to ať dopřeje nám bůh.

Když otec tiše dozpíval druhou sloku, Charles si uvědomil, že se píseň dobře hodí i k němu. Přestože byl Bran složitý, jeho potřeby a touhy byly velmi jednoduché: udržet své lidi naživu a v bezpečí. A aby toho dosáhl, byl připravený být nekonečně nemilosrdný.

Pohlédl na Annu, která seděla osaměle na lavici. Měla zavřené oči a bezhlesně zpívala spolu s Branem. Přemýšlel, jak by zněl její zpěv – a jestli by se hlas hodil k jeho. Nebyl si jistý, jestli vůbec umí zpívat, ale říkala, že pracovala v obchodě s hudebninami, když se setkala s vlkem, který ji později napadl a proti její vůli proměnil.

Otevřela oči a upřela je na něj. Tíha jejího pohledu byla tak velká, až užasl, že se jeho prsty nezastavily a hrály dál.

Jeho.

Kdyby znala hloubku jeho citů, utekla by. Nebyl zvyklý na tak majetnické pocity ani na divokou radost, kterou mu vnášela do srdce. Nahlodávalo to jeho sebekontrolu, proto obrátil pozornost zpátky k hudbě. Té rozuměl.

Anna měla co dělat, aby si nebroukala do rytmu. Kdyby obecenstvo bylo zcela lidské, udělala by to. Ale bylo tu příliš mnoho lidí, jejichž sluch byl stejně dobrý jako její.

Jednou z věcí, které své vlkodlačí existenci nenáviděla, bylo, že se musela vzdát tolika oblíbených hudebníků. Její sluch nyní dokázal zachytit i nejslabší zakolísání v hlase nebo zašumění nahrávky. Ale těch pár zpěváků, které dokázala poslouchat i nadále…

Branův hlas byl čistý a dokonale držel tón, ale to z jeho bohatého zabarvení se jí ježily chlupy na krku.

Když dozpíval, muž sedící na lavici za Annou se předklonil, až se ústy skoro dotkl jejího krku.

„Charles si přivedl domů hračku, co? Zajímalo by mě, jestli se podělí.“ Jeho hlas měl lehký přízvuk.

Sklouzla na lavici dopředu, úplně na kraj, a upřela oči na Charlese, který ale zavíral klavír a byl k ní otočený zády.

„Nechal tě jako jehňátko mezi vlky,“ mumlal vlkodlak.

„Někdo tak hebký a jemný by se lépe hodil k jinému muži.

K někomu, kdo má rád dotyky.“ Položil jí ruce na ramena a pokusil se přitáhnout si ji blíž.

Anna se mu vytrhla a zapomněla na pohřeb i okolí.

Nemínila dovolit, aby se jí kdokoli bez dovolení dotýkal.

Vyskočila na nohy a bleskurychle se otočila k vlkodlakovi, který se opřel o opěradlo své lavice a usmál se na ni. Lidé po stranách se od něj odsunuli, aby mu poskytli co nejvíce prostoru – o tom, co je, to vypovídalo lépe než lehký úsměv, který mu zkroutil rty.

Anna musela uznat, že je pohledný. Tvář měl uhlazenou a elegantní, pleť barvy týku a opálenou stejně jako Charles.

Podle nosu a černých očí odhadovala, že pochází ze Středního Východu, ale jeho přízvuk byl čistě španělský – na přízvuky měla sluch.

Vypadal stejně starý jako ona, tak na dvacet tři, dvacet čtyři let, ale z nějakého důvodu si byla naprosto jistá, že je velmi, velmi starý. Čišela z něj divokost, nějaká nemoc, která v ní vzbuzovala obezřetnost.

„Nech ji být, Asile,“ řekl Charles a položil jí ruce na ramena jako předtím druhý muž. „Jestli ji budeš obtěžovat, vykuchá tě a nechá tě napospas vranám.“

Opřela se o jeho teplo a překvapilo ji, že má pravdu – aspoň v tom, že její první reakcí nebyl strach, nýbrž zlost.

Vlk se zasmál a ramena mu drsně zacukala. „Dobře,“

řekl. „Dobře, někdo by měl.“ Pak mu z tváře zmizel všechen humor a unaveně si ji promnul. „Už ne dlouho.“ Zadíval se za Annu a Charlese. „Říkal jsem, že se sny vrátily. Zdá se mi o ní skoro každou noc. Musíš to udělat brzy, dřív, než bude pozdě. Dnes.“

„Dobrá, Asile.“ Branův hlas zněl dutě a unaveně. „Ale ne dnes. Ani zítra. Ještě chvíli to vydržíš.“

Asil se otočil ke kongregaci, která je tiše sledovala, a promluvil jasným, zvučným hlasem. „Máte štěstí, protože je tu někdo, kdo ví, co je třeba udělat, a udělá to. Díky němu máte domov, bezpečné místo. Musel jsem opustit svého alfu a přijít sem, protože by mě z lásky nechal hnít v šílenství.“

Otočil hlavu a symbolicky si plivl přes rameno. „Láska, která zrazuje, je slabá. Kdybyste věděli, jak se cítím, jak se cítil Carter Wallace, pochopili byste, jakého požehnání se vám dostalo v Branu Cornickovi, který dokáže zabít ty, kdo zabít potřebují.“

V tu chvíli Anna pochopila, že vlk žádá Brana o smrt.

Impulzivně od Charlese odstoupila. Klekla si na lavici, na které předtím seděla, natáhla se a vzala Asila za zápěstí ruky, již si položil na opěradlo své lavice.

Šokovaně zasyčel, ale neodtáhl se. Jak ho držela, pach divočiny a nemoci se rozplynul. Zíral na ni, bělmo mu jasně zářilo a z duhovek zůstal jen tenký kroužek kolem roztažených zorniček.

„Omega,“ zašeptal a drsně dýchal.

Charles k ní zezadu přistoupil, ale nedotkl se jí, a studená kůže pod jejími prsty se postupně zahřála. Všichni strnuli. Anna věděla, že stačí, aby z něj sundala ruku, a bude po všem, ale zdráhala se to udělat.

Z Asilovy tváře zmizel šok a kolem očí a úst se mu usadil žal, který zesílil a prohloubil se, než ho schoval tam, kde se všechny soukromé myšlenky schovávají před příliš bystrými pozorovateli. Natáhl se, lehce se dotkl její tváře a ignoroval Charlesovo varovné vrčení.

„Víc darů, než jsem považoval za možné.“ Napjatě se na Annu usmál, očima i ústy. „Pro mě je příliš pozdě, miquerida. Na takovém starci, jako jsem já, svými dary plýtváš. Ale za tento odklad ti děkuji.“ Pohlédl na Brana.

„Dnes a zítra a možná ještě jeden den. Vidět Charlese, ztělesnění vlka samotáře, chytit se pasti amor – myslím, že mě to ještě na čas pobaví.“

Vysmekl se zpod jejího dotyku, vzal ji za ruku a se lstivým pohledem na Charlese ji políbil na dlaň. Pak ji pustil a vyklouzl z kostela. Nespěchal, ale ani neotálel.

„Dávej si na něj pozor,“ varoval Charles, ale neznělo to, jako by se zlobil.

Někdo si odkašlal, a když se Anna ohlédla, zjistila, že ji sleduje pastor. Usmál se a rozhlédl se po kostele. Narušení bohoslužby mu očividně ani v nejmenším nevadilo. Možná už si zvykl na to, že vlkodlaci porušují pořádek. Anna cítila, jak rudne, rychle se svezla zpátky na lavici a přála si, aby se mohla propadnout do země. Právě narušila pohřeb muže, kterého ani neznala.

„Nadešel čas naše shromáždění ukončit,“ řekl pastor.

„Naše společné truchlení skončilo, a až budeme odcházet, musíme si pamatovat doktorův dobře prožitý život a srdce otevřené všem. Skloňte hlavy k závěrečné modlitbě.“

4

Severozápadní Montana, Cabinet Wilderness

Walter nevěděl, proč útok bestie přežil, podobně jako netušil, jak přežil tři nasazení ve Vietnamu, když tolik jeho přátel a spolubojovníků padlo. Možná přežil v obou případech jen náhodou – anebo s ním měl osud nějaké plány.

Třeba se měl dalších třicet let toulat osaměle horami.

Pokud bylo to, že útok bestie přežil, nepravděpodobné, zbytek byl prostě divný.

První, čeho si všiml, bylo, že bolestivá artritida, která mu seděla v ramenou a v kolenou a tepala mu ve staré ráně v boku, zmizela. A nevadil mu už ani chlad.

Chvíli trvalo, než si uvědomil, že se jeho vlasům a vousům vrátila barva, jakou měly zamlada – nenosil s sebou zrcátko.

A začal si všímat i jiných zvláštností. Byl rychlejší a silnější než dřív. Jediné rány, které se mu nehojily stejně pozoruhodně rychle jako ta na břichu, byly ty na jeho ztrápené duši.

Nechápal, co se děje, dokud se ráno po prvním úplňku neprobudil s krví v ústech, pod nehty a na nahém těle.

Vzpomínky na to, co udělal, co se z něj stalo, byly průzračné jako diamanty. Teprve tehdy pochopil, že se stal svým vlastním nepřítelem, a plakal nad ztrátou posledního zbytku lidskosti.

Aspen Creek, Montana

S Charlesovou paží okolo ramen následovala Anna ostatní na mrazivé parkoviště před kostelem. Zastavili se na chodníku a sledovali, jak se prostorpomalu vyprazdňuje.

Několik lidí se na Annu při odchodu podívalo, ale nikdo se nezastavil.

Když téměř osaměli, ucítila Anna na sobě upřený pohled Samuelových šedých očí. Vypadaly obezřetně, přestože se na ni přátelsky usmíval.

„Takže ty jsi ten nalezenec, kterého se bratr rozhodl přivést domů? Jsi menší, než jsem čekal.“

Nemohla se urazit, protože ji očividně urazit nechtěl; aspoň ji nenazval čubou.

„Ano,“ řekla a odolala nutkání zavrtět se nebo prázdně tlachat, jak to obyčejně dělávala, když byla nervózní.

„Samueli, to je Anna. Anno, můj bratr Samuel,“

představil je Charles.

Jeho bratr ale krátké představení očividně nepovažoval za dostačující, proto tak učinil znovu: „Doktor Samuel Cornick, starší bratr a trýznitel. Rád tě poznávám, Anno…“

„Lathamová,“ dokončila za něj a přála si, aby dokázala přijít s něčím chytřejším.

Kouzelně se na ni usmál, ale Anna si všimla, že mu úsměv nezahřál oči. „Vítej do rodiny.“ Poplácal ji po hlavě a ona si uvědomila, že to udělal hlavně proto, aby pozlobil Charlese.

Ten ale jen řekl: „Přestaň flirtovat s mojí družkou.“

„Chovejte se slušně,“ řekl Bran. „Samueli, mohl bys vzít Charlese na kliniku a prohlédnout mu rány? Mám pro něj úkol, ale jestli bude chvíli trvat, než se zotaví, budu muset poslat někoho jiného. Zdá se mi, že se neuzdravuje tak rychle, jak by měl.“

Samuel pokrčil rameny. „Jasně. Žádný problém.“

Pohlédl na Annu. „Může to chvíli trvat.“

Nebyla hloupá. Chtěl si s Charlesem promluvit o samotě – anebo to možná chtěl Bran a Samuel mu jen pomáhal.

Charles si toho taky všiml, protože plynule navrhl: „Co kdyby sis vzala pick-up a jela domů? Samuel nebo táta mě pak hodí zpátky.“

„Jasně,“ řekla, rychle se usmála a přísně se napomenula, že nemá důvod cítit se ublíženě. Otočila se a odkráčela k vozu.

Čas o samotě se jí hodil. Potřebovala si promyslet pár věcí, a kdykoli byl Charles poblíž, zatemňoval jí rozum.

*

Její úleva nad tím, že ho opouští, která byla zřejmá z jejího úprku k pick-upu, vzbudila v Charlesovi touhu vrčet.

Bojoval s iracionální zlostí na Samuela, který ji tak šarmantně poslal pryč v reakci na rozkazy, jež mu Bran vložil do mysli. Vždycky poznal, když otec mluvil se Samuelem, prozradilo mu to něco v bratrově obličeji.

Samuel počkal, dokud nenasedla do vozu a nevyjela z parkoviště, pak řekl: „Zabil jsi vlka, který jí ublížil?“

„Je mrtvý.“ Z nějakého důvodu nedokázal Charles odtrhnout oči od pick-upu. Anně se nelíbilo, že ji poslal pryč. Věděl, že si nemusí dělat starosti, tady by se nikdo neodvážil dotknout se jí – a díky Asilově výstupu teď celé město vědělo, co Anna je.

I těch několik lidí, kteří na pohřbu nebyli, jako třeba otcova družka – jejíž nepřítomnost byla víc než výmluvná – se o tom do hodiny dozví. Přesto se mu nelíbilo, že nechal Annu samotnou. Vůbec.

„Charlesi?“ Bratrův hlas byl tichý.

„Proto jsem chtěl, abys Annu poslal pryč,“ zamumlal Bran. „Přál jsem si, abys viděl, jak se změní. Stejně se choval i včera, když mu zmizela z očí. Je omega a myslím, že její vliv na něj maskuje jeho stav. Mám pocit, že z něj nedostali všechno stříbro.“

„Kdy ho postřelili?“

„Předevčírem. Třikrát. Jedna kulka ho škrábla do ramene, druhá mu prolétla hrudí a třetí ho trefila do lýtka.

Všechny byly stříbrné.“

Charles sledoval, jak pick-up opatrně objíždí zatáčku na cestě, která vedla k němu domů.

„Na stříbrný jed je citlivější než… Charlesi!“

Za ramena ho vzaly bratrovy tvrdé ruce. Otec se dotkl jeho tváře a upoutal tak jeho pozornost.

„Musím jít,“ řekl Charles alfovi se srdcem v krku.

Nedokázal myslet, nemohl zůstat. Musel ji chránit, i když na tom byl zle.

„Počkej,“ řekl otec. Jeho povel ho spoutal jako ocelové lano a přimrazil na místě, přestože z celého srdce toužil rozběhnout se za pick-upem. „Samuel tě musí prohlédnout.

Pošlu za ní Sage, dobrá?“

Otcův dotyk, jeho hlas a ještě něco jiného mu pomohly vzchopit se. Ztrácel kontrolu.

Zavřel oči a dovolil otci, aby zklidnil jeho bestii, dokud nedokázal uvažovat jasněji.

„Zase jsem to udělal, že?“ zeptal se, i když nepotřeboval Branovo potvrzení. Zhluboka se nadechl a kývl. „Sage by byla fajn.“

Nelíbilo se mu mít někoho v domě: otce a bratra ano, ale jiné lidi, jen když to bylo nezbytně nutné. Na druhou stranu nechtěl, aby Anna zůstala sama. Sage představovala kompromis.

Neublíží Anně a bude ji chránit, dokud se nevrátí.

Zažene od ní ostatní vlky. Něco nervózního v jeho nitru se zklidnilo. Přesto bedlivě sledoval, jak otec volá mobilem Sage a žádá ji, aby se sešla s Annou. Pak se nechal Samuelem odvézt na kliniku. Otec je následoval ve svém humvee.

„Táta říkal, že jsi musel zabít Gerryho,“ řekl bratrovi.

Gerry byl syn doktora Wallace. Ve své honbě za drogou, která by ochromila Brana natolik, aby ho mohl využít ve svém bláznivém plánu, jehož cílem bylo donutit hodného doktora přijmout dvojí podstatu, přivodil utrpení a smrt mnoha lidem. Gerryho nezajímalo, jaké škody napáchá.

Samuel kývl a tvářil se ponuře. „Nedal mi na vybranou.“

Přestože Charlese rozptylovaly touha chránit družku a pálení ran, které se nehojily správně, dobře slyšel, co bratr nevyslovil. Proto to řekl sám: „Napadlo tě, kolik lidí bychom zabili my, abychom ochránili našeho tátu? Kolik bychom jich mučili a odstranili?“

„O to jde,“ zašeptal bratr. „Zabíjeli jsme pro něj, vlky i nevinné lidi. V čem jsme jiní než Gerry, že pořád žijeme a on si zasloužil zemřít?“

Pokud Bran poslal Samuela za Mercy do TriCities proto, aby ho zbavil melancholie, nevyšlo to. Charles se ze všech sil snažil odtrhnout pozornost od své družky a nějak bratrovi pomoct. Když se ho Bran nedotýkal, bylo pro něj nezvykle obtížné sebrat myšlenky.

„Otec chrání a ovládá ostatní smečky. Bez jeho velení bychom byli stejně roztroušení a žili ve stejném chaosu jako evropští vlci – a lidských obětí by bylo mnohem víc. Kdyby Gerryho plán vyšel, jak by to dopadlo?“ zeptal se Charles.

Sage se o Annu postará. Pro hříšnou, neodbytnou potřebu být s ní neexistoval nejmenší důvod.

„Gerry si myslel, že jeho otec přijímá svého vlka, aby porazil maroka,“ zamumlal Samuel. „Možná měl pravdu.

Třeba mohl svého otce zachránit. Byly jeho činy horší, než když nás posílá zabíjet táta?“

„A kdyby měl Gerry pravdu? Kdyby ty plány vyšly a jeho otec skutečně potřeboval jen důvod pro to, aby svého vlka přijal, a potom s pomocí Gerryho drogy našeho otce zabil a stal se marokem – co pak?“ zeptal se Charles.

„Doktor byl dobrý člověk, ale jaký by byl marok?“

Samuel se zamyslel, pak si povzdychl. „Nebyl dost dominantní na to, aby si postavení udržel. Rozpoutal by se chaos, protože alfové by mezi sebou začali bojovat o nadvládu a Gerry by je zabíjel ze stínů jako šakal.“

Zaparkoval před klinikou, ale nevystoupil. „Jenže nezabil bys pro tátu tak jako tak? I kdyby nešlo o ochranu zdejších vlků? Byl Gerry tak špatný?“

„Porušil zákony,“ řekl Charles. Věděl, že pro bratra podobné záležitosti nejsou černobílé. Samuel nikdy nebyl nucen přijmout věci takové, jaké jsou, jako Charles. Proto si přebral fakta a pokusil se najít něco, co by pomohlo.

„Gerry zabíjel nevinné. Ne kvůli přežití smečky, ale kvůli malé naději, že přežije jeho otec.“ Usmál se, protože ho napadlo něco jiného, pravdivého. „Kdybychom my zabili nevinného, abychom ochránili tátu, a ne kvůli přežití nás všech, sám by nás zabil.“

Samuelova ramena se uvolnila. „Ano, to by udělal, že?“

„Cítíš se líp, když jsi zase na straně andělů?“ zeptal se Charles, jakmile otec zastavil vedle nich.

Samuel se unaveně zakřenil. „Povím tátovi, že jsi o něm řekl, že je anděl.“

Charles vystoupil, a když na něj otec pobaveně pohlédl přes kapotu Samuelova vozu, jen pokrčil rameny.

Samuel na klinice rozsvítil a odvedl je na jednu z ošetřoven.

„Dobrá, starochu,“ řekl. „Podíváme se na ty díry po kulkách.“ Ale jeho úsměv zmizel, jakmile se Charles začal soukat ze saka.

„Počkej,“ řekl, otevřel zásuvku a vytáhl z ní nůžky.

Když spatřil Charlesův výraz, zakřenil se. „Hej, je to jenom oblek. Můžeš si dovolit nový.“

„Je šitý na míru,“ zavrčel Charles. „Musel jsem si ho čtyřikrát zkoušet, jet až do města a nechat do sebe píchat a šťourat. Ne, děkuji. Tati, pomůžeš mi svléct se? A drž svého syna i s jeho nůžkami z dosahu.“

„Odlož nůžky, Samueli,“ řekl Bran. „Když se dokázal obléct, předpokládám, že ho i svlečeme bez toho, abychom na něm museli šaty rozstříhat. A ty nevrč, Charlesi.“

S pomocí se Charlesovi podařilo ze saka vysoukat, ale potil se a otec ho musel tiše konejšit. Když došlo na košili, ani se ho nezeptali a rozepnuli ji, aby ho z ní mohli svléct.

Samuel se zadíval na zářivě růžový obvaz a zakřenil se.

„ Tohle nebyl tvůj nápad.“

„Anna.“

„Myslím, že se mi tvoje malá vlčice začíná líbit. Možná se snadno vyleká, ale Asilovi se postavila a ani nehnula brvou. A každý, kdo by se odvážil obvázat tě růžovou…“

Samuel ale rázem zvážněl, když směšný růžový obvaz odstřihl a uviděl díry po kulce, vpředu i vzadu. Přiblížil nos k ráně a očichal ji, pak Charlese obvázal něčím méně výstředním.

Charlese pobavilo, že se mu růžová líbila víc, protože to byl její nápad.

„Málem jsme o tebe přišli, bráško. Ale rána voní čistě a hojí se docela dobře. Teď si sundej kalhoty, chci se podívat na tvoji nohu, na tu, na kterou se snažíš nenapadat.“

Charles se nerad svlékal – asi v něm bylo příliš mnoho z indiána. A navíc nechtěl odhalit rány. Nelíbilo se mu, když ostatní věděli o jeho slabosti, i když šlo o bratra a otce.

Zdráhavě si svlékl kalhoty.

Samuel se zamračil, ještě než zářivě zelený obvaz odstřihl. Když se ho zbavil, přiblížil nos k ráně a ucukl.

„Kdo ji čistil?“

„Chicagská smečka má doktora.“ Lékařů, kteří byli zároveň vlkodlaky, nebylo mnoho. Sám věděl jen o Samuelovi: doktor chicagské smečky patřil mezi nové vlky, které Leo před marokem zatajil. Se vší krví a masem okolo bylo pro vlkodlaka obtížné soustředit se na léčení – nikdy si ale nevšiml, že by to vadilo Samuelovi.

„Je to obyčejný felčar,“ zavrčel bratr. „I z dvaceti centimetrů cítím stříbro.“

„Nikdo ho nenaučil být vlkem,“ vysvětlil Charles.

„Žádný z Leových nových vlků neumí používat čich – ani Anna. Pochybuji, že ho napadlo pokusit se stříbro vyčenichat.“

„A mám takové tušení, že se tě i dost bál,“ ozval se otec z kouta, kam se odklidil. „Nejsi zrovna dobrý pacient.“

„Na stůl,“ přikázal Samuel. „Musím se v tom trochu porýpat. Tati, budeš mu muset pomoct, jak budu pracovat.“

Bolelo to mnohem víc než samotné postřelení, přesto Charles držel, když Samuel ránu prohlížel a vrtal se v ní. Z

čela mu tekl pot a nutkání proměnit se a zaútočit jen stěží potlačoval jeho otec dotykem.

Snažil se nevěnovat pozornost tomu, co Samuel dělá, ale bylo nemožné zcela ignorovat jeho podrobný komentář.

Když Samuel nalil do rány fyziologický roztok, všechny svaly v těle se mu v protestu napjaly a zasyčel.

Ale… „Promiň, starochu, pořád tam trocha je.“ A znovu se pustil do vrtání a řezání. Sice si nedovolil vykřiknout, ale nedokázal potlačit vlčí kňučení, když Samuel ránu zase vypláchl – nebo úlevné zasténání, když se Samuel pustil do obvazování, což znamenalo, že mučení je u konce.

Charles pořád ležel, byl mimo a snažil se znovu naučit dýchat, když Samuel řekl: „Nezůstanu tady, tati.“

Charles si přestal dělat starosti s nohou a zadíval se Samuelovi do tváře. Bratr nebyl ve stavu, aby mohl žít sám.

Předpokládal, že to otec ví – Bran to s lidmi uměl líp než Charles.

Marok neodpověděl a dál se točil na stoličce v koutě vyšetřovny.

Samuel byl nakonec nucen pokračovat – bezpochyby přesně tak, jak Bran plánoval. „Nemůžu zůstat. Je tu spousta lidí, kteří očekávají příliš mnoho. Nechci patřit ke smečce.“

Bran se točil dál. „Tak co uděláš?“

Samuel se usmál a Charlese zabolelo u srdce, protože v jeho výrazu nebyly žádné opravdové emoce. Ať už se jeho bratrovi stalo během let, kdy žil daleko odsud, cokoli, změnilo ho to a Charles se obával, že jde o změnu nezvratnou. „Napadlo mě, že bych na chvíli trápil Mercy.“

Jeho hlas i výraz byly věcné, ale tělo měl napjaté, což prozrazovalo, jak moc mu na tom záleží.

Možná se táta úplně nezbláznil, když svedl Samuela s Mercy dohromady – jenže Charles ze zkušenosti věděl, že milostný vztah není ani bezbolestný, ani klidný. Ale možná bezbolestnost a klid nebyly to, co Samuel potřeboval.

„A co Adam?“ zeptal se Charles opatrně. Mercy žila v TriCities ve státě Washington a alfa Smečky columbijského poříčí nebyl dost dominantní na to, aby si smečku udržel, kdyby se k ní Samuel přidal – jenže Adam byl alfou příliš dlouho na to, aby dokázal své místo postoupit jinému.

„Už jsem s ním mluvil,“ odpověděl Samuel rychle.

„A nevadí mu, že ho nahradíš?“ Charles si to neuměl představit. Jiný vlk možná, ale ne Adam.

Samuel se uvolněně opřel o pult a zazubil se.

„Nepřevezmu smečku, starochu. Prostě budu žít na jeho území jako každý jiný vlk samotář. Tvrdil, že mu to nevadí.“

Marokův obličej byl pečlivě neutrální – a Charles věděl, co mu dělá starosti. Během dvou let od chvíle, co se Samuel vrátil z Texasu, přicházely noci, kdy se musel dost silně opřít o smečku, aby si zachoval rovnováhu, a jako vlk samotář žádnou smečku mít nebude.

Samuel byl stejně jako jejich otec – a Asil – starý. Stáří bylo pro vlkodlaky nebezpečné. Věk se Samuela nikdy nijak zvlášť nedotýkal – dokud se po desetiletích života o samotě před pár roky nevrátil domů.

„Samozřejmě,“ pokračoval Samuel, „neví, že se nastěhuju k Mercy.“

Charles si najednou vzpomněl, že i Adam chová k jejich malému kojotovi city. „Takže se Mercedes rozhodla ti odpustit?“

„Mercy?“ Samuelovo obočí vystřelilo vzhůru a poprvé za hodně dlouhou dobu neměl v očích žádné stíny. „ Naše Mercy, která se nikdy nezlobí, když se může pomstít?

Jistěže ne.“

„Tak jak jsi ji donutil souhlasit s tím, že se k ní nastěhuješ?“

„Ještě nesouhlasila,“ řekl sebejistě. „Ale bude.“ Ať už vymyslel jakýkoli plán, oči mu zářily bezstarostným veselím. Otec si toho všiml taky a Charles viděl, že dospěl k náhlému rozhodnutí.

„Dobrá,“ řekl Bran nečekaně. „Dobrá. Ano, běž. Možná to tak bude nejlepší.“

Ať už bylo se Samuelem v nepořádku cokoli, pobyt v Aspen Creeku mu nepomáhal. Možná bude mít Mercedes víc štěstí. Pokud Samuela nezabije – anebo jejich otce, když na to přijde, za to, že ji popostrčil do palebné linie.

Charles, kterého už unavilo ležet na břiše jen ve spodním prádle, se posadil a musel bojovat se zvoněním v uších, které ho hrozilo znovu složit.

„Jak se cítíš?“ zeptal se Samuel, jenž opět vklouzl do role doktora.

Charles zavřel oči a zvážil své pocity. „Už nemám chuť vyrazit dveře a zmizet, ale možná je to tím, že nic horšího mi provést nemůžeš.“

Samuel se zakřenil. „Kdepak. Kdybych chtěl, mohl bych tě ještě chvíli trápit.“

Charles na něj pohlédl. „Je mi mnohem líp, děkuji.“

Rány ho bolely, ale poprvé od chvíle, kdy ho postřelili, se cítil sám sebou. Přemýšlel, proč otrava stříbrem způsobila, že se choval tak ochranitelsky k Anně. Nikdy nic podobného necítil.

„Dobrá.“ Samuel pohlédl na otce. „Zítra ne a ani pozítří.

Kdyby šlo o kohokoli jiného, řekl bych aspoň deset dnů, ale není pitomý a je houževnatý. Když jsem teď z něj dostal všechno stříbro, bude se uzdravovat skoro stejně rychle jako vždycky. Po středě už nikdo cizí nepozná, že s ním něco je, takže zmizí riziko, že ho napadne nějaký idiot přesvědčený, že ho dokáže sejmout. Ale jestli ho chceš nasadit na smečku, budeš s ním muset ještě pár týdnů posílat své lidi.“

Charles se zadíval na otce a čekal na jeho rozhodnutí.

Běhat uprostřed zimy Cabinety nepatřilo k jeho zálibám – ty hory neměly rády vetřelce. Přesto by si vedl lépe než kdokoli jiný, koho měl otec po ruce, a to i když byl zraněný, obzvláště pokud se nejednalo jen o odpadlíka, nýbrž o útok na otcovo území.

Nakonec Bran kývl. „Potřebuju tě víc než rychlé řešení.

Týden to počká.“

„Co uděláš s Asilem?“ zeptal se Charles. „Přes veškerou snahu pastora Mitchella, Samuela i samotného doktora Wallace je na tom teď smečka dost špatně. Pokud ho budeš muset zabít, nevyhneš se následkům.“

Bran se pousmál. „Já vím. Asil za mnou před měsícem přišel s tím, že se mu vrátily sny, a znovu mě začal žádat o to, abych ho zbavil utrpení. Obyčejně by mi to nedělalo velké starosti, ale mluvíme tu o Maurovi.“

„O kom se mu zdá?“ zeptal se Samuel.

„O mrtvé družce,“ řekl Bran. „Umučili ji. Nemluví o tom, ale vím, že se cítí provinile, protože byl na cestách, když se to stalo. Řekl mi, že jakmile se připojil k naší smečce, přestalo se mu o ní zdát – ale minulý měsíc se sny vrátily. Probouzí se dezorientovaný a… někdy i jinde, než kde usnul.“

Nebezpečné, pomyslel si Charles, mít vlka Maurových schopností venku bez kontroly.

„Myslíš, že můžeš jeho smrt odložit?“ zeptal se Samuel.

Bran se usmál, tentokrát doopravdy. „Myslím, že ano.

Máme omegu, která mu pomůže.“ Otec pohlédl na Charlese a jeho úsměv se rozšířil. „Neopustí tě kvůli němu, Charlesi, bez ohledu na to, co Asil prohlašuje, aby tě zatahal za ocas.“

Anna cítila, že Charlesův obývák je i přes drahé zařízení teplý a domácký. Ale nebyl to její domov. Neklidně se toulala domem a nakonec se schoulila na zemi v koutě ložnice, kolena si přitáhla k hrudi a objala je. Odmítla plakat. Chovala se hloupě: ani dobře nevěděla, proč je tak rozrušená.

Vadilo jí, když ji poslali pryč – a zároveň se jí ulevilo, když osaměla.

Vlkodlaci a násilí, vlkodlaci a smrt: šli ruku v ruce jako banán a burákové máslo. Možná to tady lépe maskovali než v Chicagu, ale pořád to byli netvoři.

Nebyla to vina zdejších vlků; prostě se snažili žít co nejlépe s prokletím, které z nich dělalo divoké bestie.

Dokonce i Charles. A marok. I ona sama. Být vlkodlakem znamenalo dodržovat určitá pravidla: někdy bylo třeba zabít nejlepšího přítele pro dobro všech. Lidští manželé a manželky stárli, zatímco vlkodlaci zůstávali mladí. Vlci jako Asil se snažili ostatní donutit, aby je napadli, protože chtěli zemřít… nebo zabíjet.

Roztřeseně se nadechla. Kdyby někdo zabil Lea a jeho družku už před lety, spousta lidí by pořád žila – a ona by dokončovala studia na severozápadní a titul z hudební teorie by měla na dosah. A místo toho… co?

Musela si najít zaměstnání, které by dávalo jejímu životu smysl, nebyla jen vlkodlak. Práce u Scorciho ji v mnoha ohledech zachránila, neznamenala jen stálý příjem.

Je dost těžké litovat se, když musíte makat osm až deset hodin denně. Ale pochybovala, že by tu potřebovali číšnici.

Ozval se zvonek u dveří.

Vyskočila a rychle si utřela tváře – ale byly suché.

Zvonek se ozval znovu, proto si pospíšila otevřít. Nevíš, co chceš, pokárala se. Ještě před chvílí se radovala z několika minut o samotě a nyní toužila po rozptýlení.

Uviděla tmavě šedý lexus, pak její pozornost upoutala žena na verandě. Tvářila se příjemně a přátelsky. Tmavě blond vlasy měla spletené do francouzského copu a skoro stejně dlouhé jako Charles.

Annin čich jí prozradil, že je vlkodlačka.

Žena se usmála a napřáhla ruku. „Jsem Leah,“ řekla.

„Marokova žena.“

Anna jí stiskla ruku a rychle ji pustila.

„Co kdybychom šly dovnitř a promluvily si?“ navrhla příjemně.

Anna věděla, že Charles nemá nevlastní matku rád – stejně jako letadla, auta a mobily. Jiný důvod pro její neklid neexistoval. A nemohla ji odmítnout vpustit, aniž by ji urazila.

„Prosím, vstupte,“ pozvala ji zdvořile.

Marokova manželka kolem ní rázně prošla do obýváku.

Uvnitř zpomalila a dobře se rozhlédla, jako by tu nikdy dřív nebyla. Anna se nemohla zbavit nepříjemného pocitu, že udělala chybu, když ji pustila dovnitř. Možná ji Charles do svého domu nepouštěl – jinak si nedokázala Leažino uchvácení domem vysvětlit.

Pokud ovšem nebyla zevrubná prohlídka jen mocenskou hrou, kterou chtěla dát Anně najevo, že není ani zdaleka tak zajímavá jako zařízení pokoje. Leah se dál rozhlížela a Anna se rozhodla pro druhou možnost – pokoj nebyl dost velký na to, aby si zasloužil tak dlouhou prohlídku.

„Čekala jsem někoho jiného,“ zamumlala Leah nakonec. Zastavila se před ručně vyrobenou kytarou, která visela na stěně, ale dost daleko od ohniště, aby žár dřevo nepoškodil. Mohla to být ozdoba, ale nástroj byl opotřebovaný hraním.

Anna nic neřekla ani se nepohnula ode dveří.

Leah se k ní otočila a v jejím výrazu nyní nebylo nic laskavého ani přátelského.

„Musel vyškrábat dno sudu, aby tě objevil, co? Musel jet až do Chicaga, aby si našel takové mimino, ženu, která nepředstavuje žádnou výzvu. Řekni, posloucháš ho na slovo?“

Jedovatost jejího útoku naznačila, že jde o něco osobnějšího než jen o touhu pokořit níže postavenou vlčici.

Leah možná byla marokovou družkou, ale čišela z ní žárlivost. Chtěla snad i Charlese?

Dveře se znovu otevřely. Dovnitř vešla další žena a přinesla s sebou závan chladného vzduchu a francouzského parfému. Byla vysoká a štíhlá jako modelka – a vypadala luxusně. Hnědé vlasy se zlatými pramínky zvýrazněnými zlatými třpytkami se jí otíraly o lícní kosti a padaly jí do úžasných modrých očí. Anna ji viděla na pohřbu – byla nejen krásná, nýbrž i působivá, a ta kombinace byla nezapomenutelná. Zavřela za sebou dveře, svlékla si lyžařskou bundu a ledabyle ji hodila na nejbližší křeslo.

Pořád na sobě měla tmavou sukni a svetr.

„Ale no tak, Leah. ‚Posloucháš na slovo?‘ Umíš to líp, zlato.“ Její předoucí hlas prosycoval jižanský šarm. Anně řekla: „Omlouvám se, že jsem sem tak vpadla, ale znělo to, jako bys potřebovala zachránit před naší královskou čubkou.“

„Odejdi, Sage. Tohle s tebou nemá nic společného,“

poručila Leah ostře, i když se nezdálo, že by ji přezdívka urazila.

„Zlato,“ řekla žena sladce, „ráda bych ti vyhověla, ale jsem tu na rozkaz šéfa – a ten stojí o stupínek nad tebou.“

Jasně modré oči přesunula k Anně. „Ty musíš být Charlesova Anna. Já jsem Sage Carhardtová. Omlouvám se za hrubé uvítání, ale Charlesovo štěstí dokáže téhle bábě zkroutit ocas do vývrtky, protože alfa svoje syny miluje.“

„Sklapni,“ vyštěkla Leah a pokojem se rozlila moc, která postrčila Sage o dva kroky dozadu.

Zvláštní bylo, že Anna považovala Sage za dominantnější… pak si uvědomila, že moc byla cítit marokem. Dobře věděla, že postavení ženy vyplývá z postavení jejího muže, ale nikdy by si nepomyslela, že moc je opravdová.

„Ty…“ Leah obrátila se k Anně, „…si sedni na gauč. S

tebou se vypořádám později.“

Rozumná žena by poslechla, pomyslela si Anna lítostivě. Žena, kterou byla před týdnem, by se přikrčila, sedla si a čekala, až se rozpoutá peklo. Ale Anna, která byla Charlesovou družkou a omegou a stála mimo hierarchii smečky, vystrčila bradu a řekla: „Ne, děkuji. Myslím, že bude lepší, když půjdete a vrátíte se, až se můj…“ Byla vlkodlakem už tři roky, přesto jí připadalo divné nazvat Charlese druhem, a její manžel nebyl, „…až bude zpátky Charles.“ Zaváhání okradlo její prohlášení o velkou část důrazu.

Sage se usmála a její tvář se nadšeně rozzářila. „Ano, Leah, co kdyby ses vrátila, až tu bude Charles? To bych ráda viděla.“

Ale Leah jí nevěnovala pozornost. Zmateně stáhla obočí a zírala na Annu. „Sednout,“ poručila hlubokým hlasem prosyceným mocí, která se přes Annu znovu neškodně přelila.

Anna se také zamračila. „Ne. Děkuji.“ Něco ji napadlo, a než se mohla zarazit, řekla: „Sage jsem viděla na pohřbu, ale marok přišel sám. Proč jste nebyla s ním?“

„Neměl tam co dělat,“ prohlásila Leah vášnivě. „ Zabil Cartera. A teď předstírá, že pro něj truchlí? Nemohla jsem mu zabránit, aby tam šel. Stejně mě neposlouchá, že? Jeho rádci jsou synové a já jsem jenom náhražka za ztracenou lásku, neskutečně krásnou, obětavou, indiánskou čubku.

Nemůžu ho zastavit, ale ani ho nepodpořím.“ Když skončila, po tváři se jí skutálela slza. Utřela si ji, podívala se na ruku, pak na Annu a na obličeji se jí objevila hrůza. „Ach bože.

Ach, můj bože. Ty jsi jedna z nich. Měla jsem to vědět, měla jsem vědět, že Charles přitáhne něco takového na mé území.“

Vyběhla z domu v poryvu studeného vzduchu a otřesené moci a Anna se snažila skrýt zmatek.

„Za tuhle scénu bych klidně zaplatila.“ Po Sageině tváři se rozlil úsměv. „Ach, zlato,“ zabroukala, „jsem tak ráda, že si tě Charles přivedl. Napřed Asil, teď Leah. Život tady bude hned zajímavější.“

Anna si utřela zpocené dlaně do džínů. Na Leažině odpovědi bylo něco divného, jako by byla donucena mluvit.

Polkla a snažila se působit klidně a přívětivě. „Dáš si něco k pití?“

„Jasně,“ řekla Sage. „Ale jak znám Charlese, nemá tu nic dobrého. Dám si čaj a povím ti o sobě. Ty mi pak můžeš oplatit stejným.“

Charlesovi musel do humveeho pomoct otec.

„No,“ řekl táta a trochu zavrčel, což jasně dokazovalo, jak velké starosti si o něj dělal, „to tě naučí příště uskočit rychleji.“

„Promiň,“ omluvil se pokorně ze sedadla spolujezdce.

„Dobře,“ řekl Bran a jemně zabouchl dveře. „Ať už se to znovu nestane.“

Charles si zapnul pás. Nehodu by patrně přežil, ale při otcově stylu jízdy ho bezpečnostní pás aspoň udrží na sedadle.

Pálivý žár, který mu kalil mysl, pominul, ale pořád na tom nebyl dobře. Samuel mu v mikrovlnce ohřál polévku a donutil ho sníst ji, přesto byl slabý jako kotě. Bratr vlk byl neklidný, toužil si totiž najít nějaké tmavé, bezpečné místo, kde by se mohl zotavit.

„Opravdu Samuelovi dovolíš stát se vlkem samotářem?“

zeptal se, když vyjeli.

Marok byl majetnický a teritoriální – nepodobalo se mu, aby nechal někoho, kdo mu patřil, jen tak odejít. Když Samuel odešel posledně, nežádal o svolení, prostě zmizel.

Charlesovi trvalo několik let, než ho našel.

„Jsem tak vděčný, že Samuela něco, cokoli zaujalo, že bych se klidně uchýlil k vydírání, kdybych musel.“

„Ještě jsi to neudělal?“ Měl Adama, alfu TriCities, rád, ale překvapilo ho, že na něj marok nemusel zatlačit; jen málo alfů by si vpustilo na území vlka samotáře tak dominantního, jako byl Samuel.

„Ještě ne…“ řekl otec zamyšleně. „Možná ale budu muset Samuelovi pomoct s Mercedes. Neměla radost, když jsem ho s ní poslal zpátky.“

„Samuel si s Mercedes poradí.“

„To doufám.“ Bran bubnoval prsty na volant. „Anna se mi líbí. Vypadá tak jemně a stydlivě jako květinka, která při prvním ostřejším slovu zvadne – a pak udělá něco takového, jako že se postaví Asilovi.“

Charles zatlačil ramena do sedadla, když vzali zledovatělou zatáčku smykem a najeli na cestu k jeho domu.

„Měl bys ji vidět s válečkem.“ Nesnažil se skrýt uspokojení v hlase. Cítil se čím dál líp. Přestalo mu zvonit v uších a měl se opět pod kontrolou. Trocha jídla a spánku a bude zase jako nový.

„Nechtěl bys jít dovnitř?“ zeptal se spíše ze zdvořilosti.

„Ne.“ Otec zavrtěl hlavou. „Pošli domů i Sage. Bude chtít klábosit, ale s Annou potřebujete nějaký čas o samotě.

Anna byla po pohřbu dost rozrušená.“

Charles ostře vzhlédl. „Myslel jsem, že reagovala na pohřeb. Bylo tam příliš mnoho lidí, které neznala.“

„Ne, jde o víc.“

Charles si v duchu prošel poslední část pohřbu, ale na rozdíl od otce si ničeho nevšiml. „Nevím, co máš na mysli.“

„Ale víš.“ Otec se křivě usmál. „Proč myslíš, že jsi tak panikařil, když odjížděla?“

„Jde o tu věc s Asilem?“ Jestli ji Maur rozrušil, Charles se o něj postará a otec už si s ním nebude muset dělat starosti.

Bran zavrtěl hlavou a zasmál se. „Říkám ti, že dokážu vkládat lidem myšlenky do hlavy, neumím je číst. Nevím, co jí dělá starosti. Zeptej se jí.“

Nějakým zázrakem dorazili k domu bez nehody.

Charles vyklouzl z veeho a na okamžik se obával, že ho kolena neudrží. Otec ho pozorně sledoval, ale pomoc mu nenabídl.

„Díky.“ Nenáviděl slabost a to, když ho lidé obskakovali. Tedy nenáviděl to, dokud nepoznal Annu.

„Běž dovnitř, než skončíš na zemi,“ řekl otec. „To mi jako dík postačí.“

Buďto pohyb, anebo chlad pomohl, protože kolena se mu přestala klepat, a když dorazil ke dveřím, šel už skoro normálně.

Sotva se dotkl kliky, otec dvakrát zatroubil a rozjel se pryč. Charles vešel do domu a našel Sage s Annou, jak sedí naproti sobě u jídelního stolu. Před každou stál šálek s čajem. Ale čich mu prozradil, že Anna měla ještě jinou návštěvnici.

Připadal si směšně, že otce přiměl, aby sem poslal Sage.

Když ale ucítil Leažin pach, byl za svoji paranoiu vděčný.

Leah netrvalo dlouho udělat první tah.

Sage přerušila vyprávění a změřila si ho od hlavy k patě.

„Charlie,“ řekla, „vypadáš, jako bys vstal z hrobu.“

Vyskočila, políbila ho na tvář, pak zašla do kuchyně a vylila obsah svého šálku do dřezu.

„Díky,“ řekl suše.

Zakřenila se. „Nechám vás o samotě, vy hrdličky. Anno, nedovol, aby tě tu držel – zavolej mi a uděláme si výlet do Missouly na nákupy nebo něco takového.“ Poplácala Charlese lehce po rameni, jako vítr se prohnala kolem a zmizela.

Anna srkala čaj a hleděla na něj tmavýma, nečitelnýma očima. Ráno si stáhla vlasy gumičkou a jemu se stýskalo po kudrnách barvy whisky, které jí dříve rámovaly tvář.

„Říká ti ‚Charlie‘,“ nadhodila.

Povytáhl obočí.

Usmála se a tvář se jí rozzářila. „Hodí se to k tobě.“

„Sage je jediná, které to prochází,“ přiznal. „Naštěstí.“

Vstala. „Chceš trochu čaje? Něco k jídlu?“

Cestou domů ho přepadl hlad, ale teď toužil jen spát.

Necítil se ani na to, aby odešel do ložnice. „Ne, myslím, že půjdu do postele.“

Odnesla šálek do kuchyně a oba strčila do myčky.

Navzdory svým slovům ji následoval. „Co říkal tvůj bratr?“

zeptala se.

„V lýtku jsem měl pořád trochu stříbra. Vytáhl ho.“

Ostře mu pohlédla do obličeje. „To asi nebyla velká zábava.“

Musel se usmát, protože to bylo mírně řečeno. „Ne.“

Vklouzla mu pod paži. „Pojď, potácíš se. Odvedu tě do postele, než se sklátíš k zemi.“

Její pomoc mu vůbec nevadila. Mohla by mu dokonce říkat Charlie a neprotestoval by, pokud se bokem otírala o jeho.

Pomohla mu z šatů – sako si znovu neoblékl, takže to příliš nebolelo. Vlezl si do postele a ona zatím zatáhla žaluzie, aby dovnitř nepronikalo světlo. Když ho začala zakrývat dekou, chytil ji za ruku.

„Budeš se mnou?“ požádal. Byl příliš unavený, než aby si s ní povídal, ale nechtěl, aby zůstala o samotě s tím, co ji podle jeho otce trápilo.

Strnula a nečekaný pach její hrůzy pokoušel jeho sebekontrolu, kterou znovu nalezl poté, co ho bratr zbavil posledních zbytků stříbra. Neměl koho zabít, jen duchy, proto ovládl nával ochranitelské zuřivosti a čekal, aby zjistil, co bude dál. Mohl ji pustit a byl připravený to udělat – ale jen kdyby se pokusila odtáhnout.

Nebyl si jistý, proč ji tak vyděsil, když včera v noci spala vedle něj, dokud nesklopila oči k jeho ruce na její.

Někdo ji hrubě chytil, napadlo ho, možná víc než jednou.

Znovu v něm začala sílit zuřivost, ale ona obrátila ruku a zakryla jeho.

„Dobrá,“ řekla trochu chraptivě.

Po půlvteřině vyprostila ruku z jeho a posadila se na kraj postele, aby si zula tenisky. V džínech a triku si lehla vedle něj, ztuhle a neochotně.

Překulil se na bok a doufal, že když jí nastaví záda, ujistí ji tak, že na ni nebude naléhat. Pobavilo ho, jakmile si uvědomil, že ji nepožádal, aby zůstala, jen kvůli ní. Cítil se líp, když věděl, že je bezpečně vedle něj. Uspal ho zvuk jejího dechu.

Voněl dobře. Když se jeho tělo uvolnilo ve spánku, cítila, jak napětí odplývá i z ní. Nebyla zraněná, přesto se cítila unavená. Unavovalo ji být vystavena na odiv, snažit se zjistit co dál, dělat si starosti s tím, že se dostala z louže pod okap.

Měla tolik otázek. Ale nezeptala se ho na zvláštní reakci jeho macechy ani na Asila, protože vypadal, že usne, sotva se přestane hýbat – což se víceméně stalo.

Podívala se na své zápěstí, na kterém se jí neobjevily žádné nové modřiny; vůbec jí neublížil. Netušila, proč zpanikařila, když ucítila jeho ruku – vlčice před ní tajila většinu z utrpení, které prožila. Ale její tělo si pamatovalo drtivý stisk i to, jak na ni někdo křičel, jak jí ubližoval… to, že byla uvězněná a nemohla uniknout.

Srdce jí bušilo a cítila, že proměnu má na dosah, jak se vlčice připravila znovu ji chránit. Vdechla Charlesův pach a nechala ho sebou protékat, aby vlčici uklidnila; Charles by jí nikdy neublížil, o tom byla přesvědčena jak ona, tak vlčice.

Po chvíli Anna sebrala odvahu a vklouzla pod přikrývku. Když se neprobudil, přisunula se blíž, co chvíli ale znehybněla, jak se jí tělo snažilo připomenout, že Charles je mnohem silnější a mohl by jí snadno ublížit.

Z toho, co slyšela, věděla, že vlci obvykle touží po dotyku. Vlci v chicagské smečce se dotýkali mnohem častěji, než bylo u heterosexuálních mužů běžné. Ale blízkost jiného vlka jí nikdy nepřinášela mír ani útěchu.

Kdykoli mohla povolat na pomoc vlčici, jako to udělala minulou noc. Pak by se k němu mohla stulit a s každým nádechem nasávat jeho pach. Ale protože spal, rozhodla se, že nastala příhodná chvíle zapracovat na zábranách. Vlčice se o ni dokázala postarat, ale Anna chtěla být schopná dotknout se ho i bez její pomoci.

Všechno jí ztěžovala postel – cítila se v ní zranitelnější a bylo pro ni složitější donutit se přiblížit se k němu. Asil říkal, že ani Charles nemá rád dotyky. Uvažovala proč asi.

Nezdálo se, že by mu vadilo, když se ho dotýkala, právě naopak.

Přesunula ruku až k místu, kde přikrývku zahřál jeho tělesný žár. Dotkla se ho prsty a celé její tělo strnulo hrůzou.

Byla ráda, že Charles spí a neviděl tedy, jak ucukla rukou a přitáhla si kolena ke zranitelnému břichu. Snažila se netřást, protože nechtěla, aby ji tak viděl: jako zbabělce.

Napadlo ji, že naděje je mnohem těžší než zoufalství.

5

Anna metodicky prohledávala kredenc; Charles se probudí hladový. Naštěstí měl v domě tolik zásob, jako by se připravoval na obléhání. Napadlo ji, že by mohla připravit něco italského – naučila se vařit docela dobrá italská jídla – ale nevěděla, jestli by Charlesovi chutnalo. Dušené jí připadalo jako bezpečnější volba.

Mrazák ve sklepě byl plný masa zabaleného v úhledně popsaném bílém balicím papíru. Přinesla nahoru kus, na kterém stálo, že se jedná o losí maso k dušení, a nechala ho na pultu. Ještě nikdy losí maso nejedla, ale předpokládala, že dušením nic nezkazí.

Našla mrkev, cibuli a celer. Teď už potřebovala jenom brambory. Nebyly v ledničce ani na ní, na pultech ani pod dřezem.

Někdo tak dobře zásobený jako Charles musel mít brambory – bylo ovšem možné, že mu nechutnaly. Byla právě skloněná, hlavu měla uvnitř jedné ze spodních skříněk a prozpěvovala si: „Kam, ach, kam se poděly moje brambory,“ když zazvonil mobil. Tak ji vylekal, že prudce zvedla hlavu a uhodila se o hranu pultu.

Telefon byl v ložnici, proto si jen promnula hlavu a čekala, až ho Charles zvedne, ale dál vyzváněl.

V duchu pokrčila rameny a pokusila se brambory vyčenichat; Charles říkal, že nepoužívá dost často svůj nos.

Ale jestli tu někde byly, maskovala je vůně koření a ovoce, které Charles skladoval v kuchyni.

Začal zvonit telefon na stěně. Byl starý, s vytáčením, vyrobený půl století před identifikací volajícího. Hleděla na něj se sílící frustrací. Nebyl to její dům. Po deseti zazvoněních ho konečně zvedla.

„Haló?“

„Anno? Mohla bys mi zavolat Charlese, prosím?“ Ten hlas si nemohla splést, byl to Bran.

Pohlédla na zavřené dveře ložnice a zamračila se. Jestli ho všechen ten rámus nevzbudil, potřeboval se vyspat. „Spí.

Můžu mu předat vzkaz?“

„Obávám se, že to nepůjde. Prosím, vzbuď ho a pověz mu, že s ním musím mluvit.“

Zdálo se jí, že „prosím“ připojil jen ze zdvořilosti. Byl to rozkaz.

A tak odložila sluchátko a šla pro Charlese. Než se dostala ke dveřím ložnice, otevřely se. Oblékl si džíny a mikinu.

„Volá táta?“ zeptal se.

Když kývla, prošel okolo ní a zvedl sluchátko. „Cos potřeboval?“

„Máme problém,“ slyšela Anna. „Potřebuju tě… a co kdybys s sebou vzal i Annu. Jakmile to půjde.“

Bran potřeboval Charlese. On byl jeho vymahač, jeho zabiják. Pravidelně kvůli otci riskoval život a ona si na to bude muset zvyknout.

Když Charles zavěsil, Anna si už oblékala bundu.

Zamířil do ložnice a vrátil se s ponožkami a botami v ruce.

„Pomůžeš mi s obouváním?“ požádal. „Pořád mám problém sehnout se.“

Řídila jako někdo, kdo nikdy dřív nejel po zledovatělé silnici. Možná nejela. Ráno si ale vedla líp a Charles si nemyslel, že by se stav silnice mezitím zhoršil. Očividně ji pořád něco trápilo. Cítil její úzkost, ale netušil co s tím.

Kdyby na tom byla jeho žebra líp, posadil by se za volant sám, takto se musel spokojit s tím, že ji naváděl.

Když při zatáčení na příjezdovou cestu k otcovu domu dostala smyk, chytil se pevně dveří a ona zpomalila tak, že se doslova plazili. Hned u dveří parkovalo křídově zelené SUV s vládními značkami: Lesní služba. Pochopil, že ať už otec volal kvůli čemukoli, mělo to něco společného s odpadlíkem v Cabinetech. Možná se našlo další tělo.

Anna zastavila za SUV.

„Cítíš to?“ zeptal se Anny, když obešla pick-up k místu, kde čekal.

Naklonila hlavu na stranu a zvážila, co cítí. „To je krev?“

„Čerstvá,“ řekl. „Vadí ti?“

„Ne. Měla by?“

„Kdybys nebyla omega, dostala bys hlad.“

Zamračila se a on vysvětlil: „Ano, já taky. Ale jsem tak starý, že mi to až tolik nevadí.“

Neobtěžoval se klepat; otec je určitě slyšel přijíždět.

Následoval pach krve do ložnice pro hosty.

Určitě tam byl Samuel. Odhalily ho úhledně uvázané obvazy, muže středního věku na posteli však neznal. Byl stejně tak člověk jako Heather Morrellová, která seděla na židli vedle lůžka a držela ho za ruku.

Heather vzhlédla. Tváří jí probleskl strach a on neudělal nic, aby ji uklidnil. Děsil lidi, a to z něj dělalo efektivního vymahače. A kromě toho, dokud si nepromluví s otcem a nezjistí, co se děje, neměl ji jak uklidnit.

„Kde je marok?“ zeptal se.

„Čeká na tebe ve studovně,“ řekla mu.

Udělal krok zpátky a chystal se odejít, když tiše zavolala jeho jméno.

Zastavil se.

„Jack je dobrý chlap,“ zašeptala.

Ohlédl se přes rameno a zjistil, že na něj upřeně hledí.

Mohl se zeptat, co tím myslí – ale potřeboval si napřed promluvit s otcem.

Anna nic neřekla, ale z jejího sílícího napětí poznal, že pochopila, o co tu jde. Pokud se nemýlil, další existence Heatheřina přítele Jacka nebyla úplně jistá.

Kývl a zamířil do studovny. Anna se vlekla za ním.

V krbu hořel oheň – což bylo zlé znamení. Otec zapaloval oheň, jen když byl ustaraný. Seděl v tureckém sedu na podlaze před krbem a hleděl do plamenů.

Charles se zastavil hned za dveřmi, ale Anna proklouzla kolem něj a natáhla ruce k ohni, aby si je zahřála. Dlouho nikdo nepromluvil.

Nakonec si Bran povzdychl a vstal. Pomalu Charlese obešel. „Jak se cítíš?“ zeptal se, když se znovu ocitl před ním.

Noha ho pálila a na běh byla příliš slabá. Nechtěl otci lhát, ale zároveň nemínil vyjmenovávat všechny své neduhy.

„Líp. Co potřebuješ?“

Bran si založil paže na hrudi. „Tento týden jsem zabil už jednoho muže, kterého jsem zabít nechtěl, nepřeju si udělat to znovu.“

„Heatheřin Jack potřebuje zabít?“ Chtěl otec, aby to udělal on? Pohlédl trochu úzkostně na Annu, která se přisunula blíž k ohni, schoulila ramena a na ani jednoho z nich nepohlédla. Taky si nepřál tento týden ještě zabíjet.

Bran pokrčil rameny. „Ne. Když to bude nutné, postarám se o to. Ale doufám, že se tomu vyhneme. Pracuje s Heather. Pomáhali záchranářům v Cabinetech pátrat po ztraceném lovci, když je napadl vlkodlak. Není pochyb o tom, že to opravdu byl vlkodlak. Heather ho jasně viděla.

Postřelila ho a zahnala – jakmile pochopila, co zabilo prvního lovce, vyzbrojila se stříbrnými kulkami. Řekla mi, že si její přítel Jack spojil útočníka s mrtvým lovcem, když cestou sem blouznil.“

„Přivezla ho sem, protože ho proměnili?“

„Napadlo ji to, ale Samuel tvrdí, že ne. Není na tom tak zle a jeho rány se nehojí dost rychle.“ Udělal jedno z gest, které tak dobře uměl; tohle říkalo: Jsem jenom amatér, úsudek nechávám na odbornících. „Zdá se, že jeho problémem je spíše velká ztráta krve než samotné zranění. A od chvíle, kdy Samuel vynesl diagnózu, naše Heather lituje, že ho sem přivezla.“

„Jaký máš plán?“ Nemohl si pomoct a vnímal, že Anna poslouchá každé slovo. Jedna jeho část toužila schovat před ní realitu, ochránit ji před ohavnější stránkou jejich života.

Ale odmítal založit svůj vztah s družkou na polopravdách a tajemstvích. A kromě toho věděla, jak ohavný dokáže život být.

Bran se opřel a povzdychl si. „Pokud přijde s historkou o útoku vlkodlaka lesník – zkušený, vážený muž, jako je Heatheřin Jack – lidé ho budou poslouchat. A než se Heather uzavřela, přiznala mi, že Jack je přímočarý muž.

Pokud si bude myslet, že lidem hrozí nebezpečí, vytroubí tu zprávu do světa bez ohledu na to, jak hloupě bude pravda znít.“

Charles pohlédl otci do očí. Jindy by to možná nechali být. Kdyby problémového vlka zabili a k žádným dalším úmrtím už nedošlo, požár, který by lesník rozpoutal, by zhasl sám od sebe. Ale otec věřil, že budou muset brzy vystoupit na veřejnost – do několika měsíců. Nemohli si dovolit špatnou publicitu.

Aby Charles získal čas a pokusil se najít východisko, zeptal se: „Jak se jí podařilo dostat ho sem?“ Znal Cabinety.

V tuto roční dobu byla velká část hor schůdná jen na sněžnicích nebo po čtyřech. Heather nebyla vlkodlak, aby unesla muže vážícího víc než ona.

„Zavolala strýci. Z hor ho dostal Tag.“

Aha. Tak proto působil Bran pouze přemítavě, a ne uzavřeně jako obvykle, když bylo potřeba vyřídit nějakou nepříjemnost.

Charles se na otce úlevně usmál. „Čert vezmi tu holku,“

řekl. Heather bylo čtyřicet tři, ale byl u toho, když se narodila, a pořád ji považoval za dítě – a co bylo důležitější, její hrůzu budící strýc, Colin Taggart, taky. „Takže když uděláš, co bys měl, a eliminuješ tohoto úctyhodného, zodpovědného a nevinného muže, čeká tě vzpoura?“ Tag se k těm, které považoval za své, choval velmi ochranitelsky – a jestli lesníka zachránil, stačilo to, byl Tagův. Pokud se Bran rozhodne Heatheřina přítele zabít, bude muset jít přes něj. Díkybohu.

Bran si strojeně povzdychl. „Byl bych šťastnější, kdyby to neznamenalo, že tě musím poslat zraněného po stopě odpadlíka. Jsem si docela jistý, že když eliminujeme hrozbu – a dokážeme Heatheřinu Jackovi, že útočník byl nejen netvor, ale i zločinec – bude Jack ochotný o tom, co se stalo, pomlčet, až vystoupíme na veřejnost. Ale budeš to muset udělat brzy. Potřebuji, aby ten vlk zemřel, než Jack vstane z postele a začne se dožadovat propuštění.“

„Nemůžete poslat někoho jiného?“ zeptala se Anna tiše.

Bran zavrtěl hlavou. „Musíme to vyřešit rychle a tiše – a jednou provždy. Charles je jediný, komu věřím, že dokáže zabránit zásahu lidských úřadů, kdyby se něco pokazilo.“

Pousmál se. „A taky věřím, že se nepřipojí k tomu zabijákovi a nevydá se žrát lidi.“

Charles přimhouřil oči; nemusel to vyjádřit tak…

barvitě. „Není pravděpodobné, že by ten vlk byl dominantnější než já, takže mě nebude moct oklamat ani mě naverbovat,“ vysvětlil Anně. „A kdyby se něco ‚pokazilo‘, ovládám trochu magii, takže můžu zamaskovat důkazy.

Nejsem tak dobrý jako opravdový čaroděj, ale v divočině asi nenajdeš prvotřídní kriminology.“

„A kromě toho není v Aspen Creeku žádný jiný vlk, který by dokázal ulovit protivníka a zabít ho, aniž by se přestal ovládat.“ Bran obrátil pohled k Anně, která stále zírala do ohně. „Hon na myslící bytost může vyvolat větší závislost než lov na králíky za úplňku. Aspen Creek je mimo jiné útočištěm pro vlky, kteří mají problémy – nebo u nichž se začínají projevovat. Vlci, kteří by zvládli ulovit vlkodlaka, jsou dost zdraví na to, aby žili tam venku, v širém světě. Obyčejně je nedržím u sebe.“

„Takže vlci ve vaší smečce jsou blázni?“ zeptala se.

Charles nedokázal říct, jestli žertuje, nebo ne. Když se nad tím ale zamyslel, tak úplně se nemýlila.

Bran prudce zaklonil hlavu a rozesmál se. „Vůbec ne, drahoušku. Ale nejsou na tom dost dobře na to, aby se s něčím takovým vypořádali. Kdybych si myslel, že tím riskuju Charlesův život, našel bych někoho jiného. Bude to pro něj nepříjemné, a ne zrovna lehké – ale v tomhle státě není žádný vlk, který by znal Cabinety lépe než můj syn. A i když je zraněný, dokázal by se vypořádat s jakýmkoli vlkem, kterého bys mohla jmenovat.“

„Nepošlete ho samotného, že ne?“

Charles nedokázal z jejího hlasu nic vyčíst, ale otce očividně něco zaujalo.

„Ne nezbytně.“ Jeho výraz prozrazoval, že našel uspokojivé řešení problému, který ho trápil. Charlesovi trvalo příliš dlouho, než si uvědomil, co otce napadlo, proto ho nedokázal zarazit včas. „Mohla bys jít s ním.“

„Ne,“ prohlásil Charles rozhodně, ale měl znepokojivý pocit, že je příliš pozdě.

Bran ho ignoroval. „Nebude to žádná zábava. Jsou to drsné hory a ty jsi děvče z města.“

„Jsem vlkodlak,“ řekla a vystrčila bradu. „S drsným terénem bych se měla umět vypořádat, nemyslíte?“

„Nemá teplou bundu, rukavice ani boty,“ vrčel Charles trochu zoufale. Věděl ale, že se otec rozhodl, nedokázal však říct, proč na tom tak trvá. „V tuhle roční dobu budeme muset použít sněžnice – nemá s nimi žádné zkušenosti. Bude mě zdržovat.“

Otec věděl, jak použít svůj pohled, když chtěl. „Víc než díra v noze?“ Založil si paže na hrudi a zhoupl se na patách.

Musel si všimnout paličatého odporu v Charlesově tváři, protože si povzdychl a přešel do velštiny. „Potřebujete čas, abyste mohli zapracovat na tom, co mezi vámi je. Ona žádnému z nás nevěří. Žije tu mnoho lidí, kteří by jí mohli počechrat peříčka.“ Otec byl příliš velký džentlmen, než aby ukázal prstem na svoji družku, ale oba věděli, že mluví o Leah. „Anna tě potřebuje poznat a ty se neodhalíš jen tak někomu. Vezmi ji ven a zůstaň s ní několik dní. Prospěje jí to.“

„Když uvidí, jak zabíjím?“ vyštěkl Charles stejným jazykem jako otec. Anna věděla, co je, ale nemusela to vidět na vlastní oči. Zvykl si, že všechny děsí, nechtěl ale vylekat i ji. „To ji určitě uklidní.“

„Možná.“ Když se otec rozhodl, nedalo se s ním hnout, a každý, kdo se mu postavil do cesty, byl sražen stranou jako kuželka. Charlesovi se nelíbilo být kuželkou. Mlčky na otce hleděl.

Starý bard se pousmál.

„Dobrá,“ řekl Charles anglicky. „Dobrá.“

Anna vystrčila bradu. „Pokusím se tě moc nezpomalit.“

Měl pocit, jako by mu zasadila ránu do břicha; vzbudil v ní dojem, že ji nechce, a to nikdy neměl v úmyslu. Se slovy to moc neuměl, přesto se pokusil situaci napravit.

„Nebojím se, že bys mě zdržovala,“ řekl jí. „Táta má pravdu. Se zraněnou nohou nebudu lámat žádné rychlostní rekordy. Ale nebude to žádná legrace, ne v zimě v těchto horách.“

Nechtěl, aby ho znovu viděla zabíjet. Někdy to nevadilo, protože protivník se mu postavil, jako s ním bojoval Leo. Ale někdy oběti plakaly a žadonily. A přesto je musel zabít.

„V pořádku,“ řekla Anna. Napětí v jejím hlase mu prozradilo, že napáchané škody nenapravil – ale nemohl lhát a říct jí, že ji s sebou chce. Nechtěl. A i když věděl, že pořád neumí vycítit lež, nijak netoužil své družce lhát.

„Rozumím,“ pokračovala Anna s pohledem upřeným na podlahu. „Nebude to žádná zábava.“

„Zavolám do obchodu a požádám, aby ho pro vás otevřeli,“ řekl Bran. Nedalo se říct, na co myslí – rozhodl se ale Charlesovi nepomáhat. „Pořiď jí to nejlepší vybavení.“

Charles to vzdal a soustředil se na něco, v čem se vyznal.

„Pověz jim, že tam budeme za hodinu,“ řekl. „Napřed si musím promluvit s Heather a Tagem. Vyrazíme ráno.“

„Vezměte si můj humvee,“ řekl Bran a sundal klíč z kroužku. „Dostanete se v něm dál než v pick-upu.“

Teď jsi nápomocný, co? pomyslel si Charles s frustrovanou hořkostí. Bran sice nedokázal číst myšlenky, ale jeho malý úsměv Charlesovi napověděl, že si dokonale přečetl synův výraz.

Charlese nepřekvapilo, že na ně Heather čekala. Stála před ložnicí pro hosty, opírala se o stěnu a hleděla si na nohy. Když se blížili, nevzhlédla, ale řekla: „Zabila jsem ho, když jsem ho sem přivezla, že?“

„Vrátil se Tag domů?“ zeptal se Charles.

Heather vzhlédla a zadívala se mu do obličeje.

„Prohlásil, že další krev už nesnese, a šel se dolů dívat na televizi.“

„Jack bude v pořádku,“ řekla Anna, protože zjevně ztratila s Charlesovou neutralitou trpělivost. „S Charlesem se postaráme o vlkodlaka, který ho napadl – a snad to bude stačit a tvůj přítel nezačne šílet před novináři.“

Heather na Annu chvíli hleděla. „Díkybohu, že je tu někdo, pro koho informace nejsou cennější než zlato. Ty musíš být Charlesova omega z Chicaga.“

Anna se usmála, ale on poznal, že se k tomu musela nutit. „Vlci jsou k tajnůstkáři, že? Jestli to pomůže, myslím, že když jsi s sebou vzala toho druhého vlka – Taga? – naklonila jsi misky vah ve svůj prospěch.“

Heather vrhla koutkem oka pohled na Charlese a on pochopil, že přesně v to doufala, když žádala strýce o pomoc. Přesto slyšel v jejím hlase pravdu, když řekla: „Byl jediný, komu mě napadlo zavolat. Věděla jsem, že přijede jen proto, že jsem ho o to poprosila.“

Tag už byl takový.

„Můžeme Jacka probudit?“ zeptal se Charles.

„Pořád upadá do bezvědomí,“ řekla. „Ale teď spí.“

Jack byl o trochu starší než Heather. Obličej měl stažený a bledý. Když ho Heather vzbudila, naplnil pokoj pach jeho bolesti.

Zajímavé, pomyslel si bratr vlk, když se zadíval na zraněnou kořist. Snadné žrádlo.

Charles si nikdy nebyl jist, jestli to bratr vlk myslí vážně, nebo žertuje, protože oba věděli, že by nikdy nedovolil, aby se nakrmili lidským masem. Trochu ho znepokojilo, když si uvědomil, že pravda asi leží někde uprostřed. Zatlačil bratra vlka zpátky a počkal, dokud na něj muž neupřel pohled přes Heatheřino rameno.

„Jsem Charles,“ řekl. „Vlkodlak. Heather, já ho nesežeru.“

Heather uhnula stranou, ale poznal, že by raději zůstala stát mezi nimi a chránila přítele.

„Proč jsi nás napadl?“ zašeptal Jack a musel se snažit, aby ze sebe slova dostal.

„Nebyl jsem to já,“ řekl Charles. „Zeptej se Heather.

Poví ti to. O odpadlíkovi jsme se doslechli sotva před několika dny. Jsem zraněný a otec chtěl počkat, dokud se neuzdravím, než mě za ním pošle. Mysleli jsme, že lovecká sezóna skončila a nebude vadit, když pár týdnů počkáme.“

„Zraněný?“

Charles zaskřípal zuby, aby ovládl svého vlka – který divoce nesouhlasil – vykasal si košili a otočil se. Šrám na ramenou byl jasně vidět, ale od chvíle, co Anna dostala smyk, cítil vlastní krev, takže si byl docela jistý, že obvaz na zádech nasákl krví.

Jack ani Heather nepředstavovali hrozbu – ale bratra vlka to nezajímalo; odhalit slabinu bylo špatné. Jenže bylo nezbytné, aby Jack pochopil, proč čekali. Jestli měli Jacka přesvědčit, aby o celé věci pomlčel, musel vědět, že za normálních okolností jsou schopni postarat se o zločince ve svých řadách.

„Spálenina od kulky,“ řekl Jack.

„A dvě další mě trefily přímo,“ přitakal Charles a zastrčil si košili zpátky do kalhot.

„Jack býval policista,“ vysvětlila Heather. Odvrátila se, aby rány neviděla, a Charles to ocenil.

„Před několika dny jsem měl nějaké problémy v Chicagu,“ řekl Charles.

„Musíte se napřed uzdravit,“ zašeptal Jack.

Charles zavrtěl hlavou. „Ne pokud vlkodlak tam venku loví lidi.“ Podíval se na Heather. „Jednalo se o nevyprovokovaný útok?“

Pokrčila rameny. „Nejsem si jistá. Prostě vyrazil z úkrytu a zaútočil. Existuje spousta důvodů, proč to mohl udělat – možná si vytyčil území, možná něco nebo někoho chrání. Ale když jsem ho postřelila, utekl.“

„Takže je asi na lovu,“ odvodil si Charles. „Nemůžeme čekat, až si najde další oběť.“

Anna následovala Charlese dolů po schodech za Heatheřiným strýcem Tagem. Schodiště končilo v úzké chodbě s několika ocelovými dveřmi, vedle kterých se o stěnu opíraly silné železné závory připravené k zasunutí do skob po stranách veřejí.

Na jedněch dveřích byla závora na místě. Ať už byl v cele kdokoli, vydával zvuky, dokud nesešli dolů do chodby.

Pak ztichl a Anna slyšela, jak poslouchá, když šli okolo.

Možná by se na to zeptala Charlese, ale jeho výraz zrovna nevybízel k otázkám. Nedokázala říct, jestli se zlobí nebo prostě přemýšlí. V každém případě ho nechtěla obtěžovat. Už ho podráždila dost. Mohla mu říct, že zůstane.

Ale to by vyrazil na lov neznámého odpadlíka sám. Jeho otec si očividně myslel, že se o sebe dokáže postarat, ale nebyl u toho, když Charles předešlého dne tak trpěl, že se nedokázal bez pomoci ani pohnout.

Kdyby se Charles rozhodl, že ji nechce, co by udělala?

Dveře na konci chodby působily příjemněji – neměly zámek ani závoru. Ale jak se blížili, uslyšela zvuk výbuchu.

„Hú já,“ zvolal někdo s prudkým uspokojením.

Charles bez klepání otevřel.

Anna zahlédla obrovskou televizní obrazovku propojenou duhovou pavučinou drátů s elegantními černými krabičkami a reproduktory. Hlavně ji ale upoutal velký muž natažený na opěradle gauče jako obrovská domácí kočka.

Byl to opravdový obr.

Charles byl vysoký, ale odhadovala, že Colin Taggart ho o několik centimetrů převyšuje a je mnohem statnější.

Navzdory zimě měl na velkých nohách jen teplé vlněné ponožky, obnošené, roztřepené, ale čisté, a sandály. Vlasy pozoruhodné, oranžově rudé barvy měl hrubé jako poník hřívu; kroutily se ve slepencích, které mohly být pokusem o dreadlocky anebo prostě známkou zanedbání. Celou kštici si stáhl silnou, inkoustem potřísněnou gumičkou.

Nebyl na pohřbu, napadlo ji. Pamatovala by si ho.

Patrně zrovna jel pro neteř.

Pleť měl keltsky světlou s lícními kostmi poprášenými pihami. Se svým zbarvením a ostře řezanými rysy mohl mít slovo „Ir“ klidně vytetované na čele. Voněl kadidlem, pod kterým cítila příjemně zemité tóny, které nedokázala přesně určit. Vypadal o deset, patnáct let mladší než jeho neteř a jedinou věc, kterou měli společnou, byly oči.

Když vešli, střelil Tag po Charlesovi pohledem, pak obrátil pozornost zpátky k televizi, podíval se na poslední explozi, namířil ovladačem víceméně na obrazovku a film zastavil.

„Takže,“ řekl překvapivě tenkým hlasem. „Nepáchneš smrtí.“ Nemluvil tenorem, ale hlas muže tak obrovského měl dunět jako buben. Ten jeho zněl jako klarinet. Americký klarinet: měl hlas televizního moderátora.

„Pokud Heatheřin přítel udrží jazyk za zuby, nic se mu nestane,“ řekl Charles. „Hned zrána se vydáme na lov.

Ocenil bych, kdybys pro mě mohl udělat několik věcí.“

Uvolněnost jen předstíral, uvědomila si Anna, když se vlkodlak napřímil, sklouzl dolů z opěradla na sedadlo gauče a setrvačností se zvedl na nohy. A to všechno s rychlostí a ladností baletního mistra.

Vestoje zabíral velkou část pokojíku. Anna maně couvla, čehož si žádný z mužů nevšiml.

Tag se zakřenil, ale oči, které upíral na Charlese, měl obezřetné. „Tak dobrá, pokud se nechystáš zabít mého malého přítele, rád pomůžu.“

„Potřebuji, abyste s Heather určili přesné místo, kde je vlkodlak napadl – nejlépe na mapě. A požádej ji, aby zakreslila, kde našli druhou oběť vlkodlaka – a kde došlo k útoku na studenta.“ Charles se ohlédl po Anně, neosobně si ji změřil, pak obrátil pozornost zpátky k vlkovi. „Pak se zastav u Jenny a podívej se, jestli nemá nějaké špinavé oblečení, něco, v čem se potila.“

Vlk přimhouřil oči. „Chceš udělat tu věc s pachem?

Jennyin Harrison je skoro stejně velký jako ty. Mám ti přinést něco z jeho šatů?“

„To by bylo fajn. Za pár hodin přijď ke mně domů i s mapou a věcmi.“

„Bran se opravdu nechystá Heatheřina muže zabít.“

Bylo to prohlášení, ale v Tagově hlase zazněla nejistota.

Charles pokrčil rameny. „Aspoň ne teď. Nezabije ho, pokud neudělá žádnou pitomost.“

Anně to nepřipadalo jako ujištění, ale Tag to tak přesto vzal.

„Dobrá,“ řekl a kývl. „Uvidíme se za pár hodin.“

Charles zaparkoval humveeho před domem, patrně proto, že do garáže by se nevešel. V tu dobu už byl ztuhlý a kulhal, ale když se Anna pokusila vzít balíčky, které pořídili v obchodě, jenom se na ni podíval. Zvedla ruce na znamení, že se vzdává, a dovolila, aby všechno odnesl domů sám.

Od chvíle, kdy opustili studovnu jeho otce, neřekl jí nic osobního.

„Možná bys s sebou měl vzít někoho jiného,“ řekla nakonec, když zavřela dveře, aby dovnitř nepronikal zimní chlad. „Jiný vlk by ti mohl pomoct víc.“

Charles se otočil a pohlédl jí do tváře. Aniž by od ní odtrhl pohled, svlékl si rukavice a jeho oči vypadaly v šeru uvnitř domu černé. Na jedno nebo dvě nadechnutí mu hleděla do očí, pak je sklopila.

„Při zabíjení s sebou raději nemám posily,“ řekl po chvíli. „Víc vlků zvětšuje šanci, že se něco pokazí.“

Svlékl si kabát a rozvážně ho přehodil přes opěradlo gauče. „Ten vlkodlak zabíjí lidi. Možná je to lest a někdo se snaží zastavit otcovy plány na opatrné odhalení naší existence lidem. Ale zvážil jsem to a nemyslím si, že jde o tohle. Jen zoufalý vlk by se vydal v tuhle roční dobu do Cabinetů, Missoula a Kalispell by byly mnohem pohodlnější – a podobné incidenty by v nich upoutaly víc pozornosti.

Běhat uprostřed zimy divočinou je podle mého názoru příliš obtížné, než aby se jednalo o plánovaný útok nebo o zarytého zabijáka. Myslím, že máme co dělat s odpadlíkem.

S někým, kdo toho moc neví a snaží se držet z dohledu. Je nebezpečný, jak už dokázal, ale umím si s ním poradit.“

„Udělám, co budeš chtít,“ řekla s očima sklopenýma k podlaze. Bylo jí hloupé, že trvá na tom, aby ji vzal s sebou, a bolelo ji u srdce z toho, že ji s sebou nechce. „Pokusím se ti neplést pod nohy.“

„Kdyby na tom otec netrval, nenapadlo by mě vzít tě s sebou,“ řekl pomalu. „A udělal bych chybu.“

Jeho slova ji zaskočila. Napadlo ji, že špatně slyšela, proto vzhlédla a viděla, jak se ostýchavě usmívá.

„Myslím,“ řekl, „že i vlkodlak si zaslouží šanci, ne?

Odpadlík, který se schovává v Cabinetech, musí být zoufalý a existuje velká šance, že je stejně tak obětí jako mrtvý lovec nebo Heatheřin Jack. Ale i kdybych si byl jist, že je jenom uhranutý měsícem, že nad sebou bez vlastního přičinění ztratil kontrolu, pravděpodobně bych ho stejně musel zabít, kdybych šel sám. Jenže podívej, co jsi dneska ráno dokázala s Asilem. Když půjdeš se mnou, možná dáme tomu vlkovi šanci.“

Zvážila jeho slova, ale zdálo se, že mluví vážně.

„Nezlobíš se? Nelituješ toho, že jsem nedržela jazyk za zuby?“

Přistoupil k ní a políbil ji. Když se od ní odtáhl, srdce jí bušilo – a ne strachy. Viděla, jak mu na krku tepe žíla, a cítila z něj ostrou vůni sněhu.

„Ne,“ zamumlal. „Nechci, abys držela jazyk za zuby.“

Lehce jí přejel prstem po čelisti. „Za minutu tady bude Tag.

Než se objeví, uvařím něco k jídlu.“

Přestože byl pořád rozbolavělý a tvrdil o sobě, že není nijak dobrý kuchař, přichystal dušené, na kterém začala pracovat, než zavolal Bran. Poslal ji pro brambory, které měl uskladněné ve sklepě v pětadvacetikilovém jutovém pytli, ale jinak spokojeně vařil sám.

Sledovala ho a euforie, kterou v ní probudil jeho polibek, vyprchala. Byl to muž zvyklý na samotu a také spoléhat jen sám na sebe. Nepotřeboval ji, ale ona na něm byla zcela závislá.

Zatímco čekali, až se dušené uvaří, zapnul v obýváku malou televizi, jedinou, kterou v domě našla, a veselá žena se zářivou rtěnkou jim oznámila, že zítra bude ještě chladněji. Posadil se k dubovému jídelnímu stolu a ona si sedla naproti němu.

„Regionální zprávy, nic přesnějšího už nenajdeme,“ řekl jí Charles, když sledovali předpověď počasí. „Jsou z Missouly a Kalispellu.“

Nebyla si jistá, proč prostě nenechala televizi, aby jim zkrátila čekání.

„Podle tvého otce se tě mám zeptat na kontakt se svojí rodinou,“ řekla Anna, když moderátorka ohlašovala reportáž o místních víkendových vánočních nákupech: maloobchodní prodej od loňska poklesl, internetový stoupl.

„Mají nějaký problém?“

„Nevím. Naposledy jsem s nimi mluvila krátce po proměně.“

„Nemluvila jsi s rodinou tři roky?“ Zamračil se. Pak se mu na tváři objevil výraz pochopení. „Nedovolil ti to.“

Chvíli na něj hleděla. „Leo tvrdil, že každý člověk, který jen tuší, že existujeme, je zabit. A bližší kontakt s rodinou by byl dostatečný důvod pro její eliminaci. Na jeho návrh jsem se urazila kvůli něčemu, co udělala moje švagrová, a od té doby jsem s nimi nemluvila.“

„Idiot,“ vyštěkl Charles, pak zavrtěl hlavou. „Ne ty.

Leo. Proč… Asi si myslel, že by se tvojí rodině nelíbilo, jak se k tobě chová, a způsobila by pozdvižení – a doufám, že měl pravdu. Jestli jim chceš zavolat hned teď, klidně můžeš.

Anebo za nimi můžeme zaletět, až se vrátíme. Některé věci se lépe vysvětlují osobně.“

Stáhlo se jí hrdlo a mrkáním zatlačila nečekané, hloupé slzy. „Omlouvám se,“ vypravila ze sebe.

Naklonil se k ní, ale než mohl něco říct, uslyšeli nezaměnitelný zvuk blížícího se auta.

Tag vtrhl dovnitř bez klepání jako teplá sněhová bouře.

V jedné ruce držel papírový pytlík, ve druhé mapu.

„Tady jste.“ Zastavil se a zálibně zavětřil. „Řekněte mi, že máte dost pro tři. Při zařizování pochůzek jsem se dost naběhal a ještě jsem se nestačil najíst.“

„Posluž si,“ řekl Charles suše, protože Tag už odložil náklad a zmizel v kuchyni.

Anna slyšela, jak chvíli šramotí, pak se vrátil do jídelny a ve velkých rukou nesl tři misky dušeného. Jednu postavil před Annu, druhou před Charlese a třetí na místo vedle něj.

Nato se znovu vydal do kuchyně a vrátil se s třemi sklenicemi mléka a se lžícemi. Zacházel s nádobím velmi profesionálně a Annu napadlo, že musel pracovat jako číšník.

Když si sedal, neustále pokukoval po Charlesovi, a Anna pochopila něco, co podvědomě vnímala už dlouhou dobu. Navzdory nenucenému vystupování se Tag Charlese bál stejně jako předtím Sage, i když mu říkala Charlie.

Annu napadlo, že existuje důvod, proč Branova družka Leah přišla, když byl Charles pryč, a proč neznala jeho dům.

Anna vycítila Heatheřin strach, ale ta byla člověk. Ostatní byli vlkodlaci a jejich reakce, třeba Tagova obezřetnost, se projevovaly nepatrnými pohyby.

Tag vysrkal několik lžic dušeného, za což by matka pleskla Annu po ruce, pak Charlesovi řekl: „Potřebuje vykrmit. Leo se nikdy neuměl starat o dary, kterých se mu dostalo.“

„Annu nedostal,“ řekl Charles. „Uštval ji.“

Tag strnul. „Proměnil omegu násilím?“

Šok, pomyslela si Anna, a nevíra.

„Ne,“ řekl Charles. „Hledal ji, a když ji našel, poslal na ni vzteklého psa.“

„Jenom šílený bastard by napadl omegu. Zabil jsi ho?“

Věcnost v Tagově hlase byla příliš strojená, než aby byla skutečná.

„Ano.“

„I Lea?“

„Ano.“

„Dobře.“ Tag na ni pohlédl, nepodíval se jí ale do očí, pak se znovu pustil do večeře.

„Tehdy jsem nebyla omega,“ řekla Anna. „Byla jsem normální člověk.“

Charles se na ni usmál a dal se taky do jídla. „Jako omega ses narodila, stejně jako otec byl dominantní a nebezpečný už od prvního kroku, který udělal, ať už byl člověk, nebo ne. Proměna ve vlkodlaka jeho vlastnosti jen vytáhla na povrch a věk je vytříbil.“

„Neví to?“ zeptal se Tag.

„Leo dělal, co mohl, aby nevěděla vůbec nic a on ji mohl držet pod palcem,“ řekl Charles.

Tag se na ni podíval a povytáhl huňaté rusé obočí.

„Nikdy jsem neměl Lea rád, byl zatraceně podlý. Když je dominantní vlk při smyslech, je pro něj těžké ublížit submisivnímu – instinkty nás nabádají, abychom je chránili.

Omega je ještě něco víc. Když jsi byla člověk, byla jsi ještě křehčí než teď – to by jen vyburcovalo naše instinkty.

Lidskou omegu by napadl jen opravdu šílený pes, vlk posedlý zabíjením.“

Oba muži se znovu pustili do jídla, než se Anna rozhodla jeho poslední prohlášení napadnout. „Žádný z vlků v Leově smečce neměl problém ublížit mi.“

Tag pohlédl do očí Charlesovi a Anna si vzpomněla, že pod drsným veselím se ukrývá vlk.

„Měli mít,“ řekl Charles drsně. „Kdyby na ně Leo netlačil, ani by se tě nedotkli.“

„Nikdo se za tebe nepostavil?“ zeptal se Tag.

„Všech silných se zbavil předem,“ řekl Charles.

„Ostatní měl pod palcem. Dělali, co poručil.“

„Opravdu jsi ho zabil?“ zeptal se Tag.

„Ano.“

Tag ji znovu přelétl pohledem. „Dobře.“

Když dojedli, vytáhl Tag mapu a rozložil ji na stole.

Anna posbírala špinavé nádobí a uklidila po večeři a Charles s Tagem zatím mumlali nad mapou.

„K útokům došlo jen několik kilometrů od jezera Baree Lake,“ říkal Tag, když se vrátila zpátky a nakoukla Charlesovi přes rameno. „Prý tam v lese stojí někde starý srub, ale sám jsem ho neviděl.“

„Vím, kde je. To je dobrý nápad.“ Charles poklepal prstem na mapu. „Je asi tady, kousek od útoků. U Baree Lake jsem v zimě nebyl už deset, patnáct let. Pořád je to nejlepší cesta?“

„Tou jsem šel dneska já. Budeš to muset vzít tady tou malou stezkou.“ Ukázal, ale Anna nic neviděla.

„Správně,“ řekl Charles. „Pak vyšplháme do průsmyku Silver Butte Pass.“

„K prvnímu útoku došlo tady.“ Ukázal kousek nalevo od Baree Lake. „Na pěšině, kterou se chodí v létě, několik kilometrů od jezera. Mrtvého lovce našli tady, tři čtvrtě kilometru od jezera. Asi prošel průsmykem Silver Butte Pass, jako se chystáte vy. Na konci října jsme tu měli hodně sněhu; už během lovecké sezóny byla servisní cesta neschůdná. Heather a Jacka napadl tady, asi šest a půl kilometru od jejich auta. Mně se podařilo zajet ještě o půl kilometru dál – s humveem to v klidu překonáte.“

Charles přitakal, pak řekl: „Mohlo by to být mnohem horší; naším cílem by mohl být hřeben Vinny Ridge.“

Tag se krátce zasmál. „Tam by ses zahrabal ty. Nechtěl bych být vlkem, který by tě honil uprostřed léta, natož v zimě. K Baree Lake je naštěstí snadná vycházka, aspoň na Cabinety.“ Pohlédl na Annu. „Ne že by to byl lehký výšlap, to ne. Ale je schůdný. Jediný způsob, jak se v tuhle roční dobu dostat na Vinny Ridge, je vrtulníkem. Na některých místech vysoko v horách napadnou až čtyři metry sněhu – něco z toho uvidíte na hřebenech nad Baree. Půjdeš s tímhle starým vlkem a budeš ho na slovo poslouchat, jinak budeme hledat tvoje mrtvé tělo, i když jsi vlkodlak.“

„Nemusíš ji děsit,“ řekl Charles.

Tag se opřel a usmál se. „Nebojí se. Že ne, holubičko?“

A v otázce uslyšela náznak irského nebo možná londýnského přízvuku. Měla dobrý sluch, ale potřebovala víc než tři slova.

Tag pohlédl na Charlese. „Heather musela šplhat hodně vysoko, aby se mi dovolala. Většinu Cabinetů pořád nepokrývá signál. Zaparkoval jsem tady,“ poklepal na mapu, „a když jsem se chvíli motal kolem, chytil jsem ho.

Navrhoval bych, abyste zaparkovali někde poblíž a mobily nechali v autě.“

Charles na něj ostře pohlédl. „Pro případ, že nejde o vlka samotáře?“

„Ty a Bran nejste jediní, kdo si umí dát dvě a dvě dohromady,“ řekl Tag. „Pokud jde o útok, nechcete, aby vás ti darebáci vystopovali s pomocí těch hezkých malých udělátek, která se teď strkají do mobilů.“

„To jsem ani neměl v plánu,“ souhlasil Charles. Znovu se sklonil nad mapou. „Podle útoků to vypadá, že se Baree nachází ve středu jeho území, ale…“

„Když napadne sníh, na východ ani na západ od jezera se moc lidí nezatoulá,“ řekl Tag rozhodně. „Baree Lake by klidně mohlo ležet na okraji jeho teritoria.“

Charles se zamračil. „Na východě ho podle mě nenajdeme. Kdyby žil v údolí na opačné straně hřebene nad Baree, přirozený terén by umístil jeho teritorium do údolí a možná k jezeru Buck Lake nebo až k Wanlessu, ale nevedlo by přes hřeben. Vyšplhat z údolí k Baree je v tuto roční dobu prakticky nemožné, dokonce i na čtyřech.“

„Takže na západ.“

Charles přejel prstem od Baree k několika menším jezerům. „Myslím, že půjdeme k Baree a odtamtud na západ, k jezerům Bear Lakes přes Iron Meadows a zpátky přes tuhle horu k autu. Pokud na něj do té doby nenarazíme, bude asi načase zavolat smečku.“

„U Bears si dávejte dobrý pozor, hrozí tam laviny,“ řekl Tag, ale Anna slyšela v jeho hlase souhlas.

Ještě chvíli plánovali výšlap, který měl trvat čtyři dny.

Když skončili, dotkl se Tag čela, jako by si zvedal neviditelný klobouk.

„Rád jsem vás poznal, madam,“ řekl Anně. A pak, aniž by jí dal čas zareagovat, odešel stejně rychle, jako se přihnal.

6

„Líbíš se mu,“ řekl Charles, když skládal mapu.

„Jak jsi to poznal?“ zeptala se.

„S lidmi, které nemá rád, nemluví.“ Chystal se pokračovat, ale zvedl hlavu a zamračeně se zahleděl na dveře. „Zajímalo by mě, co chce?“

Jakmile ji na to upozornil, sama uslyšela, že k nim míří auto.

„Kdo?“ zeptala se, ale neodpověděl, odešel do obýváku a nechal ji, aby ho zdráhavě následovala.

Charles prudce otevřel dveře, před kterými stál vlk z pohřbu. Asil. Jednu ruku měl zvednutou a chystal se zaklepat. Ve druhé držel kytici, většinou žluté růže, ale i několik fialových kytek podobných sedmikráskám.

Asil se rychle vzpamatoval, usmál se na Annu a vyhnul se pohledu na Charlese. Zareagoval sice správně na podráždění dominantnějšího vlka, zároveň ale upřel oči odvážně na Annu.

„Přišel jsem se omluvit,“ řekl. „Pro dámu.“ Anna si všimla, že je skoro o třicet centimetrů menší než Charles, takže byl jen o něco málo vyšší než ona.

Když stál vedle Charlese, všimla si, že mají podobné zbarvení, tmavou pleť a tmavší vlasy a oči – v umělém osvětlení černé. Ale odstín jejich pleti byl jiný a Asilovy rysy byly ostřejší, pocházel ze Středního Východu, nebyl indián.

„Pro moji dámu,“ zavrčel Charles.

Asil se zářivě usmál a tváří mu probleskl vlk. „Pro tvoji dámu, jistě. Jistě.“ Podal květiny Charlesovi, pak hedvábně řekl: „Nemá na sobě tvůj pach, Charlesi. Proto jsem se zmýlil.“ Lstivě k Charlesovi vzhlédl, znovu se usmál, pak se otočil na podpatku a prakticky se rozběhl zpátky k autu, jehož motor běžel naprázdno.

Anna se objala pažemi, když vycítila Charlesův vztek, netušila ale, proč ho Asilova poslední slova tak rozzlobila.

Charles zavřel dveře a mlčky jí květiny podal. Ramena měl ale napjatá a působil divoce, což Annu přimělo schovat ruce za záda a o krok ustoupit. Nechtěla mít s Asilovými květinami nic společného, pokud Charlese tak rozzlobily.

Zadíval se na ni a svaly ve tváři se mu ještě víc napjaly.

„Nejsem Leo nebo Justin, Anno. Jsou tvoje. Jsou krásné a hezky voní, lépe než většina květin. Asil má skleník a květiny v něm stříhá jen vzácně. Je ti vděčný za pomoc dnes ráno, jinak by ti je nepřinesl. Že mě tak mohl pozlobit, byl jen bonus. Měla by sis je užít.“

Jeho slova neodpovídala vzteku, který z něj cítila – a přestože Charles tvrdil, že nepoužívá účinně svůj nos, naučila se mu věřit víc než uším.

Nedokázala se mu podívat do očí, ale vzala si od něj květiny a zamířila do kuchyně, kde se zastavila. Netušila, kde má hledat vázu. Uslyšela za sebou zvuk, jak na pult postavil jednu z hliněných nádob z obýváku.

„Měla by stačit,“ řekl. Když se nepohnula, naplnil ji vodou. Pomalu – asi ji nechtěl vyděsit – jí kytici vzal, zastřihl květinám stonky a naaranžoval je ve váze spíše účelně než umělecky.

Chvíli trvalo, než překonala nával strachu a následný stud za vlastní zbabělost. A nechtěla všechno ještě zhoršit tím, že by plácla nebo provedla něco nevhodného.

„Omlouvám se,“ řekla. Žaludek měla tak stažený, že sotva dýchala. „Nevím, proč se chovám tak hloupě.“

Přestal nervózně upravovat poslední fialovou květinu.

Pomalu, aby měla dost času uhnout, jí vložil prst pod bradu a zvedl ji. „Neznáš mě ještě ani týden,“ řekl. „I když se to někdy zdá déle. Není to ani zdaleka dost dlouho na to, aby ses mi naučila důvěřovat. Nevadí, Anno. Jsem trpělivý. A pokud to půjde, neublížím ti.“

Vzhlédla. Očekávala, že mu pohlédne do černých očí, ale byly zlaté. Přesto byl něžný, i když se vlk klubal na povrch.

„To já se omlouvám,“ řekl. Napadlo ji, že se omlouvá za vlka i za chvilkovou zlost. „I pro mě je to nové.“ Usmál se. Díky zvláštně chlapeckému výrazu působil navzdory jisté ostrosti ostýchavě. „Nejsem zvyklý žárlit ani mít tak málo sebekontroly. A nejde jen o moje rány, i když ani ty zrovna nepomáhají.“

Ještě chvíli tam stáli a on se dotýkal její brady. Anna se bála pohnout, aby nevyprovokovala zuřivost, ze které mu zežloutly oči, nebo ho nějak neranila, jako když před ním ucukla. Nevěděla, na co Charles čeká.

Promluvil první.

„Podle otce tě něco trápilo, když jsi dneska ráno odjížděla z kostela. Byl to Asil? Nebo něco jiného?“

Ustoupila stranou. Nechal ji jít, ale jeho ruka jí sklouzla z tváře na rameno. Nedokázala se přimět udělat další krok, protože nechtěla o dotyk přijít. Jestli se nesebere, bude ji považovat za neurotického idiota. „Nic mě netrápilo. Jsem v pořádku.“

Povzdychl si. „Šest slov a dvě lži. Anno, budu tě muset naučit, jak vycítit lež, pak se mi nebudeš snažit lhát.“ Odtáhl se a jí bylo do pláče – i když jedna její část s ním nechtěla mít nic společného. „Můžeš prostě říct, že o tom nechceš mluvit.“

Byla sama ze sebe unavená. Promnula si obličej, nadula tváře a vyfoukla dech jako uštvaný kůň. Nakonec zvedla oči a zadívala se na něj. „Jsem úplně mimo,“ řekla mu. „Prostě nevím, co vlastně cítím nebo proč – a o tom ostatním ještě nechci mluvit.“ Možná nikdy. S nikým. Byla pitomý zbabělec a dostala se do situace, ve které byla bezmocná. Až se vrátí z hor, najde si zaměstnání. Když bude mít peníze v bance a něco konstruktivního na práci, vzchopí se.

Naklonil hlavu na stranu. „To chápu. Odešla jsi od všeho, co jsi znala, ocitla ses mezi úplně cizími lidmi a všechna pravidla, kterými ses řídila, přestala platit. Chvíli potrvá, než si zvykneš. Jestli máš nějaké otázky, ptej se. A pokud nechceš mluvit se mnou, můžeš se obrátit na otce nebo na… Sage? Líbila se ti?“

„Líbila.“ Měla nějaké otázky? Podráždění, které doposud cítila sama k sobě, teď snadno obrátila proti němu, i když věděla, že se k ní nechtěl chovat jako k dítěti.

Nechoval se shovívavě, jen se snažil pomoct. Nemohl za to, že ji jeho chlácholivý tón dráždil – obzvláště když pořád cítila, že se kvůli něčemu zlobí. Líbila se jí Sage? Jako by jí musel hledat přátele.

Už ji unavovalo cítit se vyděšená a nejistá. Chtěl otázky.

Naučili ji na nic se neptat – vlkodlaci střežili svá tajemství, jako by šlo o zlato v sejfu. Fajn.

„Co Asil řekl, že ses tak rozčílil?“

„Pohrozil, že mi tě vezme,“ řekl.

V duchu si prošla jejich rozhovor, ale nechápala.

„Kdy?“

„Aby se z nás stali druhové, nestačí jen přitažlivost.

Když mi řekl, že na sobě nemáš můj pach, dal mi najevo, že ví, že jsme ještě nenaplnili náš vztah – a proto nemusí respektovat tvé závazky.“

Zamračila se na něj.

„Ještě jsme se nemilovali,“ řekl jí. „A pak je tu formální obřad za úplňku, který naše pouto zpečetí – svatba. Bez toho se o tebe Asil může pořád ucházet a nemusí se bát odplaty.“

Další věc, o které doposud nic nevěděla. Kdyby jí bylo o deset let méně, dupla by nohou. „Existuje nějaká příručka?“ obořila se na něj naštvaně. „Něco, kde bych si mohla podobné informace vyhledat?“

„Mohla bys ji napsat,“ navrhl. Kdyby nezírala na jeho ústa, záblesku humoru by si nevšimla. Považoval ji za zábavnou.

„Možná napíšu,“ odsekla temně a obrátila se na podpatku – ale neměla kam jít. Do jeho ložnice?

Zavřela se v koupelně a pustila sprchu, aby přehlušila všechny zvuky, které vydávala. Použila ji jako druhou bariéru, protože dveře, které za sebou zamkla, nestačily.

Hleděla na sebe v zrcadle, které se začínalo zapařovat.

Rozmazaný odraz jen zesiloval dojem, že se dívá na cizinku – na někoho, kým opovrhovala pro jeho zbabělost a nejistotu, kdo byl dobrý tak akorát k obsluhování v restauraci. Ale to nebylo nic nového; nenáviděla se už od chvíle, co ji proměnili v tohle… v tohle monstrum.

A ještě k tomu v ubohé monstrum.

Její oči vypadaly zhmožděné, tváře bledé. Vzpomněla si, jak v panice couvla před zábleskem Charlesova vzteku, jak se mu bezmocně omlouvala za to, že se mu vnutila. A nenáviděla se ještě víc. Nebývala taková.

Nebyla to Charlesova vina.

Tak proč se na něj tak zlobila?

Strhala ze sebe šaty, vstoupila do kouřící sprchy a trochu se jí ulevilo, když se bolest z vřelé vody zařízla do hloupého uzlíčku emocí, ve kterém se pitvala.

A v okamžiku prozření pochopila, proč se po pohřbu cítila tak rozrušená – a proč se zlobila na Charlese.

Doposud si neuvědomovala, jak moc toužila být znovu člověkem. Věděla, že je to nemožné, že nic nezmění magii, která jí byla vnucena. To ale neznamenalo, že po tom netoužila.

Tři roky žila s netvory, byla jedním z nich. Pak se objevil Charles. Jak moc se od nich lišil; dal jí naději.

Ale nebylo to fér. Nemohl za to, že jedna její část nabyla dojmu, že neopouští jen svoji smečku, nýbrž i netvory.

Nikdy jí nelhal. Pověděl jí, že je otcův vymahač, a ona o tom nepochybovala. Viděla ho bojovat a zabíjet. Přesto přesvědčila samu sebe, že Montana bude jiná. Že bude moct být normální, chovat se jako člověk, každý den kromě noci za úplňku – a i to bude jiné, protože tu měli dost místa na to, aby se mohli proběhnout, aniž by někomu ublížili.

Měla vědět, že tomu tak nebude. Věděla to.

Charles nemohl za to, že je taky netvor.

Bylo snadné svést zničení chicagské smečky na otravu stříbrem. Ale dnes večer, když se postavil Asilovi, jí ukázal, že se v ničem neliší od jiných vlkodlaků: že je vzteklý, majetnický a nebezpečný.

Dovolila si uvěřit, že taková byla jen chicagská smečka.

Že problémy, které nadělali Leo a jeho družka, byly důvodem, proč smečka byla tak strašlivá.

Chtěla rytíře ve stříbrném brnění. Hlas rozumu uprostřed šílenství, a Charles jím byl. Věděl, že právě to potřebovala? Zachoval se tak schválně?

Voda jí stékala po vlasech, do očí a po tvářích jako slzy.

Poslední otázka jí objasnila a zodpověděla její největší obavu: samozřejmě že se Charles nestal jejím rytířem úmyslně, prostě byl takový.

Byl tak dominantní, že si dokázal podřídit alfu smečky, aniž by disponoval jeho zázemím. Byl otcův zabiják, vrah, kterého se báli i členové vlastní smečky. Mohl být jako Justin: šílený a krutý. Místo toho šílenství vlkodlaků rozuměl a nejenže ho překonal, ale využil ho a obrátil v něco lepšího. Na mysli jí nečekaně vytanul obrázek jeho krásných rukou, kterými jemně aranžoval květiny, přestože jeho vlk toužil po násilí tím nejhorším způsobem.

Charles byl netvor. Otcův zabiják. Už se nebude dál klamat. Kdyby Bran poručil, byl by Jacka zabil. Zabil by ho, i když věděl, že je jen oběť a patrně i dobrý muž. Ale neudělal by to bez emocí. Viděla, jak se mu ulevilo, když Bran našel alternativní řešení.

Její druh byl zabiják, ale neužíval si to. Když to zvážila s jasnou hlavou, trochu žasla nad tím, že se mu dařilo jednat tak civilizovaně, a přesto vyhovět nárokům na to, kdo a co musel být.

Voda začínala chladnout.

Umyla si vlasy a líbilo se jí, jak snadno si smývá šampón; voda v Chicagu byla mnohem měkčí. Použila kondicionér vonící po bylinkách a mátě a poznala, že jde o vůni, kterou cítila z Charlesových vlasů. V tu dobu už voda začínala být nepříjemně studená.

Dlouho si z vlasů vyčesávala uzlíky, nedívala se na sebe do zrcadla a snažila se nic necítit. V tom se během posledních tří let zdokonalila. Až před něj znovu předstoupí, nechtěla být ukňouraný hňup, který se bojí sám sebe. Proto potřebovala ovládnout svůj strach.

Znala způsob, jak toho dosáhnout. Byl to tak trochu podvod, ale dovolila si ho, i když jen pro dnešní večer, protože už ze sebe udělala dostatečného blázna tím, že se schovala v koupelně.

Zadívala se na sebe do zrcadla a viděla, jak jí hnědé oči zesvětlaly do stříbřitě modré a opět zhnědly. Tolik a ne víc.

Obklopily ji síla a nebojácnost vlčice a propůjčily jí klid a mír. Ať už se stane cokoli, přežije to. Přežila už dřív.

Pokud byl Charles netvor, byl jím z nutnosti, ne proto, že by chtěl.

Znovu si oblékla žluté triko a džíny a pomalu otevřela dveře.

Charles se opíral o stěnu naproti dveřím. Až na zlaté oči vypadal jako ztělesněné uvolnění – věděla ale, že musí věřit jeho očím.

Než otevřela dveře, zkontrolovala své vlastní v zrcadle.

„Myslím, že se potřebuješ dozvědět víc o Asilovi,“ řekl, jako by vůbec nepřerušili rozhovor.

„Dobrá.“ Zůstala stát ve dveřích s teplou, zapařenou místností za zády.

Mluvil pomalu a důrazně, jako by si musel slova šťárat ze zubů. „Ve skutečnosti se nejmenuje Asil, i když mu tak většina lidí říká. Říkají mu taky Maur.“

Strnula. Možná toho o vlkodlacích moc nevěděla, ale o Maurovi slyšela. Nebylo mu radno zkřížit cestu.

Všiml si její reakce a přimhouřil oči. „Pokud na světě existuje vlk starší, než je můj otec, pak je to Asil.“

Zdálo se, že očekává odpověď, proto nakonec řekla: „Ty nevíš, jak starý Asil je?“

„Vím. Narodil se těsně předtím, než Karel Martel, děd Karla Velikého, porazil Maury v bitvě u Tours.“

Prázdně se na něj zadívala.

„V osmém století našeho letopočtu.“

„Takže je mu…“

„Asi třináct set let.“

Taky se opřela o stěnu. Cítila, že ho tíží jeho věk, ale netušila, jak starý doopravdy je.

„Takže nevíš, jak starý je tvůj otec?“ Třináct set let byla dlouhá doba.

Pokrčil rameny, očividně mu na tom nezáleželo. „Táta je starý.“ Odvrátil jantarové oči od její tváře.

„Asil sem přišel před nějakou dobou, před čtrnácti, patnácti lety, a požádal otce, aby ho zabil. Nakonec se spokojil s tím, že ho otec zabije, až si ověří, že je skutečně šílený.“

Charles se pousmál. „Asilovi nevadilo, že se otec stal jeho alfou. Ale vadilo mu, že já jsem dominantnější – proto si myslím, že by táta mohl být starší než Asil. Moje relativní mládí je trnem v jeho tlapě.“

Anna si to v mysli přebrala. „Nemluvil o svém alfovi v Evropě? A nevzpomínám si, že by v některém z příběhů, které jsem o něm slyšela, byl sám alfou.“ O Maurovi se vyprávěla spousta historek. Mezi vlky byl tak trochu lidovým hrdinou – nebo zloduchem.

„Být alfou není lehké,“ řekl Charles. „Znamená to velkou odpovědnost a spoustu práce. Někteří staří vlci se dobře maskují před ostatními – je to jeden z důvodů, proč alfové nemají rádi, když se k jejich smečce připojí staří vlci.

Asil je hodně dominantní.“ Znovu se usmál, spíše ale vycenil zuby. „Žil tu už několik měsíců, když jsem se před ním zastal jednoho z našich lidí. Nepobavilo ho, jakmile zjistil, že jsem opravdu dominantnější.“

„Podřídil se tvému otci, protože Bran je starší, a ostatním alfům, protože to jen předstíral. Ale jak musel poslechnout tebe, i když jsi mnohem mladší a nejsi alfa…“

Charles kývl. „Popichuje mě a já si toho nevšímám. A tak mě popichuje ještě víc.“

„O to tu dneska večer šlo?“ Anna to dokázala pochopit.

„Využil mě, aby se dostal k tobě.“

Charles naklonil hlavu na stranu v gestu, které bylo spíše vlčí než lidské. „Ne tak docela. Maur měl družku, kterou před několika stoletími ztratil. Zemřela předtím, než jsem se narodil, nikdy jsem ji nepoznal, ale byla omega jako ty.“ Pokrčil rameny. „Nikdy o tom přede mnou nemluvil a otec taky ne. O Maurovi koluje spousta příběhů, a dokud jsem na pohřbu neviděl, jak na tebe zareagoval, považoval jsem i to za další legendu spojenou s jeho jménem.“

Teplo ze sprchy vyprchalo a zanechalo po sobě jen chlad – anebo ji mrazilo ze vzpomínky na to, jak jí starý vlk hleděl v kostele do očí. „Proč jsi po jeho reakci změnil názor?“

Podle Charlesova přikývnutí poznala, že položila správnou otázku. „Když si uvědomil, co jsi, přestal tě obtěžovat, aby mě pozlobil, a začal se o tebe zajímat.“

Zhluboka se nadechl. „Proto ti přinesl květiny. Proto jsem se jen těžko ovládl, když pohrozil, že se o tebe začne ucházet – věděl jsem, že to myslí vážně.“

Rozhodla se o tom přemýšlet později a raději se soustředila na rozhovor, aby na něj nechtěně nezatlačila.

„Proč mi vykládáš o Asilovi? Má to být varování?“

Odvrátil pohled a jeho tvář se opět uzavřela. „Ne.“

Zaváhal, pak tišeji dodal: „Nemyslím si. Měla jsi pocit, že to bylo varování?“

„Ne,“ řekla nakonec a frustrovalo ji, že chodí kolem horké kaše – že jí nechce říct, proč se jeho vlk drží tak blízko povrchu.

Než se mohla zeptat, co mu dělá starosti, pověděl jí to, s odvrácenou tváří a tak rychle, jak jen ze sebe dokázal slova vysypat. „Chtěl, abys ty věděla, že pokud se do prvního úplňku rozhodneš nevzít si mě, můžeš mít jeho.“ Do tváře mu neviděla, ale zahlédla okraj jeho hořkého úsměvu. „A bylo mu i jasné, že mě donutí říct ti to.“

„Proč jsi mi to řekl?“ zeptala se měkce.

Otočil se k ní. „Máš právo vědět, že i když se k sobě hodíme, můžeš mě odmítnout.“

„Můžeš ty odmítnout mě?“

„Nevím. Ještě nikdy jsem neslyšel o tom, že by se pouto vytvořilo opačným způsobem, tak jako to naše – vybral si tě bratr vlk, vybral si tvoji vlčici a mně nezbylo než ho následovat. Ale na tom nesejde – nechci tě odmítnout.“

Vlčice jí poskytovala v jistých ohledech lepší náhled, ale vybrala si tohoto muže a nyní jí dala jasně najevo, co si myslí o tom, že by si měly najít jiného. Byla nucena zatlačit ji trochu zpátky, aby přišla na to, co se jí snaží říct.

„A proč bych tě měla odmítnout já?“

Chtěl, aby ho odmítla?

Hrdlo měla vyprahlé jako poušť. Ona, její lidská i vlčí stránka, po něm prahla jako narkoman po droze, stejně jako prahla po všech věcech, které jí zjevně sliboval: po bezpečí, lásce, naději – po místě, kam by patřila. Nervózně si přejela rukama po stehnech, jako by tak dokázala zahnat napětí.

Zašeptal: „Doufám, že ne. Ale musíš vědět, že máš na vybranou.“ Ruce na stehnech zaťal v pěst.

Ucítila v jeho pachu něco ostrého, co tam dříve nebylo.

K čertu s Leem za to, že ji ochromil nevědomostí. Dala by pravou ruku za to, kdyby věděla, co Charles cítí, kdy jí říká pravdu – a kdy se jí jen snaží neublížit.

Čekal na odpověď, ale ona nevěděla, co říct.

„Na vybranou.“ Snažila se, aby to znělo neutrálně. Co po ní chtěl?

Očividně ne neutralitu. Dvakrát rozevřel ruce a zase je zaťal v pěst. Chřípí se mu zachvělo a upřel na ni žhavé žluté oči.

„Ano,“ zavrčel a snížil hlas, až cítila, jak jí duní v hrudi.

„Asil o tom všem poví a ty budeš zahlcena vlky, kteří by rádi položili život za to, aby ses stala jejich družkou.“

Celý se chvěl a silněji se opřel o stěnu, jako by se bál, aby se na ni nevrhl.

Ubližovala mu. Ztrácel sebekontrolu a ona mu nepomáhala, nevěděla, jak mu má pomoct.

Znovu se zhluboka nadechla a pokusila se zbavit nejistoty. Nechoval se jako muž, který se chce vzdát družky, spíše jako někdo, kdo se snaží jednat čestně – dát jí na vybranou bez ohledu na to, co ho to bude stát. Věděla, že má pravdu, a to ji uklidnilo. Dovolila své vlčici vrátit se, aby získala potřebnou sebejistotu.

Třásl se jako alkoholik prahnoucí po ginu, protože cítil, že musí znát své možnosti, a nezáleželo na tom, co si jeho vlk myslel o tom, že by mohl ztratit družku. Opravdu byl její rytíř.

Vlčici se jeho nešťastný výraz nelíbil, toužila ho k sobě, k nim, připoutat řetězy a láskou, aby ho už nikdy znovu nenapadlo je opustit.

„Takže,“ řekla tak bryskně, jak jen dokázala, pod tíhou svého odhalení, pod tíhou, která ji zahřívala a vzbuzovala v ní pocit bezpečí, i když ji oči štípaly slzami. Její hlas zněl zastřeně. „Dobře, že existuje způsob, jak náš vztah stvrdit.“

Chvíli na ni zíral, jako by nerozuměl jejím slovům.

Zorničky se mu stáhly a chřípí zachvělo.

Pak se odstrčil od stěny, vrhl se na ni a svým velkým tělem ji s děsivou intenzitou přitlačil k veřejím. Rty ji zběsile štípal do krku. Zasáhl nerv a způsobil, že jí po páteři přeběhl blesk a podlomila se jí kolena.

Z kůže mu začala stoupat silná pižmová vůně. Zvedl ji do náruče tak trhaně, nekoordinovaně, že se bolestivě uhodila ramenem do dveří. Nehýbala se, když s ní vyrazil chodbou; v minulosti viděla vlka v říji a věděla, že bude lepší pokorně se podřídit.

Nedokázala se ale přestat dotýkat jeho tváře, aby zjistila, jestli nach na jeho lícních kostech hřeje víc než zbytek obličeje. Prsty jí uvízly na koutku jeho úst, který se často zkroutil nahoru a prozradil pobavení, které jinak dokonale skrýval.

Pootočil hlavu a kousl ji do palce dost silně na to, aby to cítila, ale ne tak, aby to bolelo. Možná, pomyslela si, když otevřel ústa, pustil její palec a sklonil se, aby ji lehce štípl do ucha, až se jí z ušního lalůčku rozlil po těle žár, který ji spaloval na nečekaných místech, možná byla v říji i ona.

Rozhodně se ještě nikdy takto necítila.

Přestože v domě nikdo jiný nebyl, kopnutím dveře zavřel a obklopilo je tmavé teplo jeho ložnice.

Jejich ložnice.

Nepoložil ji na postel, spíše na ni spolu s ní spadl a vydával naléhavé zvuky, které byly spíše vlčí než lidské.

Anebo je možná vydávala ona. Strhl jí džíny a ona udělala totéž jemu. Uspokojilo ji, když cítila, jak se jí těžká látka trhá pod rukama. Ještě uspokojivější však bylo hřejivé hedvábí kůže pod jejími prsty. Ruce měl mozolnaté, a i když se snažil být něžný, někdy jejich stisk zabolel, jak se snažil přesunout ji tam, kde ji chtěl mít, aniž by se z ní zvedl.

S vlčicí v popředí ji ani v nejmenším neděsil. Ta věděla, že jí neublíží.

Chápala jeho vášeň, protože se cítila úplně stejně: jako by nic nebylo důležitější než dotyk jeho kůže, jako by měla zemřít, kdyby ji opustil. Strach a obvyklá nechuť k sexu – dokonce ani vlčice nebyla natolik bestiální, aby si užívala, co jí ostatní prováděli – ustoupily daleko do pozadí, takže z nich nezbyla ani vzpomínka.

„Ano,“ řekl jí. „Brzy.“

„Hned,“ poručila ostře, i když si nebyla úplně jistá, co po něm vlastně chce.

V hrudi mu chraplavě zarachotil smích. „Trpělivost.“

Roztrhl jí košili a následně i podprsenku a pak už se nahou kůží otírala o jeho flanelovou košili. Zoufale za ni začala škubat a svlékat mu ji, trhala knoflíky a trochu ho přidusila, než se jí podařilo sundat mu ji. Její naléhavost ještě víc rozdmýchala jeho žár, a tak jí rukama drsně nadzvedl boky.

Zasyčela, když do ní opatrně a příliš pomalu pronikl. Za jeho obezřetnost ho kousla do ramene. Zastřeně něco zavrčel – mohla to být slova, anebo taky ne. Teprve až si byl jist, že je na něj připravená, popustil uzdu sebekontrole, kterou si od Asilovy návštěvy jen stěží zachovával.

Poprvé to bylo rychlé a tvrdé, ale jí se to nezdálo dost.

Sotva skončili, začal znovu. Tentokrát nasadil tempo a držel ji zpátky, když ho nutila zrychlit.

Ještě nikdy necítila takovou vášeň ani tak spokojený mír, který ji následoval do snů. Dokázala by si na to zvyknout.

*

Uprostřed noci ji probudil neznámý zvuk: sepnul kotel.

Ve spánku se od něj odkulila. Ležel na opačné straně postele a tvářil se uvolněně. Chrápal tak lehce, že to znělo skoro jako předení. Musela se usmát.

Natáhla k němu ruku. A zarazila se. Co když ho vzbudí a on se na ni za to rozzlobí?

Věděla, věděla, že mu to nebude vadit. Ale vlčice, která jí pomohla překonat všechno, co jí provedli, a umožnila jí užít si jeho dotyk, spala taky. Anna se stočila do klubíčka na svojí straně postele a nakonec se překulila tak, že se ho dotýkala zády. Její neklid ho asi vyrušil, protože ji najednou obklopil a přitulil se k ní zezadu. Úlek, který ji ovládl, když se nečekaně pohnul, probudil vlčici.

Jednou rukou ji objal kolem pasu. „Spi.“

Chránila ji vlčice, proto se mohla radovat z toho, jak jí jeho tělesný žár proniká do svalů a kostí a uvolňuje ji, jak správně jeho přítomnost působí. Pevně ho chytila za zápěstí, přitiskla si jeho ruku na břicho a přestala vzdorovat spánku.

Byl její.

Když ji probudil, byla venku pořád tma.

„Dobré ráno,“ zamručel jí do ucha. Bylo to tak příjemné, že se rozhodla předstírat, že stále spí.

Objal ji pažemi a dvakrát se rychle překulil. Svalili se z postele a ona vyjekla. Přistála na něm a bok, kterým se opírala o jeho břicho, jí vibroval jeho tichým smíchem.

„Líbilo se ti to, co?“ zabrblala, pak si ale vzpomněla na jeho zranění a dotkla se ho těsně pod žebry.

„Nech toho,“ zavrčel naoko a chytil ji za ruku, aby ho nemohla znovu polechtat. Znělo to pobaveně, takže mu asi neublížila. „Čeká nás práce, ženská, a ty nás zdržuješ.“

„Ha,“ řekla, zavrtěla se a oba si uvědomili, že by mu menší zdržení asi nevadilo. Pak se ale zkroutila odhodlaněji a vyklouzla mu ze sevření.

„Dobrá,“ řekla. „Je čas jít.“ A nahá loudavě zamířila do koupelny.

Hodnotícím pohledem sledoval, jak odchází, a vnímal jiskru skutečného štěstí, která mu zářila v duši. To ráno vůbec nevypadala ztrápeně – a to, jak se houpala v bocích, mu prozradilo, že se cítí velmi dobře.

Cítila se tak kvůli němu. Jak už to bylo dlouho, co byl naposledy původcem něčího štěstí?

Zůstal ležet na podlaze a užíval si ten pocit, dokud v něm nezačalo hlodat svědomí. Měli práci. Čím dřív vyrazí, tím dřív budou zpátky a budou si moct hrát.

Prozkoumal svá zranění. Pořád bolela a trochu ho zpomalí – ale přesně jak Samuel slíbil, cítil se mnohem líp.

A nejen kvůli Anně.

Když se vrátila, byl už oblečený a ze skříně vytahoval zimní výbavu – bude pro ni muset najít jiné místo, aby si Anna mohla zabrat polovinu skříně. Zabalila se do osušky, protože v koupelně očividně ztratila část odvahy.

Rozhodl se dát jí prostor. „Zatímco se budeš oblékat, připravím snídani.“

S očima sklopenýma k podlaze se protáhla kolem.

Kdyby neměl tak dobrý sluch, vůbec by neslyšel její nervózní: „Dobře.“

Ale nedokázal necítit její strach. Strnul a díval se, jak submisivně schoulila ramena, když si klekla před svoji krabicí s oblečením.

Pokusil se otevřít spojení mezi nimi… ale nebylo o nic silnější než včera nebo v den, kdy se poznali.

Ještě nikdy neměl družku, ale věděl, jak má pouto fungovat. Láska a sex připoutaly člověka k člověku – vlk si následně vybral, jestli se přidá, nebo ne. Jejich vlci si už očividně vybrali stejně jako on sám, proto si byl jistý, že jejich milování pouto zpečetí.

Zadíval se na ni, na obratle páteře a ostré hrany lopatek, které jasně říkaly, že potřebuje vykrmit – byl to viditelný následek utrpení, které si prožila v Leově smečce. Nejhorší jizvy ale vidět nebyly: vlkodlaci jen vzácně nosí jizvy na těle.

Otevřel ústa, aby něco řekl, ale zarazil se. Potřeboval si několik věcí promyslet, aby vůbec zjistil, na co se zeptat.

Anebo koho se zeptat.

Uvařil jí snídani, jenže k odpovědím, které hledal, se přiblížil sotva o krůček. Ale jakkoli byl nesoustředěný, pobavilo ho, jak spokojeně se cítí, když se dívá, jak jí – přestože odmítala vzhlédnout.

„Vyrazíme trochu později, než jsem předpokládal,“

prohlásil, když vyplachoval pánve a vršil je do myčky.

„Musím si promluvit s Heather, protože chci, aby udělala několik věcí – a ještě s někým.“

Pořád byla v jídelně, ale její mlčení bylo víc než výmluvné. Stále se příliš bála, a to buďto jeho, nebo toho, co se stalo předchozí noci, než aby se na cokoli zeptala. Byl za to vděčný. Neměl v úmyslu jí lhát – ale ani jí nechtěl říct, s kým si pojede promluvit.

„Můžu umýt nádobí,“ nabídla.

„Dobrá.“ Utřel si ruce, zastavil se u ní a políbil ji na hlavu – byl to rychlý polibek bez vášně, který nezvýšil její napětí, ale uspokojil bratra vlka, protože jí připomněl, komu patří. Byl její, ať už ho chtěla, nebo ne.

Heather byla pořád u otce v domě, spala v ložnici vedle pokoje svého partnera. Ospale a unaveně zavolala několika lidem, navrhla pár věcí a zajistila vše k jeho spokojenosti.

Už mu zbývalo najít jen jednu osobu. Většina lidí se ale dala v pět třicet ráno vystopovat snadno.

7

Asil snil o známém domě: o malém domku postaveném pro teplé podnebí a s pečlivě pěstěnými pomerančovníky u dveří. Zastavil se u lavičky, na kterou ve chvíli, kdy slunce stálo na obloze nejvýše, padal stín nejvyššího pomerančovníku. Přejel prstem po neforemném spojení kusů dřev, které tvořily opěradlo, a marně litoval, že neměl čas opravit ji.

Přestože věděl, co se stane, nedokázal se přimět zůstat venku, ne když byla Sarai uvnitř. Neměl její fotografie a žádný obraz, který se kdy pokusil namalovat, ji nevystihl.

Jeho umělecký talent byl přinejlepším lidový. Viděl ji jen ve snech.

Udělal krok a ocitl se v hlavní místnosti. Byla to napůl dílna, napůl kuchyň, a měla proto působit užitkově, ale Sarai tu rozvěsila košíky s rostlinami a na dlaždice na podlaze namalovala květiny, takže vypadala útulně. Na pracovním stole v zadní části drtila jeho družka hbitýma, schopnýma rukama skořici na prášek.

Vtáhl vzduch do plic, aby si připomněl její pach ochucený vůní koření, se kterým často pracovala. Nejvíce se mu líbila kombinace Sarai a vanilky, ale Sarai a skořice byla skoro stejně dobrá.

Připadala mu krásná, i když věděl, že ostatní by si to možná nemysleli. Ruce měla mozolnaté a silné s krátce zastřiženými nehty. Rukávy šatů odhalovaly svaly, které získala jak prací, tak běháním ve vlčí podobě divočinou okolních kopců. Nos, nad kterým si tolik zoufala, měla dlouhý a silný s roztomilým hrbolkem na konci.

Natáhl ruku, ale nemohl se jí dotknout. „Sarai?“

Když se neotočila, věděl, že to bude zlý zen. Bojoval, aby se osvobodil, jako když se jeden z jeho divokých vlčích bratrů chytí tlapou do železné pasti, ale nemohl si uhryzat nohu ani rozevřít past, která ho tu držela. A tak mu nezbylo než znovu bezmocně přihlížet.

Na dláždění, které položil venku před dveřmi, aby nenanosili dovnitř bláto, zaduněla kopyta. Sarai nespokojeně mlaskla – nesnášela, když ji někdo rušil při přípravě medicíny.

Přesto odložila hmoždíř i paličku a ometla si zástěru.

Možná byla podrážděná, ale nemohla ohrnout nos nad výdělkem. V těch dobách neměli peněz nazbyt. A žádný návštěvník

nemohl

Sarai

ohrozit.

Lidský

voják

nepředstavoval pro ženu, která se měnila ve vlkodlaka, žádnou hrozbu a Napoleonovo povstání přerušilo jinou, mnohem nebezpečnější válku. Poslední čarodějnické rodiny v Evropě se konečně přestaly navzájem vybíjet, musely se totiž ochránit před nebezpečím světštějších bojů. Neměla důvod dělat si starosti a Asilovo zoufalé varování neslyšela.

Dveře se otevřely a Asil na okamžik spatřil to, co viděla i Sarai.

Žena ve dveřích měla jemné kosti a působila křehce.

Tmavé vlasy, obyčejně tak neposedné a kudrnaté, si stáhla do drdolu, díky přísnému účesu však působila ještě mladší.

Bylo jí šestnáct. Byla stejně tmavovlasá a tmavooká jako Sarai, ale na rozdíl od nevlastní matky měla jemné, aristokratické rysy.

„Mariposo, dítě,“ zvolala Sarai. „Proč ses vydala tak daleko sama? Všude kolem jsou vojáci! Když jsi mě chtěla navštívit, měla jsi dát vědět a já bych poslala Hussana, aby tě chránil.“

Už tomu bylo dvě stě let, co mu tak někdo řekl naposledy, a ze zvuku jeho jména ho rozbolelo srdce.

Mariposa stáhla lehce ústa. „Nechtěla jsem vás obtěžovat. Jsem v bezpečí.“ Dokonce i ve snech cítil, že její hlas zní divně, vůbec se jí nepodobal: byl tak chladný. Jeho Mariposa, jeho motýlek, byla výbušná, přecházela od vzteku k trucu a k veselí téměř bez nadechnutí.

Sarai se na ni zamračila. „Nikdo není v bezpečí. Ne v těchto dobách.“ I když ji kárala, sevřela dívku, kterou vychovala jako vlastní, v náruči. „Vyrostla jsi, dítě. Dovol, ať se na tebe podívám.“ Ustoupila o dva kroky a zavrtěla hlavou. „Nevypadáš dobře. Jsi v pořádku? Linnea slíbila, že se o tebe postará… ale žijeme v temných časech.“

„Jsem v pořádku, Sarai,“ řekla Mariposa, ale její hlas nezněl správně, byl sebejistý a bez emocí – a lhala.

Sarai se zamračila a založila si ruce v bok. „Víš, že je zbytečné mi lhát. Ublížil ti někdo?“

„Ne,“ odpověděla Mariposa tiše. Asil cítil, jak se kolem ní sbírá moc. Byla jiná, než když ji poprvé poslali k jejímu lidu, aby ji učil. Její magie bývala divoká a žhavá, ale tato moc působila stejně temně a studeně jako její hlas.

Usmála se a on na vteřinu spatřil dítě, kterým bývala, ne čarodějku, jež se z ní stala. „Od Linney jsem se toho hodně naučila. Vím, co mám dělat, aby mi už nikdo nikdy neublížil. Ale potřebuji tvoji pomoc.“

Zvonek u dveří probudil Asila dřív, než mohl vidět Sarai znovu umírat. Ležel v prázdné posteli a cítil pot hrůzy a zoufalství. Svůj vlastní.

Charles se usadil na houpačce na verandě starého vlka a pokusil se ponořit do indiánského času. Byl to trik, který nikdy úplně neovládl – dědeček vždy brblal, že duch jeho otce je v něm příliš silný.

Věděl, že Asil zvonek slyšel, ozvalo se totiž šumění sprchy – nepředpokládal ale, že by se muž zachoval zdvořile a objevil se rychle, obzvláště ne, když přišel v tak bezbožně brzkou hodinu. Vyrazí s Annou na cestu hodně pozdě, ale nechystali se na lov ryb, které se nejlépe chytají za úsvitu. A tohle pro něj bylo důležitější než dopadení odpadlíka, i když zabíjel lidi.

Po rozmluvě s Heather skoro zašel raději za otcem než za Asilem. Jen pach nevlastní matky mu zabránil zaklepat na dveře Branovy ložnice. To ráno neměl Charles chuť hádat se s ní. Jen by ho dohnala k hrubosti (a určitě by se jí to povedlo) a otec by zasáhl; nikdo, dokonce ani jeho synové, se nesměli chovat k marokově družce nezdvořile. Nakonec by si stejně nepromluvili.

A tak se rozhodl zajít za jedinou další osobou, která mohla vědět, co se stalo, proč se mezi ním a Annou nevytvořilo pouto: za Asilem, jehož družka byla taky omega. Za Asilem, který ho nesnášel skoro stejně jako Leah, i když z jiných důvodů.

Bratr vlk byl přesvědčen, že by se mohli dobře pobavit.

Pobavit, nebo si zabojovat – vlk by si užil obojí.

Charles si povzdychl a díval se, jak se pára, která mu stoupala od úst, v chladném vzduchu rozplývá. Možná jenom marnil čas. Jedna jeho část toužila ještě počkat. To, že pomalá fáze procesu, akceptace vlčice vlkem, proběhla prakticky ve chvíli, kdy ji poprvé spatřil, neznamenalo, že se i druhá část odehraje stejně rychle.

Ale něco mu napovídalo, že se jedná o něco, co čas nevyřeší. A muž, jehož otec byl vlkodlak a matka šamanka, věděl, že by měl intuici naslouchat.

Dveře za ním se rozlétly.

Charles se dál pohupoval na houpačce. Setkání s Asilem obvykle začínala slovní přestřelkou.

Po několika minutách prošel Asil kolem houpačky k zábradlí verandy. Vyhoupl se na ně, jednu nohu pokrčil v koleni a bosé chodidlo si opřel o vrch zábradlí. Druhou bezstarostně spustil dolů na opačné straně. Na sobě měl džíny a nic víc a mokré vlasy mu začínaly v místech, kde se nedotýkaly kůže, namrzat, takže barvou ladily se stříbrnými jizvami na jeho zádech; Asil byl jeden z mála vlkodlaků, které Charles znal, jimž zůstaly jizvy. Nějaký vlkodlak mu rozdrásal kůži vzadu na žebrech – Charles si uvědomil, že sám je zraněný skoro na stejném místě. Ale Asilovy jizvy způsobily drápy, ne kulky.

Asil rád předstíral. Charles si nebyl jistý, jestli to dělá schválně, nebo jde prostě o zažitý zvyk. Asil zíral do lesa za domem, kterému pořád vládla tma, protože slunce ještě nevyšlo, ne na Charlese. I přesto, že se právě osprchoval, Charles cítil jeho strach a úzkost. A vzpomněl si, co Asil říkal na pohřbu: že ho zase pronásledují sny.

„Otec dokáže ohlídat tvůj spánek,“ zamumlal Charles.

Asil se drsně zasmál, sklopil hlavu a stiskl si kořen nosu. „Před těmito sny mě ochránit nedokáže. Už ne. A teď mi pověz, proč tu na mě za tak krásného rána čekáš?“

Zeširoka mávl, aby obsáhl zimu, chlad a brzkou hodinu.

„Chci, abys mi vyprávěl o omegách,“ řekl Charles.

Asil vykulil oči přehnaným úžasem. „To máte tak brzo problémy, štěně?“

Charles kývl. „Anna sotva tuší, co znamená být vlkodlak. Pomohlo by, kdyby aspoň jeden z nás věděl něco o omegách.“

Asil na něj chvíli hleděl a jeho pobavení zmizelo. „Mohl by to být dlouhý rozhovor,“ řekl nakonec. „Co takhle jít dovnitř a dát si šálek čaje?“

Charles seděl u malého stolku a sledoval, jak Asil chystá čaj, jako by byl japonská gejša a každý pohyb byl důležitý a vyžadoval přesnost. Ať už se Asilovi zdálo o čemkoli, rozhodilo ho to natolik, že si přestal hrát na šíleného vlkodlaka. Teprve nyní Charles poznal, jak velká část Asilových výstřelků je jen divadlo. Takto se Asil choval, když byl skutečně rozrušený: dělal přesné pohyby a staral se o nesmysly a věci, na kterých nezáleželo.

Nebyl proto o nic méně šílený nebo nebezpečný, ale Charles konečně pochopil, proč se otec odmítal Asila zbavit.

„Tady čaj nikdy tak dobře nechutná,“ řekl Maur a postavil před Charlese jemný porcelánový šálek zdobený zlatem. „Kvůli nadmořské výšce se voda dostatečně nezahřeje. Nejlepší čaj se vaří na úrovni moře.“

Charles zvedl šálek, napil se a čekal, až se Asil uklidní.

„Tak,“ řekl druhý vlkodlak, když se posadil naproti Charlesovi, „co chceš vědět o omegách?“

„Nejsem si jistý.“ Charles přejížděl prstem po okraji šálku. Když teď byl tady, zdráhal se odhalit svůj problém s Annou muži, který chtěl být jeho nepřítelem. Nakonec řekl: „Co kdybys začal tím, jak přesně se liší od submisivních vlků.“

Asil zvedl obočí. „No, jestli si pořád myslíš, že tvoje družka je submisivní, pak tě čeká opravdové překvapení.“

Charles se neubránil úsměvu. „Ano. To mi hned došlo.“

„My dominantní uvažujeme o tomto aspektu vlkodlačího bytí jako o šarži: kdo velí, a kdo poslouchá.

Dominantní a submisivní. Ale jde i o to, kdo chrání, a kdo je pod ochranou. Submisivní vlk není neschopný bránit se: když dokáže bojovat, umí zabíjet stejně jako kdokoli jiný.

Ale submisivní necítí potřebu bojovat – ne jako dominantní.

Pro smečku představují submisivní vlci skutečný poklad.

Smysl a rovnováhu. Proč existují dominantní vlci? Aby chránili ty, kdo stojí pod nimi, ale chránit submisivního vlka je mnohem vděčnější, protože nečeká, až budeš zraněný nebo až se k němu otočíš zády, aby zjistil, jestli jsi mu skutečně nadřazený. Submisivním vlkům se dá věřit. A sjednocují smečku, protože jí dávají cíl, a to chránit je a pečovat o ně.“

Napil se čaje a odfrkl si. „Když o tom mluvím v angličtině, zní to, jako by šlo o sexuální vztah – směšné.“

„Jestli se ti o tom bude lépe mluvit španělsky, můžeš,“

nabídl Charles.

Asil pokrčil rameny. „Nezáleží na tom. To všechno už víš. Máme tu submisivní vlky. Znáš jejich účel.“

„Když jsem potkal Annu, můj vlk poprvé v životě usnul.“

Asil zvedl oči od čaje, upřel je na Charlese a z tváře mu zmizela všechna nenucenost. „Ano,“ zašeptal. „O to jde.

Dokáží zklidnit tvého vlka, poskytnout mu mír.“

„Vždycky se tak v její společnosti necítím.“

Asil se zasmál, přičemž vyprskl čaj zpátky do šálku, na který se pak lítostivě zadíval a postavil ho stranou. „No to doufám, pokud jsi její druh. Proč bys měl trávit čas ve společnosti někoho, kdo tě neustále zbavuje mužnosti? Kdo tě už svojí přítomností proměňuje z dominantního vlka v submisivního? Ne. Nemusí tě neustále konejšit.“

Utřel si ústa ubrouskem, poskládal ho a odložil vedle šálku. „Jak dlouho je vlkodlakem?“

„Tři roky.“

„No, v tom případě se zatím asi jen řídí instinkty. Což znamená, že pokud její vliv nevnímáš neustále, musí se s tebou cítit v bezpečí – anebo ji tak znervózňuješ, že v sobě nemá žádný mír, o který by se podělila.“ Krutě se zakřenil.

„Co je to ve tvém případě? Kolik lidí se tě aspoň trochu nebojí?“

„To ti vadí?“ zeptal se Charles upřímně zvědavě. „Ty se mě nebojíš.“

Asil strnul. „Jistěže se tě bojím.“

„Nemáš dost zdravého rozumu na to, aby ses mě bál.“

Charles zavrtěl hlavou a vrátil se zpět k otázkám. „Omegy mají ve smečce stejný účel jako submisivní vlci, jen jejich vliv je větší, že?“

Asil se zasmál, tentokrát upřímně. „Mám se teď bránit a říct: ‚Jistěže mám dost zdravého rozumu na to, abych se tě bál?‘“

Charles si povzdychl, protože už ho jejich hry unavily.

„Mezi submisivním vlkem a omegou je rozdíl. Cítím to, ale nevím jaký. Místo aby se řídila rozkazy všech, neposlouchá nikoho. To mi došlo.“

„Omega má stejně ochranitelské instinkty jako alfa, ale ne jeho násilnické sklony,“ řekl Asil rozmrzele, protože byl nucen vrátit se k tématu. „Anna tě pěkně prožene, protože se bude starat o to, aby všichni ve smečce byli šťastní a chránění před vším, co by jim mohlo ublížit.“

To bylo ono. Už začínal chápat. Annin vlk nebyl násilnický… jen silný a ochranitelský. Jak ale způsob, jakým se Anna vyrovnala se životem vlkodlaka – a systematické týrání – ovlivnil její vlčici?

Charles uvažoval nahlas: „Bolest způsobuje, že dominantní vlk je násilničtější, na submisivního ale působí přesně opačně. Co se stane, když někdo mučí omegu?“

Kdyby se soustředil na Asila, a ne na Annu, nikdy by tato slova nepoužil.

Maur zbledl a jeho pach prudce zesílil. Vyskočil na nohy, porazil židli a odstrčil stolek tak prudce, až narazil do stěny a převrhl se.

Charles pomalu vstal a postavil šálek na nejbližší pult.

„Omlouvám se, Asile. Nechtěl jsem ti připomenout věci, které by měly zůstat zapomenuty.“

Na okamžik se zdálo, že Asil zaútočí, ale pak jeho napjaté svaly ochably a najednou vypadal do hloubi duše vyčerpaný. Mlčky opustil místnost.

Charles vypláchl šálek a nechal ho stát dnem vzhůru ve dřezu. Obyčejně se tak lhostejně nechoval. Asilovu družku umučila čarodějka, která prostřednictvím její bolesti a smrti získala moc. A přestože ho Asil dráždil – obzvláště jeho nejnovější a nejúčinnější metoda trápení, Anna – nikdy by nevyužil smrti Asilovy družky k tomu, aby ho týral. Ale omluvami by ničeho nedosáhl.

Tiše požehnal domu, jak ho to naučil bratr jeho matky, a odešel.

Anna byla ráda, že tentokrát řídil Charles. Zledovatělé silnice mu zjevně nijak nevadily, i když po nich klouzali tak často, že zarývala nehty do držadla příhodně umístěného nade dveřmi.

Po návratu ze schůzky s Heather toho moc nenamluvil.

V očích měl vzdálený pohled, jako by škádlivý, něžný muž, vedle kterého se probudila, zmizel.

Byla to její vina.

Nečekala, že ji zaplaví tolik pocitů, když poslala vlčici během sprchování spát. Obě si po tom, co tak dlouho udržovaly delikátní rovnováhu, potřebovaly odpočinout a ona čekala, že s sebou vlčice vezme jen děsivou potřebu.

Anna k žádnému muži nikdy nic podobného necítila – bylo to zároveň zahanbující i děsivé.

Sprchovala se dlouho, ale touha ji neopouštěla. Nebýt jeho hravosti, asi by byla v pořádku, i když o tom pochybovala. Podobně silné pocity ji dělaly zranitelnou a ona se obávala, že je nedokáže skrýt.

Když vyšla ze sprchy, dělala si takové starosti s tím, aby nic nezjistil, že si nevšimla, jak na něj její trapná stydlivost… a strach… zapůsobily. Dospěl k vlastním závěrům – a obávala se, že k špatným.

Pohlédla na jeho uzavřenou tvář. Netušila, jak to napravit. Když otočila hlavu, přiblížila nos k vypůjčeným šatům. Zvedla paži, očichala rukáv košile, kterou měla na sobě, a ohrnula nos.

Nezdálo se jí, že by odtrhl oči od silnice, přesto řekl: „Nesmrdíš.“

„Je divné páchnout jako člověk,“ řekla. „Nepřemýšlíš o tom, jak jsi cítit, dokud se tvůj pach nezmění.“

Než se vydali na cestu, vytáhl oblečení, které donesl Tag, a přiměl ji, aby si oblékla špinavou košili, sám si pak natáhl podobně špinavou mikinu. Potom po ní ne zcela neosobně přejel rukama a pronesl něco v jazyce, který nikdy dřív neslyšela, byl zároveň nosový i melodický. Když skončil, přijala pach lidské ženy, jejíž košili si vypůjčila, a i on byl cítit jako lidský muž.

Řekl jí, že ovládá trochu magii, kterou zdědil po matce.

Napadlo ji, co jiného ještě dokáže, ale připadalo jí nezdvořilé ptát se. Ještě nikdy nepoznala nikoho, kdo by uměl čarovat, a cítila tak k němu ještě větší obdiv. V

chicagské smečce si vyprávěli o lidech, kteří ovládali magii, ale nikdy tomu nevěnovala velkou pozornost; měla co dělat, aby se vyrovnala s tím, že je vlkodlak.

Položila si ruce na stehna a protáhla si prsty.

„Přestaň si dělat starosti,“ řekl Charles. Hlas měl docela něžný, ale chybělo v něm cokoli, co by naznačilo, že mluví přímo s ní, ne s někým, komu zastavil na silnici. Teprve to ráno si uvědomila, že s ní mluvil jinak – protože přestal.

Zasněžené hory vyšší než Sears Tower se zvedaly po obou stranách silnice a působily stejně chladně a neústupně jako muž vedle ní. Přemýšlela, jestli je to jeho profesionální výraz. Možná se uzavíral před emocemi, kdykoli se chystal zabít někoho neznámého, aby ochránil smečku – možná to nebyla její vina.

Byla neklidná a bála se – a snažila se to skrýt. Podle Asila se ho báli všichni. Přál si, aby věděl, jak to má napravit. Jak napravit cokoli.

Po tom, co odjel od Asila, si celý problém znovu probral – tedy vlastně problémy, i když začínal tušit, že se jedná o dvě stránky stejné věci. Za prvé tu byl strach, který ji ráno ovládl – mohla se bát jeho, ale třeba taky toho, co spolu dělali minulou noc, protože jí to přineslo tolik rozkoše. Měl dost zkušeností na to, aby zajistil, že si to užila. Nezdálo se, že by jí to vadilo, dokud neodešla do sprchy. A protože se jeho domem neplížili žádní netvoři (kromě něj), byl si docela jistý, že se změnilo něco v Anně.

Jedním z nebezpečných znamení, na která dávali pozor u nových vlků, byly náhlé změny osobnosti nebo nálady bez zjevného důvodu, naznačovaly totiž, že se kontroly nad člověkem ujímá zvíře. Kdyby Anna nebyla už tři roky vlkodlak a omega k tomu, myslel by si, že ji začíná ovládat vlčice.

Ale možná byl opak pravdou. Asil říkal, že omegy mají stejné ochranitelské instinkty jako alfové. Mohla včera v noci převzít kontrolu vlčice?

Otec nové vlkodlaky učil, že vlk je jejich součástí, že je prostě řadou sklonů, které musí ovládnout. V přechodné fázi to většině z nich pomohlo. Děsit je tím, že jim v hlavě žije netvor, by jim určitě nepomohlo získat kontrolu potřebnou k tomu, aby mohli být vypuštěni do světa.

Byla to užitečná fikce, která byla, aspoň jak se Charlesovi zdálo, někdy pravdivá. Třeba jeho otec se plynule měnil z vlka v člověka a zase zpátky. Ale většina vlkodlaků, která přežila, nakonec začala vnímat své vlky jako oddělené bytosti.

Charles si nevzpomínal, že by někdy nevěděl, že v jeho těle existují dvě duše, díky nimž mu tluče srdce. S bratrem vlkem žili většinou v harmonii a navzájem využívali svých jedinečných schopností k tomu, aby dosáhli cíle. Kupříkladu na lov vyrážel bratr vlk – ale ať už byl kořistí člověk nebo vlkodlak, zabil ho Charles.

Během let poznal, že vlkodlaci, jejichž lidská a vlčí stránka jsou téměř úplně oddělené – jako tomu bylo u doktora Wallace – obyčejně nepřežijí dlouho. Buď napadli někoho staršího a silnějšího – anebo je musel Charles zabít, protože ztratili kontrolu nad svým vlkem.

Vlkodlak, který přežil, se naučil, jak lidskou a vlčí stránku propojit a ponechat člověku z velké části kontrolu; až na chvíle, kdy byl měsíc v úplňku, případně byl hodně rozzlobený…

anebo

zraněný.

Když

jste

mučili

dominantního vlka, vyhoupl se vlk do popředí. Když jste mučili submisivního, zůstal vám jen člověk.

Omega měla ochranitelské instinkty alfy, ale nic z jeho agrese… a po třech letech týrání Annina vlčice možná našla způsob, jak ji ochránit. Vysvětlilo by to, proč ji Leo nezlomil.

Jeho agrese ji včera v noci vyděsila a vlčice tak možná vystoupila do popředí. Možná proto se jejich lidské duše nespojily stejně jako vlčí.

Ale nemohlo tomu tak být, protože by si všiml, kdyby se vlčice drala do popředí. I kdyby přehlédl, že její oči změnily barvu z hnědé na světle modrou, nikdy by mu neunikla změna jejího pachu.

Charles si byl docela jistý, že za jejich současné problémy může něco, co jí provedl nebo nechal provést Leo.

Nepomohlo by, kdyby se rozzlobil, tím si byl jistý.

Proto přestal vymýšlet způsoby, jak by Leovi ublížil, koneckonců už byl mrtvý, a pokusil se najít řešení.

Charles uměl lidi spíše děsit než uklidňovat. Nevěděl, jak zmínit dnešní ráno, včerejší noc ani to, že jejich vztah stále není naplněný, aniž by všechno ještě zhoršil.

Jestli se jejich situace nezlepší, zajde si pro radu k otci… nebo, Bůh chraň, znovu k Asilovi. Kdyby mu všechno jednoduše vysvětlil, Maur by se mu určitě vysmál, ale byl příliš velký džentlmen, než aby Anně nepomohl.

Takže už zbývala udělat jenom jedna věc. Potřebovala vědět, že ostatní vlci budou pořád cítit, že mají právo nabídnout se jí. Bylo by totiž nebezpečné jak pro ni, tak pro kohokoli jiného, kdyby se o to někdo v jeho přítomnosti pokusil.

A potřebovala vědět, že má právo přijmout jinou nabídku – to si aspoň myslel Asil. Charles byl přesvědčen, že pouto mezi vlky je nezvratné – ale nevěděl o nikom, u koho by se vytvořilo před poutem jejich lidské části. Možná by si Anna mohla najít někoho, kdo by ji neděsil tak jako on.

Humvee působil na Annu jako umělá oáza. Vyhřívaná kožená sedadla a klimatizovaná kabina jí do nekonečných, mrazivých lesů nezapadaly.

Tmavé, téměř černé shluky jehličnanů ostře vystupovaly ze sněhu. Tu a tam se od silnice, po které jeli, oddělovaly cesty, které se daly rozlišit spíše podle toho, jak se zařezávaly mezi stromy, než podle stop pneumatik. Jejich vlastní cesta se nakonec zúžila v bílou jizvu mezi prudkými srázy a ji napadlo, jestli se dá ještě vůbec považovat za silnici.

„Včera v noci jsme neuzavřeli trvalé pouto,“ řekl jí zničehonic.

Zírala na něj a cítila známé chvění paniky. Co to znamenalo? Udělala něco špatně?

„Říkal jsi, že jediné, co musíme udělat, je…“ Zjistila, že nedokáže větu dokončit. V chladném denním světle jí to znělo příliš hrubě.

„Očividně jsem se mýlil,“ řekl jí. „Předpokládal jsem, že když jsme překonali nejobtížnější část, bude nám stačit pouto naplnit.“

Nevěděla, co na to říct.

„Je to tak možná lepší,“ řekl prudce.

„Proč?“ Nevěděla, jestli to slovo ze sebe vůbec dostane, ale připadalo jí, že její hlas zní pouze zvědavě, nic z paniky, která jí uvnitř zmítala, do něj neproniklo.

Ale ani zdaleka se jí nepodařilo působit tak neutrálně a bez zájmu jako on.

„Hlavní důvod, proč jsem tě s sebou dneska nechtěl, byl, že jsem si nepřál, abys mě viděla znovu zabíjet, ne tak brzy. Ale jsem otcovým zabijákem už sto padesát let; to se asi nezmění. Je jen fér, pokud uvidíš na vlastní oči, jaký jsem, když propadnu lovu, než se rozhodneš.“

Volant zapraskal od toho, jak ho silně stiskl, ale jeho hlas zněl pořád klidně, téměř netečně. „V otcově smečce žije spousta vlků, která by zbožňovala zemi, po níž kráčíš. A nejsou to zabijáci.“ Nasál trochu vzduchu do plic a pokusil se konejšivě usmát – ale nějak se mu to nepovedlo, protože jen odhalil silné bílé zuby. „Nejsou to všechno cvoci.“

Znovu se jí snažil zbavit.

Pohlédla na bílé klouby na jeho rukou – a najednou se zase dokázala nadechnout. Tvrdil, že si může najít někoho jiného, ale zlobilo ho to a ničilo to nepřirozený klid, který ho ovládal už od snídaně. Vzpomněla si na majetnickou zuřivost, která ho předchozí noc popadla, a srdce jí zklidnila sebejistota; chtěl ji – bez ohledu na to, jak pitomě se ráno zachovala. S tím mohla něco udělat. Nemohla se věčně stydět za to, jak moc po něm touží, že?

Týden dva, a překoná to. A za rok by ji už nemělo tak děsit, jak silné city k němu chová.

Anna se spokojeně uvelebila na prostorném sedadle, aby si ho mohla dobře prohlédnout. O čem mluvil, než jí nabídl, že se jí vzdá?

O tom, že je zabiják.

„Vím o zabijácích,“ řekla. „Leova smečka měla Justina.

Vzpomínáš si na něho, že? On byl zabiják.“ Pokusila se najít způsob, jak zdůraznit jejich odlišnosti. „Ty hájíš spravedlnost.“ Tak by to nešlo – znělo to hloupě.

„‚I pod jiným jménem…‘“ řekl a odvrátil od ní tvář.

Zhluboka se nadechla, aby zjistila, jestli jí čich neřekne víc o jeho pocitech, ale cítila jen dva cizince, kteří jim darovali oblečení. Možná neuměla čich používat – anebo se ovládal lépe než většina lidí.

Charles byl opatrný. Dával si pozor na to, co říká, i na lidi okolo sebe. Strávila s ním jednu noc a už to věděla.

Zajímal se. Zajímal se o ni, o svého otce, a dokonce i o Heatheřina Jacka. Žaludek se jí zklidnil, když sebrala všechny náznaky a skutky, které vykonal, a poskládala z nich jasný obrázek. A napadlo ji, jak těžké muselo být pro muže, který se tak oddaně staral o ostatní, naučit se zabíjet, a to bez ohledu na to, jak nezbytné to bylo.

„Ne,“ řekla pevně. Před nimi a kousek vpravo trčela vzdorně k nebi řada horských štítů. Jejich zasněžené vrcholky bez stromů či jiné vegetace se na slunci třpytily tak jasně, že oslňovaly i přes tmavá skla oken a volaly její vlčici. Tady se mohl vlkodlak doopravdy proběhnout.

„Zabiják je obyčejný vrah,“ řekla. „Ty se řídíš pravidly, vykonáváš spravedlnost a – snažíš se necítit sám k sobě nenávist za to, jak dobrý ve své práci jsi.“

Závěr, ke kterému po debaklu včerejší noci dospěla, Charlese překvapil. Pohlédl na ni, ale zavřela oči a schoulila se, aby si zdřímla – jeho Anna, která se ho ještě před pěti minutami bála. Lidé obvykle neusínali, když poukázal na to, že zabíjí lidi.

Silnice, po které jeli, byla na tuto roční dobu nezvykle uježděná – asi tudy jezdili záchranáři. Doufal, že s Annou na žádného nenarazí.

Heather ráno obvolala na jeho žádost několik lidí a postarala se, aby do lesů nevyrazili aspoň žádní necvičení dobrovolníci a amatéři. Chtěl co nejvíce omezit škody, které mohl vlčí odpadlík napáchat.

Požádal Heather, aby ostatním připomněla, že muž, po kterém pátrají, je venku už příliš dlouho. Patrně už hledali jen jeho tělo, takže nemělo smysl riskovat další životy.

Pověděla jim o Jackovi – vinu ale svalila na pumu – a podotkla, že se blíží bouřková fronta.

Zbývající záchranáři soustředili pátrání na oblast asi třicet kilometrů na západ od místa, kde Jack narazil na odpadlíka – na okolí parkoviště, kde pohřešovaný muž nechal pick-up, a hodně daleko od všech míst, kde se vlkodlak objevil. Charles s Annou by na záchranáře vůbec neměli narazit.

Začali šplhat s vozem vzhůru. Humveeho pneumatiky křupaly a sténaly, jak se zařezávaly do stále hlubšího sněhu.

Nalevo občas zahlédl zamrzlý potok, ale většinou ho schovávalo husté křoví, které dusilo dno údolí. Vpravo vedly výsekem v lese strohé kovové stožáry s dráty vysokého napětí. Vedení a jejich občasná údržba byly jedinými důvody pro existenci servisní silnice, po které nyní jeli.

Z rozmrazovače sálalo horko. Teplo uvnitř vozu způsobovalo, že mu zimní krajina, kterou jeli, připadala téměř neskutečná, jako by do ní ani nepatřil. A přestože ten pocit obvykle nesnášel, strávil ve sněhu a mrazu na koni nebo pěšky příliš mnoho času, než aby odmítl výhody toho zajet tak daleko, jak jen budou moct.

Svah byl čím dál prudší, proto ještě víc zpomalil, až se vee doslova plazil a poskakoval přes balvany a díry schované ve sněhu. Kola začala klouzat, proto zpomalil a zmáčkl tlačítko blokující diferenciál. Následný zvuk vytrhl Annu ze spánku.

Nadměrná šířka humveeho někdy nebyla úplně užitečná. Musel najet levými pneumatikami na svah, aby se pravou stranou udržel na silnici, pokud se jí tak dalo říkat.

Vůz se naklonil, Anna vykoukla z okna, zavřela oči a skrčila se na sedadle.

„I kdybychom se převrátili, pravděpodobně by tě to nezabilo,“ nadhodil.

„Jasně,“ odsekla namíchnutě, což ho nesmírně potěšilo, protože v jejím hlase neslyšel žádný strach – aspoň ne z něj.

Přál si poznat, jestli se o to zasloužila vlčice, nebo sama Anna. „Neměla bych si dělat hlavu s několika zlámanými nebo rozdrcenými kostmi, protože pravděpodobně nezemřu.“

„Možná jsem si měl půjčit Tagův starý landrover,“ řekl.

„V téhle drsné krajině je skoro stejně dobrý a je mnohem užší. Ale jede se v něm mnohem hůř, má nespolehlivé topení a nedosahuje zrovna rychlostí, jakými se jezdí po dálnici.“

„Myslela jsem, že jedeme do divočiny,“ řekla s očima stále pevně zavřenýma. „Nemají tam auta omezený přístup?“

„To sice ano, ale my jsme pořád na silnici, takže to nevadí.“

„Tohle má být silnice?“

Zasmál se její uštěpačnosti a ona mu odpověděla hrubým gestem.

Překonali stoupání a odplazili se ještě několik kilometrů lesem, než se terén stal příliš nerovným na to, aby pokračovali v jízdě. Někdo tu byl na sněžném skútru – patrně záchranáři – ale většina stop jim zmizela z očí už před dobrým kilometrem. Poslední končily asi tři metry před nimi – předpokládal, že patřily Tagovi.

„Jak dlouho tady venku budeme?“ zeptala se Anna, když odcházeli od vozu, a upravila si batoh.

„To závisí na naší kořisti,“ řekl jí. „Zabalil jsem zásoby na čtyři dny – obejdeme to tu ve velkém kruhu, který nás zavede zpátky sem. Pokud nás do té doby nenajde, přestaneme si hrát na lidi a vydáme se na lov.“ Pokrčil rameny. „Zdejší hory mají přes tři tisíce kilometrů čtverečních, takže může nějaký čas trvat, než ho najdeme, pokud se schovává. Jestli střeží své území a uvidí v nás lidské vetřelce, vydá se na lov sám a ušetří nám spoustu času a námahy.“

Během dospívání vyrazila Anna několikrát tábořit s rodinou do Wisconsinu, ale nikdy ne do takové pustiny.

Když se nadechla příliš zhluboka, ledový vzduch jí mrazem slepoval chřípí a začaly ji zábst špičky uší, proto jí Charles narazil čepici pevněji na hlavu.

Byla nadšená.

„Musíme jít pomalu,“ řekl Charles. „Abychom jako lidi nejen páchli, ale i vypadali.“ Zdálo se jí však, že nasadil dost rychlé tempo.

Chůze ve sněžnicích nebyla tak strašná, jak se obávala.

Když jí utáhl popruhy, řekl jí, že staré sněžnice z bobřích ocasů nebo medvědích tlap byly skoro stejně na obtíž jako ku prospěchu. Nové sněžnice byly jedním z mála moderních vynálezů, které, jak se zdálo, schvaloval.

Měla co dělat, aby mu stačila. Pokud tohle byla pomalá chůze, pak uvažovala, jestli obyčejně lesem utíká, dokonce i v lidské podobě. Nevypadalo to, že by mu zranění působila problémy, a na obvazech to ráno neměl čerstvou krev.

Přestala se zabývat tím, proč si ráno mohla jeho obvazy dobře prohlédnout. Nedokázala se ale ubránit úsměvu, kdykoli na něj pohlédla, i když ho tajila. Tady venku ve sněhu a v několika vrstvách spodního i svrchního šatstva se cítila chráněná před hrůzami intimity, proto byla schopná lépe ocenit jeho dobré stránky.

A Charles jich měl spoustu. Věděla, jak široká ramena pod bundou schovává a jak mu za ušima tmavne kůže.

Věděla, že jí z jeho pachu buší rychleji srdce a jeho tíha na jejím těle v ní vyvolává dojem útočiště, ne vězení.

Šla za ním, byla v bezpečí před jeho pronikavým pohledem, který vždy viděl víc, než jí bylo příjemné, a mohla se dostatečně vynadívat.

Dokonce i se sněžnicemi se pohyboval ladně. Čas od času se zastavil, zadíval se mezi stromy a vyhlížel jakýkoli pohyb, který sem nepatřil, jak jí vysvětlil. V lese měl vlk k povrchu blíž. Poznala to podle toho, jak používal nos; někdy se zastavil, zavřel oči, zhluboka se nadechl a zadržel dech. A taky podle toho, že s ní komunikoval spíše gesty než slovy.

„Tady dole uvidíme víc divoké zvěře než později ve větších výškách,“ řekl a ukázal jí jelena, který je obezřetně sledoval zpoza hustého křoví. „Většina velkých zvířat zůstává dole, kde není taková zima, je tu víc žrádla a míň sněhu.“

A to bylo vše, co jí po dlouhou dobu řekl, mlčel dokonce, i když se zastavil a podal jí něco k jídlu, třeba sušené maso nebo pytlíček se sušenými jablky. Když druhou hrst odmítla, strčil jí pytlík do kapsy.

Obyčejně jí rozhovor připadal příjemnější než mlčení, nyní ale necítila potřebu rušit zvuky lesa slovy. Něco se tu domáhalo posvátné úcty – a kromě toho bylo těžké zároveň mluvit a lapat po dechu.

Po čase jí zdejší atmosféra začala připadat děsivá, což bylo dost směšné, když sama byla vlkodlak. Nečekala, že stromy budou tak tmavé – a stín hory vyvolával dojem, že je mnohem později, než ve skutečnosti bylo.

Někdy cítila mírné déja vu. Chvíli jí trvalo, než zjistila proč, pak jí ale došlo, že podobně se cítila, když procházela Loopem v Chicagu. Přestože byly hory vyšší než mrakodrapy, ujídaly z nebe a vyvolávaly stejný pocit klaustrofobie.

Charlesův velký, ostře žlutý batoh, který zvolil pro maximální viditelnost stejně jako její neonově růžový, ji trochu uklidňoval. Nebylo to jen tím, že představoval známku civilizace, ale muž, který ho nesl, se cítil stejně pohodlně tady jako u ní v bytě. Matná černá puška už tak přátelská nebyla. Uměla to s pistolí – otec ji brával na střelnici – ale puška měla k otcově .38 asi stejně daleko jako vlk k pudlovi.

Když se dostali k prvnímu příkrému svahu, chvíli trvalo, než přišla na to, jak ho nejlépe vyšlapat ve sněžnicích. Šla pomaleji a svaly na stehnech ji začínaly pálit námahou.

Charles se držel vedle ní celou cestu až nahoru. Šplhali víc než hodinu, ale stálo to za to.

Když vystoupali na hřeben a krátce se tak ocitli nad stromy, Anna strnula a zadívala se do krajiny pod sebou. Do dálky se pod nimi táhlo bílé a mrazivě zelené údolí.

Působilo honosně… a osaměle.

„Takhle to vypadalo všude?“ zeptala se tiše.

Charles byl kus před ní, protože se zastavil až ve chvíli, kdy zůstala stát ona, a nyní se rozhlédl po divočině. „Ne všude,“ řekl. „Buš vždycky vypadala jako buš. Na jaře tě vezmu do Missions a polezeme spolu po horách. Jestli se ti líbí tohle, budeš to milovat.“ Napadlo ji, že ji asi taky sleduje, když si všiml, jak dobře se baví.

„Missions jsou ještě působivější – představují ale učiněné peklo, když se jimi snažíš jen projít. Nahoru a dolů a nic moc mezi tím. Ne že by nás tady čekala snadná cesta.

V době, kdy lidé začali zakládat rezervace, toho ze skutečné divočiny už moc nezůstalo.“

Sáhl do kapsy a vytáhl cereální tyčinku. „Sněz to.“

Hleděl na ni, dokud si nesundala rukavici a nezakousla se do tyčinky polévané karobem, pak se do jedné pustil sám.

„Jsi tak trochu kvočna,“ řekla a nebyla si jistá, jestli ji to zlobí, nebo ne.

Zabručel. „Kdybys byla člověk, byla by ti pořádná zima. Sice sotva mrzne, ale nepodceňuj počasí. Spoustu kalorií spaluješ už jenom tím, aby ses zahřála, a ani předtím jsi neměla potřebnou váhu. Takže ti nezbude než tolerovat, že do tebe budu během výšlapu cpát jídlo tak rychle, jak jen to půjde – raději si na to zvykni.“

8

„Vyjeli jsme později, než jsem předpokládal,“ řekl Charles Anně. „I tak jsme se ale dostali dost daleko. K

Baree Lake je to sice ještě přes kilometr, ale utáboříme se tady, protože se brzo setmí. Vítr sfoukal většinu nového sněhu ze stromů a větve nás ochrání, kdyby dnes v noci znovu napadl.“

Anna se s pochybami rozhlédla.

Její výraz ho rozesmál. „Věř mi. Budeš mít pohodlí.

Odvahu bude chtít až ranní vstávání.“

Zdálo se, že jeho ujištění přijala, což ho potěšilo. „Kdy se dostaneme na místo, kde napadli Heather a Jacka?“

„Nepůjdeme tam,“ řekl jí. „Nechci nikde v blízkosti zanechat pach. Máme vypadat jako kořist, ne oficiální vyšetřovatelé.“

„Myslíš, že v tom uvidí rozdíl?“

Charles si shodil ze zad batoh a odložil ho na kámen, který trčel ze sněhu jako velryba z moře. „Pokud jde opravdu o odpadlíka, který brání své území, pak ne. Ale pokud má způsobit potíže tátovi, pak nenapadne nikoho, kdo by mohl vynést ven zprávy o tom, co tady provádí.“

Napodobila ho a postavila batoh na nezasněžené místo.

Z kapsy na rukávu vytáhl balíček rozinek – byl poslední, který měl po ruce, ráno bude muset nachystat další. Vzala si ho s utrápeným povzdychem, ale otevřela ho a pustila se do jídla.

Když Annu takto zaměstnal, dobře si prohlédl místo, které zvolil. U jezera by se tábořilo líp; plánoval, že tam dorazí brzy odpoledne, aby si Anna mohla odpočinout.

Nebylo to poprvé, co vyrazil do hor se zelenáčem, věděl proto, že ji nevyčerpá první den šplhání. Zmůže ji až třetí nebo čtvrtý den.

Ale prvním pravidlem výšlapů byla flexibilita. K

plánovanému cíli by se sice dostali před setměním, ale považoval za důležitější, aby si Anna po prvním výstupu odpočinula.

Spal tu už dřív a skála se od dob, kdy byl chlapcem, nezměnila. Naposledy tu byl… Marně si snažil vzpomenout.

Křoví po straně tu nebývalo a ze staré jedle, která ho tehdy chránila, zůstal jen pařez. Strčil do shnilého dřeva špičkou boty a dřevo se rozdrolilo. Bylo tomu tak padesát let, možná sedmdesát.

Charles rozložil na zem plachtu, stan ale nepostavil.

Dokud počasí vydrží, neměl v úmyslu vystavovat se riziku útoku. Když to nebylo nezbytně nutné, používal stan jen zřídkakdy – a nikdy v případě, když lovil něco, co mohlo lovit jeho. Stan blokoval výhled, tlumil zvuky a omezoval pohyb.

Vzal ho s sebou kvůli Anně, ale jen kdyby neexistovala jiná možnost.

Stará jedle byla příliš mokrá, než aby se dala použít na podpal, ale byly tu jiné vyvrácené stromy. Během půlhodiny nasbíral z korun dvou padlých lesních králů náruč suchého dříví.

Když se vrátil, našel Annu sedět na velkém kameni vedle jeho batohu. Sundala si sněžnice a opřela je o kámen pod sebou. Taky si je zul a pustil se do rozdělávání malého ohně, po celou dobu přitom na sobě cítil její pohled.

„Myslela jsem, že indiáni zapalují ohně drhnutím,“

namítla, když vytáhl plechovku s podpalovačem a zapalovač.

„Umím to,“ řekl. „Ale chtěl bych se najíst v nejbližších dnech. Tak je to mnohem rychlejší.“ Zdálo se, že mezi nimi opět všechno klape. Začalo se to zlepšovat, už když usnula v autě, a při šplhání se pak v jeho společnosti uvolňovala čím dál víc. Během posledních kilometrů ho několikrát chytila za bundu, aby mu něco ukázala – stopy rosomáka, havrana, který je pozoroval z bezpečí horních větví borovice, a králíka v bílém zimním kožíšku.

„Co si dáš k jídlu?“ zeptal se, když zapálil oheň a dal roztopit hrnec sněhu.

„Už žádné sušené maso,“ řekla. „Ze žvýkání mě bolí čelist.“

„Tak co třeba sladkokyselé kuře?“ navrhl.

Zamíchal do jídla olivový olej a podal jí velký alobalový pytlík. S pochybami do něj nahlédla. „Nevypadá to jako sladkokyselé kuře,“ řekla.

„Musíš si víc všímat toho, co ti říká nos,“ pokáral ji a sám si dal sousto dušeného. Nebylo tak dobré jako včerejší večeře, ale na něco, do čeho se jen nalila voda, to nebylo špatné. „A aspoň tvé kuře nevypadá jako žrádlo pro psy.“

Naklonila se k němu a nakoukla do jeho pytlíku. „Fuj.

Proč to tak nasekali?“

„Sušit se dají jen malé kousky,“ řekl a uhnul s pytlíkem, aby si do něj nenamočila vlasy. „Jez.“

„Takže,“ řekla, když se vrátila zpátky na kámen, „jak dlouho pachové maskování vydrží?“

Potěšilo ho, že se po prvním soustu na své jídlo vrhla jako hladový dřevorubec.

„Na tom nesejde,“ řekl a rychle se pustil do svého jídla, „když budeme o našem plánu mluvit nahlas, aby nás slyšeli všichni vlci v okolí.“

Přestala jíst a otevřela ústa, aby se omluvila, pak se ale zarazila a zaškaredila se na něj. Možná se měl usmát, aby pochopila, že si z ní utahuje; ale došlo jí to, protože mu pohrozila vidličkou. „Kdyby byl na doslech nějaký vlk, věděl bys to. Odpověz mi na otázku.“

O své magii mluvil málokdy, dokonce i s otcem – bratr vlk tvrdil, že čím méně lidí o ní ví, tím lepší zbraní je. Ale bratr vlk neměl žádné zábrany říct Anně vše, co chtěla vědět.

A tak snědl sousto hovězího a přiznal: „Já nevím.

Dokud budeme potřebovat – tedy když nerozzlobíme duchy a ti se nerozhodnou raději pomoct našim nepřátelům.“

Znovu přestala jíst, tentokrát proto, že na něj zírala.

„Teď si neděláš legraci?“

Pokrčil rameny. „Ne. Nejsem čaroděj, abych vnucoval světu svoji vůli. Můžu jedině požádat o pomoc, a pokud mají duchové dobrou náladu, vyhoví mi.“

Strčila si do úst velké sousto a musela rychle polknout, aby se mohla zeptat: „Jsi křesťan? Nebo…“

Kývl. „Zažil jsem to samé co Bileámova oslice, takže ano. A jako vlkodlak navíc vím, že na světě existují i jiní tvorové – démoni, upíři, ghúlové a podobně. Když víš o nich, musíš připustit i existenci Boha. Jinak se nedá vysvětlit, že zlo ještě neovládlo svět a nezotročilo lidskou rasu. Bůh dbá o to, aby zlo nemohlo jednat otevřeně a přímočaře.“ Dojedl a odložil vidličku.

„Bileámova oslice?“ zamumlala, pak se jí zadrhl dech.

„Bileámova oslice viděla anděla. Chceš tím říct, že jsi viděl anděla?“

Zakřenil se. „Jenom jednou a nezajímal jsem ho… ale nedá se na to zapomenout.“ Vlastně mu ten zážitek dodával naději v nejtemnějších nocích. „Ale to, že existuje Bůh, neznamená, že v lesích nežijí duchové.“

„Uctíváš duchy?“

„Proč bych to dělal?“ Nebyl ani šílený, ani hloupý – a člověk musel být jedno nebo druhé, aby se vydal hledat duchy. „Jen bych měl plné ruce práce – a kvůli otci jí mám víc než dost.“

Zamračila se, proto se to rozhodl vysvětlit: „Někdy mi pomůžou, když je požádám, ale častěji něco potřebují. A není už tolik lidí, kteří by je vnímali – což znamená víc práce pro ty, kdo je slyší. U otce mám dost práce pro tři.

Kdybych se navíc obracel s každou hloupostí na duchy, neměl bych ani čas zavázat si tkaničky. Samuel tráví spoustu času tím, že se snaží zjistit, jak duchové zapadají do křesťanství – já si s tím moc hlavu nelámu.“

Napadlo ho, že jí bude muset pobídnout, aby dojedla, chvíli ale zírala do pytlíku, pak snědla další sousto. „Co děláš, když po tobě chtějí, abys udělal něco špatného?“

Zavrtěl hlavou. „Většina duchů je spíše přátelská nebo nepřátelská než dobrá nebo zlá.“ A pak, protože pořád cítil silné nutkání škádlit ji, dodal: „Až na duchy, kteří vysávají mozky a čekají, kdy se pošetilí výletníci utáboří pod jejich stromy. Žádný strach, já tě ochráním.“

„Troubo,“ řekla s pohledem upřeným na sladkokyselé kuře, ale nezdálo se, že by jí to vadilo.

Někde ve tmě zavyl vlk. Byl daleko a Charles hádal, že jde o vlka obecného. Před dvaceti lety tu žádní nevyli, ale v průběhu posledního desetiletí se začali do Montany pomalu vracet z Kanady. Vytí vyvolalo na jeho tváři úsměv. Otec se obával, že na krotké planetě už není pro šelmy místo, ale Charles si říkal, že když lidé pustili zpátky na jejich právoplatné místo vlky, dokáží si časem zvyknout i na vlkodlaky.

*

Walter našel mrtvého muže v oranžové lovecké vestě opřeného o strom. Vypadalo to, že spadl z pěšiny, kterou si na okraji skály vyšlapala vysoká. Zlomil si nohu, ale podařilo se mu ještě několik yardů odplazit. Umrzl patrně už před několika dny.

To kvůli němu asi lidé pročesávali les. Musel se ztratit, protože nikdo při smyslech by se nevydal lovit tak hluboko do hor bez tažného zvířete. Spadl tak daleko od místa, kde ho lidé hledali, že šance na jeho nalezení byly pramalé. Do jara z něj moc nezůstane.

Napadlo ho, že by mohl tělo pohřbít, ale musel by se prohrabat dvěma a půl až třemi metry sněhu a pak dalšími dvěma metry zmrzlé země. A kromě toho neměl lopatu.

Mrtvý měl stejnou velikost bot jako Walter, proto si je vzal stejně jako rukavice a zimní bundu – oranžovou vestu ale nechal na místě. Nevzít si pušku bylo těžší rozhodnutí, ale obtížně by sháněl munici a nechtěl na sebe upozornit střelbou.

Sklopil hlavu, aby se pomodlil. Nebyla to moc dobrá modlitba, vzpomněl si totiž jen na tu, kterou říkával jako dítě před spaním. Ale soustředil se na ni, protože mu pomohla ignorovat bestii v nitru, která viděla v lovci kus masa. Měla hlad a nezajímalo ji, odkud maso pochází.

Právě modlitbu dokončoval, když zavyl démon. Cítil, jak se mu z břicha dere vrčení, výzva nepříteli. Potlačil ho.

Věděl, jak stopovat nepřítele… Na okamžik byl zpátky ve válce a s Jimmym se plížil stíny k velitelovu stanu. Vzlyky vesnické dívky maskovaly jejich pohyb.

Na chvíli viděl Jimmyho tvář stejně zřetelně, jako by byl vedle něj. Pak se ale vrátil do přítomnosti a opět stál nad mrtvým mužem – nad zmrzlou mrtvolou, které podřízl hrdlo stejně jako před lety svému veliteli.

Dívenka nikdy nikomu neřekla, co se stalo, i když s Jimmym byli několik týdnů jako na trní. Mohli zabít i ji – ale to by byli stejně špatní jako jejich velitel. Oficiálně ho zabil odstřelovač. Jeho i Jimmyho to trochu pobavilo.

Většina odstřelovačů nepoužívá nože.

Sehnul se a zvedl mrtvolu ze země. Nemohl dovolit, aby ji našli s řeznou ránou. Odnese ji někam dál od běžných stezek divoké zvěře.

Nesl mrtvolu asi kilometr, možná dál, pak ji opatrně schoval pod hustou mahónií. Olízl si rty a cítil krev.

Překvapeně pohlédl dolů na tělo a všiml si, že rána na hrdle je očištěná a kůže okolo se trochu leskne slinami.

Nabral hrst sněhu a utřel si ústa, zmítán hladem a nevolností, i když věděl, že nemohl polknout hodně krve, protože mrtvola byla zmrzlá na kost.

Odešel tak rychle, jak jen mohl, aniž by běžel.

„Anno?“ Charles zapnul jejich spací pytle dohromady.

Neodpověděla. Svlékla si bundu, zula boty a vyšplhala zpátky na kámen. Stála na něm bosky s vlněnými ponožkami v ruce.

Kdekoli jinde by věřil, že se kochá výhledem, ale byli schovaní mezi stromy, takže jediné, co mohla vidět, byly další stromy. Nerozhlížela se po krajině, spíše nehleděla na spací pytle a na něj. Sotva dojedli, začala se před ním znovu uzavírat.

Po západu slunce klesla teplota o deset stupňů a bylo zatraceně chladno na to, aby tu stála bosky a bez bundy.

Možná byla vlkodlak, ale omrzliny pořád ukrutně bolely.

Aby ji dostal do spacích pytlů, bude ji muset buďto donutit, nebo přemluvit. Také se zul a ponožky strčil do batohu. Vytáhl čistý pár a nacpal je do nohou spacího pytle, aby byly ráno teplé.

Vzal s sebou deku navíc a tu teď roztáhl a přehodil si ji přes ramena. Pak zamířil ke kameni a vyskočil si nahoru k ní. Na kameni nebylo moc místa, ale podařilo se mu postavit se vedle ní.

„Bratranci se dvořili ženám přikrývkami,“ řekl, aniž by na ni pohlédl. Neodpověděla, jen zkroutila prsty u nohou, aby si je zahřála.

„Říkalo se tomu přitahovaná přikrývkou,“ pravil. „Muž se přiblížil k dívce, o kterou se ucházel, pomalu napřáhl paži…“ Nadzvedl okraj přikrývky a objal ji kolem ramen.

„A zabalil dívku do přikrývky. Když neucukla, přitáhl si ji blíž.“ Zatahal, ona ukročila do boku a stulila se mu pod paži, takže byli pod dekou schovaní oba.

„Přitahovaná přikrývkou?“ V jejím hlase slyšel pobavení, ale pořád byla ztuhlá.

Vlčice, pomyslel si, ale ne úplně. Kdyby po tom nepátral, nevšiml by si, že se výrazný pach vlčice smísil s vlastní vůní Anny.

„Můj bratr Samuel to umí ještě líp než já,“ řekl a přesunul ji tak, že stála před ním a studené nohy měla položené na jeho.

Nadechla se, dlouze vydechla, dech se jí srazil v páru a tělo jí zvláčnělo.

„Pověz mi o druzích,“ požádala.

Sevřel ji pevněji. „Jsem v tom taky tak trochu nováček.“

„Nikdy dřív jsi neměl družku?“

„Ne.“ Zhluboka nasál její pach a nechal ho, aby mu zahřál hruď. „Něco už víš. Většinou se o sebe uchází jako lidé. Pak se vezmou a nakonec, obvykle, přijme vlk partnerku za družku.“

„A když ne?“

„Tak ne.“ Nebyl ani zdaleka tak klidný, jak předstíral.

„Než jsem tě poznal, prakticky jsem se vzdal naděje, že družku najdu.“ Nemohl se ubránit úsměvu, když si vzpomněl na zmatenou radost, kterou při jejich prvním setkání cítil. „Bratr vlk si tě vybral, sotva tě spatřil, a já můžu jen tleskat jeho dobrému vkusu.“

„Co by se stalo, kdybys mě nenáviděl?“

Vzdychl jí do vlasů. „Pak bychom tady nebyli. Nechtěl bych skončit jako táta a Leah.“

„On ji nenávidí?“

Pokrčil rameny. „Ne. Vlastně ne. Já nevím.“ Jak se dostali k tomuto tématu? „Nemluví o tom, ale jejich vztah není v pořádku. Kdysi mi řekl, že se jeho vlk rozhodl, že potřebuje družku, která by nahradila moji matku.“

„Tak co se pokazilo?“ zeptala se a uvolněně se o něj opřela.

Zavrtěl hlavou. „Nijak se na to netoužím maroka zeptat a radil bych ti, aby ses ho na to neptala ani ty.“

Napadlo ji něco jiného. „Říkal jsi něco o ceremonii za úplňku.“

„Správně,“ řekl. „Za úplňku by se měl konat obřad, který posvětí naše pouto – něco jako svatba, jen v soukromí.

V tu chvíli se staneš plnohodnotnou členkou otcovy smečky.“ Cítil, jak ztuhla; přijetí do smečky, při kterém vlk okusil alfovo maso a krev – doslova – mohlo někoho, kdo na to nebyl připravený, dost vyděsit. A proč by měl Leo zrovna tohle udělat správně, když všechno ostatní zpackal?

Rozhodl se, že si o tom můžou promluvit později, až se nebude snažit, aby se uvolnila a vlezla si s ním do spacáku.

„Jestli budeš chtít, vezmeme se klidně i v kostele. Můžeš pozvat svoji rodinu.“

Otočila se, aby mu viděla do obličeje. „Jak víš, že se mezi námi nevytvořilo pouto?“

„Pouto druhů se podobá magii smečky,“ řekl. „Někteří vlci ho sotva cítí. Magie smečky umožňuje alfovi čerpat moc z vlků, takže je rychlejší a rychleji se i uzdravuje.

Dovoluje mu vlky ovládat, nebo je najít, když potřebuje.“

Anna strnula. „Anebo se živit jejich zuřivostí? Myslím, že to dělala Isabelle; líbilo se jí, když mezi sebou vlci bojovali.“

„Ano,“ souhlasil Charles. „Ale nikdy jsem neviděl, že by to dělal otec. Jenže víš, co si myslím?“

„Ano. Pouto druhů funguje stejně?“

„V menším měřítku. U každého páru je jiné. Někdy ti prostě poví, kde druh je. Podle táty to je to jediné, co sdílí s Leah. Jindy jde o víc. Jeden z vlků v Oklahomě má za družku slepou ženu. Když je s ní v jedné místnosti, žena vidí. Běžnější je třeba schopnost dělit se o sílu – anebo jiné věci, které může alfa získat od smečky.“

Zmlkl a čekal na další otázku.

„Mrznou mi prsty u nohou,“ řekl po chvíli.

„Promiň,“ pravila a on ji pohladil palcem po tváři.

Obvykle se dotykům vyhýbal. Při dotyku se ostatní dostali příliš blízko – a blízkost si nemohl dovolit, pokud měl jako otcův zabiják přežít. Proto bratr vlk po dotyku hladověl. S Annou zapomněl na obvyklá pravidla.

Existovaly pro to důvody – byla jeho družka a ani kvůli otci by jí neublížil. A byla omega, takže se zdálo nepravděpodobné, že by provedla něco neodpustitelného.

Ale pravým důvodem, jak přiznal sám sobě, bylo, že potřeboval cítit její kůži na své.

„Řím nepostavili za jeden den,“ řekl jí. „Pojď spát.“ A když znovu ztuhla, dodal: „Na cokoli zajímavějšího je příliš velká zima.“

Znehybněla. „To byla lež, že?“

Zabořil jí studený nos do krku a Anna se krátce zasmála. „Zlepšuješ se. Co kdybych řekl, že jsi příliš unavená?“

Vystoupil zpod přikrývky a přehodil jí ji přes ramena.

Pak ji vzal do náruče, seskočil na zem a pokrčil kolena, aby změkčil přistání. Zapomněl ale na rány; když ji nesl ke spacákům, lýtko ho pálivě bolelo. Ignoroval to. Ani hruď z toho neměla radost, když se ale stulila spolu s ním do spacáků, bylo by zapotřebí něčeho víc než jen dvou kulek, aby se necítil spokojený.

Usnul až dlouho po ní.

Zastavili se u jezera Baree Lake, ale jedinou známkou toho, že tu v poslední době někdo šel, byly stopy dvou sněžných skútrů na ledě. Byli v divočině, ale také v Montaně. Sněžné skútry mu nevadily tak jako terénní motorky, protože skútry neničily přírodu. Před pár lety tu narazil na dva motorkáře a sledoval je až k jezeru Wanless Lake, asi třicet kilometrů od nejbližší silnice, kde konečně zaparkovali a šli si zaplavat. Zajímalo by ho, jak dlouho jim trvalo dostat se zpátky bez svíček.

V zimě neexistoval žádný snadný způsob, jak se dostat od Baree k Bear Lakes. S Tagem cestu naplánovali tak, aby byla schůdná – ale kdyby se terén stal příliš drsným, půjdou jinudy. Chtěl jen docílit toho, aby je odpadlík zahlédl a vydal se na lov.

Uvažoval ale o stopách sněžných skútrů. Většina Cabinetů byla pro skútry nesjízdná. Ale na cestu k Baree Lake a zpátky – třeba při pátrání po obětech nebo po informacích o zabití vlkodlakem –stačily.

Organizovaná smečka odpadlíků odhodlaná donutit Brana dál tajit existenci vlkodlaků světu by vyžadovala jiný přístup než jeden odpadlík. Zapamatuje si stopy skútrů a připraví se na to, že v případě potřeby bude muset čelit více protivníkům.

Anna byla uklidňující společnice. Očividně se dobře bavila, i když ráno byla trochu ztuhlá. Nestěžovala si, když se pěšiny staly hůř schůdné a vyžadovaly, aby používala víc svalstva. Po většinu času mlčela, takže mohl poslouchat, jestli v lese neuslyší jiné netvory. Sám občas rád mlčel, takže byl rád, že není upovídaná. Probudila se veselá a uvolněná a zůstala taková – dokud nevešli do malého údolí.

Odměřoval její narůstající nervozitu podle zkracující se vzdálenosti mezi nimi.

Když konečně promluvila, byla tak blízko, že mu náhodou šlápla zezadu na sněžnici. „Promiň.“

Zakopl a rozbolela ho noha, ale nikdy by jí to neřekl.

„Žádný problém. Jsi v pořádku?“

Viděl, že zvážila zdvořilou lež a zamítla ji.

„Působí to tu strašidelně,“ přiznala nakonec.

Charles s ní souhlasil: v Cabinetech bylo několik podobných míst. Nemohl si být jistý, ale tady mu to připadalo horší než obvykle – rozhodně horší než v úseku, kterým prošli včera.

Po její poznámce se pečlivě rozhlédl pro případ, že si všimla něčeho, co jemu uniklo. Ale nic neviděl, tedy nic hrozivějšího než skalní stěnu, která se tyčila nad nimi a vrhala stín do údolí a na hustý porost zelenočerných stromů okolo. Nemohl však vyloučit, že tu působí jiné síly.

Duchové zdejších hor nebyli nikdy laskaví, ne jako v Bitterrootech nebo v Pintlerech. Nenáviděli vetřelce.

Možná byli duchové ve zdejším údolí prostě víc aktivní – anebo se tu něco stalo. Čím víc o tom přemýšlel, tím si byl jistější, že tu nejde jen o duchy dělající neplechu. Ať už se to stalo minulý týden, nebo před sto lety, pod sněhem se ukrývalo něco temného.

„Jsi vlkodlak,“ řekl jí. „Strašidelné věci by ti neměly vadit.“

Odfrkla si. „Nikdy jsem se nestvůr nebála, ale pak jsem se jednou stala. Teď se bojím i vlastního stínu.“

Slyšel v jejím hlase posměch k sobě samé a taky si odfrkl. „Pitomost. Já…“ Zachytil ve vzduchu divoký pach, proto se zarazil a obrátil nos proti větru, aby ho znovu našel.

Anna strnula a sledovala ho. Čekal, dokud pach nezesílil; ať už se za nimi plížil kdokoli, nedělal si starosti s tím, že by si ho všimli.

„Co cítíš?“ zeptal se tiše.

Zhluboka se nadechla a zavřela oči. „Stromy, lidi, kterým jsme sebrali šaty, a…“ Strnula, protože ucítila to co on. „Kočku. Nějakou kočku. Pantera?“

„Skoro,“ řekl. „Myslím, že je to rys. Nejsou to zrovna příjemná stvoření, ale neohrozí nás.“

„Bezva,“ řekla. „Co…“ Tentokrát se zarazila ona. „Co je to?“

„Mrtvý králík,“ řekl potěšeně. „Začínáš věnovat pozornost čichu.“ Znovu se nadechl a zvážil, co cítí. „Možná je to myš, ale spíše králík. Proto tady rys je; vyrušili jsme ho při žrádle.“ Trochu ho překvapilo, že objevili rysa právě tu; kočky se obyčejně držely dál od míst, která takto působila.

Mohla ji sem zahnat nějaká větší šelma?

Trochu zezelenala. „Fakt nenávidím, že jedna moje část dostane hlad, když cítí mrtvé maso.“

Jackova krev jí nevadila. Ale už hodinu ji nenakrmil a začínala mít hlad. Její tělo spalovalo kalorie, aby se zahřálo.

I když ale byla hladová, neměli čas připravit jí pořádné jídlo; museli pryč z údolíčka. A tak jí podal pytlík se sušenkami s burákovým máslem a znovu vyrazil. Burákové máslo zajistí, že začne pít; nebyl si jistý, jestli pije dost.

Pokračovali v cestě, dokud neopustili údolí a temný pocit nezmizel, což jen potvrdilo jeho domněnku, že za něj nemohli duchové.

„Oběd,“ řekl a podal jí cereální tyčinku a kus sušeného masa.

Vzala si je, smetla sníh z vyvráceného stromu a vyhoupla se na něj. „Než jsme se dostali do toho údolí, bylo mi fajn. Teď jsem vyčerpaná a promrzlá a je sotva jedna.

Jak to lidé dělají?“

Posadil se vedle ní a taky jedl sušené hovězí – chutnalo lépe než bizoní, ale nebylo zdaleka tak výživné, protože v sobě nemělo tuk. „Lidi sem většinou v tuto roční dobu nechodí. Trochu jsem přidal, abychom se z údolí co nejrychleji dostali, proto jsi unavená.“ Zamračil se. „Nepotíš se, že? Máš suché ponožky? Nesu náhradní. Mokré ponožky vedou k omrzlinám – mohla bys přijít o prsty.“

Zaklátila sněžnicemi, které jí visely asi třicet centimetrů nad zemí. „Myslela jsem, že jako vlkodlaci jsme skoro nezničitelní, teda kromě smrti.“

Něco v její tváři mu prozradilo, že si vzpomíná na bití, které si protrpěla, když se z ní snažili udělat něco, co není.

„Prsty by mohly dorůst,“ řekl Charles, aby uklidnil bratra vlka, kterému se nelíbilo, když je Anna nešťastná.

„Ale nebyla by to žádná legrace.“

„Bezva.“ Pak dodala: „Moje ponožky jsou suché.“

„Dej mi vědět, kdyby se to změnilo.“

Kvůli sněžnicím se sotva vlekla. Střelila po Charlesovi naoko nenávistným pohledem – neměla se čeho bát, protože k ní stál zády. Přestože byl postřelený, očividně žádné problémy neměl. Jak šplhali do svahu, sotva kulhal.

Zpomalil, ale nepomohlo to tak, jak doufala. Kdyby jí neslíbil, že až vyšplhají nahoru na stráň, utáboří se, patrně by padla tam, kde stála.

„Už to není daleko,“ řekl, aniž by se otočil. Její sípavý dech mu bezpochyby prozradil všechno, co potřeboval vědět o tom, jak moc je unavená.

„Zčásti je na vině nadmořská výška,“ řekl jí. „Jsi zvyklá na větší množství kyslíku ve vzduchu, proto musíš dýchat víc, abys vyrovnala rozdíl.“

Hledal pro ni výmluvy – a z toho jí ztuhla páteř. Vyleze nahoru, i kdyby ji to mělo zabít. Zaryla okraj sněžnice do sněhu a připravila se udělat další krok, když tu se lesem rozlehl divoký ryk, a jak se nesl horami, naježily se jí chlupy na krku.

„Co to bylo?“ zeptala se.

Charles se na ni přes rameno ponuře usmál. „Vlkodlak.“

„Dokážeš říct, odkud se ozval?“

„Z východu,“ řekl. „Zvuk se tu dost rozléhá, je odsud několik kilometrů.“

Trochu se zachvěla, přestože by neměla mít strach.

Koneckonců byla taky vlkodlak, ne? A viděla, jak Charles vymetl podlahu s jejím bývalým alfou, i když byl postřelený.

„Neublíží ti,“ řekl Charles.

Nic neřekla, přesto se na ni zadíval a oči mu zjihly.

„Jestli se ti opravdu nelíbí, že pomocí čichu dokážu odhadnout tvé emoce, můžeš zkusit používat parfém. Zabírá to.“

Zavětřila, ale cítila jen lidi, kteří jí a Charlesovi půjčili oblečení. „Ty kolínskou nepoužíváš.“

Zakřenil se a v tmavém obličeji se mu zaleskly bílé zuby. „Je pro mě příliš zženštilá. Musel jsem se místo toho naučit ovládat své emoce.“ Pak jí sebral z kolen všechnu sílu, když trochu nešťastně dodal: „A potom jsem poznal tebe.“

Znovu vyrazil nahoru po svahu a ona měla co dělat, aby mu stačila. Jak mohla zapůsobit na takového muže? Proč ona? Bylo to jen proto, že byla omega? Nemyslela si to. Ne s jeho suchým přiznáním ve vzduchu.

Byl její.

Pro jistotu si to spočítala na prstech. Minulý týden v tuhle dobu obsluhovala u Scorciho, nikdy neslyšela o Charlesovi a neušla ani kilometr na sněžnicích. Ani se jí nesnilo o tom, že by chtěla znovu políbit muže. Teď se ploužila v mrazivých teplotách sněhem, hloupě se usmívala a lovila vlkodlaka. Nebo aspoň následovala Charlese, který lovil vlkodlaka.

Divné. A docela milé. A následovat Charlese mělo i své výhody – třeba výhled.

„Ty se hihňáš?“ zeptal se Charles hlasem pana Spocka.

Ohlédl se po ní, pak provedl jeden z komplikovaných manévrů, které sněžnice vyžadují při změně směru. Sundal si rukavici a dotkl se jejího nosu v místě, kde se jí, jak věděla, sbíraly pihy. Přejel prsty dolů a dotkl se dolíčku v její levé tváři.

„Líbí se mi vidět tě šťastnou,“ řekl důrazně.

Jeho doteky umlčely její smích, ale nezahnaly hřejivý pocit v žaludku.

„Jo?“ řekla povýšeně. „Pak mi pověz, že to bylo poslední stoupání a velký plácek, na kterém stojíme, je místo, kde se utáboříme. A že už dneska nikam nemusím jít.“

Stála tam a tvářila se jako kočka, která slízla smetanu, a on neměl nejmenší tušení proč. Nebyl na to zvyklý. Uměl číst lidi, zatraceně. Měl velké zkušenosti a bratr vlk byl někdy téměř empatický. Přesto neměl nejmenší tušení, proč tu stojí a v očích jí tančí smích.

Sklonil se k ní, opřel se čelem o její vlněnou čepici, zavřel oči a vdechl její pach, aby mu její teplo proniklo až k srdci. Zlomil tak okovy, kterými ho spoutal, a její vůně se přes něj přelila jako kouř z vodní dýmky.

Už nebudou cítit lidmi, ale byl jí tak pohlcen, že mu to nevadilo.

Přesto ho měl slyšet. Cítit. Cokoli.

V jednu chvíli stál vedle Anny, vzápětí ležel ve sněhu s něčím – s vlkodlakem, jak ho informoval nos – na zádech a s Annou pod sebou.

Vlkodlak se mu zakousl do pevné látky bundy a rval mu za brašnu. Charles ho ignoroval a nadzvedl se (vlkodlaka také), aby se zpod něj Anna mohla vyplazit, i když věděl, že je to patrně smrtící rozhodnutí.

Anna vyklouzla ven s rychlostí kouzelníkovy pomocnice. Ale neposlechla, když na ni křikl, aby utekla.

Útočící vlk si jí vůbec nevšímal. Rval na kusy Charlesův batoh a ničemu jinému nevěnoval pozornost.

Odpadlík, pomyslel si Charles – a protože nepustil to, do čeho se zakousl, a nezasadil smrtící ránu, musel nad sebou úplně ztratit kontrolu. Ne že by si Charles stěžoval.

Charlesova lidská podoba byla trochu křehčí než vlčí, ale skoro stejně silná. Když už nemusel brát ohledy na Annu, trvalo mu jen okamžik zpřetrhat popruhy na sněžnicích a uvolnit si nohy.

Kolem padaly k zemi balíčky ve stříbrném alobalu jako konfety na svatbě: sušené jídlo. Samuel by to určitě pobaveně okomentoval: Uvidíme, z koho se stane mražená večeře.

Charles zabručel námahou a narovnal nohy, rychle a se vší silou, jakou jen dokázal sebrat – trhnutí spolu s vlkodlakovou vahou rozpáralo Charlesovi bundu a batoh.

Vlk se držel jen látky, proto mu spadl ze zad; Charles ho nakopl a vlk odlétl dobré tři metry. Ne dost daleko, a přesto příliš. Ocitl se mezi Charlesem a Annou – a byl blíž k Anně.

Charles ze sebe zoufale strhal poslední zbytky batohu – a nemilosrdně rozcupoval všechno, co se odmítlo povolit – a přitom si uvědomil, jak divný útok to byl. Dokonce ani odpadlík bez sebekontroly by se nevrhl jen na batoh. Zasekl by mu zuby nebo drápy do těla, jenže Charles neutrpěl nejmenší zranění.

Vlk se překulil na nohy, ale znovu nezaútočil. Bál se.

Pach jeho strachu prosytil vzduch, přesto pohlédl Charlesovi vzdorně do očí.

Ale zůstal, kde byl, mezi Cornickem a Annou. Jako by ji chránil.

Charles přimhouřil oči a pokusil se zjistit, o koho jde – poznal v životě tolik vlků. Různě šedivé zbarvení nebylo nijak nezvyklé, vlk byl ale hubenější než Annin, byl až vyzáblý. Jeho pach nepřipadal Charlesovi povědomý – a ani nebyl cítit smečkou. Voněl, jako by měl noru někde pod stromem, cedrem a žulou – jako by se ho nikdy nedotkl šampón nebo mýdlo ani jiné vymoženosti moderního života.

„Kdo jsi?“ zeptal se Charles.

„Kdo jsi?“ zopakovala Anna a vlk na ni pohlédl. Do pekla, pohlédl na ni i Charles. Když chtěla, dokázala uhranout skoro stejně účinně jako Bran, i když ten by využil sílu osobnosti. Anna vzbuzovala ve vlkovi touhu stočit se jí u nohou do klubíčka a užívat si míru.

Charles poznal, kdy si vlk uvědomil, že tu nejsou žádní lidé, které by musel chránit. Ovládly ho vztek a nenávist, když se ale znovu obrátil k Anně, přemohl ho… zmatek.

Vlk utekl.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Charles a co nejrychleji se zbavil šatů. Mohl se svléct magií, jak to obvykle dělával, ale nechtěl riskovat a vyplýtvat ji nyní, když by ji mohl potřebovat na něco důležitějšího později. Obvaz kolem žeber byl zatraceně pevný a bolelo to, jakmile ho rozerval prodlužujícími se nehty. Popruh ze sněžnice se mu zamotal do tkaničky, a tak přetrhl i ji.

„Jsem v pohodě.“

„Zůstaň tady,“ poručil a nechal bratra vlka, aby se přes něj přelil a zbavil ho schopnosti mluvit. Otřásl se, protože proměna s sebou přinesla volání lovu – a druhý vlk se s každou vteřinou vzdaloval.

„Budu tady,“ řekla – a když přijal vlčí podobu, dodala: „Neubližuj mu.“

Kývl a zmizel v lese. Tentokrát nebude muset nikoho zabít. S Anninou pomocí dostane odpadlíka do bezpečí.

Sotva odběhl, Anna zjistila, že se chvěje, jako by jí někdo sebral kabát a postavil ji nahou do ledu a sněhu.

Nervózně se rozhlédla a přemýšlela, proč jí stíny stromů najednou připadají temnější. Jedle, které ještě před chvílí byly obyčejnými stromy, se nad ní nyní tyčily v tiché hrozbě.

„Jsem netvor, sakra,“ řekla nahlas.

Jakoby v odpověď ustal vítr a rozhostilo se ticho; bylo tíživé, vše pohlcující a jakoby živé, i když se nic nehýbalo ani se neozývaly žádné zvuky. Dokonce i ptáci, sýkory a brhlíci, zmlkli.

Zamračila se na stromy a trochu to pomohlo. Avšak pocit, že ji něco sleduje, sílil. Čich tvrdil, že tu nic není – na druhou stranu ji ale nevaroval ani před vlkem, který ji s Charlesem povalil na zem. Když se teď vlk dal na útěk, její instinkty varovně křičely.

Jak užitečné.

Vzpomínka na vlka jí však připomněla zvláštní pocit, který před několika okamžiky měla, jako by viděla cizímu vlkodlakovi přes kůži rovnou do duše a cítila jeho muka, jeho touhu. Natáhla ruku a zeptala se, kdo je, protože jedna její část si byla jistá, že k ní půjde a odpoví jí.

Když se místo toho dal na útěk, jako by ji to vytrhlo z transu. Nedokázala říct, co přesně z vlka cítila; byla jako slepý člověk, který poprvé spatří barvy. Ale mohla by odpřisáhnout, že zaútočil proto, aby ji ochránil – a že udělal, co mohl, aby Charlesovi neublížil.

Něco ji pozorovalo. Zavětřila, cítila však jen obvyklé pachy lesa.

Obešla mýtinu, ale neobjevila nic očima, ušima ani nosem. Přesto ji obešla znovu, aby dosáhla stejného výsledku. Rozhlédnout se potřetí by bylo zbytečné. Musela se uklidnit, jinak zpanikaří a rozběhne se za Charlesem. Jo, to by na něj určitě udělalo dojem.

Ne že by na něj někdy něčím dojem udělala.

Složila si paže na břiše, které ji začínalo bolet emocemi, které nemohla, nechtěla pojmenovat. Mohla to být zuřivost.

Tři roky trpěla, protože potřebovala smečku, i když byl život v ní zlý. Její vlčice bez ní prostě nedokázala žít. A tak dovolila, aby ji připravili o hrdost, Leo ovládl její tělo a půjčoval ji ostatním, jako by byla nějaká jeho děvka.

Na chvíli cítila na tváři Justinův dech, cítila, jak na ní leží, vnímala bolest v zápěstích a tlak v nose, který jí zlomil opatrně kontrolovanou fackou.

Přes ret jí stekla krev, ukápla na novou bundu a rozstříkla se na sněhu. Překvapeně se dotkla nosu, ale byl v pořádku, i když před okamžikem cítila, že ho má oteklý jako tehdy v noci, když ji Justin uhodil.

Ale krev nezmizela.

Sehnula se, nabrala hrst sněhu a přitiskla si ho na nos, až to nepříjemně pálilo. Znovu se dotkla nosu, ale tentokrát už nekrvácel. Otázkou bylo, proč vůbec krvácet začal? A proč si najednou vzpomněla na Justina?

Možná za to mohla nadmořská výška, pomyslela si.

Charles to bude vědět. Nabrala si čistý sníh, očistila si obličej, pak si ho utřela kusem batohu. Znovu se nosu dotkla prsty a měla je čisté. Ať už bylo na vině cokoli, přestalo to.

Pokusila se vydrhnout krev z bundy, ale jen si ji rozmazala.

S povzdychem se rozhlédla, aby vymyslela, kam schovat zakrvácený kus látky. Při předchozím průzkumu si sundala batoh. Ležel v celé své nepoškozené kráse mezi balíčky jídla a cáry Charlesova batohu. Typický chlap, pomyslela si s hraným podrážděním, nechá ženskou, aby uklidila.

Sebrala Charlesovo oblečení a vytřásla z něj sníh.

Nacpala ho do svého batohu, pak začala nahoru skládat balíčky s jídlem. Když obsah trochu přerovnala, podařilo se jí schovat do něj většinu nepoškozeného jídla, ale nic víc.

Frustrovaně se zadívala na zbytky Charlesova batohu, spacího pytle a sněžnic.

Zas tak by jí to nevadilo, ale byli uprostřed divočiny a neměli tu odhazovat žádné odpadky. Prohlédla si zbytky Charlesova batohu, byl však úplně rozcupovaný. I zbraň byla poškozená. O puškách moc nevěděla, ale tušila, že potřebují rovnou hlaveň, aby fungovaly.

Měla ale štěstí, protože mezi cáry batohu našla plachtu, na které minulou noc spali.

Když si klekla na zem, aby látku roztáhla, něco ucítila.

Pokusila se na pach nereagovat, sesbírala zbytky a naházela je doprostřed plachty. Všechno až na pušku. I když byla ohnutá, pořád byla konejšivě pevná.

Ať už ji pozoroval kdokoli, zůstal nehybně stát – člověk, ne vlkodlak.

Svázala rohy plachty do pevného uzlíčku, který budou moct vzít s sebou. Když ho odnesla ke svému batohu, uslyšela, jak se pozorovatel pohnul a vyšel z lesa za ní.

„Zdá se, že vás potkalo něco ošklivého,“ ozvalo se přátelsky. „Narazila jste na medvěda?“

Anna se otočila. Žena působila docela přátelsky, než ale vyšla z lesa, sledovala ji potají příliš dlouho na to, aby byla úplně důvěryhodná.

Stejně jako Anna měla nazuté sněžnice, v rukou ale držela lyžařské hůlky. Zpod čepice jí vykukovaly tmavě hnědé oči, ale zbytek obličeje zakrýval vlněný šál. Tmavě hnědé kudrny, které jí trčely zpod šedé čepice, jí padaly na záda.

Anna se zhluboka nadechla, ale čich jí prozradil jen to, že žena je člověk. Měli lidé natolik špatný sluch, aby jim zvuky rvačky, která se tu odehrála, připomněly spíše medvěda než dva vlkodlaky? Neměla nejmenší tušení.

„Medvěd. Ano.“ Anna se usmála a doufala, že tak zamaskuje, jak dlouho jí trvalo odpovědět. „Promiňte, pořád jsem trochu mimo. Jsem holka z města, nejsem zvyklá na matku přírodu v celé její kráse. Ano, medvěd. Zahnali jsme ho, ale pak jsme zjistil, že odnesl jeden z našich…“ Co by člověk potřeboval natolik nutně, aby kvůli tomu honil medvěda? „…menších batohů. Máme v něm zapalovač.“

Žena zaklonila hlavu a rozesmála se. „Není to tak vždycky? Jsem Mary Alvaradová. Co děláte uprostřed zimy tady, když nejste na divočinu zvyklá?“

„Anna… Cornicková.“ Připadalo jí správné použít Charlesovo jméno. Anna se na Mary Alvaradovou křivě usmála. „Nejsme svoji dlouho. Nejsem ještě zvyklá na nové příjmení. Taky hledáte toho ztraceného lovce, co? Řekli nám, že tak hluboko v horách nikdo jiný nebude. Já jsem možná zelená jako tráva, ale můj muž se tady vyzná.“

„Záchranářka, to jsem já,“ řekla Mary.

„Nemají záchranáři chodit ve dvojicích?“ zeptala se Anna. Nevěděla to jistě, ale připadalo jí to rozumné. Heather s Jackem pátrali společně.

Mary pokrčila rameny. „Moje partnerka tady někde je.

Pohádaly jsme se a ona nafučeně odešla. Ale brzo ji to přejde a nechá se dohnat.“ Spiklenecky se zakřenila. „Je pěkně cholerická.“

Žena se vydala k Anně, ale prudce se zastavila a rozhlédla se. Anna to taky cítila, jako by se stromy prohnal silný, zlý vítr.

Něco zavrčelo.

9

Asil odstříhával ve skleníku suché květy z růží. Pořád nebyly tak nádherné jako ty, které pěstoval ve Španělsku, ale byly mnohem krásnější než ty komerčně vypiplané, s nimiž začínal. Jeho španělské růže byly výsledkem století pečlivého šlechtění. Když odcházel, nevadilo mu, že je opouští, ale teď jejich ztráty hluboce litoval.

Ale ne tak jako litoval ztráty Sarai.

Doufal, že se jich někdo ujal, ale zanechal svůj majetek v takovém stavu, že květiny téměř jistě uschly, než někdo přišel na to co s nimi. Před vynuceným odchodem si však po několik desetiletí vyměňoval řízky a hlízy s jinými pěstiteli, takže jeho práce nepřišla nazmar. Někde ve světě určitě existovali potomci jeho růží. Jestli ho Bran donutí žít ještě několik let, možná se je vydá hledat.

Někdo ostře zaklepal na vnitřní dveře a vešel, aniž by počkal na vyzvání. Ani se neobtěžoval vzhlédnout. Sage chodila do skleníku skoro od chvíle, kdy ho postavil.

Kohokoli jiného by už dávno rozsápal na kusy za to, že ruší jeho samotu. Uhodit Sage by ale bylo stejně uspokojivé jako zbít štěně: ničemu by nepomohl a jen by se cítil jako tyran.

„Haló, haló?“ zavolala, přestože jí nos určitě přesně řekl, kde ho najde. Byl to její obvyklý pozdrav – napadlo ho, že si tak asi v poslední době ověřuje, jestli ho nepopadla vražedná nálada. Krátce po tom, co se do Aspen Creeku přistěhoval, ho několikrát ovládla. Když za ním začala Sage chodit, uvažoval, jestli ji neposílá marok, aby se ujistil, že je pořád dostatečně příčetný na to, aby zůstal naživu. Pokud ano, bylo to moudré, a už dávno mu to přestalo vadit.

„Jsem tady,“ řekl, aniž by zvýšil hlas. Slyšela by ho, i kdyby šeptal, a už nemínil předstírat, že je člověk.

Zezadu k němu přistoupila, ale on nevzhlédl od práce.

Jeho vnímání krásy se během let značně rozšířilo, ale i kdyby ne, Sage by na něj ve všech ohledech zapůsobila.

Sarai mu často uštědřila pořádný pohlavek za to, že koukal po jiných ženách, i když věděla, že by ji nikdy nepodvedl. Po její smrti se ale po ženách sotva díval.

Flirtování v něm nebudilo pocit viny, nezrazoval jím mrtvou družku, ale zjistil, že mu hodně chybí její pohlavky. Když se mu ale naskytla příležitost pozlobit Charlese, který se vždy tak dokonale ovládal, rád se porval se vzpomínkami.

„Ahoj, Sile. Usmíváš se – někdo umřel?“ Očividně nečekala, že by odpověděl, protože pokračovala: „Máš pro mě něco na práci?“

„Stříhám růže,“ řekl jí, i když to sama viděla.

Někdy ztrácel se vším trpělivost – hlavně s nesmyslnými rozhovory, které se podobaly jako vejce vejci tisícům předchozích. A stejně ho unavovali i lidé, kteří cítili potřebu řešit pořád dokola tytéž problémy.

Uvažoval, jak Bran dokáže zachovat dojem, že ho nicotné problémy jeho lidí zajímají. Přesto, pomyslel si Asil s hořkým pobavením namířeným proti sobě, život mě asi ještě úplně neunavil, když jsem se chopil šance, sotva mi ji Bran nabídl, že?

Sage ignorovala jeho úsečnost a reagovala na ni neodbytným veselím. Byla to jedna z věcí, které na ní měl rád, nemusel se neustále omlouvat za prudké změny nálad.

Svlékla si bundu, postavila se napravo od něj a pustila se do další řady keříků, z čehož usoudil, že má chuť si povídat. Jinak by se dala do růží naproti, kde by se mu nepletla do cesty.

„Tak co si myslíš o Charlieho družce?“ zeptala se.

Zabručel. Bylo od něj zvrácené, že škádlil Branova syna, ale nedokázal odolat; nestávalo se často, aby viděl Charlese vyvedeného z míry. Anna mu tolik připomínala Sarai, ne vzhledem – Sarai byla skoro stejně tmavá jako on – ale obě měly stejný vnitřní klid.

„No, mně se líbí,“ řekla Sage. „Má větší kuráž, než bys čekal, když ji její starý alfa týral.“

To ho šokovalo. „Týral omegu?“

Kývla. „Celé roky. Leo byl asi pěkný neřád – vybil polovinu smečky nebo to dovolil svojí šílené družce.

Dokonce přikázal jednomu z vlků, aby Annu proměnil proti její vůli. Nechápu ale, proč Charles nezmasakroval celou smečku; nikdo z nich nehnul ani prstem, aby ji ochránil. Jak těžké je zvednout telefon a zavolat Branovi?“

„Pokud jim to Leo zakázal, nemohli to udělat,“ řekl Asil mimoděk. Znal Lea, chicagského alfu, a měl ho rád. „Na to by museli být skoro stejně dominantní jako Leo – což je nepravděpodobné.“

Leo byl silný alfa a Asil by přísahal, že i čestný muž.

Možná se Sage mýlila. Asil odstřihl několik růží, jejichž okvětní plátky začínaly hnědnout, a zeptal se: „Víš, proč to Leo udělal?“

Vzhlédla. „Jeho družka prý začínala šílet stářím. Ze žárlivosti zabila všechny ženy ve smečce, pak šla a jen tak z legrace proměnila bandu krásných chlapů. Leo očividně doufal, že když bude mít ve smečce omegu, udrží družku při smyslech. Víceméně to fungovalo. Brutálně ale Annu týral, aby ji mohl ovládat.“

Asil strnul a po páteři mu přeběhl mráz. Když šlo ve smečce o ženu bez druha, „brutálně“ znělo ještě hrozněji než „týrat“. V moderní době mělo slovo „týrat“ trochu jiný význam než v dobách jeho mládí. „Brutálně“ se ale nijak nezměnilo.

„Jak brutálně?“ zeptal se chraplavě a vzpomněl si na to, jaký vztek Charlese popadl, když přinesl Anně květiny.

Vzpomínal si, že Annu zahlédl přes Charlesovo rameno.

Byla vyděšená?

Čert aby spral jeho sklon dělat problémy. Co to provedl?

Sage zabořila prsty do hlíny, protože jí očividně připomněl surový útok, který sama prožila a který ji přiměl vyhledat útočiště v Aspen Creeku několik let předtím, než se sem přistěhoval sám. Měl by se omluvit i jí. Kde jsi nechal takt, Asile?

„Co myslíš, že jí provedli?“ řekla nakonec temně.

„Alláhu,“ pravil tiše – ještě nikdy se mu nepodařilo Charlese tak vyprovokovat. A nechal to ubohé dítě, aby se vypořádalo s následky, protože věřil, že jako omega dokáže svého druha uchlácholit. Nevěděl, že jí v minulosti ublížili.

Opravdu měl Brana donutit, aby ho už dávno zabil.

„Co se děje?“

„Musím si promluvit s Charlesem,“ řekl, odložil nůžky a vstal. Začínal být starý a samolibý, až příliš ochotný věřit ve vlastní všemohoucnost. Myslel si, že ten chlapec čeká, až se mu zahojí rány, aby jejich svazek naplnil – místo toho se asi snažil dát tomu děvčeti čas.

To, že se Charles přišel ráno zeptat na omegy, mohlo znamenat, že se něco pokazilo… načež si uvědomil, že Charles nemyslel na Sarai, když se zeptal, co se stane, pokud někdo mučí omegu. Ptal se na Annu.

„Mluvit s Charlesem bude trochu těžké,“ řekla Sage suše. „Vydali se s Annou do Cabinetů, aby vystopovali nějakého odpadlíka. Mobil tam nemá signál.“

„Do Cabinetů?“ Zamračil se, protože si vzpomněl, jak se Charles snažil včera v kostele skrýt kulhání. Dnes ráno mu bylo lépe, ale Asil viděl, že je pořád ztuhlý. „Byl zraněný.“

„Hm.“ Kývla. „Slyšela jsem, že ho v Chicagu postřelili stříbrnými kulkami. Ale po horách pobíhá odpadlík a napadá lidi. Během týdne jednoho zabil a druhého zranil – parťák Heather Morrellové je ten raněný. Pokud se to nemá dostat do zpráv, musíme se odpadlíka zbavit co nejdříve, aby už nikomu neublížil. A koho jiného by na něj měl Bran nasadit? Samuel by se na to nehodil, i kdyby se dneska ráno nevrátil do Washingtonu. Marok se prý obává, že by za tím mohli být evropští vlci, kteří se snaží nadělat problémy, aby si Bran rozmyslel vystoupení na veřejnost. Potřeboval dominantního vlka.“

Asila už dávno přestalo šokovat, že Sage ví tolik o tom, co se děje v marokově smečce.

„Mohl poslat mě,“ řekl Asil, protože se tak úplně nesoustředil na to, co říká. Bylo dobře, že Anna šla s Charlesem, že? Určitě to znamenalo, že jí svým škádlením trvale neublížil.

Sage na něj pohlédla. „Tebe? Opravdu? Včera ráno jsem tě viděla v kostele.“

„Mohl poslat mě,“ zopakoval Asil. Věděl, že Sage začíná tušit, že šílenství jen předstírá. Bran si to patrně myslel taky, když ho ještě nezabil, jakkoli se toho Asil opakovaně dožadoval – už patnáct let slýchal „ještě ne“.

Byla škoda, že se Sage s Branem mýlili. Jeho šílenství nebylo patrné, ale možná je nakonec všechny zahubí.

Asil byl nebezpečný pro všechny okolo, a kdyby nebyl takový zbabělec, donutil by Brana, aby se o něj postaral hned, když dorazil, anebo brzy poté.

Mohl ale zlikvidovat osamělého odpadlíka; aspoň to Branovi dlužil.

„Nemyslím si, že by Charles byl tak vážně zraněný,“

řekla smířlivě.

Takže se Charlesovi podařilo před Sage zatajit, jak vážně ho zranili, ale Asil znal pravdu. Musel na tom být opravdu zle, když se na pohřbu, kde ho vidělo tolik lidí, pohyboval takhle.

Asil se zhluboka nadechl. Charles byl houževnatý a Cabinety znal lépe než kdokoli jiný. I když byl zraněný, jediný odpadlík proti němu neměl šanci. Bude to v pořádku.

Až je zase uvidí, prostě se o tom ujistí a omluví se – a bude doufat, že svým popichováním nezpůsobil nezvratné škody.

Prostě ukrutně žárlil. Mír, který mu Anna přinesla, mu připomněl…

Ach, Sarai, byla bys ze mě tak zklamaná.

„Jsi v pořádku?“

Znovu si klekl a vzal do ruky nůžky. „Jsem.“

Ale proč by Evropané poslali jen jednoho vlka? Možná neposlali. Možná bude Charles potřebovat pomoc.

Povzdychl si. Dlužil tomu chlapci omluvu a neměl by čekat. Kdyby věděl, kde Charles zahájil pátrání, mohl ho vystopovat a ujistit se, že pouto mezi ním a jeho družkou trvale nepoškodil.

„Musím mluvit s Branem,“ řekl. Hodil nůžky na zem, vstal, vyšel ven a zavřel za sebou dveře skleníku.

Venkovní chlad na něj dolehl jako plášť ledové královny. Rozdíl mezi zimou venku a uměle teplým a vlhkým prostředím skleníku byl tak obrovský, že chvíli lapal po dechu, než si jeho plíce zvykly. Sage ho následovala a oblékala si bundu, ale nepočkal na ni.

„Nevím jistě, že jsou za tím Evropani,“ řekl Bran klidně, když se Asil ne právě diplomaticky vyjádřil k tomu, že poslal zraněného Charlese za neznámým nepřítelem.

„Spíše jde o osamělého odpadlíka. Cabinety jsou odloučené a mohly by vyhovovat někomu, kdo se rozhodl schovat před tím, co se z něj stalo. A i kdyby to byli Evropané, jde o jednoho vlka. Pokud by byli dva, Heather by toho, který je napadl, nezahnala.“

Odmlčel se, ale Asil si jen založil paže na hrudi a řečí těla dal jasně najevo, že stále považuje Branovo rozhodnutí za hloupé.

Bran se usmál a položil si nohy na stůl. „Neposlal jsem Charlese samotného. I kdyby tam byli dva nebo tři vlci, Charles s Annou je zvládnou. Pokud by jich bylo víc, vycítil bych je, jakmile se přiblížili k Aspen Creeku.“

Dávalo to smysl. Tak proč mu v duši sílila hrůza? Proč mu všechny instinkty říkaly, že poslat Charlese za odpadlíkem bylo neuvěřitelně hloupé? A kdy se přestal bát o Charlese a starost mu začala dělat jeho kořist? Vlkodlak, kterého pronásledoval.

„Jak vlk vypadal?“ Kolébal se z nohy na nohu, ale nesnažil se ovládnout. Byl příliš roztěkaný.

„Jako německý ovčák,“ řekl Bran. „Byl hnědý s tmavými skvrnami a sedlem a s trochou bílé na přední tlapě.

Student, který utekl, i Heather ho popsali naprosto stejně.“

Dveře Branovy pracovny se otevřely a dovnitř vtrhla Sage. „Je tu… Vidím, že to sem zvládl. Co se děje?“

„Nic,“ řekl Bran jemně. „Asile, běž domů. Chci, aby sis dneska odpočinul. Dám ti vědět hned, jak se něco dozvím.“

Asil proklopýtal kolem Sage. Už si nedělal obavy o Charlese. Podobné zbarvení sice bylo běžné u německých ovčáků, ale u vlkodlaků ne. Vypadala tak Sarai, byla tmavá s tmavě hnědou skvrnou podobnou sedlu na hřbetě. A levou přední tlapu měla bílou.

Byl příliš rozčilený, než aby si dal pozor na svoji sílu, a ulomil tak kliku u dveří vozu, musel proto vklouznout dovnitř dveřmi spolujezdce. Cestu domů si nepamatoval, jen touhu schovat se, která byla mocnější než potřeba uposlechnout alfu.

Neobtěžoval se zavřít auto do garáže; dnes v noci se bude muset vypořádat se živly stejně jako on. Zašel do ložnice a otevřel skříň. Z věšáku sundal oblíbenou košili, obnošenou a roztřepenou stářím. Dokonce ani jeho nos už z ní necítil Sarai, ale dotýkala se její kůže a nic jiného neměl.

Položil ji na polštář, lehl si a otíral se o košili tváří.

Konečně se to stalo, pomyslel si. Zbláznil se.

Nemohla to být Sarai. Za prvé by nikoho bezdůvodně nezabila. Za druhé byla mrtvá. Sám ji našel celé dny po tom, co zemřela. Umyl její zmučené tělo. Posypal ho solí, polil svěcenou vodou a spálil ho. S ohledem na to, kdo ji zabil, nechtěl, aby existovala sebemenší šance, že by ji mohli povolat z hrobu, i když ani Mariposa, ani čarodějka, ke které ji poslali do učení, nepatřily k rodině čarodějnic, co by si zahrávaly se smrtí.

Ne. Nebyla to Sarai.

Bolel ho žaludek, bolelo ho hrdlo a oči ho pálily slzami – a starým vztekem, ze kterého mu pěnila krev. Měl tu čarodějnici zabít, ale místo toho byl donucen utéct. Utekl a nechal vražedkyni své manželky žít, protože se bál toho, co se z Mariposy stalo. Bál se čarodějky, která na něj uspořádala hon jako předtím na Sarai.

Teprve když už nedokázal dál utíkat, jakmile se ukázalo, že ji věk nezabije, přišel sem – aby zemřel a připojil se ke své milované. Ale nechal se marokem… a později svými růžemi přesvědčit, aby počkal.

A nenašla ho tady. Možná po něm nakonec přestala pátrat, protože neustále sílila a už ho nepotřebovala. Možná ho chránila marokova moc, stejně jako chránila zbytek smečky.

Ležel na posteli, lapal po dechu a sílilo v něm přesvědčení, že nastal čas zemřít. Láskyplně složil košili a vykročil ke dveřím. Tentokrát Brana přesvědčí.

Ale nedokázal otevřít, nedokázal ani sevřít v ruce kliku.

Vztekle zařval, jenže nic to nezměnilo. Nemohl neposlechnout Brana. Byl tak rozčilený, že si ani nevšiml, kdy mu Bran vydal rozkaz: do zítřka musel zůstat tady, ve svém domě, kde žil o samotě celé roky a schovával se před vražedkyní své družky.

Takže zítra. To pomyšlení ho uklidnilo. Ale napřed napraví, co pokazil. Zítra pomůže Charlesovi s odpadlíkem a poví mu o tom, jak jednat s družkou, která je omega – a pak bude po všem. Ulevilo se mu a zjistil, že se usmívá. Pokud ho nezabije Bran, určitě to za něj po včerejšku s radostí udělá Charles.

Když ulehal do postele, cítil se klidný, protože z něj blízkost konce sňala tíhu let. Dotkl se košile a předstíral, že vedle něj leží ona.

Bolest postupně odezněla, odlehčena vědomím, že brzy bude po všem a nahradí ji mír a tma. Ale prozatím se cítil prázdný. Možná by usnul, jenže zvědavost, jeho nejhorší hřích, ho nutila přemýšlet o vlkovi, který zabíjel tak blízko marokova území.

Asil se ostře nadechl a posadil se.

Tak blízko marokova území. Zabíjel a vypadal jako jeho ztracená láska. Tak blízko marokova území, nebo Asila?

A pak tu byly jeho sny, které se zdály být vždy výraznější, když byla čarodějka poblíž.

Sarai že by lovila lidi? Promnul si oči. Sarai nelovila málem ani za úplňku. A mimo to byla mrtvá.

Představa, že čarodějka je blízko, v něm vyvolala hrůzu, ale také naději. Věděl však, že Sarai je mrtvá, věděl to stejně jistě jako to, že se Maripose podařilo ukrást pouto, které s družkou sdílel.

Mělo to být mimo její schopnosti, mimo schopnosti kterékoli čarodějky. Vlci svoji magii před ostatními tajili.

Kdyby některá z rodin objevila způsob, jak krást pouta mezi vlkodlaky, udělala by to víc než jednou, a už by o tom slyšel. Pravděpodobně to byla náhoda, následek něčeho jiného – ale za celé roky, kdy byl na útěku, nepřišel na to čeho, tedy pokud nešlo o nesmrtelnost, kterou Mariposa Saraiinou smrtí získala.

Přestože pouto ze své strany pevně uzavřel, někdy cítil jeho tah. Jako by se Mariposa pokoušela použít ho jako tehdy poprvé, než si uvědomil, co se děje.

Myslel si, že je to Sarai. Věděl, že je něco v nepořádku, ale vzdálenost mu bránila zjistit co. Pak se uprostřed noci probudil, po tvářích se mu kutálely slzy, ale nevzpomínal si, o čem se mu zdálo. Natáhl se po Sarai… a dotkl se cizího šílenství.

Po zbytek cesty domů utíkal, celé dva dny, a pouto udržoval pevně uzavřené, aby se nemusel znovu dotknout té… ošklivosti. A když našel Sarai mrtvou a dům páchl po magii a Maripose, pochopil, co se stalo.

O dva měsíce později začala čarodějka pronásledovat i jeho; nikdy nezjistil, co vlastně chce. On, který nikdy před ničím neprchal, se dal na útěk před dítětem, které neprožilo ještě ani dvě desítky let života. Protože pokud se jí podařilo dostat Sarai, nemohl si být jistý, že nedostane i jeho. Byl příliš starý a mocný, než aby se stal nástrojem v rukou čarodějky, mrtvý či živý.

A Sarai byla mrtvá. Zadusil jiskřičku naděje, která doutnala v jeho srdci. Byla mrtvá, ale Mariposa třeba našla způsob, jak využít její vlčici, možná jako iluzi.

Odpovídalo by to. Troje stopy a oběť dvakrát unikla.

Lidé útok vlkodlaka často nepřežijí.

O černé magii něco věděl. Jeho družka byla kořenářka – to ona ho naučila pěstovat rostliny pod střechou. Prodávala byliny čarodějům, než se to kvůli pomstychtivosti mezi rodinami stalo příliš nebezpečné. Iluze patřily k základním dovednostem čarodějů. Sice nikdy neslyšel o tom, že by dokázaly ubližovat nebo zabíjet, ale byl si nyní jist, že za útoky stojí Mariposa; což byl jen další důvod, aby našel Charlese a varoval ho.

Kromě toho by nepřipustil, aby za něj někdo vybojoval jeho bitvy – a jestli problémy působila Mariposa, šla po něm.

Zavřel oči, ale téměř ihned je zase otevřel.

Dělal z komára velblouda. Bran mluvil o „vlkovi“, ne vlčici. Byl to obyčejný odpadlík. Nechával se ovlivnit vlastním strachem.

Jenže odpadlíka neviděl vlkodlak, namítl tichý hlas.

Dokázali by lidé odlišit vlka od vlčice? Vlkodlačky nebyly tak časté; Bran třeba jen předpokládal, že se jedná o vlka.

Čarodějku neviděl už skoro půl století, nezachytil její pach od chvíle, kdy přijel na tento kontinent. Zametl za sebou stopy a požádal Brana, aby uchoval jeho přítomnost v tajnosti.

A pokud tady byla a šla po něm, proč už ho nedostala?

Nebyla to ona… Čekal na úlevu. Pravděpodobně to nebyla ona.

Sarai ztratil. Byla mrtvá už dvě století; sám ji pohřbil.

Nikdy neslyšel o iluzi, která by mohla ublížit.

Možná bylo iluzí tělo, které spálil. Odpočiň si¸ poručil mu Bran a Asil cítil, jak ho navzdory horečnatým úvahám zmáhá únava. Budík, který často nepoužíval, si nastavil na minutu po půlnoci. Bran mu přikázal, aby tu zůstal až do rána, ale Asil si mohl „ráno“ vyložit podle svého. Ráno vstane a půjde najít odpovědi.

Anna se bez přemýšlení pohnula. Mary se po ní natáhla a v ruce jí zůstal chomáč Anniných vlasů, protože se jí vyškubla a postavila se mezi ni a nestvůru v lese. Vrčela jako vlkodlak, ale vítr odmítl spolupracovat a zanést k ní její pach. Vrátil se snad vlk, kterého pronásledoval Charles?

Nestvůra, která vystoupila z křoví, byla větší než vlk, za kterým vyrazil Charles. Vypadala jako německý ovčák, ale byla o padesát kilo těžší, měla delší zuby a pohybovala se spíše jako kočka než jako pes. Byli tu dva vlkodlaci.

Co když jich tu bylo ještě víc? Co když Charles vyrazil za jedním vlkem a další ho obklíčili?

Vlčice ignorovala druhou ženu a soustředila se jen na Annu. Když po ní skočila, i Anna vyrazila. Sněžnice nepomáhaly, ale nepotřebovala se dostat daleko – a byla taky vlkodlak.

Udělala tři kroky, sehnula se, chytila Charlesovu pušku za hlaveň a zvedla ji ze země. Zapřela se nohama, praštila útočící nestvůru a použila přitom zkušenosti nasbírané za čtyři léta softbalu i sílu vlkodlaka.

Vlčice nečekala, že Anna bude mít takovou sílu. Ani se nepokusila uhnout. Z pušky už nikdo nikdy nevystřelí, ale Anna zasáhla šelmu vší silou do ramene a podle prasknutí poznala, že jí zlámala kost. Vlčice se stočila, překulila se, ale když se zvedala, vykvikla bolestí.

Něco prolétlo kolem Anny a šelma znovu vyjekla, na boku se jí totiž objevila krvavá skvrna. Na zem spadl malý kámen. Vlčice se zadívala za Annu, naposledy zavrčela a uprchla mezi stromy. Anna se ji nepokusila pronásledovat, ale upírala pohled do míst, kde zmizela.

„Jsi v pořádku, lásko?“

Ze zvuku Charlesova obezřetného hlasu se jí roztočila hlava úlevou. Doufala, že to on hodil kamenem, ale mohla to být Maryina pohřešovaná partnerka. Upustila zničenou pušku a rozběhla se k němu.

„Hej,“ řekl a objal ji. „Byl to jenom pes – zatraceně velký pes. Ale už jsi v pořádku.“ Přestože si hrál na člověka, sevřel ji s ochranitelskou prudkostí. Na sobě měl tmavě červenou bundu, která mu slušela mnohem víc než ta ostře zbarvená, kterou roztrhal vlk.

Napadlo ji, že je zatraceně dobře, že se dokáže při proměně v člověka obléct. Jenom těžko by vysvětlovali, proč běžel za vlkem, jak ho pánbůh stvořil.

„Máš dobrou mušku,“ zamumlala a potlačila nevhodné zahihňání.

Ale zvládla to, pomyslela si. Postavila se bestii a zvítězila. V bezpečí Charlesovy náruče přemohla rozjařenost všechny ostatní emoce, které jí zmítaly. Nejenže zabránila tomu, aby stvůra ublížila jí, ale ochránila i někoho jiného.

„Cvik,“ řekl jí. „Házet mě učil strýček, když jsem vyrůstal. S prakem to umím ještě líp. Útok na dálku je účinnější než snaha zahnat vzteklou bestii rozbitou puškou.

Kdo je tvá přítelkyně?“

Naposledy se nadechla a popotáhla, pak ustoupila od jeho tepla. Žena dřepěla zády ke stromu a sledovala je vytřeštěnýma očima. „Mary, to je můj manžel Charles.

Charlesi, to je Mary…“

„Alvaradová,“ řekla žena roztřeseně. „ Madre de Dios, co to bylo?“

Anna očividně věřila, že žena není jen obyčejná turistka.

Jeho družka měla bundu ušpiněnou od krve, ale zdálo se, že šlo jen o krvácení z nosu způsobené nadmořskou výškou.

Charles pohladil Annu po tváři a nasadil výraz, kterému Samuel říkal „Starý dobrý indián“.

Podle Samuela bylo děsivé vidět jeho bodrý výraz, když věděl, co se za ním ukrývá – jenže většina lidí nebyla tak vnímavá jako jeho bratr.

„Rád vás poznávám.“ Charles dovolil, aby mu úsměv rozzářil oči, když na ženu pohlédl.

Byla zachumlaná proti chladu, takže z ní moc neviděl – ale na tom nezáleželo. Pachy si pamatoval lépe než tváře a nos mu řekl, že se s ní nikdy dřív nesetkal.

Nezapomněl, že se okolím toulají dva vlkodlaci, ale rozhodl se napřed vypořádat s netvorem před sebou.

Pustil svoji družku a udělal dva dlouhé kroky vpřed, dva kroky, kterými se jakoby náhodou dostal mezi Annu a druhou ženu. „Omlouvám se, že jsem honil toho…“

Proklínal své rozptýlení – zrovna teď nechtěl přiznat, že se hnal za vlkodlakem. Ne že by žena věděla, koho s Annou pronásledovali, ale pokud ještě netušila, že existují vlkodlaci, nemínil jí to říct. A jestli to věděla, pak nechtěl, aby zjistila, že on ví, že i ona je nadpřirozený tvor – a používá magii. Poskytne jí co nejméně informací. Zarazil se uprostřed věty, ale než se mohla pauza nepříjemně protáhnout, dokončila Anna větu za něj.

„… pitomého medvěda.“ Anna na něj káravě pohlédla, jako by se zarazil proto, že málem sprostě zaklel. Nečekal, že zareaguje tak rychle. „Našel jsi batoh s naším zapalovačem?“

Tak celou věc vysvětlila? Zavrtěl hlavou. „Víš, jak se říká, že medvědovi neutečeš? Je to pravda, on uteče tobě.

Hlavně když mi roztrhal sněžnice a já se musel brodit sněhem.“

Ten vlk byl nejchytřejší kořistí, jakou kdy pronásledoval. Před útokem ho neslyšel ani neviděl a pak zmizel, jako by ani neexistoval. Mohl to vysvětlit tak, že ho rozptýlila Anna, a proto ho neslyšel přiblížit se – i když se mu nikdy nic podobného nestalo. Ale na tom, jak se vlk ztratil, bylo něco strašidelného.

Jakmile Charles pochopil, že ztratil stopu, nemarnil čas jejím hledáním a zamířil zpátky, nechtěl totiž riskovat, že ho vlk obejde a napadne Annu. Proto pronásledování prozatím vzdal a vrátil se – a právě včas, jak se ukázalo.

Mary Alvaradová se narovnala, pak klopýtla, jako by ztratila rovnováhu. Ocitla se tak přímo před ním a ruku mu položila na hruď. Cítil, jak se ho pokusila očarovat a její čáry sklouzly po jeho ochraně.

Pach Anniny zuřivost téměř zapálil les – žárlila snad?

Byli v příliš velkém nebezpečí, než aby se nechal rozptýlit, ale… Copak Anna nevěděla, že ho nikdo kromě ní nezajímá?

„V tuto roční dobu by tu žádní medvědi být neměli,“

řekla žena a působila otřeseně. Netušil, jestli poznala, co je, nebo ne.

„Medvědi celou zimu neprospí, madam,“ řekl Charles a hleděl na ni, jako by mu její ruka na hrudi nevadila, jenže vadila. Vadila by mu, i kdyby ho z ní nemrazilo na kůži.

Není fae, rozhodl se. Ani duch nebo ghúl – oba tady nahoře párkrát potkal. Byla něco lidského. Ale ne kouzelnice, i když na ni tak jeho vlk reagoval; byla cosi zlého.

„Neupadají do úplné hibernace. Občas se probudí a opustí brloh. Není to obvyklé, ale někdy je možné spatřit je i uprostřed zimy. Měli jsme prostě smůlu, že jsme na jednoho narazili. Ale pes, který vás napadl, byl opravdu divný.“

Černá magie, to z ní cítil. Takže byla čarodějka, černá čarodějka. Sakra. Raději by bojoval s tuctem ghúlů než s jednou černou čarodějkou.

„Nežijí tady divocí psi?“ zeptala se Anna napjatě.

„Myslela jsem, že občas formují smečky podobně jako vlci.“

„Na to jsme příliš daleko od civilizace,“ odpověděl Charles, aniž by odtrhl oči od čarodějky. „Někdy se tu objeví zaběhnutý pes – ale většina ochočených zvířat nedokáže přežít montanskou zimu bez pomoci.“

Za ženou se něco pohnulo, proto rozostřil zrak, aby ducha lépe viděl. Zuby na něj vycenil stín vlka, který následně utekl – jako by potřeboval další varování, že ta žena je nebezpečná.

Možná nastala chvíle nalít si čistého vína – než se Anna rozhodne cítit ublíženě namísto toho, aby jen žárlila.

Nechal z obličeje sklouznout masku a něžně se na Mary usmál. Nebyla dost vnímavá na to, aby si všimla bratra vlka, který mu vykoukl z očí – anebo ráda žila nebezpečně, protože se o něj ještě víc opřela a dál k němu vzhlížela.

„Ale na tom, že by ochočené zvíře zdejší zimu nepřežilo, nezáleží, že ne, Mary Alvaradová? Protože vy dobře víte, že to byl vlkodlak.“

Ženě zmizel z tváře všechen výraz. Kdyby nevěděl, co je, asi by si myslel, že je zmatená. „Cože? Vlkodlaci neexistují.“

Její přetvářka ale selhala, když se mu pokusila pohlédnout do očí – nedokázala to. Žena, která byla zvyklá mrkat na muže řasami, někdy zapomněla, že u vlkodlaků to není dobrý nápad. Necouvla, i když chtěla; viděl jí to ve tváři.

„Ne? Potom neexistují ani čarodějky.“ Charlesův hlas zněl ještě měkčeji.

Nechala klesnout ruku. „Kdo jste?“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou. „Myslím, že napřed byste vy měla na totéž odpovědět nám.“

„Hledám zmizelého lovce,“ řekla.

Říkala pravdu. Chvíli se na ni mračil a snažil se přijít na to, jestli to není jen polopravda. „Abyste ho odvedla do bezpečí?“ zamumlal. Nebo aby ho použila pro svoji magii?

Smutně se usmála. „Pochybuji, že to v tuto chvíli ještě půjde. Ztratil se v lese, kde žije zlý vlkodlak. Myslíte, že je pravděpodobné, že je pořád naživu?“

„Takže jste o vlkodlakovi věděla?“

Vystrčila bradu. „Kvůli němu jsem tady.“ Pravda. „Kdo jste vy? A co víte o čarodějkách a vlkodlacích?“

Možná byla přesně tím, za koho se vydávala. Věděl, že existují čarodějové, kteří pravidelně pomáhají různým bezpečnostním složkám. A taky věděl, pohřešovaného může hledat, i když je černá čarodějka. Ty často nabízely své služby – a někdy se, třeba jen náhodou, ocitly i na straně andělů.

Ale dávala si pozor na to, jak odpovídá, a nemohl zavrhnout ani varování duchů. Nebyla jeho spojenec. Duch vlka byl jeho obvyklým průvodcem – vždycky uvažoval o tom, jaká by to byla ironie, kdyby jeho duchovním průvodcem byl jelen nebo králík. To, že vlk vycenil zuby, nemuselo hned znamenat, že byla nepřítel, rozhodně však nebyla přítel.

„Vlkodlaka můžete přenechat nám,“ řekl jí. „Není to vaše věc.“

„Ale je,“ pravila klidně.

Pravda. Tentokrát absolutní. Jak zajímavé, že čarodějka považovala vlkodlaka za svoji věc.

„Nechcete se mi plést pod nohy,“ řekla tiše a její dech mu sladce ovanul tvář.

„Ne,“ řekl, couvl a potřásl hlavou – ale nedokázal si vzpomenout, proti čemu protestoval.

„Teď se budu ptát já.“

Kdyby mohl, proklel by vlastní aroganci, která mu zabránila popadnout Annu a utéct, sotva si uvědomil, co žena je. Teď mohl jen čekat na její otázky.

Řekl o ženě, že je čarodějka – a ona to nepopřela. Určitě to něco znamenalo, jenže Anna netušila co. Sledovala je?

Anebo vlkodlaky?

Ať už byla cokoli, jestli brzy nesundá ruce z Charlese, Anna to udělá za ni, bolestivě a možná i krvavě.

Prudké nutkání ji zaskočilo, proto zaváhala. Najednou ale Charles zavrávoral. Něco se stalo, nějak se změnila rovnováha sil. Vzduch voněl slabě ozónem, jako by měl navzdory ročnímu období udeřit blesk.

Anně se naježily chlupy na zátylku – jako by potřebovala další důkaz o tom, že něco je špatně. Škoda, že jí vlasy taky neprozradily co s tím.

„Hledám muže,“ řekla Mary a její hlas se stále neuvěřitelně podobal hlasu roztleskávačky. „Jmenuje se Hussan, ale říká si i Asil nebo Maur.“

„Znám ho,“ odpověděl Charles zastřeně a neochotně.

„Aha,“ usmála se. „Jsi vlkodlak. Jeden z marokových?

Je Asil pořád v Aspen Creeku? Taky patří k marokovým vlkům?“

Anna se na Charlese mračila, ale on nic proti čarodějčiným otázkám nenamítal – ani proti tomu, kolik toho ví.

Jen ztuhle kývl a řekl: „Ano,“ jako by z něj to slovo vytáhla.

Něco bylo velmi špatně. Anna ukročila do strany a hliníkovým okrajem sněžnice zavadila o rozbitou pušku.

Čarodějka zamumlala slovo a hodila ho po Anně. Ta rázem znehybněla.

Charles zavrčel.

„Tiše, neublížila jsem jí,“ řekla čarodějka. „Ještě se nechci marokovi postavit, a to by se stalo, kdybych ublížila jednomu z jeho vlků. Předpokládám, že i ona je vlkodlak.

To by vysvětlilo, jak dokázala tak ošklivě zranit moji strážkyni. Pověz. Jak sem Asila nejlépe dostat?“

„Asil neopouští Aspen Creek,“ řekl a hlas mu zdrsněl vzteky.

Anna si jeho zlost přisvojila; zlobit se bylo lepší než panikařit. Vlčice se probudila, což dělávala jen vzácně, když ji přímo nezavolala – být vězněm se jí líbilo stejně málo jako Anně.

Anna nevěděla nic o magii, dokonce ani o té, která byla součástí existence každé smečky. Leo řekl, že to nepotřebuje vědět, a ona neměla odvahu znovu se zeptat. Netušila, co by Charles mohl nebo nemohl udělat – ale byla si docela jistá, že by tu nestáli a Charles by neodpovídal čarodějce na otázky, kdyby tomu dokázal zabránit. Obávala se, že za její nevědomost a hloupost oba draze zaplatí.

Když ji vlčice požádala, zda by mohla převzít kontrolu, Anna jí to dovolila. S lidskou stránkou v popředí nic nezmohla, vlčici se ale možná povede lépe.

Nezačala se sice měnit, ale její vnímání bylo jiné a stíny ustoupily. Viděla dál a ostřeji, avšak krása a intenzita barev otupěly. Nepanovalo takové ticho, jak si myslela. Ve stromech byli ptáci – slyšela tiché zvuky, jak přešlapovali a otírali se nohama o kůru větví.

Jenže zajímavější bylo, že spatřila pavučinu světla, která obklopovala Charlese nechutně žlutými a zelenými vlákny.

Nemohla sklopit hlavu, proto neviděla síť, která držela ji.

Ale na citlivé kůži vnímala jemná vlákna připomínající síť ze zubních nití.

Kdyby hrozilo nebezpečí jen jí, byla si Anna docela jistá, že by tu stála až do jarního tání. Její vlčice se poníženě podřídila jak bití, tak sexu, který jí vnutili – dala jí jen sílu vydržet a poskytla úkryt, když se život stal nesnesitelným.

Ale potíže měl její druh. Pod bránicí dusila vzteklý řev, proto se jí špatně dýchalo – ale opatrnost jí velela počkat na správnou příležitost.

„Kdybys zemřel, koho by marok poslal?“ zeptala se čarodějka.

Z nepřímo vyjádřené hrozby začalo Anně hučet v uších, takže skoro neslyšela Charlesovu odpověď. Zuřivost se bolestivě propalovala magií, která ji znehybnila.

„Přišel by sám.“

Čarodějka našpulila rty, jako by se snažila rozhodnout, jestli to chce, nebo ne.

Anna nedokázal hýbat nohama, ale s vlčicí v popředí se jí podařilo pohnout rukou, přestože jí čáry působily agonii.

Chytila konec sítě, která ji spoutala, jako by byla darebák v komiksu o Spidermanovi. Omotala si ho kolem dlaně a přesunula ho do druhé ruky.

Nedokázala se na vlákna, která ji svazovala, dívat zpříma, protože oslňovala a bolela ji z nich hlava, ale nebylo to nutné; vlákno čarodějčiny magie se jí zařezávalo do rukou, proto věděla, kde je.

Volnou ruku položila na vlákno těsně před místem, kde se rozšiřovalo v síť, a zatáhla. Očekávala, že vlákno buďto vydrží, nebo se přetrhne, jako by šlo o skutečný provaz.

Místo toho se začalo protahovat jako karamel a postupně řídlo, jak po něm přesunovala ruce a tahala a tahala.

Kdyby na ni čarodějka pohlédla, viděla by, co Anna dělá. Měla ale oči jen pro Charlese.

Být dominantní neznamená jen mít postavení v hierarchii smečky, pomyslela si Anna vděčně. Charles měl tak silnou osobnost, že když vešel do místnosti, všichni se k němu otočili. A když se k tomu přidal Annin křehký vzhled a naprostý nedostatek dominance, čarodějka by se musela ze všech sil snažit, aby odvrátila pohled od Charlese a přesunula ho k Anně, dokud stál Charles před ní. A Mary Alvaradová se nesnažila.

Anna přestala výslech vnímat a zcela se soustředila na úkol. Dokonce i karamel se nakonec natáhne a ztenčí tak, že praskne.

Když se provaz rozplynul, Anna ztuhla, čarodějka si ale nevšimla, že už nemá Annu pod kontrolou.

Co teď?

Zadívala se na síť, která svazovala Charlese.

Bude muset být rychlá.

Vlkodlaci jsou velmi rychlí.

Vrhla se mezi ně a popadla vlákna magie rukama. Čáry, které čarodějka použila na Charlese, byly mnohem silnější a dotknout se jich bolelo. Bolest jí pronikala kůží do kostí, usadila se jí v čelisti a vyvolávala ostrou, tepající agonií.

Cítila spálené maso, ale neměla čas zjišťovat, jaká zranění si působí – vší silou trhla a čáry se rozpadly.

Ale Anna ještě neskončila. Sebrala ze sněhu zničenou pušku a vší silou ji hodila. Ozvalo se hlasité prasknutí, jak zasáhla čarodějku rovnou do obličeje.

Chystala se ji znovu napadnout, ale Charles ji chytil za paži a smýknul s ní před sebe. „Utíkej,“ zavrčel. „Zmiz jí z očí.“

10

Anna ihned zjistila, že ve sněžnicích se zpropadeně špatně utíká. Zachytávaly se o kamení i o křoví, dvakrát ji srazily na kolena a jen díky Charlesovi, který ji držel za loket, se neskutálela dolů ze svahu. Přeskakovat vyvrácené stromy bylo… zajímavé. Ale Charles, který žádné sněžnice neměl, se propadal až po kolena a s každým krokem stále hlouběji – takže byla za své sněžnice náležitě vděčná.

To ale neznamenalo, že by byli pomalí. Anna žasla nad tím, k jaké rychlosti ji dokázala vybičovat hrůza. Po prvním děsivém úprku a sklouznutí po prudkém srázu, na který se celé hodiny škrábali, ztratila pojem o čase i směru. Prostě upírala oči na Charlesovu červenou bundu a držela se ho.

Když konečně zpomalil, byli v lese sami.

Přesto se nezastavili. Ještě hodinu nebo i déle prchali, opatrněji ale volil cestu a vedl je místy, kde sníh nebyl tak hluboký a nezpomalovalo je tedy, že sám sněžnice neměl.

Po tom, co jí poručil, aby se dala na útěk, neřekl ani slovo – ale ji napadlo, že možná prostě nemůže; a na vině nebyly čáry.

Oči měl zářivě žluté a zuby vyceněné. Musel mít dobrý důvod pro to, aby zůstal v lidské podobě, ale stálo ho to spoustu sil. Její vlčice se po prvotní panice stáhla a usnula, ale Charlesův vlk se naopak dral na povrch.

Chtěla se zeptat na tolik věcí. Některé byly naléhavé: Mohla je čarodějnice dohonit, přestože člověk by jim nestačil? Mohla je Mary s pomocí magie najít? Jiné ji prostě jen zajímaly. Jak přišel na to, že je čarodějka? Proč viděla magii až tehdy, když se kontroly ujala vlčice? Existoval snadnější způsob, jak zrušit čáry? I po hodině ji pořád bolely a pálily ruce.

„Myslím…“ řekl Charles nakonec, když jeho plynulý, rychlý krok přešel v šouravé kulhání. Její unavené nohy byly vděčné za to, že i on se zadýchal. „…že nám Asil dluží vysvětlení.“

„Myslíš, že o ní ví? O tom, že po něm jde?“ zeptala se Anna. Dlouho byla přesvědčená, že vlkodlaci stojí na vrcholu potravního řetězce (tedy všichni až na ni), proto jí otřáslo, když čarodějka Charlese uhranula. Věřila, že před tou ženskou by utekl každý.

„Nevím, jestli ji Asil zná. V Aspen Creeku jsem ji neviděl, a když se tam zavřel, mohlo jí být tak deset. Ale pokud ho hledá, Asil pravděpodobně ví proč.“ Vyrážel ze sebe slova ve shlucích, jak se snažil zpomalit dech.

Šla vedle něj a doufala, že uklidňující účinek, který měla mít, působí i na něj. Dech se mu zklidnil dlouho předtím, než ten její pozbyl chraplavé ostří, ale i ona dýchala normálně, jakmile konečně znovu promluvil.

„Neměla toho být schopna. Donutila mě, abych jí ležel u nohou jako štěně.“ Hlas mu potemněl do vrčení.

„Neměla tě ovládnout magií?“ zeptala se Anna.

„Myslela jsem si, že čarodějky podobné věci umí.“

„S lidmi možná. Jediný, kdo by měl mít podobnou moc nad vlky, je jejich alfa.“ Zavrčel, zaťal ruce v pěst a pokračoval hlasem, který se mu vůbec nepodobal: „A dokonce ani otec mě nedokáže donutit k podobné reakci.

Může mě zastavit, ale neumí mě přimět udělat něco, co nechci. “

Pomalu nasál vzduch do plic. „Možná to není jí, ale mnou. Prvního vlkodlaka jsem vůbec neslyšel. Přemýšlel jsem o tom a nemyslím, že by od nás byl po větru. Měl jsem ho slyšet nebo cítit – a neměl mě tak snadno setřást.“

Její první reakcí bylo uklidnit ho, ale potlačila ji. O

magii a o stopování věděl víc než ona. Místo toho se pokusila najít důvod. Opatrně nadhodila: „Před několika dny tě postřelili.“

Zavrtěl hlavou. „Tím to není. Zraněný jsem byl už dřív.

Nikdy mi to nezabránilo udělat, co bylo zapotřebí – a když jsem zraněný, obyčejně jsem ještě ostražitější.“

„Jsou vlkodlaci, po kterých jdeme, s čarodějkou nějak spojení?“ zeptala se Anna. „Chci říct, když ovládla tebe, možná ovládá i je. Třeba udělala něco, abys je necítil.“

Pokrčil rameny, ale poznala, že mu to dělá starosti. A že trpí. Zadívala se na něj pozorněji a zdálo se, že ho nebolí jen noha. Útěk musel těžce dolehnout i na ránu na hrudi.

„Potřebuješ znovu obvázat rány?“ zeptala se.

„Možná,“ řekl. „Musel bych se podívat, ale nemáme nic, co bychom mohli použít. V tátově autě je dobře vybavená lékárnička a právě tam teď míříme.“

Byla asi dva kroky za ním, proto neviděl její překvapený výraz, což asi bylo dobře. Dominantní vlci se jen tak nestáhli. „Ty po ní nepůjdeš?“

„Už jednou mě chytila,“ řekl. „A já nevím proč. Moje magie by mi obyčejně dovolila uhranutí setřást. Byly to jednoduché čáry – zkusily je na mě už tři jiné čarodějky.

Když nevím, jak to udělala, nechci riskovat, že nade mnou zvítězí, aniž bych varoval tátu. Žádný z vlků mi nedělá takové starosti jako ona. Táta musí vědět, co se děje – a možná mu Asil poví, kdo ta žena je a co chce.“

Něco jí vadilo, ale musela ujít dvanáct kroků, než si uvědomila co. „Proč tady? Chci říct, hledá Asila a zdá se, že získala informace o tom, že žije v Aspen Creeku. Všiml sis, jak ji vzrušilo, když jsi jí řekl, že tam je? Nevěděla to jistě.

Tak proč je tady, a ne v Aspen Creeku?“

„Nalíčila past,“ řekl ponuře. „Otec měl pravdu, ale zmýlil se v tom, kdo ji nastražil. Stačilo jí zabít několik lidí a narafičit to tak, aby to vypadalo, že je za tím vlkodlak.

Věděla, že sem marok někoho pošle, aby vlka dostal.

Plánovala ho zajmout a vyslechnout. Bylo to mnohem bezpečnější než jet do Aspen Creeku a postavit se otci.“

„Myslíš, že jí patří oba vlci?“ Zeptala se už jednou, ale… něco jí vadilo. S prvním vlkem, za kterým se Charles rozběhl, si vytvořila pouto. Nechtěla, aby byl s čarodějkou spolčený.

Stejně jako když se zeptala poprvé, pokrčil Charles rameny. Trhl sebou, protože to zabolelo, a napůl zavrčel: „Nevím o nic víc než ty.“ Unaveně ušel několik kroků.

„Pravděpodobně. Vlk, který tě napadl, určitě. Jsi omega a normální vlk by tak zaútočil napřed na ni.“

Najednou se zastavil. Prostě strnul. „Utekli jsme stejnou cestou jako vlk, který tě napadl.“

Zamyslela se, ale měl pravdu. „Křovím vedla pěšina.“

„Viděla jsi nějaké stopy? Krev? Rozsekla jsi mu rameno puškou, ošklivě krvácel.“

„Já…“ Všimla by si toho? Vzpomínala na jejich útěk, na to, jak ji Charles postrčil před sebe. „V místě, kde jsem ji trefila, krev byla a vedla i kus mezi stromy. Ale hned za mýtinou jsme už běželi neporušeným sněhem. Musela se vydat jinudy.“

Charles se k ní otočil. Koutky úst měl napjaté bolestí a podle našedlého tónu pleti poznala, že je na tom hůř, než se zdá.

„Ona?“ řekl tiše.

„Byla to vlčice. Viděla jsem ji zblízka. Věř mi.“

„Vlčice,“ zopakoval. „To dělá život zajímavějším. Její zbarvení bylo neobvyklé.“

„Ne.“ Anna se zamračila. „Vypadala jako německý ovčák.“

„U vlčáka to není nic zvláštního,“ souhlasil. „Ještě nikdy jsem ale neviděl podobně zbarveného vlkodlaka. O

jednom jsem ale slyšel.“

„Kdo to byl?“

„Asilova družka.“

„Asilova družka má být mrtvá, ne?“ řekla Anna.

„Myslíš, že je ve skutečnosti naživu a spikla se s čarodějkou? Proto ho hledají?“

„Asil řekl otci, že zemřela, osobně spálil její tělo a pohřbil její popel.“ Pak dodal: „Otci nikdo nelže. Ani Asil.

Ale je zajímavé, že po sobě vlčice nezanechala žádné stopy.“

„Co tím chceš říct? Duch nebyla. Pažbou jsem něco trefila. Pokud je Asilova družka mrtvá, možná je podobnost čistě náhodná.“

Zavrtěl hlavou. „Nevím, co byla. Ale na shody náhod nevěřím.“ Znovu vykročil.

„Myslela jsem si, že většina čarodějů jsou lidé,“ řekla, když o celé věci chvíli uvažovala.

„Ano.“

„Pak nejsou nesmrtelní. Říkal jsi, že Asilova družka zemřela před několika staletími. A čarodějka nebyla o moc starší než já. Nemohla by pracovat pro vlčici?“

„Nevím,“ řekl a podržel větev, aby ji nešvihla. „Ale je to dobrá otázka.“

Znovu zmlkl a vedl ji zvlněnou krajinou. Hory vypadaly zdálky tak jednoduše, prostě vyšlapat nahoru a na opačné straně sejít dolů. Ve skutečnosti to však znamenalo řadu výstupů a sestupů, a přitom jste vzdušnou čarou urazili jen krátkou vzdálenost.

Museli běžet déle, než si myslela, protože se začínalo stmívat. Zachvěla se.

„Charlesi?“

„Hm?“

„Myslím, že jsem si promočila ponožky. Necítím prsty u nohou.“ Nic neřekl a ona dostala strach, že ho napadne, že si stěžuje. „Nevadí. Ještě chvíli to zvládnu. Kdy se dostaneme k autu?“

„Dneska večer ne,“ řekl. „Ne když necítíš prsty. Najdu místo, kde bychom se mohli schovat – v noci se přižene bouře.“

Anna se při tom pomyšlení roztřásla ještě víc. Na konci jednoho obzvláště dlouhého třasu jí začaly jektat zuby.

Charles ji vzal za paži. „Bouře nám pomůže. Když jsi vlčici praštila, slyšel jsem, že jsi jí zlomila kost. Pokud nebyla duch, bude nějaký čas trvat, než se jí zlomenina zahojí. Těžký sníh a silný vítr jim zabrání sledovat nás.“

Nahoře na svahu něco zahlédl a Anně se zdálo, že šplhají celou věčnost, než se dostali na malou náhorní plošinu posetou vyvrácenými stromy.

„Na jaře tu muselo dojít k silnému vzdušnému propadu,“ řekl jí. „Občas se to stává.“

Byla příliš unavená, než aby zareagovala jinak než kývnutím, zatímco on procházel mezi stromy, dokud nenašel, co hledal – obrovský strom podepřený jiným. Oba se opíraly o malý kopeček a vytvářely tak jeskyni se zemí nevábně pokrytou sněhem.

„Žádné jídlo,“ řekl Charles ponuře. „A ty potřebuješ jíst, abys mohla vzdorovat chladu.“

„Mohla bych něco ulovit,“ nabídla se Anna. Charles nebyl schopen. Už dlouho silně kulhal. Sama byla tak unavená, že by dokázala usnout vestoje, a byla jí zima. Ale pořád na tom byla líp než on.

Charles zavrtěl hlavou. „Ať se propadnu, jestli tě nechám jít samotnou do lesa, když se schyluje k bouři – nemluvě o čarodějce a dvou vlkodlacích, kteří se plíží kolem.“

Zvedl hlavu a zavětřil. „My o vlku,“ řekl tiše. Anna taky zavětřila, ale nic necítila. Jen stromy, zimu a vlka. Zkusila to znovu.

„Můžete klidně ven,“ zavrčel Charles a zadíval se do tmy pod plošinou. „Vím, že tam jste.“

Anna se otočila, ale neviděla nic zvláštního. Pak uslyšela kroky ve sněhu a podívala se znovu. Asi deset metrů pod nimi se objevil muž. Kdyby se nepohnul, patrně by si ho vůbec nevšimla.

První věc, která ji zaujala, byly jeho vlasy. Neměl čepici a ony měly zvláštní odstín, něco mezi rusou a zlatou; visely mu v nepěstěných chuchvalcích na záda a splývaly s plnovousem, na který by mohli být pyšní i členové skupiny ZZ Top.

Na sobě měl zvláštní kombinaci zvířecích kůží a hadrů, nové boty a rukavice. V jedné ruce nesl uzlíček, do kterého složila Charlesovy věci, a přes rameno mu visel její ostře růžový batoh.

Obojí hodil Charlesovi a uzlíček s batohem dopadly na zem v půli cesty mezi nimi.

„Vaše věci,“ řekl a jeho hlas zněl zároveň chraplavě i mumlavě a slyšela v něm silný přízvuk Tennessee nebo Kentucky. „Viděl jsem, jak na vás poštvala tu svoji bestii – takže jste její nepřátelé. A protože ‚nepřítel mého nepřítele je můj přítel‘, napadlo mě, že vám donesu vaše věci. A pak bychom si možná mohli promluvit.“

Na to, že jsou sledováni, neupozornil Charlese mužův pach, nýbrž spousta drobností: pták, který nečekaně vzlétl, tichý zvuk a pocit, že je někdo pozoruje.

Jakmile vyšel cizinec z lesa, Charles ho ucítil, jak ho měl cítit už nějaký čas, protože vítr byl na jeho a Annině straně. Vlkodlak.

Přestože přinesl dar na znamení míru a řekl, že si chce promluvit, řeč jeho těla Charlesovi prozradila, že je připravený kdykoli utéct.

Charles si dal dobrý pozor, aby na vlka zpříma nepohlédl ani neudělal nic, čím by ho vyděsil. Nechal Annu na místě a šel pro její batoh a pro plachtu, ve které byl asi celý obsah toho jeho. Pak se otočil k cizinci zády a vydal se nahoru do svahu.

Nejednal pošetile, sledoval Anninu tvář a dával si dobrý pozor, jestli v ní neuvidí nějaký náznak útoku. Pak rozvážně ometl sníh z klády a posadil se na ni. Muž ho následoval, ale zastavil se na místě, kam předtím hodil jejich věci, a blíž nešel.

„Myslím, že promluvit si je dobrý nápad,“ řekl Charles.

„Dáte si s námi něco k jídlu?“ Zadíval se muži do očí a dal mu pocítit tíhu pozvání, které se blížilo rozkazu.

Muž přešlápl, jako by toužil utéct. „Páchnete jako ten vlčí démon,“ zachraptěl. Pak stydlivě koukl po Anně. „Ta potvora tady nahoře zabíjí a zabíjí. Jelena a losa, lidi, a dokonce i grizzlyho.“

Znělo to, jako by mu nejvíce vadila smrt medvěda.

„Já vím,“ řekl Charles. „Poslali mě sem, abych se o ni postaral.“

Muž sklopil pohled, jako by už nedokázal dál hledět Charlesovi do očí.

„Jde o to… o to… že dostal i mě. Nakazil mě svým zlem.“ Couvl jako plachý starý jelen.

„Jak dlouho už jste vlkodlak?“ zeptala se Anna. „Já tři roky.“

Při zvuku Annina hlasu naklonil muž hlavu na stranu, jako by slyšel hrát hudbu. A jeho rozrušení na okamžik polevilo.

„Dva měsíce,“ řekl Charles, když se ukázalo, že Annino kouzlo muže natolik uchvátilo, že není schopen slova.

Věděl, jak se cítí. Nečekaný mír, který se v něm rozhostil, když se bratr vlk zklidnil, byl stejně překvapivý jako návykový. Kdyby nikdy dřív nic podobného necítil, asi by taky nebyl schopen slova. „Na podzim jste zachránil před vlkodlačkou studenta. Stejně jako jste se snažil chránit Annu, když jste si myslel, že jí chci ublížit.“

Odpovídalo to, na druhou stranu to ale celou věc ještě víc komplikovalo. Co tedy nestvůra vlastně byla? Jen vlkodlak může infikovat člověka. Ale byl si naprosto jistý, že stopy vlčice zmizely, když se jim ztratila z očí.

Zvuk Charlesova hlasu stačil na to, aby muž odtrhl oči od Anny. Dobře věděl, na koho si má dát pozor.

„Chtěl jsem ho nechat zemřít. Toho studenta,“ řekl muž a potvrdil tak Charlesovu teorii. „Blížila se bouře a nejspíše by ho zabila, kdyby tady zůstal. Zdejší hory si žádají úctu, jinak si vás dají k obědu.“ Odmlčel se. „Brzy přijde další bouře.“

„Tak proč jste ho nenechal napospas vlkodlačce?“

zeptala se Anna.

„No, madam,“ řekl muž a hleděl si na nohy, ne na Annu. „Když člověk zemře při bouři nebo při útoku medvěda, takové věci se prostě stávají.“ Zarazil se, protože měl problém vysvětlit rozdíl slovy.

„Ale vlkodlačka sem nepatřila,“ řekl Charles a najednou pochopil, proč je tak těžké vlka vycítit, proč ho nic nevarovalo, že se chystá zaútočit. Podle oblečení, které měl na sobě, tady žil už hodně dlouho.

„Je zlá. A proměnila v netvora i mě,“ zašeptal muž.

Kdyby byl Charles o zlomek vteřiny rychlejší, dokázal by Annu zastavit. Ale byl unavený a soustředil se na vlka.

Než si uvědomil, co má Anna v plánu, klouzala už po svahu dolů. Pospíchala a sotva čtyři kroky od jejich nového známého zafungovaly její sněžnice jako lyže.

Charles se donutil nepohnout, když muž chytil jeho družku za loket a zachránil ji před pádem ze svahu. Byl si téměř jistý, že pro ni ten muž nepředstavuje hrozbu. Charles přesvědčil bratra vlka, aby se držel zpátky, a dovolil Anně použít svoji magii a odpadlíka zkrotit; proto ji sem otec koneckonců poslal.

„Ach, vy nejste zlý,“ řekla Anna.

Muž strnul s jednou rukou na jejím rukávu. Pak se z něj začala řinout slova, jako by je nedokázal zastavit: „Znám zlo. Bojoval jsem s ním a proti němu, až krev pršela jako déšť. Pořád vidím jejich tváře a slyším jejich křik, jako by se to dělo právě teď, a ne skoro před čtyřiceti lety.“ Ale napětí v jeho hlase polevilo.

Pustil Annu a zeptal se: „Kdo jste?“ Klesl vedle ní na kolena, jako by ho nohy už dál neudržely. „Kdo jste?“

Pohnul se ale příliš rychle a bratr vlk už toho měl dost.

Rychle jako myšlenka a bez ohledu na zranění se Charles ocitl vedle Anny a odpadlíka nenapadl jen proto, že omega efekt zapůsobil i na něj, jakmile se dostal do její blízkosti.

„Je krotitelka vlků,“ prohlásil Charles, a dokonce ani Anna nedokázala z jeho hlasu zcela vymazat majetnický vztek. „Přináší mír.“

„Anna Cornicková,“ řekla. Líbilo se mu, jak přirozeně to pronesla a že její slova voněla jako nejčistší pravda.

Věděla, že patří jemu – a bratr vlk se rázem spokojeně usadil. Proto ji nechytil za ruku, když se natáhla, dotkla se cizincova ramene a řekla: „To je můj druh Charles. Kdo jste vy?“

„Walter. Walter Rice.“ Ignoroval Charlese, jako by nepředstavoval žádnou hrozbu, zavřel oči a kolébal se na kolenou ve sněhu. „Takhle jsem se necítil od doby…

myslím, že od doby, co začala válka. Dokázal bych spát.

Spát navěky a beze snů.“

Charles napřáhl ruku v rukavici. „Co kdybyste se s námi napřed najedl?“

Walter zaváhal, znovu se dlouze zadíval na Annu, teprve pak uchopil Charlesovu ruku a vstal.

Muž, který se představil jako Walter, hltal, jako by byl napůl vyhladovělý – možná byl. Čas od času ale přestal jíst a v úžasu se zadíval na Annu.

Charles, který seděl mezi nimi, potlačil úsměv – což dělal od chvíle, kdy Annu našel, častěji než dřív. Bylo docela humorné sledovat, jak se pod Walterovým zbožňujícím pohledem svíjí. Doufal, že sám na ni tak nehledí – aspoň ne na veřejnosti.

„Já nic nedělám,“ zamumlala do dušené mrkve.

„ Nežádala jsem o to být omega. Je to jako mít hnědé vlasy.“

Mýlila se, ale styděla se dost i bez toho, aby se s ní hádal kvůli něčemu, co možná neměl slyšet. Anebo se aspoň mýlila z velké části. Stejně jako u dominance i být omegou souviselo s osobností. A jak rád říkal otec, identita vychází zčásti z původu, zčásti z výchovy, ale hlavně z rozhodnutí, která v životě uděláme.

Anna přinášela klid a mír, kamkoli přišla – tedy pokud zrovna nebyla vyděšená, zraněná nebo rozčilená. Část její moci vyplývala z toho, že byla vlkodlak, což jen zesilovalo účinek její magie. Ale hlavně za tím byla kuráž, díky níž mohla obrátit okolnosti, ve kterých se ocitla, v to nejlepší.

Když se ji Asil pokusil vylekat, dala mu najevo soucit, a chudáka Waltera nedokázala nechat venku v chladu samotného. To byla vědomá rozhodnutí.

Muž se stal alfou, protože chtěl, nejen proto, že se tak narodil. Totéž platilo i o omegách.

„Jednou,“ řekl Walter tiše, když ustal v jídle, „jsem po hodně špatném týdnu strávil odpoledne na stromě v džungli a pozoroval vesnici. Už si nevzpomínám, jestli jsme ji měli chránit nebo špehovat. Jedno děvče přišlo věšet prádlo přímo pod můj strom. Bylo jí osmnáct nebo devatenáct a byla příliš hubená.“ Pohledem zalétl k Anně, pak k Charlesovi a opět ho obrátil ke svému jídlu.

Ano, pomyslel si Charles, vím, že je hubená, ale měl jsem sotva týden na to, abych ji vykrmil.

„No,“ pokračoval veterán, „sledovat ji bylo magické.

Vytáhla z košíku uzlíček prádla, trhnutím ho narovnala a pověsila. Zápěstí měla úzká, ale silná, a prsty rychlé. Košile by se neodvážily neposlechnout. Když odešla, skoro jsem u ní zaklepal na dveře a poděkoval jí. Připomněla mi, že pořád existuje běžný svět, kde lidé perou prádlo a všechno má svůj řád.“

Znovu pohlédl na Annu. „Kdyby se jí na prahu objevil špinavý americký voják, asi by se dost vyděsila – a nepochopila by, o co mi jde, i kdyby mi rozuměla. Prostě dělala to co vždycky.“ Odmlčel se. „Ale stejně jsem jí měl poděkovat. Víc než jednou mi to pomohlo překonat zlé časy.“

Všichni zmlkli. Charles nevěděl, jestli Anna příběh pochopila, ale on ano. Anna byla jako ta dívka. Připomínala mu zimy, kdy seděl u ohně a táta hrál na housle. Časy, kdy věděl, že všichni jsou sytí a šťastní, svět byl bezpečný a měl svůj řád. Nestávalo se to často, ale bylo důležité pamatovat si, že to takové může být.

„Tak,“ řekl Charles, když Walter dojedl třetí jídlo.

„Žijete tady v horách už dlouho.“

Walterova vidlička se na chvíli zastavila. Podezřívavě na Charlese pohlédl, pak si odfrkl a zavrtěl hlavou. „Ne že by na tom vždycky záleželo, že? Nic nového pod sluncem.“

Požvýkal sousto, polkl a řekl: „Když jsem se vrátil z války, chvíli bylo všechno v pořádku. Snadno jsem vybuchl, ale nebylo to tak zlé, abych si s tím dělal hlavu. Jenže pak se to zhoršilo.“ Chystal se něco říct, ale raději snědl další sousto. „Na tom teď asi záleží ještě míň. No, začal jsem znovu prožívat válku, jako by nikdy neskončila. Slyšel jsem ji, cítil ji na jazyku i v nose – ale pokaždé se ukázalo, že jenom nějakému autu střelilo z výfuku nebo soused štípal dříví. Odstěhoval jsem se, než jsem mohl rodině ještě víc ublížit. Pak se ke mně jednoho dne připlížil zezadu nepřátelský voják. Mohla za to jeho uniforma, víte? Ublížil jsem mu, možná ho i zabil…“

Poslední věta byla lež.

Walter upřel pohled na své nohy, odfrkl si a zadíval se do očí Charlesovi. A když opět promluvil, byl jeho hlas chladný a kontrolovaný, byl to hlas muže, který udělal spoustu špatného – stejně jako Charles. „Zabil jsem ho. Až když byl mrtvý, uvědomil jsem si, že nepatřil k Vietkongu, byl to pošťák. V tu chvíli mi došlo, že jsem hrozbou pro ostatní. Chtěl jsem se udat, ale policejní stanice… no, poldové taky nosí uniformy, ne? Hned vedle stanice stálo autobusové nádraží a já skončil v autobuse do Montany.

Jednou nebo dvakrát jsem tu tábořil s tátou, takže jsem věděl, že se tady můžu schovat před lidmi. Nebyl tu nikdo, komu bych mohl ublížit.“

„Žil jste v horách celé ty roky?“ Anna si podepřela bradu rukou a Charles si všiml, že má dva nehty zalomené až do masa – rozhlédl se a uviděl, že rukavice leží vedle ní.

Walter kývl. „Bůh ví, že jsem uměl lovit. Neměl jsem zbraň – ale, k čertu, v džungli zbraně v polovině případů stejně nefungovaly.“

Odněkud vytáhl nůž dlouhý skoro jako předloktí a zadíval se na něj. Charles se snažil zjistit, kde ho schovával.

Neexistovalo mnoho lidí – ani vlkodlaků – kteří by se dokázali pohnout tak rychle.

Walter pohlédl koutkem oka na Annu, ale Charles věděl, že si všiml soucitu na její tváři, protože se pokusil své přežití zlehčit. „Opravdu to nebylo tak zlé, madam. Zimy dokážou být dost drsné, ale je tu starý srub, ve kterém tu a tam přespím, když je počasí fakt špatné.“

Walter nebyl jediný, kdo utíkal do hor, pomyslel si Charles. Před dvaceti lety se na několika místech v divočině zahrabaly celé komunity zlomených mužů. Většina veteránů se zotavila a odešla už před lety – anebo zemřela.

Před touto výpravou by nikdy nevěřil, že tu někdo žije; Cabinety neprosluly přívětivostí. Pokaždé, když sem Charles zabloudil, cítil, jak ho stará místa postrkují, aby šel dál.

Nebyla určena pro lidi – dokonce ani pro ty, kdo v sobě nosili bratra vlka. Už v dávných dobách se trapeři a lovci zdejším horám vyhýbali a vyhledávali mírnější krajinu.

Ale muže, který tu žil víc než třicet let, už hory nejspíš za vetřelce nepovažovaly. Možná ho přijaly jako svoji součást.

Charles se zadíval na tmavé noční nebe a napadlo ho, že duchové si muže, který tu s nimi žil tak dlouho, zamilovali.

A schovávali ho i před někým s tak ostrými smysly, jako měl Charles.

Walter utřel vidličku do sněhu a vrátil ji Charlesovi.

„Děkuji. Tak dobře jsem se nenajedl už… hodně dlouho.“

Pak jako by mu došla slova, zavřel oči a opřel se o nejbližší strom.

„Co víte o vlkodlačce, která vás napadla?“ zeptal se Charles.

Aniž by otevřel oči, pokrčil Walter rameny. „Přijely sem na podzim na čtyřkolce a usadily se v mém srubu. Po tom, co mě proměnily, jsem… se sám vydal trochu na lov.

Škoda, že jsem si jí nevšiml, než napadla toho chlapce.

Kdybych byl ten den trochu rychlejší, mohl jsem ji zabít – kdybych byl trochu pomalejší, mohla ona zabít mě. Dobře, že vlkodlakům vadí stříbro.“

Walter si hlasitě povzdechl, otevřel oči a znovu tasil z pochvy na předloktí nůž. Tentokrát to Charles viděl – na druhou stranu ho neviděl nůž schovávat.

„Tenhle starý nůž mě pálí, když ho čistím.“ Zadíval se na své ruce nebo možná na nůž. „Myslel jsem si, že jsem mrtvý. Ošklivě jsem té démonce touhle starou čepelí ublížil – je zdobená stříbrem, vidíte? Ale rozpárala mi břicho, než utekla.“

„Když vás útok vlkodlaka skoro zabije, stanete se jím taky,“ řekla Anna tiše.

Pořád toho litovala? Charlese znovu přemohla divoká touha všechny je zabít, Lea a jeho družku, celou chicagskou smečku – byl ale vděčný za to, že jeho družka je vlkodlak a nezestárne ani nezemře jako všechny Samuelovy manželky.

Bratr vlk se pohnul a zase zklidnil, stejně jako Walter.

„Vlčice se k vám po tom, co vás proměnila, nevrátila?“

zeptal se Charles.

Když vlk někoho proměnil, obvykle se k němu cítil nějaký čas přitahován. Samuel přišel s teorií, že jde o genetický příkaz, který vlka nutí postarat se o to, aby nepoučený vlkodlak bez sebekontroly nepoutal nechtěnou pozornost.

Walter zavrtěl hlavou. „Jak jsem řekl, vypátral jsem ji sám po prvním úplňku – ji a tu ženu. Co vlastně je? Do pekla – promiňte, madam – rozhodně není člověk, ne s tím, co dokáže. Když jsem se poprvé proměnil, pokusila se mě k sobě přivolat. Nevěděl jsem, co je, ale páchla – jako ta bestie. Zpočátku jsem si myslel, že ona a ta příšera jsou jedna a ta samá, ale pak jsem je viděl spolu.“

Před hodinou začalo lehce sněžit, ale teď už hustě padaly velké vločky a lepily se na řasy a vlasy. Odplynulo z něj další napětí; sníh je schová.

„Viděl jste někdy vlčici v lidské podobě?“ Charles netušil, jak Asilova družka vypadala, ale popis by mohl být užitečný.

Walter zavrtěl hlavou. „Ne. Možná žádnou nemá.“

„Možná.“ Charles netušil, proč si je tak jistý, že vlkodlačka není, co se zdá. Utíkali, třeba si jejích stop prostě nevšiml. Ale když mu instinkty něco důrazně našeptávaly, věřil jim.

Obrátil pozornost k Walterovi. Dva měsíce, a měl dost sebekontroly na to, aby přestal útočit, jakmile si uvědomil, že Anna je vlkodlak, a ne oběť. Jen málo nových vlků něco takového dokázalo.

„Vaše sebekontrola je na někoho, koho nedávno proměnili, velmi dobrá – obzvláště když vám nikdo nepomohl,“ podotkl Charles.

Walter na něj ponuře pohlédl, pak pokrčil rameny.

„Bestii v sobě držím pod kontrolou už od války. Až na to, že mi teď narůstají zuby a drápy, se toho moc nezměnilo.

Musím být opatrný – jako když jsem šel po vás. Jako vlkovi mi chutná krev. Kdybych vám roztrhl kůži namísto batohu… no, moje sebekontrola není až tak dobrá.“ Znovu pohlédl na Annu, jako by se bál, co si o něm pomyslí.

Anna se úzkostně podívala na Charlese. Dělala si starosti o Waltera?

Pomyšlení, že by se před ním pokusila chránit jiného muže, vyvolala v jeho hrudi vrčení, které se ale neprodralo na povrch. Počkal, dokud se bratr vlk neuklidnil, pak řekl: „U někoho, kdo je vlkem jen pár měsíců a nikdo mu nepomohl, je to mimořádně dobré.“

Pohlédl zpříma na Waltera a ten sklopil oči. Charles hádal, že je dominantní, ale ne natolik, aby ho napadlo Charlese vyzvat – to ostatně nenapadlo většinu vlků.

„Myslel jste si, že Anna je v nebezpečí, že?“ řekl měkce.

Kostnatý muž pokrčil rameny a jeho pláštěnka hrubě sešitá z kožešin zašustila. „Nevěděl jsem, že je taky vlkodlak. Ne dokud jsem nebyl přímo mezi vámi.“

„Ale věděl jste, že já jím jsem.“

Kývl. „Ano. Volá mě pach.“ Pokrčil rameny. „Celé roky jsem žil sám, ale teď je to horší.“

„Vlci potřebují smečku,“ řekl Charles. Jemu nevadilo potřebovat ostatní, ale někteří vlci si na to nikdy nezvykli.

„Jestli chcete, můžete se vrátit domů s námi,“ nabídl Walterovi.

Muž strnul, dál upíral oči na své nohy, ale celou bytostí se soustředil na Charlese.

„S lidmi to moc neumím a vadí mi hluk,“ řekl. „Pořád…

Tady nesejde na tom, když občas zapomenu, že jsem v lese, ne v džungli.“

„Ach, to k nám zapadnete,“ řekla Anna suše.

Walter k ní prudce zvedl oči a Anna se na něj vřele usmála, takže Charles mohl sledovat, jak muži rudnou uši.

„Ve smečce Charlesova otce žije spousta lidí, kteří nikam nezapadají,“ řekla mu.

„Otcova smečka je bezpečná,“ řekl Charles. „Dbá o to.

Ale Anna má pravdu, má u sebe spoustu vlků, kteří by jinde žít nemohli. Pokud po čase budete chtít odejít k jiné smečce, najde vám nějakou, kde budete vítaný. A když to nedokážete snést, budete se moct vrátit sem a žít jako vlk samotář – po tom, co se postaráme o čarodějku a jejího ochočenou vlkodlačku.“

Walter vzhlédl a odvrátil pohled. „O čarodějku?“

„Vítejte v našem světě.“ Anna si povzdychla.

„Čarodějky, vlkodlaci a jiná strašidla.“

„A co s ní uděláte?“

„Čarodějka nám řekla, že hledá Asila, velmi starého vlka, který patří otci. A tak nás napadlo, že bychom odsud mohli zmizet a pořádně si promluvit s Asilem,“ řekl Charles.

„A mezitím?“ Walter si přejel prsty po předloktí, kde v pouzdře pod šaty znovu spočíval jeho nůž.

„Musíte se setkat s mým otcem,“ řekl Charles. „Když s námi nepůjdete, pošle mě zpátky, abych vás přivedl, ať se vám to líbí, nebo ne.“

„Myslíte si, že mě můžete donutit jít s vámi?“ Mužův hlas zněl tiše a smrtelně nebezpečně.

„Ach, to se ti povedlo,“ zplísnila ho Anna. Očividně se na něj kvůli něčemu zlobila, ale on netušil, co provedl. Otec by netoleroval odpadlíka tak blízko své smečky a nesouhlasil by, aby se Walter stal vlkem samotářem, aniž by si s ním promluvil.

Ale Anna už obrátila pozornost k Walterovi. „Co chcete vy? Chcete zůstat tady nahoře sám? Anebo jít s námi pro pomoc – a pak se vrátit sem a postarat se o odpadlici a její čarodějku?“

Charles na ni pohlédl a zvedl obočí. Zareagovala stejně.

„Vlčice mu ublížila. My jsme tu kvůli smečce – pro Waltera je to osobní.“ Znovu pohlédla na druhého muže. „Nebo ne?“

„Zlo musí být zničeno,“ řekl. „Jinak pohltí všechno, čeho se dotkne.“

Kývla, jako by to dávalo dokonalý smysl. „Správně.“

Charles rozhodl, že tu noc budou spát ve vlčí podobě.

Anna neprotestovala, i když se jí při tom pomyšlení stáhl žaludek.

Už si zvykla spát s Charlesem, ale další vlk ji znervózňoval, a to bez ohledu na to, jak uctivě se k ní choval. Po západu slunce ale teplota klesla o dalších deset stupňů. A protože měli jen jeden spací pytel, věděla, že Charles má pravdu a nemají na vybranou.

Proměnila se asi sto metrů od mužů. Třásla se bosá ve sněhu, na který se přesunula po tom, co se pokusila bosky stoupnout na holou zem pod jedlí – pochopila, odkud jehličí získalo svoje jméno.

Zima jen zhoršila bolest proměny a před očima se jí roztančily hvězdy. Snažila se lapat po dechu co nejtišeji, ale po tvářích jí tekly slzy, jak se jí klouby a kosti přesunovaly, znovu je potahovaly svaly, praskala jí kůže a nahrazovala srst.

Trvalo to velmi, velmi dlouho.

Když bylo po všem, ležela zadýchaně na zmrzlém sněhu, bylo jí mizerně a byla tak unavená, že se jí ani nechtělo hýbat. Zjistila, že i zima má svůj pach.

Postupně ale utrpení odeznělo a Anna si uvědomila, že je jí poprvé od chvíle, kdy se kolem ní včera v noci stulil Charles a obklopil ji svým žárem, nádherně teplo. Prvotní agonie ustoupila tupé bolesti, a tak se protáhla a vystrčila drápy jako velká kočka. Všechny obratle na zádech jí zapraskaly.

Nechtěla se vrátit a stočit do klubíčka s cizím vlkem na dosah. Vlčice se ho nebála. Věděla, že se pravděpodobně nebude chovat jako ti ostatní. Ale nijak zvlášť se jí nelíbila představa, že by se měla dotýkat někoho jiného než Charlese.

Nedaleko, ale stále z dohledu, vydal vlk Charles tichý zvuk, ani štěknutí, ani zakňučení. Nemotorně jako právě narozené hříbě se zvedla na nohy. Zastavila se, vytřásla si ze srsti sníh, pak chvíli počkala, aby si zvykla na čtyři nohy místo dvou, a vydala se se šaty v tlamě zpátky. Charles k ní přiběhl, sebral její boty, do kterých si nacpala rukavice, a doprovodil ji k místu, kde budou tu noc spát.

Walter na ně čekal před pelechem. Když ho spatřila, pochopila, že není jediná, kdo není zrovna nadšený z představy, že má spát stulený vedle cizince. Walter vypadal ztrápeně, choulil se a ocas měl svěšený.

Střihnutím ušima pokynul Charles Walterovi, aby zalezl do úkrytu, který pro ně našel. Odpadlík se vsoukal dovnitř a pak přišla na řadu Anna. Charles ji zatlačil za Walterem, její boty postavil na místo, kde do nich nenasněží, a lehl si před ně, aby je chránil. Nebylo tu moc místa, i když se Walter přimáčkl ke stromům vzadu, jak jen to šlo.

Když se Anna o Waltera opřela, cítila, jak se třese napětím. Chudáček, pomyslela si. Byl tak dlouho sám a teď po něm chtěli, aby se hned přizpůsobil životu ve smečce.

Jeho utrpení zvláštně zapůsobilo na její vlastní neklid.

Starost o něj ji přiměla natáhnout se a zabořit čenich Charlesovi do srsti. Přinutila se uvolnit a doufala, že tak pomůže Walterovi udělat totéž.

Tohle je smečka, pomyslela si, když ji zalilo teplo sálající z ostatních vlků. Věřila, že Charles vycítí nebezpečí lépe cvičenými smysly, a oba vlci dokázali, že jsou připravení chránit ji, proto mohla bezpečně spát. Tato smečka byla mnohem lepší než její první.

Trvalo hodně dlouho, než Walter přestal imitovat kamennou sochu, uvolnil se a opřel se o ni. Ale teprve až jí položil čenich na bok a vydechl, dovolila si usnout.

11

Bolest udržovala Charlese vzhůru i poté, co jeho družka a odpadlík usnuli. Noha a hruď mu dávaly jasně najevo, že to přehnal. Pokud si nedá pozor, z hor se nedostane. Ale pomyšlení na čarodějku mu bránilo polevit v ostražitosti, zatímco okolo kvílela sněhová bouře.

Ještě nikdy nic podobného necítil. Spoutala ho ve vrstvách, které nedokázal setřást, až mu nezbylo než odpovídat na její otázky. Byl tak dominantní, že by něco takového nedokázal ani jeho otec – ale slyšel už o podobných věcech. Jejich popis však ani zdaleka neodpovídal skutečnosti. Kdyby pochyboval o moudrosti toho, že si otec dobře prověřuje dominantní vlky pod svojí nadvládou, než jim dovolí stát se alfami, tato zkušenost by ho přesvědčila. Musí být děsivé přenechat někomu nad sebou takovou moc, i když má vaši důvěru. Jeho úcta ke kuráži submisivních vlků v otcově smečce opět vzrostla.

Kdyby Anna čarodějku nerozptýlila a nezlomila její čáry… Drsně se nadechl a Anna vydala tichý hrdelní zvuk, konejšila ho dokonce i ve spánku.

Jeho panika už polevila – nebo skoro polevila – a měl tak čas přemýšlet o tom, jak čáry fungovaly. Pořád netušil, jak čarodějka mohla takto zneužít jeho… otcova pouta se smečkou.

Otec se musel dozvědět, že to dokáže, že čarodějka umí proniknout do magie smečky. Neslyšel o tom, že by se někdy něco podobného stalo. Jen bolest a poznání, že bude muset pečlivě sledovat omezení svého těla, mu bránily rozběhnout se k autu. Musel otce varovat.

Kdyby tu Anna nebyla… a jak věděla, co musí udělat?

Kromě magie smečky měla většina vlků jen velmi málo magie – mohl by přísahat, že Anna není výjimkou. Znal velmi dobře její pach a nebyla cítit magií. Kdyby mezi nimi existovalo skutečné pouto, mohla by použít jeho…

Zvedl hlavu a zakřenil se. Anna jeho družkou ještě nebyla, ale její vlčice ano. Cítil, že zavolala svoji vlčici, když na ni čarodějka zaútočila, ale nemyslel si, že to nějak pomůže. Pořádně se mýlil. Vlčice použila jeho magii k tomu, aby zlomila tu čarodějčinu. A protože Annu ještě nepřijali do marokovy smečky, nemohla čarodějka použít její pouta k tomu, aby ovládla Annu stejně jako jeho.

Z myšlenek ho vytrhl tichý zvuk ve větru; něco se pohybovalo mezi stromy. Přestože se tvor nacházel bezpečně daleko od místa, kde spali, Charles poslouchal a čekal, až se vrtošivý vítr obrátí a zanese k němu pach. Pokud to byla čarodějka, sebere ostatní a uteče, a k čertu s bolavou hrudí a nohou.

Ale z lesa vyšel někdo jiný a zastavil se na místě, kde na něj dobře viděl. Asil. Charles se pomalu vyplazil zpod stromu. Anna si povzdychla a znovu se uvelebila – byla tak vyčerpaná, že se skoro nevzbudila. Nehýbal se, dokud se její dech znovu nezklidnil.

Pak vyrazil k vetřelci.

Od chvíle, kdy se Asil připojil k marokovi, ho Charles nikdy neviděl mimo Aspen Creek; nelíbilo se mu, že ho spatřil zrovna teď a tady. Ať už měl Asil jakékoli informace, život Charlesovi neusnadní. A taky se mu nelíbilo, že nedokáže skrýt kulhání.

Charles se obvykle nepředváděl, ale tentokrát ano.

Zavolal magii, nechal ji, aby se přes něj přelila, a proměnil se za chůze. Bolelo to, ale nedal to nijak najevo a ani jeho kulhání se nezhoršilo. Kdyby na tom byl líp a duchové byli svolní, možná by si dokonce přičaroval sněžnice, místo aby se brodil. Aspoň že byl sníh na skále, kterou pravidelně ometal vítr, povětšinou jen asi třicet centimetrů hluboký – polovina toho, co tu noc napadlo.

Asil se pousmál, jako by poznal, že se Charles předvádí a proč, ale sklopil oči. A přestože Charles věděl, že submisivitě v řeči těla vlků není radno věřit, prozatím to stačilo.

„Jak jsi nás našel?“ zeptal se Charles tiše.

Byla to důležitá otázka. Kdyby se vydali cestou, kterou naplánoval s Tagem, nedostali by se ani do blízkosti tohoto místa. Udělal snad něco hloupého, díky čemu je čarodějka taky najde? Podivné události posledních čtyřiadvaceti hodin zle otřásly jeho sebevědomím – a protože měl část těla zchromlou, byl mrzutější než obvykle.

Asilova ramena pod těžkou bundou zůstala uvolněná. „S

věkem všichni získáváme nové schopnosti, že? Tvůj otec dokáže promlouvat vlkům do mysli, a to bez ohledu na vzdálenost, která je od sebe dělí. Já umím najít členy své smečky. Kdybyste neutekli jako vyděšení králíci, dohonil bych vás už před několika hodinami.“

„Proč jsi tady?“ procedil Charles. Poznámka o „vyděšeném králíkovi“ mu nevadila. Opravdu.

Zlobit se v Asilově společnosti nikdy nebyl dobrý nápad. Sebestředný, arogantní Maur uměl obrátit vztek proti vám a přidat pořádnou dávku ponížení. Charles mu nikdy nepadl za oběť, i když si ho Asil neustále dobíral, ale mnozí jiní ano. Nikdo nepřežije tak dlouho jako Asil, aniž by byl lstivou šelmou.

„Přišel jsem se omluvit,“ řekl Asil a zvedl oči. Charles v nich viděl upřímnost. „Sage mi pověděla o tom, co Anna zažila. Kdybych věděl, s čím se musíte vyrovnat, nepůsobil bych vám problémy.“

„Žádné problémy jsi nezpůsobil,“ řekl Charles. Ale nebylo pochyb o tom, že to Asil myslí vážně.

„Dobře. A pokud vám můžu nějak pomoct, rád to udělám.“ Zadíval se na vyvrácený strom, pod kterým se schovávali Anna s Walterem. „V návalu výčitek svědomí mě napadlo, že bych ti mohl pomoct i s odpadlíkem. Ale zdá se, že máš všechno pod kontrolou.“

Charles zvedl obočí. Slovy pod kontrolou by poslední den rozhodně nepopsal. „Dojem může být zavádějící. Nevíš, proč by po tobě šla čarodějka?“

Z Asilovy tváře zmizel všechen výraz a celý strnul.

„Čarodějka?“

„Ptala se přímo na tebe.“ Promnul si čelo, protože by se raději propadl do země, než aby si před Asilem promnul bolavou hruď. „A jak se dokázala napojit na otcova pouta se smečkou, aby mě dostala pod pevnější kontrolu, než se to kdy podařilo otci?“

„Čarodějka,“ řekl Asil. „Tady?“

Charles úsečně kývl. „Jestli nevíš nic o ní, tak co o vlkodlačce, která ji doprovází? Je zbarvená stejně jako tvoje družka…“

Zmlkl, protože Asil klesl s tváří stále zvláštně prázdnou na kolena; ne jako by si klekal, ale spíše jako by ho nohy nedokázaly unést. Charlesovi to připomnělo Waltera, který zvečera udělal to samé, tentokrát ale nebyl na vině úžas nebo nečekaný půvab Anniny osobnosti.

Přelil se přes něj pach emocí, které Asilem zmítaly, z jejich bouře sice nedokázal vyčíst nic specifického, nejsilnější ale byly bolest a hrůza.

„Takže je to ona,“ zašeptal Asil. „Doufal jsem, že zemřela a zmizela navždy. I po tom, co jsem zjistil, jak odpadlík vypadá, doufal jsem, že jde o někoho jiného.“

Proto Charles nevěřil na náhody. „Znáš tu čarodějku?“

Maur se zadíval na své ruce v černých rukavicích a zabořil je do sněhu. Zavřel oči a otřásl se. Když je opět otevřel, jiskřily zlatě. „Je to ona. Ukradla ho, a když se ji pokusím najít, nedokáže se přede mnou schovat o nic víc než já před ní.“

Charles se zhluboka nadechl a nabádal se k trpělivosti.

„Co ukradla – a kdo to je?“

„Slyšel jsi o ní,“ řekl Asil. „To ona zabila moji Sarai.“

Zvedl ruce ze sněhu a promnul si čelo. Pak dodal tu část, která ho mučila: „A přitom ukradla moje pouto s ní.“

Charles věděl – stejně jako všichni ostatní, kdo slyšeli příběhy o Maurovi – že Asilovo pouto s jeho ženou s sebou přineslo nezvyklý dar, empatii.

Neudělal nic hloupého, jako že by se Asila zeptal, jestli to ví jistě – i když o ničem podobném nikdy neslyšel. A být připoután empatií k čarodějce, k černé čarodějce, byla patrně ta nejstrašnější věc, jakou si uměl představit. Už se nedivil, že Asil otce požádal, aby ho zabil.

„Čarodějka vypadá sotva dospělá. Sarai zemřela před dvěma sty lety.“

Asil sklopil hlavu a zamumlal: „Přísahám, že jsem si nemyslel, že mě najde. Ochrana tvého otce vydržela tak dlouho – kdyby ne, donutil bych ho, aby mě zabil hned první den, kdy jsem do Aspen Creeku přišel.“ Polkl. „Ale neměl jsem dovolit, aby mě přijal do smečky. Jestli na tebe použila její pouta, mohla to udělat jedině skrz mě, skrz naše pouto druhů.“

Charlese zamrazilo. Hleděl dolů na Maura a přemýšlel, jestli není opravdu šílený, jak vždy tvrdil. Protože pokud nebyl, pak čarodějka představovala větší problém, než si myslel.

Z Asilovy snědé tváře na něj hleděly křišťálové vlčí oči.

Oba je zasypával sníh. „Pověz mi o vlčici, která vypadá jako Sarai.“ Hlas starého vlka zbarvily zoufalství a beznaděj.

„Nikdy jsem se s tvojí družkou nesetkal.“ Charlesovi zjihl hlas. „Ale vlčice, která čarodějku doprovází, je i na vlkodlaka velká. Je zbarvená jako německý ovčák, hnědá s černými skvrnami a hřbetem. A myslím, že na levé přední tlapě má bílý flek.“

„Na prvních dvou prstech,“ vyplivl Asil a na nohy ho zvedla zuřivost. Byla nepopiratelně skutečná, i když ho popadla nečekaně. „Jak se odvažuje použít Sarai pro svoji iluzi.“

Charles si založil paže na hrudi. Brzy si bude muset sednout, protože se mu z bolesti začínala točit hlava. „Není to iluze, Asile. Tedy pokud iluze nedokáže nakazit lykantropií. Odpadlík, kterého jsme tady našli, byl její první obětí. Napadla ho, a on ji zahnal – o příštím úplňku se proměnil.“

Asil strnul. „Cože?“

Charles kývl. „Na té vlčici je něco divného. Je skutečná jenom někdy. Anna ji zranila, proto utekla, ale sotva se ocitla z dohledu, její stopy i krev zmizely.“

Asilovi se zadrhl dech v hrdle.

„Víš o tom něco?“

„Všichni měli být mrtví,“ zašeptal.

„Kdo?“

„Všichni čarodějové, kteří uměli… Na druhou stranu jsme Mariposu podceňovali.“

„ Mariposu? Motýlka?“

Asilovy oči vypadaly v noci černé. „Nejsem čaroděj.“

Což byla poněkud zvláštní odpověď. Charles ji zvážil.

„Ale žiješ už hodně, hodně dlouho,“ nadhodil. „A Sarai byla kořenářka, léčitelka, že? O čarodějnictví něco víš. Víš, co vlčice je.“

„Čarodějka se jmenuje Mariposa. Se Sarai jsme ji vychovali,“ řekl Asil stroze. „Narodila se v rodině čarodějů, kterou jsme znali – moje družka byla kořenářka, znala většinu čarodějů v té části Španělska a zásobila je vším, co potřebovali. Jednou se u našich dveří objevil dráteník s Mari; bylo jí osm nebo devět. Později jsme zjistili, že Mariposina matka měla právě dost moci na to, aby ochránila nejmladší dceru před útokem jiného klanu. Její rodiče, prarodiče, bratři i sestry byli mrtví – a matka taky. Dráteník ji našel, jak se toulá spáleništěm domu, a napadlo ho, že by ji k sobě mohla vzít moje žena, protože s tou rodinou často obchodovala.“

Povzdychl si, odvrátil se a zadíval se přes úzké, tmavé údolí pod nimi. Pro všechny to tehdy v Evropě byla zlá doba. Inkvizice si před několika stoletími vyžádala velké oběti – a když bylo po všem, čarodějové mezi sebou začali bojovat o moc. Jen kvůli Napoleonovi se navzájem úplně nevyhladili.“

„Znám

ten

příběh,“

řekl

Charles.

Jediný

západoevropský klan čarodějů, který boj o moc přežil, byli Torvalisové, kteří do rodiny přijali cikány. Čarodějové se tu a tam pořád rodili i v normálních rodinách, ale zřídkakdy vládli desetinou moci starých rodů. Východoevropští a orientální čarodějové nikdy nevytvářeli dynastie jako ti v Západní Evropě.

„Střežili před sebou navzájem své čáry,“ řekl Asil. „A tak se každá rodina na něco specializovala. Mariposin rod patřil k nejmocnějším.“ Zaváhal. „Ale byla dítě a toto byla jejich nejsilnější magie. Nemůžu uvěřit tomu, že jí ji svěřili.“

„O co šlo?“

„O její rodině se říkalo, že si drží ochránce, velké bestie, které ji střežily a zabíjely pro ni – ale nepotřebovaly žrádlo ani vodu. Říkalo se, že je vytváří z živých bytostí – že mají zvěřinec.“ Povzdychl si. „Jak víš, podobně mocné čáry vždycky vyžadují krev a smrt.“

„Ty myslíš, že váš motýlek použil podobné čáry na tvoji družku?“

Asil pokrčil rameny. „Nevím. Můžu jenom spekulovat.“

Nadechl se. „Než jsme ji poslali k jiné čarodějce do učení, řekla mi, že jediné místo, kde se cítila v bezpečí, bylo u mě a Sarai.“

Odmlčel se, pak smutně pokračoval: „Byl jsem v Rumunsku, když se to stalo. Zdálo se mi o tom, že Sarai mučí a požírají. Její srdce přestalo tlouct, plíce nedokázaly nasát vzduch, ale žila a hořela bolestí a mocí. Zdálo se mi, že Mariposa stravuje moji družku, až z ní nic nezbylo.

Trvalo to velmi dlouho, ale moje cesta z Rumunska do Španělska trvala ještě déle. Když jsem překročil práh našeho domu, byla Sarai už nějakou dobu mrtvá.“

Hleděl na les, ale jeho oči byly slepé, viděly dávnou minulost. „Spálil jsem její tělo a pohřbil popel. Usnul jsem v naší posteli, a když jsem se vzbudil, Mariposa na mě čekala – v mojí hlavě, kam patřila jen Sarai.“

Povzdychl si, nabral hrst sněhu a odhodil ji. „Na rozdíl od Sarai jsem se nenechal zaslepit dítětem, kterým kdysi byla. Cítil jsem její šílenství. Poznal jsem, kdy se rozhodla, že mě získá, proto jsem utekl. Odjel jsem do Afriky a vzdálenost oslabila naše spojení. V tu dobu jsem zjistil, že když jsem příliš blízko, může mě přinutit udělat, co chce.“

Otevřel ústa a chvíli lapal po dechu jako rozrušený vlk.

„Čekal jsem roky, protože jsem si byl jistý, že zemře.

Ale nestalo se.“ Asil se objal pažemi, pak se opět otočil k Charlesovi. „Musí jít o vedlejší efekt toho, co provedla Sarai. Když ukradla naše pouto, ukradla i její nesmrtelnost.

Za nic na světě jsem nedokázal pochopit, proč to udělala – ale pokud měla v úmyslu stvořit netvora, jakým proslula její rodina… pak to dává smysl. Dívala se, jak jí vraždí příbuzné, jak její matka umírá, aby ji ochránila před čáry, které měly zabít všechny v domě.“

Charles slyšel v jeho hlase soucit, proto bez obalu prohlásil: „A tak zabila tvoji manželku, která se jí ujala, chránila ji a pečovala o ni. Umučila ji, aby získala ochránce.“ Instinkty mu říkaly, že šlo o černou čarodějku – a černí čarodějové byli všichni do jednoho odporná banda. „A teď chce tebe – nejspíše kvůli stejné věci.“

„Ano,“ zašeptal Asil. „Utíkám už hodně dlouho.“

Charles si znovu promnul čelo, ale tentokrát proto, že cítil nadcházející bolest hlavy. „A ty ses rozhodl přijít sem a nabídnout se jí na stříbrném podnose.“

Asil se přidušeně zasmál. „Vypadá to tak, že? Ale dokud jsi mi o ní neřekl, byl jsem si jistý, že moje podezření je neopodstatněné.“ Z tváře mu zmizelo pobavení a řekl: „Jsem rád, že jsem tady. Pokud má u sebe nějakou část Sarai, musím ji zastavit.“

„Plánoval jsem zavolat Branovi,“ řekl Charles. „Ale začínám si myslet, že by to nebyl nejchytřejší krok.“

Asil se zamračil.

„Kdo z nás dvou je dominantnější?“ zeptal se Charles.

„Ty, nebo já?“

Asilovy oči během jejich rozhovoru tmavly, ale teď se rozzářily. „Ty. A víš to.“

„Takže,“ řekl Charles a hleděl Asilovi do očí, dokud se poraženě neodvrátil, „jak se čarodějce podařilo přes tvé pouto s družkou a se smečkou ovládnout mě?“

Jakmile Charles odešel, aby si promluvil s Asilem, začala se Anna měnit. Na Asila platil jazyk, ne zuby a drápy.

Až příliš dobře se mu dařilo jejího druha provokovat – a Charles byl pořád podrážděný ze setkání s čarodějkou.

Na Waltera si ani nevzpomněla, dokud neseděla nahá a zadýchaná na studeném nočním vzduchu. Měla tři roky na to, aby se naučila být nahá před lidmi, které dobře neznala, pořád si ale nezvykla.

Pohlédla na Waltera, ale byl odvrácený a pohled upíral na nedaleký strom jako dokonalý džentlmen.

Přestala si s ním dělat hlavu a nasoukala se do studených šatů a bot, protože cítila, že se Charles začíná na Asila zlobit; Maur ohrozil maroka a jeho smečku. Ale šlo o víc, starosti jí dělalo hlavně to, že si ani Charles, ani Asil neuvědomovali, jak blízko má Charles k výbuchu. Připadalo jí zvláštní, že ona to ví.

V botách a v bundě se vykulila z pelechu a postavila se.

Neobtěžovala se nazout si sněžnice, pořád bylo brzy zvečera. Pohlédla na dorůstající měsíc; do úplňku zbývalo už jen několik dnů. Poprvé ji nezachvátila úzkost.

S Walterem ve vlčí podobě v patách se odvlekla přes náhorní plošinu k místu, kde stáli Charles s Asilem.

Bylo zlé, že ji ani jeden neslyšel přicházet.

„Nemohla se napojit na marokovu moc jako Leah?“

zeptala se Anna.

Oba muži se k nim otočili a Charlesovi se vůbec nelíbilo, že si jejího příchodu nevšiml. Asilovi, který měl úplně promočené nohavice džínů, dělal větší starosti Walter, který si tiskl uši k hlavě a cenil zuby.

Anna položila Walterovi ruku na šíji a představila je: „Asile, to je Walter. Waltere, Asil – vlk, o kterém jsme ti vyprávěli.“

Asil se na černého vlka zamračil a vlk mu pohled oplatil, ohrnul pysky a vycenil zuby.

„Nech toho,“ řekla Walterovi a doufala, že ji poslechne.

Poslední, co teď potřebovali, byl boj o dominanci. Zvláštní bylo, že Walter ihned nepředpokládal, že Asil stojí nad ním.

„Potřebujeme všechny v nejlepší formě.“

„Walter zachránil někoho před čarodějčinou vlčicí a ta ho proměnila,“ řekl Charles. „Souhlasil, že nám pomůže.“

Mohl to říct jinak, pomyslela si Anna a ochranitelsky položila Walterovi ruku na hlavu. Místo aby přítomnost nového vlka přešel, dal jasně najevo, že je pod jeho ochranou a je cenným spojencem v jejich snaze zmařit čarodějčiny plány.

I když ji to potěšilo, nechtěla, aby se do sebe Charles s Asilem pustili, proto zopakovala: „Nemůže Mary…

Mariposa čerpat pouto se smečkou skrz marokovu moc?“

Charles se přestal na Asila mračit a řekl: „Její moc mi připomněla otcovu. Ale ani otec mě nedokáže podobně spoutat.“

Asil se tvářil ponuře. „Dost silná čarodějka může ovládnout každého vlka, kterého nechrání smečka. Zakazuje to čarodějné právo, ale je to možné. Jedním z problémů, které jsme já a Sarai s Mariposou měli, bylo, že nutila lidi dělat věci – jako zabíjet rodinné mazlíčky. A časem se stala ještě mocnější. Mým prostřednictvím je prakticky členkou smečky, takže byla schopna spojit moc tvého otce se svojí.“

Anna si nebyla jistá, jaké to může mít důsledky, ale Charlese to očividně nepotěšilo.

„Pořád máme v plánu sejít dolů a promluvit s marokem?“ zeptala se Anna. „I kdyby nám nemohl pomoct, neměli bychom ho aspoň varovat?“

Charles strnul.

„Co myslíš, že by tvůj otec udělal, kdybychom mu řekli, co se děje?“ zeptal se Asil.

Charles neodpověděl.

„Správně,“ souhlasil Asil. „Myslím si to samé. Objevil by se osobně – ale napřed by nás donutil vrátit se domů. A to by bylo strašně hloupé. Chrání své lidi a věří pověsti o vlastní nezranitelnosti stejně jako ostatní. Ranilo ho, když musel zabít doktora Wallace – ještě dlouho nebude riskovat ztrátu někoho dalšího. A určitě ne svého syna.“

„Otce by žádná čarodějka ovládnout nedokázala,“

prohlásil Charles. Ale Anna slyšela v jeho hlase pochybnosti. Možná je slyšel taky, protože naklonil hlavu na stranu a tišeji řekl: „Budeme po nich muset jít sami.“

Asil najednou zvedl hlavu, nastavil obličej větru, zavřel oči a znehybněl. Charles se zprudka otočil k tábořišti – Anna se obrátila taky, ale nic neviděla. Aspoň zpočátku ne.

Vypadalo to, jako by se zhmotnila z větru a sněhu. Její srst se leskla stříbrně a zlatě, a přesto ji tvořil stín. Všichni ztuhli a hleděli na ni, ona ale měla oči jen pro Asila. Po několika vteřinách seskočila vlčice z klády a s kňučením k nim pomalu vykročila. Vrtěla přitom lehce ocasem.

Asil k ní zamířil, ale Charles ho chytil a držel zpátky.

„Sarai?“ řekl Asil chraplavě a ochabl v Charlesově sevření.

Vlčice sklopila hlavu i ocas v klasicky submisivní póze.

Znovu zakňučela. Walter zavrčel a postavil se mezi ni a Annu. Ale čarodějčina vlčice vnímala jen Asila.

Vyrazila prosebný, žalostný zvuk. Pak se otočila a utekla. Anna ji sledovala, proto neviděla, co Asil udělal, ale najednou se Charlesovi vysmekl a rozběhl se za vlčicí, která se podobala jeho družce.

Charles se ho nepokusil dohonit. Jen se díval, jak mizí ve tmě.

„To není dobré, co?“ zamumlala Anna.

„Ne.“ Charlesův hlas zněl ponuře.

„Co uděláme? Budeme je sledovat?“

„Ne.“ Charles pohlédl na Waltera. „Myslím, že nemusíme, že? Čarodějka pořád bydlí ve starém srubu.“

Walter tiše štěkl na souhlas.

„Nepovíme o tom marokovi?“ Zvedl se vítr a Anna se zachvěla. „Víš jistě, že je to moudré? Nemá tvůj otec mezi svými lidmi čaroděje, který by mohl pomoct? Moje stará smečka se dělila o čarodějku s druhou chicagskou.“

„Asilova čarodějka našla způsob, jak ovládnout vlkodlaka pod ochranou smečky,“ řekl Charles. „O něčem podobném jsem nikdy neslyšel, takže to asi nevytrubovala do světa. Naštěstí na sebe čarodějové žárlí. Ale pokud je jediná, která to umí, musíme se postarat, aby to tak i zůstalo.

Nemůžeme povolat na pomoc čarodějku.“

Pořád upíral pohled do míst, kde čarodějčin mazlíček zmizel ve tmě.

„A co tvůj otec?“

„Asil má pravdu. Chtěl by se o to postarat osobně.“

„A dokázal by to?“

Charles se chystal pokrčit rameny, ale zarazil se uprostřed pohybu, jako by ho to bolelo. „Se mnou žádné problémy neměla. Což neznamená, že by otec jejímu vlivu nedokázal odolat – ale pokud ne… otec vládne všem vlkodlakům v Severní Americe, Anno. Všem. Kdyby dostala jeho, měla by nás kompletně.“

„O to jí jde?“

Všimla si, že Charles vrávorá. „Nevím. Hledá Asila už hodně dlouho – ale otec by byl skutečná výhra.“

Anna udělala krok k Charlesovi a podepřela ho paží okolo pasu. „Budeme tu po zbytek noci v bezpečí? Nebo si pro nás přijde?“

Pohlédl na ni a povzdychl si. „Tuším, že tu budeme stejně v bezpečí jako kdekoli jinde. Teď ji zaměstná Asil.

Chudák starý Maur. Kdybych na tom byl líp, šel bych za nimi. Ale dneska v noci je na to sám.“ Tváří mu probleskl neveselý úsměv. „Nemáme na vybranou, musíme tu strávit noc,“ řekl jí. „Potřebuji se najíst a vyspat, než budu moct jít dál.“

Posadila ho na vyvrácený strom v závětří a znovu rozdělala oheň. Walter ji chránil před větrem a jí se tak s pomocí kapky podpalovače podařilo zapálit nejsušší kusy dřeva, které našla. Zatímco se ohřívala voda, Anna obvázala Charlesovi žebra pruhy látky natrhanými z čisté košile.

Choval se krotce jako dítě a nechal se ošetřit.

Nakrmila ho dvěma sušenými jídly, jedno dala Walterovi a další snědla sama. Když dojedli, nahrnula na prskající ohýnek hromady sněhu, aby ho úplně uhasila, a odvedla Charlese zpátky do úkrytu. Byla příliš unavená, než aby se znovu proměnila, a Charles na tom byl ještě hůř.

Walter se stočil do klubíčka před nimi, aby je ochránil před větrem a sněhem.

Anna otevřela oči, něco ji totiž znovu vzbudilo. Zvedla hlavu z Charlesovy teplé, sladce vonící kůže a rozhlédla se.

Waltera nikde neviděla a během noci si s Charlesem vyměnili pozice, takže nyní ležel mezi ní a nebezpečím.

Vítr a sněžení ustaly a les ztichl, jako by na něco čekal.

„Me transmitte sursum, Caledoni,“ zamumlala. Škoda, že tu nebyl Scotty, aby je transportoval do bezpečí. Na tíživé atmosféře ji něco děsilo.

Zaposlouchala se, ale nic neslyšela. Ticho jí bušilo v uších a tlukot jejího srdce tak zněl v klidu zimní noci ještě hlasitěji.

Její tep a dech byly ty jediné, které slyšela.

„Charlesi?“ zašeptala a zdráhavě se dotkla jeho ramene.

Když neodpověděl, zatřásla s ním.

Jeho tělo sklouzlo stranou. Ležel na boku a nyní se ochable vykutálel z jejich ubohého úkrytu ven na sníh. Díky měsíčnímu svitu bylo jasno skoro jako ve dne.

Dech se jí zadrhl v hrudi a vzápětí ji zalila taková bolest, až jí vyhrkly do očí slzy; bundu na zádech měl promáčenou krví. A jí se černě leskly prsty: krví, jeho krví.

„Ne.“ Prudce se posadila a uhodila se hlavou do uschlého stromu, pod kterým spali. Ignorovala však bolest a natáhla se po něm. „Charlesi!“

Bran se zprudka posadil na posteli, srdce mu bušilo a rychle dýchal. Zpocenou kůži mu ovanul chladný vzduch ložnice. Čarodějka.

„Co se děje?“ Leah se přetočila a podepřela si bradu rukama, tělo měla uvolněné a spokojené.

„Nevím.“ Zhluboka se nadechl, ale v pokoji nikoho cizího necítil.

Přestože se mu rychle pročistila mysl, sen mu unikal.

Pamatoval si jediné slovo: čarodějka.

Zazvonil mu mobil.

„Co se děje, tati?“ Samuelův hlas zněl ostražitě. „Proč jsi volal?“

Branovi chvíli trvalo, než pochopil, že Samuel nemluví o volání telefonem. Promnul si obličej a snažil se vzpomenout si. Čarodějka. Z nějakého důvodu mu po páteři přeběhl mráz.

Možná se mu zdálo o minulosti. Už se to nestávalo často. A když ano, nebyly to sny o čarodějce – zdálo se mu o lidech, které rozsápal po tom, co zemřela.

Ne, nemyslel si, že by ve snu vzpomínal. Připadal mu jako varování. Sotva ho to napadlo, znovu ucítil úzkost, která ho probudila. Něco se stalo.

„Co jsem řekl?“ Jeho hlas zněl naštěstí klidně a zvědavě.

„Vzbuď se,“ řekl Samuel suše.

„To mi moc nepomohlo.“ Bran si prohrábl vlasy.

„Promiň, že jsem tě vyrušil, spal jsem.“

Samuelův hlas zjihl. „Byla to noční můra, tati?“

Jakoby v odpověď vytanul Branovi na mysli obrázek – část snu. „Charles má problémy.“

„S odpadlíkem?“ zeptal se Samuel zdvořile, ale nevěřícně. „Ještě se nenašel žádný, který by přinutil Charlese zapotit se.“

Čarodějka.

Ale ne jeho čarodějka, ne ta, která ho kdysi dávno proměnila v netvora. Ta byla mrtvá, ne však zapomenutá.

Jiná čarodějka.

„Tati?“

„Počkej, nech mě přemýšlet.“

Po chvíli řekl: „Charles s Annou vyrazili po odpadlíkově stopě před dvěma dny.“ Někdy stačilo, aby mluvil, a sen mu to připomnělo. Taková varování byla k ničemu – nakonec si vzpomněl, o co šlo, ale někdy, až když bylo po všem.

„Večer se pak u mě zastavil Asil. Zlobil se, že jsem Charlese poslal ven tak krátce po tom, co ho zranili,“ řekl Bran.

„ Asil si dělal starosti o Charlese?“ zeptal se Samuel nedůvěřivě.

„To samé napadlo i mě. Šokující. Ale doopravdy ho rozrušilo, až když…“

„Když co?“

Bran si promnul čelo. „Jsem příliš starý. Zapomněl jsem. Taková hloupost… No, to všechno vysvětluje.“

„Otče?“

Zasmál se. „Promiň. Asil včera ráno zmizel, asi se vydal za Charlesem, ale mně teprve teď došlo proč. Popis odpadlíka odpovídá Saraiině vlčici – Asilově družce.“

„Je mrtvá už hodně dlouho.“

„Dvě stě let. Asil říkal, že osobně spálil její tělo a pohřbil popel. A i když je hodně starý, lhát mi nemůže. Je mrtvá.“

Leah se skulila z postele a posbírala své oblečení. Aniž by na něj pohlédla, opustila jeho ložnici a odešla do své.

Slyšel, jak za sebou zavřela dveře. Věděl, že ji ranil, když se o tom bavil se Samuelem namísto s ní, se svojí družkou. Ale neměl čas se omlouvat – právě se mu dostalo zvláštního prozření.

Čarodějka.

„Samueli,“ řekl tápavě. „Proč bys spálil tělo?“

„Abych zatajil jeho identitu. Protože je příliš velká zima, než abych ho pohřbil. Protože to vyžaduje náboženství mrtvého. Abych zabránil šíření nemocí. Protože těl je příliš mnoho a nikdo nemá po ruce buldozer. Přihořívá?“

Dělal si příliš velké starosti, než aby se zasmál. „Proč by Asil spálil Saraiino tělo ve Španělsku za napoleonských válek?“

„Kvůli čaroději.“

Čarodějka.

„Zdálo se mi o čarodějce,“ řekl Bran a byl si jistý, že je to pravda.

„Maurovu družku někdo celé dny mučil,“ přemítal Samuel. „Vždycky jsem předpokládal, že to byl upír.

Čarodějka by nedokázala věznit vlkodlaka několik dní – zabít ho, to ano. Ale ne mučit.“

„Já znám jednu, která to zvládla.“

„Babička zemřela už hodně dávno, tati,“ řekl Samuel opatrně.

„Zabil jsem ji a sežral,“ řekl Bran netrpělivě. „Chtěl jsem tím říct, že o jedné výjimce víme. A kde existuje jedna, může jich být víc.“

„Sarai byla družkou Maura a byla součástí smečky. U

nás to bylo jiné. A Sarai zabili před dvěma sty lety.

Čarodějové žijí stejně dlouho jako lidé.“

„Asil říkal, že se mu o ní v poslední době zdálo. O ní.

Předpokládal jsem, že mluví o Sarai.“

Na opačném konci linky se rozhostilo ticho. Samuel o snech taky věděl.

„Já nevím,“ řekl Bran. „Možná Sarai zabil upír a podobně zbarvený vlk se objevil jen náhodou. Možná Asil Saraiino tělo spálil, protože nedokázal snést pomyšlení na to, že bude hnít v hrobě. Možná se mi zdál obyčejný sen a Charles se zrovna vrací domů i s odpadlíkem.“

„Víš,“ řekl Samuel zadumaně, „právě jsi lépe dokázal smysl svého snu tím, že ses ho pokusil vyvrátit, než když jsi ho předtím obhajoval. Zajímalo by mě, co to vypovídá o tom, jak funguje tvoje mysl.“

„Anebo tvoje,“ řekl Bran a sobě navzdory se usmál.

„Vydám se Charlese zkontrolovat.“

„Dobře,“ řekl Samuel. „Mám se vrátit?“

„Ne. Budeš bydlet u Adama, nebo u Mercy?“

„Jsem tvůj syn,“ řekl samolibě navzdory starosti v hlase.

„Jasně že u Mercy.“

Bran se usmál a zavěsil. Pak vstal z postele a oblékl se.

Zastavil se u Leažiných dveří, ale nemohl změnit to, co mezi nimi neklapalo. A ani to změnit nechtěl, jen litoval, že jí tak často ubližuje. Nakonec ji nechal být.

Nenechal ani vzkaz; nezajímalo by ji, kam jde nebo proč.

Anna ležela na Charlesově chladnoucím těle a hrdlo ji bolelo od pláče. Tvář měla mokrou slzami a krví, které v tuhé zimě mrzly. Konečky prstů ji pálily od sněhu.

Byl mrtvý a mohla za to ona. Měla si uvědomit, že na tom je hůř, než se zdálo. Byla s ním jen několik dní.

Zvedla se z něj, posadila se se zkříženýma nohama na studenou zem a studovala jeho exotickou, pohlednou tvář.

Žil dvě stě let nebo i víc, a ona o jeho životě věděla tak málo. Chtěla slyšet všechny příběhy. Jaké to bylo vyrůstat jako vlkodlak? Do jakých malérů se dostával? Ani neznala jeho oblíbenou barvu. Byla to zelená jako v jeho ložnici?

„Červená. Mám rád červenou,“ zašeptal jí do ucha a vylekal ji.

Ale to přece nebylo možné, ne?

Natáhla se, aby se dotkla jeho těla, ale stačilo, aby mrkla, a zjistila, že leží na zádech pod velice živým Charlesem, jen levá strana jeho tváře vypadala, jako by mu ji rozdrásala nějaká bestie.

Lapala po dechu a ruce ji bolely, jak se pomalu měnily zpátky v lidské. To ona mu ublížila? Měla pocit, jako by se jí zastavilo srdce a teprve nyní začalo znovu bít.

„Charlesi?“ vypravila ze sebe.

Jeho tvář se skoro nepohnula, přesto v ní viděla úlevu a cítila, jak uvolnil sevření.

Na okamžik jí přitiskl obličej ke krku a dýchal jí na ucho. Pak se zvedl, skulil se z ní a řekl: „Stačilo se zeptat.“

Posadila se a cítila se slabá a dezorientovaná. „Zeptat?“

„Jaká je moje oblíbená barva.“

Zírala na něj. Žertoval? „Byl jsi mrtvý,“ řekla.

„Vzbudila jsem se a byla tu spousta krve a ty jsi nedýchal.

Byl jsi mrtvý.“

Vylekalo ji vrčení, které se ozvalo za ní; na Waltera úplně zapomněla.

„Taky to cítím, vlku,“ řekl Charles. Škrábance na tváři se mu rychle hojily. „Čarodějnictví. Vzala si čarodějka něco tvého, Anno? Kůži, krev nebo vlasy?“

Když se objevila vlčice, Mary ji chytila za vlasy.

„Vlasy.“ Její hlas zněl tak chraplavě, že ho skoro nepoznávala.

„Když se ocitneš ve společnosti čarodějů, je lepší držet si je od těla,“ řekl. „Přes tvé vlasy se ti dostala do snů.

Kdybys v nich zemřela, zemřela bys i ve skutečnosti.“

Věděla, že za okamžik to bude důležité, ale zrovna teď ne. Trochu zoufale mu rozepnula bundu. Vzal ji za ruce a řekl: „Co potřebuješ? Můžu ti pomoct?“

Jeho ruce byly tak teplé, ale teplé byly i předtím.

„Musím vidět tvoje záda.“

Pustil ji, svlékl si bundu a v kleku se natočil tak, aby viděla, že pruhy košile, kterými mu ovázala trup, nejsou potřísněné krví. Opřela mu hlavu o rameno a vdechla jeho vůni. Pod jeho pachem cítila starou krev a hojící se ránu.

Rukama ho chytila za košili a snažila se vzchopit.

„Byla to jenom noční můra?“ řekla a bála se tomu uvěřit. Bála se, že sní právě teď.

„Ne,“ řekl. „Shrnula tvoje největší obavy.“ Otočil se v jejím náručí, objal ji oběma pažemi a obklopil její prochladlé tělo svým žárem. Pošeptal jí do ucha: „Snažili jsme se tě probudit asi čtvrt hodiny.“ Odmlčel se, pak řekl: „Nebyla jsi jediná, kdo se bál. Zastavilo se ti srdce. Skoro minutu jsem tě nedokázal přimět dýchat… Já… asi budeš mít modřiny. Masáž srdce je dost těžká; existuje tenká hranice mezi vymáčknutím vzduchu a zlomením žeber.“

Sevřel ji pevněji a zašeptal: „Jedním z problémů, které vyplývají z toho, že máš za bratra doktora, je, že víš, jak málo lidí, kteří potřebují masáž srdce, přežije.“

Anna ho hladila po zádech – po rameni, daleko od rány.

„No, vsadila bych se, že většina nejsou vlkodlaci.“

Na chvíli se od ní odtáhl a prudce řekl: „Jsi studená.

Myslím, že je načase znovu se najíst. Do úsvitu zbývá ještě pořád několik hodin.“

„Jak je tobě?“

Usmál se. „Líp. Hodně jídla, trocha odpočinku a jsem skoro jako nový.“

Bedlivě ho sledovala, když vytahoval z batohu několik balíčků jídla – věci, které nepotřebovaly vodu. Další sušené ovoce a maso.

Utrhla kus masa zuby a žvýkala. „Víš, dřív mi tohle chutnalo.“ Walter se jí natáhl na nohy a nechal se krmit. Byl tak velký, že jí brzy roztály prsty u nohou.

Zase si lehli a Anna se vmáčkla mezi muže s Charlesem opět za zády.

„Bojím se usnout,“ řekla. A nebylo to jen tím, že ji čarodějka mohla zabít. Nedokázala by znovu snést pohled na Charlesovo mrtvé tělo.

Charles ji pevně objal a dal se tiše do zpěvu. Zpíval indiánskou píseň – poznala to podle nosového hlasu a mollové tóniny.

Walter si povzdychl, uvelebil se a společně čekali na ráno.

12

Tma Branovi vůbec nevadila, když se podle Tagových instrukcí vydal na místo, o kterém s Charlesem rozhodli, že bude nejlepší pro zahájení pátrání. Minul Asilovo subaru a zaváhal – jestli Asil vyrazil za Charlesem, znal nejrychlejší cestu. Jenže Charles se určitě vydá zpátky k autu, pokud se něco pokazilo. A tak jel dál.

V mysli probíral věci, které by ještě mohl udělat. Vlci si platili čaroděje. Jeho smečka ne – s černými čaroději se odmítal stýkat a ti bílí nebyli většinou dost mocní na to, aby byli užiteční. Ale mohl se na ně obrátit.

Pokud se tu ale objevila dvě stě let stará čarodějka schopná uvěznit a dva dny mučit vlkodlaka, neměl v úmyslu to rozhlašovat a pobízet ostatní čaroděje k tomu, aby se o to taky pokusili. Obzvláště pokud se dostala stejně jako Branova matka k moci tak, že se připoutala k vlkodlakovi.

Ne. Bude lepší do toho čaroděje nezatahovat.

Mohl by povolat Charlese zpátky.

To bylo těžší. Jeho matka do něj zasekla své drápy prostřednictvím telepatie. To kvůli ní už nedokázal číst cizí myšlenky. Po tom, co čarodějnici, která byla jeho matkou, zabil, zpětný náraz ho o tento talent připravil – bylo to jedno z mnoha požehnání, které její smrt přinesla. Pomalu znovu získal schopnost na ostatní v mysli promlouvat, ale neslyšel je.

Matka ho chytila pomocí jeho talentu jen proto, že ho spolu sdíleli. I mezi čaroději to bylo vzácné. Překvapilo by ho, kdyby v Severní Americe žila jiná čarodějka se stejnou schopností. Ale byl příliš zbabělý, než aby to zkusil, dokud si nebude jistý, že syn není pod vlivem Asilovy čarodějky.

Ze všech stvoření na světě, která používala magii, nenáviděl Bran nejvíce právě čaroděje a také se jich nejvíce bál. Možná proto, že kdyby osud nerozhodl jinak, stal by se jedním z nich.

Sjel z dálnice a vydal se nahoru k průsmyku Silver Butte. Před ním se táhly širší koleje, než bylo obvyklé.

Aspoň tady se Charles držel plánu.

Vyjet Charlesovým pick-upem nahoru stejnou cestou, kterou jel předtím vee, bylo dost obtížné a vytěsnilo to z jeho mysli všechny ostatní starosti. Právě si začínal myslet, že měl zaparkovat u Asilova vozu, když objel zatáčku a málem naboural do veeho, který stál přímo u stromu.

Zastavil ani ne dvacet centimetrů za ním. Vypnul motor a nechal pick-up na místě, stromy okolo totiž byly příliš husté a on nevěřil, že hladký bílý sníh neschovává příkop.

Poslední půlkilometr neviděl žádné místo, kde by se mohl bezpečně otočit; přemýšlel, jestli bude muset celou cestu zpátky couvat. Trpce se usmál; nesejde na tom, pokud se odsud nedostanou.

Asil Charlese už určitě našel. Maur věděl o čarodějkách.

Spolu s Charlesem se určitě dokázali postarat o cokoli. Jestli se Charles držel plánu, Bran doufal, že je do večera najde a dostane je odtud.

Klíče nechal v zapalování. Nebylo pravděpodobné, že by se tu někdo objevil a pick-up ukradl – a pokud ano… no, ať si to vyřídí s Charlesem.

Neobtěžoval se vzít si bundu, protože plánoval jít jako vlk. Svlékl se v teplé kabině, obrnil se, vyskočil ven do sněhu a teprve pak se proměnil. Dveře sice mohl otevřít i ve vlčí podobě – ale obvykle při tom napáchal nějaké škody. A přestože Charles často brblal, jak nenávidí auta, svůj pick-up měl rád.

Bran nasadil vyrovnané tempo, které dokázal držet celý den. Už tomu bylo dlouho, co tudy naposled běžel. Místní hory nikdy nebyly jeho oblíbeným lovištěm, i když nedokázal vysvětlit proč. Charles tvrdil, že Cabinety nemají rády vetřelce, a bylo to stejně dobré vysvětlení jako kterékoli jiné.

Zdálo se mu nejrozumnější vydat se proti směru, kterým Charles plánoval jít. Měli opsat kruh ne větší než padesát kilometrů, takže předpokládali, že se vrátí zpátky k autům těsně po příchodu noci.

*

Až na malou verandu, ze které se loupala zelená barva, se srub od chvíle, kdy ho Charles viděl naposledy, což bylo asi před padesáti lety, nijak výrazně nezměnil. Nebyl nijak zvláštní, obyčejný malý srub, jakých stála v divočině Montany stovka a většina byla postavená v dobách krize občanskými sbory na ochranu přírody.

Klády zešedly vlivem slunce, deště a sněhu. Mezi zadní stěnou srubu a lesem, který se tyčil za ním, stála otlučená čtyřkolka s novými sněhovými pásy.

Charles Annu zastavil asi třicet metrů po větru, v místě, kde je stromy pořád jakž takž kryly. Sotva ji zastavil, přitiskl se Walter k zemi u jejích nohou jako oddaný pes… který vážil asi tolik jako průměrný černý medvěd a dokázal by napáchat mnohem větší škody.

Walterova oddanost byla tak nesexuální, že proti ní Charles nemohl nic namítat. Vzpomínal si na Walterovo procítěné: „Konečně budu moct usnout.“ Věděl, jaké to je být pronásledován vzpomínkami na smrt a vraždění. Pokud Anna dokázala Walterovi dát trochu míru, bylo to jen dobře.

Charles zíral upřeně na srub a přál si, aby se nebál. Už dlouho nebyl tak vyděšený. Byl zvyklý bát se o Samuela, o otce a nyní o Annu, ale ne o sebe samotného. Vzpomínka na to, jak ho Asilova čarodějka ovládla, jako by byla jeho alfa, krotila jeho sebevědomí pořádnou dávkou reality.

Lehce mnul Anně rameno. Věděl, že není tak křehká, jak vypadá, žádný vlkodlak nebyl křehký. A veterán uměl přežít; z toho Charles čerpal útěchu.

„Nebudu moct zasáhnout přímo,“ řekl Charles. „Jakmile by mě uviděla, zase by mě dostala. S alfou smečky záleží na vzdálenosti a taky na očním kontaktu a dotyku.“

Ani Walter, ani Anna k otcově smečce nepatřili, takže je k Asilovi nic nepoutalo. Kromě Annina vlčího pouta s Charlesem byli stejně zranitelní jako vlci samotáři. Věděl ale, že čarodějkám obvykle nějaký čas trvá, než získají nad vlkem samotářem nadvládu – dost dlouho na to, aby mohl výměnou nabídnout sám sebe.

Nad ním získala kontrolu okamžitě.

Nenáviděl čaroděje. Jiná magická stvoření mu tolik nevadila. Druidové působili na přirozený svět: na počasí, rostliny a některá zvířata. Kouzelníci si hráli s neživými věcmi. Ale čarodějové používali mysl a tělo. Mysl a tělo kohokoli. Hráli si s věcmi, které žily – před smrtí nebo po ní. Bílí čarodějové tak špatní nebyli, ale možná to bylo tím, že většina měla méně magie než on. Černí čarodějové získávali moc zabíjením a mučením tvorů, od much až po lidi.

„Tak fajn,“ řekla Anna, jako by bojovala s čaroději každý den. „Jestli jsou tady, ty se vypořádáš s vlčicí… a nejspíše i s Asilem. To by mělo zaměstnat i tebe.“

Několik hodin odpočinku, spousta jídla a pomalé, volné tempo, které ráno nasadili, pomohly Charlesovi zotavit se.

Získal tak šanci nad čarodějčinými mazlíčky zvítězit.

Anna se zachvěla, asi kombinací dychtivosti a nervozity. Reagovala na svůj sen, jako by byl útokem na něj místo na ni, i když to byla ona, kdo přestal dýchat.

Walter zvedl oči k Charlesovi a Cornick v nich spatřil odhodlání bránit ji, jak jen to půjde. Bratru vlkovi vadilo, když ten pohled viděl v očích jiného muže, ale za těchto okolností ji mohl Walter ochránit lépe než Charles.

„Trochu se tu porozhlédnu. Chci, abys tady prozatím počkala, dobře?“

„Počkám,“ řekla Anna.

„Nebuď netrpělivá, může to chvíli trvat.“

Srub byl vmáčknutý do lesa, jen vpředu a po straně bylo asi šest metrů volného prostoru. Sám by se na podobném místě před vlkodlaky neschoval, ale na druhou stranu tušil, že čarodějka se ho vůbec nebojí. Rozhodně jí neposkytl důvod bát se ho.

K jeho překvapení ho Walter následoval a vnořil se do stínů, až Charles poznal, že tu je, jen podle jeho pachu.

Duchové lesa si Waltera skutečně oblíbili a poskytli mu ochranu. Podobně dokázal zmizet i Charlesův dědeček.

Když se Cornick dostal ke srubu na hod kamenem, nabyl dojmu, že je prázdný. Pak se několik metrů před ním objevil Walter a pomalu vrtěl ocasem. Charles pochopil, že má pravdu. Přesto však malé stavení napřed obešel a otevřel dveře, než poslal Waltera zpátky pro Annu.

Uvnitř bylo sotva dost místa pro úzké lůžko a malý stůl, které tvořily jediný nábytek, tedy pokud nepočítal římsu nad krbem. Polní lůžko bylo úplně nové, pořád na něm visely cenovky. Stůl vypadal, jako by byl starší než samotný srub.

Krb vykazoval zbytky nedávného užívání. Mrtvé zvíře na podlaze před ním jasně říkalo, kdo tu žije: čarodějové a mrtvé věci šli ruku v ruce. Existovali tací, kteří nezabíjeli, ale byli mnohem méně mocní než černí.

Do dřevěné podlahy byly zatlučené nové hřebíky a stopy po páčidle ukazovaly, kde čarodějka desky vypáčila a znovu je přitloukla. Když přistoupil k lůžku, pochopil proč; už v minulosti narazil na kruhy moci. Někteří čarodějové jimi chránili cenné věci, jiní si v nich ukládali moc na později. A protože do srubu vešel a necítil nutkání odejít, mohl jen předpokládat, že jde o druhou možnost – což znamenalo, že se pod podlahou nachází zdechliny.

Zhluboka se nadechl, ale pach smrti možná vycházel z mrtvého zvířete, které už viděl – a nic tu nehnilo. Buďto zvíře, které k uzavření kruhu zabila, nebylo mrtvé dlouho – a v chladu zmrzlo – nebo zamaskovala jeho pach čáry, aby nepřilákal mrchožrouty. Změna způsobu, jakým ostatní vnímali věci, byla jednou z nejdůležitějších dovedností čarodějů.

Otec tvrdil, že se Charles mohl stát čarodějem, kdyby se rozhodl studovat. Bran ho v tom nepodporoval, ale ani mu nebránil; s čarodějem ve smečce by byl ještě mocnější. Ale jemnější magie matčina lidu Charlesovi vyhovovala a nikdy nelitoval méně, že se touto cestou nevydal, než když nyní stál uprostřed ubohé chatrče pošpiněné zlem.

Pach na spacím pytli na lůžku byl tak čerstvý, že tu čarodějka musela včera v noci spát. Na stole našel zbytky tlusté černé svíce, která byla cítit spíše krví než voskem, a hmoždíř s trochou popela na dně – napadlo ho, že to jsou Anniny vlasy. Bylo to něco osobního, co čarodějce umožnilo proniknout Anně do snů.

„Co je to?“ zeptala se jeho družka tiše ode dveří. V její přítomnosti se hned cítil líp, jako kdyby zmenšila zlo, které nasáklo do dřeva a cihel. Jednou jí to poví, jen aby viděl zmatenou nevíru v jejích očích; začínal ji znát dost dobře na to, aby dokázal odhadnout její reakci. Vzbuzovalo to v něm uspokojení.

Zadíval se stejným směrem jako ona, na vykuchanou, z kůže staženou zdechlinu před krbem. „Myslím, že mýval.

Aspoň tak páchne.“ A páchl taky bolestí. Zanechal na podlaze stopy po drápech, patrně poté, co ho k ní přitloukla hřebíky. Neviděl důvod říct Anně, že zvíře nejspíš nebylo mrtvé, když ho čarodějka mrzačila.

„O co jí šlo?“ Zůstala stát ve dveřích a Walter se postavil za ni. Ani jeden se nepokusil vejít.

Pokrčil rameny. „Netuším. Možná potřebovala načerpat moc na čáry, které použila včera v noci na tebe. Černá čarodějka získává moc z bolesti a utrpení jiných.“

Anna se tvářila, jako by jí bylo mdlo. „Na světě jsou i horší netvoři než vlkodlaci, že?“

„Ano,“ souhlasil. „Všechny čarodějky nedělají takové věci, ale je těžké být dobrá čarodějka.“

Na podlaze vedle mývala stála věštící mísa stále plná vody. Uvnitř srubu nebylo o moc tepleji než venku; kdyby tu stála dlouho, voda by zmrzla. Museli čarodějku minout jen o chvíli.

Nechtělo se mu, přesto se mrtvého zvířete dotkl, aby zjistil, jak dlouho ho týrala. Jeho maso bylo pořád…

Mýval se slabě pohnul. Charles bleskurychle vytáhl nůž a podřízl mu krk. Z vědomí, že zvíře stále žilo, mu bylo zle.

Nic by nemělo přežít takové utrpení. Zamyšleně pohlédl na podlahu. Možná necítil hnilobu, protože to, co dole připoutala ke kruhu moci, taky nebylo mrtvé.

Walter zavrčel a Charles musel souhlasit.

„Nechala ho žít,“ zašeptala Anna.

„Ano. A asi cítila, že jsme ho zabili.“ Charles otřel nůž o spací pytel a schoval ho do pochvy.

„Co uděláme teď?“

„Spálíme srub,“ řekl Charles. „Čarodějnictví vychází z velké části z lektvarů a zaklínání. Když spálíme její místo moci, oslabíme ji.“ A osvobodí tak ubohého tvora nebo tvory, které uvěznila pod srubem. O tom ale Anně nepoví, pokud nebude muset.

Anna našla na čtyřkolce napůl plný kanystr benzínu a Charles jím polil lůžko i hranici, již postavil ze dřeva, které čarodějka nasbírala na podpal. Poslal Annu s Walterem ven, pak škrtl zápalkou a srub podpálil. Benzín prudce vzplál a pálil Charlese v nose. Počkal, dokud si nebyl jistý, že je dost žhavý na to, aby se rozhořel, pak srub opustil taky.

Odběhl k Anně a Walterovi, kteří zůstali stát o kus dál, vzal družku za ruku a vlekl ji ještě dál, pobízelo ho totiž svrbění mezi lopatkami. Byli dobrých padesát metrů daleko, když srub vybuchl a povalil je všechny na zem.

Anna zvedla hlavu ze sněhu a trochu ho vyplivla. „Co se stalo? Měla s sebou snad dynamit?“

Charles se překulil, sedl si a snažil se neukázat, jak moc ho při pádu rozbolela rána na hrudi. „Nevím. Ale magie a oheň na sebe někdy působí divně.“

Pohlédl na místo, kde srub stával, a bezhlesně hvízdl.

Skoro nic z něj nezůstalo, jen několik řad kamenů v místě, kde byl krb. Kusy čtyřkolky a stavby jim ležely u nohou a stromy v blízkosti srubu výbuch rozcupoval na třísky.

„Páni,“ řekla Anna. „Jste v pořádku, Waltere?“

Vlk se postavil, otřásl se a upřel na Annu zbožňující pohled.

„Věděla, že po ní půjdeme,“ řekl Charles. „Snažila se to tu před námi schovat. Když jsme s Walterem srub obcházeli, necítil jsem ji. Vy ano, Waltere?“

Ani velký vlk nic necítil.

„Tak co teď?“

„I přes naše obavy si myslím, že nastal čas zavolat otci.“

Usmál se na Annu. „K autu to není daleko a on stejně ví, že je něco v nepořádku. Včera v noci mě probudil – tak jsem zjistil, že máš problémy. Není hloupý a zná několik jiných čarodějek, kterým bychom mohli zavolat.“

Bran běžel už několik hodin, když je uslyšel.

„Říkal jsem, že jakmile bude Charles potřebovat pomoc, nejpravděpodobněji pošle Taga,“ pravil Asil. „Říkal jsem, že není takový hlupák, aby přišel sám.“

Bran zaryl tlapy do sněhu a zprudka se zastavil. Asil nepromluvil nahlas, ale věděl, že ho marok uslyší. Což znamenalo, že na útěk už bylo pozdě.

Čarodějky před vámi dokázaly zatajit, že vás uhranuly.

Asil zjevně nemluvil s Charlesem, takže patřil čarodějce. A také Branovi. Což stačilo na to, aby se čarodějka před Branem pomocí magie schovala.

Otočil se k Asilovi, který stál na balvanu o velikosti malého slona. Vedle něj stála menší žena zachumlaná před zimou a držela se Asila tak pevně, jako by se bála, že ji vítr z balvanu smete.

„Nemám zdání, proč si myslel, že Tag odvede lepší práci než já,“ pokračoval Asil chladně. Oči mu hořely, ale zbytek jeho tváře a těla odpovídal tónu hlasu.

„Pojďte sem, senor,“ zapředla žena – a vyrazila mu v ústrety. Z balvanu slezla s nezvyklou ladností.

Hovořila s americkým přízvukem až na chvíle, kdy přešla do čisté kastilské španělštiny – aristokratické španělštiny. Jednu jeho část zaujalo, že tu žila dost dlouho na to, aby přejala americký přízvuk. Měl příliš dobrý sluch na to, aby se nechal oklamat, a tak poznal, který jazyk je její mateřský – i kdyby nevěděl, že loví čarodějku, co zabila Asilovu družku ve Španělsku. Jednu jeho část zaujala téměř vlčí mrštnost, se kterou seskočila dolů z balvanu za Asilem.

Žádný člověk se nedokázal pohybovat tak hbitě, ani čaroděj.

Ale když Brana zotročila matka, dokázala se taky takto pohybovat.

Obestoupila by ho hrůza, ale stala se horší věc: poslechl volání jako dobře cvičený mazlíček, kterým kdysi býval – velmi, velmi dávno.

„Tag,“ předla, když ho obcházela. „Colin Taggart.

Trochu malý… na vlkodlaka.“

Vnímal, i když ona očividně ne, Asilovo napětí, čekal totiž, jestli zjistí, že ji mystifikoval, aniž by lhal. Prohlásil: „Řekl jsem, že pošle Taga,“ a ne: „To je Tag.“ Asil se snažil a Bran mu za to byl vděčný, protože věděl, jak obtížné je pohybovat se na podobné hraně.

Podle strachu, který z Asila čišel, si byl dobře vědom toho, co by se mohlo stát, kdyby se čarodějka pokusila Brana ovládnout. Existovalo jen málo lidí, kteří si pamatovali, k čemu došlo, když se Bran konečně osvobodil od matky: Samuel, Asil… O nikom dalším nevěděl, bylo to už tak dávno. Patrně ani samotní čarodějové nevěděli, proč měli zakázáno brát si vlkodlaka za mazlíčka nebo důvěrníka – ne že by na to většina měla dost moci.

Bran chvíli vydrží. Čarodějka by mohla udělat chybu – obzvláště pokud neví, koho vlastně drží – a také se obával, že tentokrát by ho už nikdo nedokázal zabít. Posledně ho k rozumu přivedl Samuel… a ten už si nebyl sám sebou tak jistý jako dřív.

Čarodějka nad ním mohla získat kontrolu jen krví a masem a jediné pouto, které si skrze krev a maso vytvořil, bylo se smečkou. Musela do ní proniknout přes Asila – ale jak?

Zatímco si ho prohlížela, zkoumal své spojení s Asilem a hledal něco, co by se týkalo čarodějky. Stále na něj mluvila, ale on jí věnoval jen málo pozornosti. Zručností nabytou věkem vklouzl Bran do Asila a našel mrtvou ženu – mohla to být jedině jeho družka. Nemožné.

Nikdo se nemohl napojit na mrtvou; věděl to, protože když Modrá sojka, Charlesova matka, zemřela, pokusil se o to.

Ale nemožné se stane skutkem, když do rovnice přidáte čarodějku.

Dál už bádat nemohl; žena byla mrtvá a její spojení procházelo Asilem – a čarodějčina kontrola nad ním dávala smysl, jen pokud se spojila s Asilovou mrtvou družkou. V

tom případě by mohla vyslat svoji magii poutem a ovládnout kteréhokoli z Branových vlků.

Chladně se na Asila zadíval. Určitě věděl, že jeho pouto s mrtvou družkou stále existuje – a měl o tom Branovi říct.

Tušil, že mu Asil měl říct spoustu věcí.

Čarodějce se podařilo udržet pouto druhů živé, i když zabila Sarai.

Nenáviděl čaroděje.

„Coline Taggarte,“ zapředla. „Teď jsi můj. Tvoje vůle je má.“

Cítil magii, kterou do něj nalévala. Část jí po něm stekla jako med po teplé topince, uchytila se jen tu a tam. Ale jak kolem něj chodila a šeptala zaklínadlo, magie se na něj nalepila a ztuhla. Moc to nebolelo, ale vzbuzovalo to klaustrofobický pocit, a když se pokusil pohnout, nemohl.

Ovládla ho panika a v jeho nitru se pohnulo něco, co kdysi dávno pohřbil. Zhluboka, roztřeseně se nadechl a pokusil se čarodějku vytěsnit z vědomí. Panika byla velmi, velmi nebezpečná – mnohem nebezpečnější než žena.

A tak obrátil pozornost k jiným věcem.

Napřed se pokusil odříznout Asila od smečky. Kdyby se mu povedlo přetnout pouto mezi sebou a Asilem, měl by šanci se od čarodějky osvobodit. Mělo to být jednoduché, ale zvláštnost Asilova pouta s družkou a způsob, jakým ho čarodějka překroutila, pošpinily magii smečky, až si nebyl jistý, jestli dokáže Asila odpoutat od kohokoli: od Sarai, čarodějky, smečky nebo od sebe samotného, a to i kdyby provedl zapuzení pomocí masa a krve.

Rytmus čarodějčina zaklínání se změnil a Bran cítil, jak její kontrola nad ním zesílila, až se nedokázal nadechnout…

Ne.

Přestal čarodějku úplně poslouchat a pokusil se minimalizovat škody. Přiškrtil svá pouta se smečkou, až je sotva cítil. Kdyby byl alfou obyčejné smečky, možná by zariskoval a odřízl se od ní úplně – ale měl pod kontrolou příliš mnoho vlků, kteří by to sami nezvládli. Když ale spojení omezí, lépe je ukryje před čarodějčinou magií – a nebude pro ni snadné využít je.

Přes Asila dostala jeho, ale pokud to půjde, zabrání jí v přístupu ke zbytku vlků. A pokud ji Asil přesvědčí, že chytila Taga, ani nebude dál pátrat.

Bylo tu několik starých vlků, jejichž sebekontrola byla příliš nejistá; ty předal Samuelovi a úplně se od nich odřízl.

Pro syna to bude šok, ale vlci ho znali a nebudou protestovat. Samuel je na čas zvládne.

Netušil, jestli čarodějka, která měla tolik vlastností vlkodlaka, bude vědět dost na to, aby se jí podařilo rozplést, co udělal, ale byl odhodlaný jí to co nejvíce ztížit.

Přinejmenším ji zpomalí.

Ale pravým důvodem bylo, že až zešílí… pokud zešílí, nevezme s sebou celou smečku najednou. Někdo – doufal, že Charles, ale možná se to podaří i Asilovi – dostane šanci zabít ho.

Dokončil práci dřív než čarodějka. Už celá staletí nebyl ve své hlavě tak sám. Za jiných okolností by si to možná i užil. Nebránil se, když čarodějka luskla prsty a přivolala ho k sobě. Šel po její levici a Asil v lidské podobě ji doprovázel zprava.

Nezdálo se, že by vnímala stínového tvora, který se přidal k Asilovi. Ani on by si ho nevšiml, kdyby nezahlédl mělký otisk tlapy, již neviděl – ale cítil ji a také magii, kterou byla opředená.

Těmto stvořením se říkalo strážci. Vždy si myslel, že je to velmi charismatický název pro zvrhlost. Potěšilo ho, když se dozvěděl, že rodinu, která tyto čáry ovládala, konečně vyhladili. Jeho informace očividně nebyly přesné. Jenže ani v dobách, kdy byla na vrcholu moci, neslyšel, že by vytvořila strážce z vlkodlaka.

Bran pohlédl na Asila, ale netušil, jestli Maur ví, že je část jeho družky doprovází – jako by ji paní povolávala tak často, že se od ní do jisté míry oddělila. Pokud si vzpomínal, strážci byli vždy po sedmi letech ničeni právě proto, aby se podobná věc nestala. Saraiina vlčice tu byla už dvě stě let – přemýšlel, jak dalece je samostatná.

„Pověz, Asile,“ poručila čarodějka a zavěsila se do Maura, jako by byl starodávný džentlmen a ona dáma procházející se plesovým sálem, namísto aby se brodila půl metru hlubokým sněhem. „Jak ses cítil, když se Sarai rozhodla chránit mě, místo aby zůstala věrná tobě?“

Říkala pravdu; skutečně věřila tomu, že to bylo Saraiino rozhodnutí. Podle toho, jak Asil zaváhal, to slyšel i on.

„To udělala?“ zeptal se.

„Milovala mě víc než tebe,“ řekla čarodějka. „Jsem její motýlek a ona se o mě stará.“

Asil chvíli mlčel, pak řekl: „Myslím, že už dlouho nejsi ničí Mariposa.“

Čarodějka se zastavila a rázem přešla do španělštiny.

„Lháři. Lháři. Nic nevíš. Milovala mě. Mě! Zůstávala se mnou, když ty jsi cestoval. Poslala mě pryč jen kvůli tobě.“

„ Milovala tě,“ souhlasil. „Kdysi. Teď už není. Nemůže milovat nikoho.“

Bran pohlédl koutkem oka na otisky tlap ve sněhu vedle Asila a nebyl si tím tak jistý.

„Vždycky jsi byl hloupý,“ prohlásila čarodějka.

„Donutil jsi ji, aby mě poslala pryč. Nechala by si mě doma, kam jsem patřila.“

„Neovládala jsi svoji moc,“ řekl Asil. „Potřebovala jsi výcvik.“

„Neposlali jste mě do učení,“ zaječela. Oči se jí leskly slzami, vyškubla se mu a couvla. „Poslali jste mě do vězení.

A tys to věděl. Četla jsem dopisy, které jsi Linnee poslal.

Věděl jsi, jaký výcvik ta čarodějnice poskytovala. Nebyla učitelka, ale žalářnice.“

Asil na ni pohlédl a tvář měl bez výrazu. „Mohli jsme tě buďto poslat k Linnee, nebo tě zabít. Linnea se proslavila převýchovou.“

„Převýchovou? Neudělala jsem nic špatného!“ Dupla nohou, jako by pořád byla dítě, a ne čarodějka, která žila o celých sto let déle, než měla.

„Nic?“ řekl Asil chladně. „Dvakrát ses pokusila Sarai otrávit. Vesničané nevysvětlitelně ztráceli domácí zvířata.

Vydávala ses za Sarai a vlezla mi do postele. Myslím, že by ti všechno odpustila, ale tohle ne.“

Čarodějka zaječela, byl to téměř nelidský, zuřivý vřískot – když tu se v dálce ozval výbuch.

Strnula, sklopila hlavu a přitiskla si ruce na spánky.

Bran cítil, jak její kontrola polevila. Okamžitě zaútočil. Ne fyzicky. Jeho tělo pořád ovládala.

Použil pouto stejně jako ona a vyslal svůj vztek spojením s Asilem do Sarai a ještě dál. Kdyby měl pět minut nebo aspoň tři, osvobodil by se. Udělal něco s poutem, které ji vázalo k Sarai, ale nestačilo to.

Čarodějka se rychle vzpamatovala – ale stálo ji to spoustu sil. Vytlačila ho ze spojení a spoutala pevněji, aby mu zabránila udělat to znovu. Když bylo po všem, pořád jí patřil – ale jí tekla z nosu krev.

„Tvrdil jsi, že je to nižší vlk,“ vyplivla, a kdyby nebyla zraněná, určitě by Asila na místě zabila. „A já ti věřila – jako jsem věřila, že jste mě poslali pryč pro mé vlastní dobro. Měla jsem se poučit. Marok je chytřejší. Po tom, co jste selhali, ty a ten druhý vlk, poslal toho nejlepšího. Lžeš a lžeš, aby to vypadalo jako pravda.“

„Nemusíš mi věřit,“ řekl Asil. „Ale cítíš pravdu – tvé pouto se Sarai je dost silné. Ohrožovala jsi sebe i nás.

Udělali jsme to pro tvé dobro. Mohli jsme tě poslat pryč, nebo tě zabít.“

Ukázala na něj roztřeseným prstem. „Sklapni.“

Asil se přestal ovládat a zašklebil se. Když pokračoval, sípal bolestí. „To, co jsi udělala, je zvrácenost. Tvor, ve kterého jsi Sarai proměnila, tě nemiluje, slouží ti jako otrok, nemá na vybranou stejně jako já. Brana nezvládneš. Zabije tě – a bude to tvoje vlastní vina.“

„Nezemřu,“ zakřičela. „Nezemřela jsem, když se mě pokusila zabít Linnea – nevěděla, jak mocná jsem nebo kolik mě toho matka naučila. Zabila jsem ji i její učně a prostudovala knihy, které po ní zůstaly – psala jsem vám celé měsíce a podepisovala dopisy jejím jménem, a zatím jsem studovala. Ale věděla jsem, že bez ochrany zemřu. I moje matka zemřela. A tak jsem udělala ze Sarai svoji strážkyni a ona mi dala svůj dlouhý život, aby tady nemusela být beze mě. Něco takového nemůžeš nikomu udělat proti jeho vůli. Nemůžeš. Musela mě milovat, aby to vyšlo.“

Pro stvoření strážce to neplatilo, pomyslel si Bran, ale pro pouto, které Asilově čarodějce umožnilo sdílet vlkodlakovu nesmrtelnost, možná ano. Nejspíš proto využila matka jeho namísto netvora, kterým nechala jeho a Samuela proměnit.

„Milovala jsi ty ji?“ zeptal se Asil.

„Samozřejmě že jsem ji milovala!“

Zašklebil se a zašeptal: „Já bych za ni dal život – a tys ukradla ten její pro sebe. Nevíš, co je láska.“

Najednou ji ovládl dokonalý klid. Panovačně vystrčila bradu a řekla: „Budu žít déle než ty. Pojď, mám práci.“

Podívala se dolů na Brana. „Ty taky, Coline Taggarte. Čeká nás práce.“

Vyslal Asilovým směrem otázku, i když si nebyl jistý, jestli mu to čarodějčina magie dovolí. Jak důležité je, aby nezjistila, kdo jsem? Jeho matka dokázala zařídit, aby mohl telepaticky komunikovat jen s ní. Ale tato čarodějka k rodině nepatřila, takže by to mohlo fungovat.

Majestátně natáhla ruku a Asil jí nabídl rámě. „Za jak dlouho dorazí sám Bran, co myslíš? A kolik vlků s sebou přivede?“

Jakmile se odvrátila, pohlédl Asil dolů na Brana, pak v odpověď na jeho otázku obrátil oči k nebi. Bylo velmi důležité, aby se nezjistila, kdo je.

„Brzy,“ řekl Asil čarodějce. „A nemyslím si, že s sebou někoho vezme. Když ovládneš jeho, ovládneš celou smečku.“

Poslední věta patřila jemu. No, takže prozatím udělal pro ochranu smečky, co mohl.

„Dobře,“ řekla čarodějka. „Pojďme se zbavit jeho syna a té otravné čubky. Možná z něj udělám dárek pro Brana – na uvítanou. Co by se mu líbilo víc? Vlčí srst, nebo lidská kůže? Kožešina je měkká a teplá, ale lidská kůže je mnohem děsivější – a později i užitečnější. Vezmi mě k Charlesovi.“

Berserk v Branově nitru o sobě dal vědět. Snažil se ho i sebe uchlácholit. Charles byl lstivý starý vlk a zkušený lovec. Pokud ho čarodějka ještě nedostala a výbuch způsobil on, pak věděl, čemu čelí. Jeho nezaskočí.

Dávej si pozor, synu. Čarodějka po tobě jde. Uteč.

Charles tak trochu čekal, že si čarodějka pospíší zpátky, ale cestou k vozu ji ani nezahlédl. Tam je však štěstí opustilo.

„Není to tvůj pick-up?“ zeptala se Anna.

„Ano,“ řekl ponuře. Otevřel dveře a dovolil nosu, aby mu řekl, co už věděl. Přijel sem s ním jeho otec. Kabina byla studená. Auto tu stálo už několik hodin.

Přesně jak Tag slíbil, stačilo chvíli chodit kolem a našel místo, odkud mohl zavolat. Když vytočil číslo Branova mobilu, ukázalo se, že ho nechal v kapse u kalhot, které zůstaly úhledně složené na sedadle pick-upu. Zavoláním otcově družce nezjistil nic nového – marok odjel uprostřed noci a Leah kvůli tomu neměla Branova mladšího syna o nic radši. Samuel mu pomohl víc, ale Charlesovi se nelíbilo, co zjistil.

Charles po několika neuspokojivých minutách zavěsil.

„Slyšeli jste?“

„Tvůj otec ví, že asi jdeme po čarodějce, která zabila Asilovu družku. Ví, že nás Asil přišel hledat.“ Dotkla se jeho ramene.

Existovala jen malá šance, že to pomůže, Charles přesto sebral všechnu magii, kterou jako syn své matky měl, a natáhl se po smečce, aby zjistil, co má otec v plánu.

„Charlesi?“

Užasl nad tím, že pořád stojí. Měl pocit, jako by ho někdo vzal po hlavě, a musel několikrát zamrkat, aby zaostřil. Napadlo ho, že se stalo nepředstavitelné – Bran byl mrtvý.

„Charlesi, co se děje?“

Zvedl ruku a soustředil veškerou pozornost na prázdnotu v místě, kde dříve bývalo jeho spojení s otcem, a jeho prostřednictvím s celou smečkou. To, co našel, mu dovolilo znovu dýchat.

„Táta uzavřel všechna svá pouta ke smečce.“ Usmál se na Annu tak pochmurně, jak se cítil. „Není mrtvý; nejsou úplně pryč.“

„Proč by to udělal? Co to znamená?“

„Nevím.“ Podíval se dolů na Annu. „Chci, abys vzala Waltera a odjela do Kennewicku ve Washingtonu, kde žije můj bratr.“

Založila si paže na hrudi a upřela na něj paličatý pohled.

„Ne. A už to znovu nezkoušej. Cítila jsem, jak jsi na mě zatlačil. Můžeš být dominantní, jak chceš, ale pamatuj, že na mě to nepůsobí. Jestli používá pouta se smečkou, s Walterem jsme tvoje esa v rukávu. Neopustím tě, a ty se přestaň snažit donutit mě k tomu.“

Prudce se na ni zamračil – tím pohledem zastrašil starší, mocnější lidi – a ona mu poklepala prstem na hrudní kost.

„Nebude to fungovat. Když mě tu necháš, prostě tě budu sledovat.“

Nepřiváže ji tu – a měl nepříjemný pocit, že jinak ji zůstat nedonutí. A tak rezignoval a připravil je k dalšímu výšlap do divočiny. Budou cestovat nalehko. Do Annina batohu zabalil jídlo, věci na rozdělání ohně a kotlík na ohřev vody. Vytáhl sněžnice, které v zimě byly za zadním sedadlem jeho pick-upu. Všechno ostatní nechal ve voze.

„Myslíš, že už ji našel?“ zeptala se Anna, když se vlekli zpátky do hor po stopách jeho otce.

„Nevím,“ řekl, i když se obával, že ano. Pokud Bran skutečně nedokázal číst myšlenky, pak jediný způsob, jak mohl vědět, že čarodějka dokáže použít magii smečky proti nim, byl, že to viděl na vlastní oči.

Přál si, aby věděl jistě, jestli má otce sledovat, nebo raději naskočit do auta a rozjet se do Mexika. Jedna jeho část toužila věřit v mýtus nezranitelného maroka, ale ta chytřejší, která krotce stála a pokorně odpovídala na čarodějčiny otázky, věděla, že otec je skutečná bytost, ať už jakkoli stará a mocná: nebyl nezranitelný.

Charles se nadechl. Byl vyčerpaný a hruď i noha ho bolely. Hůř než ráno. Nebyl tak hloupý, aby nevěděl proč.

Otec mu dodával sílu mocí smečky.

I v náhradních sněžnicích se mu šlo těžko. Pokud Brana ovládla, pak si Charles nebyl jistý, jestli se dokáží zachránit.

Anně to ale neřekl. Ne že by si myslel, že ji to vyleká – ale kdyby nahlas vyslovil své obavy, mohly by se stát skutečnými. Přesto to věděla; viděl jí to na očích.

Dávej si pozor, synu. Čarodějka po tobě jde. Uteč.

„To bylo fakt užitečné, tati,“ řekl nahlas. „Proč mi raději nepovíš, kde jsi nebo kam jdeš?“

„Charlesi?“

„Otec dokáže promlouvat ostatním do mysli,“ řekl.

„Myšlenky prý ale nečte. Což znamená, že když ti něco poví, nemůžeš se s ním hádat nebo se na cokoli zeptat.“

„Co ti řekl?“

„Že ho čarodějka dostala a teď jde po nás. Má Asila – najde nás. Nedal mi žádnou užitečnou informaci, jako třeba kde jsou nebo něco takového.“

„Chtěl, abys odešel.“

„Chtěl, abych utekl.“ Charles se na ni zamračil. Otec přiškrtil pouta smečky natolik, že se z rozkazu stal pouze návrh. „Ať se propadnu, jestli jí ho přenechám.“

„Jistěže ne,“ řekla Anna. „Ale jdeme špatným směrem.“

„Co tím myslíš?“

„Myslím si, že zamíří ke srubu, který jsme vyhodili do vzduchu.“

Charles se zastavil a pohlédl na ni. „Proč?“

„Pokud Asilovi poručí, aby nás našel, půjde právě tam – aby nám dal šanci utéct.“ Unaveně se na něj zakřenila. „Asil se umí vyhýbat rozkazům – slyšela jsem historky.“

Znělo to jako něco, co by ten starý bastard udělal.

Kdyby nebyl tak vyčerpaný, taky by ho to napadlo. V

každém případě to bylo lepší než se plahočit v otcových stopách.

Charles pohlédl dolů na Waltera. „Jak se odsud dostaneme nejrychleji ke srubu?“

Už když se otáčeli a Waltera následovali, Charles věděl, že dělají chybu. Otec měl pravdu, měli by utéct. Nabádaly ho k tomu všechny instinkty. Ale pokud existovala šance Brana zachránit, Charles ho nemohl ponechat osudu. Otec vždy rád říkal, že poslouchat instinkty neznamená slepě se jim podřizovat.

Anna chápala, proč se Charles pokusil poslat je s Walterem k bratrovi a do bezpečí. Ona toužila udělat totéž.

Charles zpomaloval. Zčásti za to mohla chůze sněhem, který byl někde hluboký pět centimetrů, a jinde po pas; i když měli oba sněžnice, šlo se jim těžce. Ale hlavně byly na vině jeho rány, tím si byla jistá.

Walter ve vlčí podobě šel vedle Charlese a nevtíravě ho podpíral.

Když uviděla, jak se její druh zachvěl, zastavila se.

„Proměň se.“ Věděla, že to moc nepomůže, ale vlka podpíraly čtyři nohy, ne dvě. A vlk taky vygeneruje víc tepla a kožich ho lépe udrží. Z vlastních rozsáhlých zkušeností jí bylo jasné, že vlk dokáže fungovat zraněný lépe než člověk.

Charles se začal bez protestů svlékat, což jen dokazovalo, jak je unavený. Sněžnice, obvazy, boty a šaty úhledně schoval do křoví.

Když se obnažil, dobře viděla jeho rány. Vypadaly strašlivě, rozšklebená znesvěcení hladké dokonalosti svalů a kostí.

Dřepl si, aby nespadl z takové výšky, kdyby při proměně ztratil rovnováhu. Rána na jeho zádech nevypadala tak zle, jako když ji viděla posledně. Všemu navzdory se uzdravoval.

Proměnit se mu trvalo skoro stejně dlouho jako ostatním vlkům. Díra po kulce vypadala na vlčích žebrech zvláštně; otvory už nebyly za sebou, větší výstupní rána se nyní nacházela nad menší vstupní.

„Než se dostaneme na místo, budeme si muset odpočinout a najíst se,“ řekla mu. „Vyčerpaní tvému otci nijak nepomůžeme.“

Neodpověděl, jen sklopil hlavu a následoval Waltera.

Jeho zkratka byla nejdrsnějším terénem, jakým zatím šli, a Anna proklínala sněžnice i křoví, které ji chytalo za popruhy i za vlasy. Zrovna se škrábali nahoru do prudkého srázu, když se vlci zastavili a zalehli.

Anna je napodobila a snažila se zjistit, co je vylekalo.

13

Neřekla mu, jak Charlese najít, proto Asil zamířil zpátky ke srubu. Opatrně Maripose vysvětlil, že tam Charlese cítil, že se možná rozhodl počkat na místě, kam by se mohli vrátit.

Možná Charles přesně to udělal – takže jí tak úplně nelhal. Bran uzavřel spojení se smečkou, proto si to Asil nemohl ověřit, ale byl si docela jistý, že Charles není nikde poblíž srubu. Ten chlapec byl opatrný a měl s sebou svoji křehkou novou družku. Určitě se vydal kontaktovat Brana, ještě než se k zemi snesly poslední trosky výbuchu.

Čarodějka a Saraiina vlčice byly jedna věc – ale Charles určitě věděl, že s Asilem k tomu nemá šanci.

Charles by už měl být dávno na cestě k autům. Asil místní hory dobře neznal, ale uměl odhadnout vzdálenost.

Až dorazí ke srubu – nebo k tomu, co z něj zbylo – bude muset Charlese stopovat, ale pokud se ten zachoval chytře a odjel, čarodějčino pátrání vyjde nazmar.

Avšak pokud Charles zjistil, že jeho otec je tady venku, ten zatracený blázen patrně zamířil zpátky do jámy lvové; byl to takový hrdinský idiot.

Přesto bude nějaký čas trvat, než se ke srubu dostanou, takže Asil získal pro Charlese náskok. Nevěděl, jak jinak pomoct.

A mimo to chtěl vidět Mariposin výraz, až uvidí ruinu srubu. Zničit ho bylo chytré, chytřejší, než od Charlese čekal. Možná nevěnoval Branovu zabijákovi dostatečnou pozornost.

Doufal, že Charles zabil i ubohého, polomrtvého kojota, kterého naživu udržovaly jen Mariposina vůle a magie. Už nikdy nechtěl strávit další noc na podlaze, pod kterou roztřeseně sípal zmučený tvor. Trvalo velkou část mizerné noci, než zjistil, co zvuky vydává. Dlouhou dobu měl děsivé podezření, že se jedná o ztraceného lovce, kvůli kterému dělali všichni takový poprask.

A už nikdy nechtěl vidět, jak někdo rozřezává zvíře zaživa. Už nikdy nechtěl vidět Saraiino milované tělo s někým cizím uvnitř, kdo Mariposu sledoval jako bohyni a plnil každé její přání. Jeho Sarai by čarodějce nikdy nepřinesla zvíře, aby ho mohla mučit. Nikdy by jí nepřivedla Asila. A udělala to bez rozkazu. Mariposa ho nečekala.

Strážci měli být poslušní, neschopní myslet sami za sebe. Předpokládal, že vlčice je víc, že není jen Mariposina nemyslící strážkyně. Stejně hloupá naděje ho přivedla do tohoto maléru.

Kdyby Charlesova Anna nebyla omega, Asilova zuřivost by přemohla svod Saraiiny přítomnosti. Zmítala jím teď – bezmocný žal, který ho rval na kusy, žal nad tím, že Mariposa ukradla Saraiinu vlčici a proměnila ji ve… věc.

Kdyby zůstal s Charlesem a pomohl mu vymyslet, co s Mariposou udělat, možná by měli šanci. Ale Annina přítomnost otupila jeho bolest a zanechala v jeho nitru jen vědomí, že ať už čarodějka provedla Sarai cokoli, nezlomila jejich pouto. Když se vlčice, která vypadala jako Sarai, dala na útěk, musel ji následovat.

Ne, byl příliš starý na to, aby svaloval vinu za své chyby na ostatní. Anna za nic nemohla, jen on. Byl příliš starý na to, aby věřil ve šťastné konce. To nejlepší, co mohl pro Sarai udělat, bylo zařídit, aby její vlčice tentokrát skutečně zemřela.

Když Mariposa ráno s pomocí vody věštila a zjistila, že se blíží další vlk, věděl, kdo to je. Tušil, jaká by to byla katastrofa, kdyby jí Bran padl do rukou. A tak když se zeptala, kterého vlka by Bran poslal za Charlesem, lhal. Lhal pravdou. Další vlk, kterého by Bran poslal, byl Tag.

Asil nepohlédl na Brana, který šel vedle nich a choval se asi stejně zuřivě jako zlatý retrívr. Marok byl lstivý bastard, který předstíral laskavost a mírnou povahu, dokud vám nerozsápal hrdlo. Měl i jiné dobré vlastnosti.

Asil si byl jistý, že i po tom, jak on sám narušil jeho obranu, se Bran dokáže nějak osvobodit. Možná kdyby ho lépe varoval? Kdyby Branovi řekl všechno hned, jak do Aspen Creeku před lety přišel?

Příliš pozdě, příliš pozdě.

Asil nebyl falešně skromný. Znal své silné stránky, a bylo jich mnoho – a přesto se jí nechal uhranout. Netušil, proč sám sebe přesvědčil, že Bran jí odolá, když jemu se to nepovedlo.

Aspoň že nevěděla, kdo Bran je. Zatím.

Litoval, že do lesů nevyrazil namísto Charlese Samuel.

Charles byl rváč, zabiják. Moc toho nenamluvil, jen tiše postával za otcem a budil hrůzu, kterou měl vzbuzovat sám Bran, kdyby se schválně netvářil jako neškodný kluk.

Asil viděl Charlese jednou nebo dvakrát při práci – a byl působivý, to mu Asil musel nechat. Silný a rychlý. Zrovna teď ale potřebovali lstivost, ne svaly. Samuel byl starý a prohnaný. Vzdělaný. Charles byl zabiják, jehož rozptylovala nová družka, bezmocná a křehká. V ničem se nepodobala Sarai, která byla válečnice.

Něco se mu otřelo o bok.

Pohlédl dolů, ale nic neviděl, i když znovu ucítil dotyk.

Opatrně, aby neupoutal pozornost čarodějky, spustil ruku a ucítil pod ní chlupatý hřbet – žádným jiným smyslem ho ale nevnímal. Přesto věděl, čeho se dotýká. Pošetile mu v srdci znovu vykvetla naděje a zabořil prsty do hedvábné srsti, kterou kdysi tak dobře znal.

Dokáže čarodějka měnit tvar?

Bran ho znovu vrátil zpátky do reality. Mariposa si naneštěstí všimla jeho zaváhání.

„Něco se děje?“ zeptala se.

„Spousta věcí,“ řekl Asil. Měla pravdu, s chutí ji sváděl na falešnou stopu, kdykoli to jen šlo. Stále postrádala schopnost všech dobrých alfů klást přesné otázky. Brana bylo mnohem těžší oklamat.

„Sarai je mrtvá, a já ne.“ Nenápadně zavětřil a uvolnil se, protože divočina mu nabídla lepší odpověď. „A támhle mezi stromy něco je – nějaká velká šelma, ale ne medvěd.

Slyšel jsem, že v okolí žijí rosomáci.“

Pokrčila nad jeho varováním rameny a přestala mu věnovat pozornost. Přemýšlel, jestli ví, že si pobrukuje Saraiinu oblíbenou píseň. Dělala to proto, aby ho trápila vzpomínkou na to, co ztratil, anebo jí píseň přinášela útěchu?

Bran počkal, dokud Mariposu nezaměstnaly vlastní myšlenky, pak znovu promluvil Asilovi do mysli.

Čarodějka je nesmrtelná, silná a rychlá jako vlkodlak.

Dokáže taky měnit podobu? Je opravdu vlkodlak? Maskuje nějak svůj pach, aby byla cítit člověkem a čarodějkou, ale ne vlkodlakem? Anebo jenom využívá schopnosti svého výtvoru?

Asil pokrčil rameny. Nikdy ji neviděl proměnit se.

Zadíval se dolů na svoji ruku, kterou měl zabořenou do neviditelné srsti. Možná existoval způsob, jak se dozvědět víc.

Skoro dvě století, od chvíle, kdy si uvědomil, že k němu má Mariposa prostřednictvím jeho pouta s družkou přístup, spojení co nejlépe blokoval. Ale to nejhorší už se stalo, tak proč nezariskovat?

Spustil štíty a jen díky pevné sebekontrole šel dál, jako by se nic nestalo, když ho jako mořská vlna zalila Saraiina láska. Dlouho jen kladl jednu nohu před druhou.

Někteří druhové spolu mohli telepaticky komunikovat, ale se Sarai vždy sdíleli emoce. Během let své spojení cvikem vytříbili, takže se od telepatie moc nelišilo.

Byla tak šťastná, že ji konečně pustil dovnitř a mohla čerpat energii z něj namísto z Mariposy. Otevřel se jí, aby mohla dělat, co chce. Kdyby za tím byla čarodějka, byl by mrtvý, ale byl si jistý, že je to jeho Sarai. Nasála z něj jen trošku a on se mezitím dozvěděl víc o ní.

Sarai byla mrtvá, nikdy ji nezíská zpátky. Věděl to, protože mu to sdělil i napůl živý stín jeho družky. Jestli se mu podaří Mariposu zabít, zmizí stín navždy – když ne, zůstane Sarai lapena v položivotě, který byl živoucím peklem. Věděl to, ale jedna jeho část se nedokázala zabývat budoucím žalem, když ho teď pohltila radost z toho, že mu z ní něco zůstalo.

Co?

Vnímal Branovu frustraci a přemýšlel, kolik cítí z toho, co se Sarai sdíleli. Potřeboval, aby to Bran věděl? Sarai si to myslela, proto se mu to pokusil říct.

„Už vím, že tvá strážkyně není Sarai, ale já ji tak vnímám. Někdy přemýšlím, jaké by to bylo promluvit si s ní. Jen jednou,“ řekl a Mariposa mu na oplátku zaryla nehty do rukávu bílé bundy.

„Je tady; je to Sarai. Ale je moje,“ řekla. „Nepotřebuješ s ní mluvit. Ona tě nechce.“

Ale Bran pochopil; Asil to poznal ze zamyšleného pohledu, který na něj alfa upřel. Mohl tedy zmlknout. Ale Mariposa si dělala nárok na někoho, kdo patřil jemu.

„Pořád mě miluje,“ odpověděl Asil, i když věděl, že si ji tím proti sobě popudí. „Nějaká její část mě miluje. Viděl jsem jí to na očích, když pro mě přišla.“ A to, co spatřil, bylo skutečné, tím už si teď byl jistý. Vší silou se té myšlenky držel. „Přišla za mnou – ty jsi ji neposlala.“

„Patří mi,“ prohlásila čarodějka rozčileně. „Stejně jako ty.“ Zůstala stát, zadumala se a přišla na něco, co ji potěšilo.

Otočila se k němu a svůdně se usmála. „I ty mě miluješ.“

Cítil, jak se po něm natáhla skrze pouto, které sdílel se Saraiinou vlčicí, a vnímal i Saraiinu paniku nad tím, že čarodějka zjistí, co dělali. Tolik se bála – a on to nedokázal snést.

A tak se rozhodl Mariposu rozptýlit. Nebylo to nijak těžké.

Sklonil se k ní a vášnivě jí zaútočil na ústa. Po okamžiku překvapení to uvítala. Celé roky věděl, proč byla Sarai doopravdy tolik posedlá. Jakmile to pochopil, pokusil se to vysvětlit Sarai, ale ta vždy viděla v lidech jen to dobré.

Myslela si, že je příliš podezřívavý – a ješitný, což byla pravda. Myslela si, že mu to zastřelo rozum – což pravda nebyla.

Nevěřila mu, když jí řekl, že se na něj Mariposa upnula, nevěřila mu až do noci, kdy ji čarodějka podruhé otrávila.

Pokusila se vzít na sebe Saraiinu podobu. Samozřejmě zbytečně. Možná dokázala změnit zevnějšek, ale ne pach.

Kdyby Sarai byla člověk, jed by ji zabil; místo toho byla tři dny nemocná. Mariposa chtěla, aby zemřela.

Teprve tehdy Sarai připustila, že s dívkou je něco v nepořádku, něco, s čím si sama neporadí. A souhlasila, že pošlou čarodějku pryč.

Líbal Mariposu, dokud ji nepřipravil o dech a vzrušení se z ní nešířilo ve vlnách. Pak ji pustil, hřbetem ruky si utřel ústa a řekl jí naprostou pravdu: „Nemiluju tě. Nikdy jsem tě nemiloval.“

Slyšela to v jeho hlase, cítila to v jeho nevzrušeném těle.

Z tváře jí na okamžik zmizel všechen výraz, tak ji šokoval.

Skoro ji litoval. Skoro. Kdyby nebylo Sarai, ubohého kojota pod podlahou srubu a mývala, kterého rozřezala na kusy a nechala žít – ne proto, že by ho potřebovala živého kvůli čárám, nýbrž proto, že z toho měla radost.

Vzápětí její šok odezněl a rty se jí roztáhly v cynickém úsměvu děvky. „Možná ne, ale chtěl jsi mě. Viděla jsem ti to na očích. Vidím to i teď. Jsem mladá a krásná, a ona byla stará a velká jako kráva. Chtěl jsi mě, a ona to věděla.

Žárlila, a proto mě poslala pryč.“

Zvedl obočí. „Pleteš si pojmy. Myslel jsem, že to já žárlil na lásku, kterou Sarai chovala k tobě. Myslel jsem, že to já tě poslal pryč, protože tě Sarai milovala. Tohle jsi přece tvrdila, ne?“

„Cabrón!“ Dupla nohou. „Hijo de puta.“

Bylo těžké uvěřit, že žije už dvě století, že není mladá dívka, na kterou vypadala a podle toho se i chovala. Stejně jako Petr Pan nikdy nedospěla.

„Milovala mě. Nakonec si vybrala mě. Proto je se mnou a ne s tebou. Ale,“ zvedla prst, „ ty jsi mě chtěl. Proto mě poslala pryč. Chtěl jsi mě a ji to rozzlobilo. Byla jsem mladá a bezmocná, dítě ve tvé péči, a ty jsi mě chtěl.“

„Proč bych tě chtěl?“ zeptal se chladně. „Měl jsem Sarai a ta byla víc ženou, než ty kdy budeš. Chtěl jsem Sarai; pro ni jsem žil a pro ni bych i zemřel. Ty jsi pro mě nebyla nikdy víc než nalezenec, o kterého se Sarai chtěla starat.“

Dovolil, aby slyšela v jeho slovech čirou pravdu, a když zvedla ruce a zaútočila magií, nijak se nebránil. Byl si jistý, že ho nezabije – ne dokud ho nepřesvědčí o své pravdě.

Nebo dokud ji nedožene k nepříčetnosti.

Čest vyžadovala, aby bojoval a žil, dokud to půjde, aby se pokusil zastavit hrozbu, kterou přivolal na maroka.

Kromě smrti Asil všechno zvládne. A když se soustředila na něj, nevěnovala pozornost tomu, co dělali se Sarai – a co bylo důležitější, nevšímala si Brana.

Jenže Saraiina vlčice nebyla tak optimistická. Ve chvíli, kdy čarodějka zaútočila, ukázala mu, co ji viděla provádět lidem. Byly to věci, které by ho přiměly zpochybnit dřívější prohlášení, že zvládne cokoli, jen když nezemře. Kdyby potřeboval důkaz o tom, že jedná jen se stínem své družky, nyní by ho měl. Sarai by bylo jasné, že mu nepomůže, když ho bude děsit předem. Ale připomnělo mu to, že pokud neuzavře jejich pouto, bude trpět i ona. A i když byla pouhý stín, nechtěl jí ublížit. Zvedl mentální štíty a zablokoval Sarai okamžik předtím, než na něj čarodějka udeřila.

Útok byl spíše brutální než promyšlený. Vykřikl, protože nebyl připravený a netušil, jak moc to může bolet, a protože se jeho vlk rozhodl, že se nenechá jen tak týrat.

Proměna byla v tu chvíli stejně nezbytná jako hloupá. Bolest se zmnohonásobila a propalovala se mu do nervových zakončení, která si v tu chvíli přál nemít. Čas se změnil, z vteřin se staly hodiny, až existoval jen v limbu agonie. Pak bylo po všem. Celé jeho tělo otupělo, jak dokončil proměnu.

Byl to jen okamžik, chvilka svobody, kterou mu Sarai vydobyla tím, že převzala jeho bolest. Ocitl se ve vlčí podobě sotva půl metru od Mariposy a měl se zcela pod kontrolou.

Čarodějka poprvé vypadala vyděšeně a on hltal její strach, jako by to bylo čerstvé, krvácející maso. Na vteřinu se zastavil, aby si ho užil, pak se na ni vrhl. Ale ta jediná vteřina stačila na to, aby zvolala jméno jeho družky.

„Sarai!“

Otevřené čelisti se zakously do srsti a v tlamě ucítil Saraiinu krev, ne Mariposinu. Zaryl zuby hluboko do masa a znovu ho rozpálila bolest Mariposiny magie, která však vzápětí polevila, protože zakročil Bran.

„Není to odporné,“ řekla Anna Charlesovi. „Když mi bylo pět, milovala jsem lepkavé krémové sladkosti. Tohle by mi asi dokonce chutnalo.“

Anna tichounce šeptala a ukusovala ze zmrzliny.

Přesvědčil ji, že je důležité, aby do sebe dostala kalorie.

Byla jen škoda, že zmrzlinou krmila i Waltera a jeho. Jenže Walter si to užíval.

Charles zamručel a zíral dolů do údolí na postavičky kráčející přes louku. Vítr k nim občas zanesl nějaké slovo, ale naštěstí foukal tak, že ostatní nevaroval před tím, že je sledují.

„Zajímalo by mě, proč to udělal,“ řekla Anna, když se Asil proměnil ve vlka.

Charles si nemyslel, že to provedl z vlastní vůle – možná šlo o nějaký bizarní trest. A pokud ano, nevyšel. Asil se nejistě postavil na nohy – a vzápětí se vrhl na čarodějku.

Všichni tři – Charles, Anna i Walter – vstali. Byli příliš daleko, než aby do boje zasáhli…

Odnikud se objevil tvor, který vypadal jako vlčice Asilovy družky, a zastoupil mu cestu. V tu chvíli se pohnul i otec. Čarodějka, kterou rozptýlila rvačka mezi vlky, si ho málem nevšimla.

Málem.

A Charles byl příliš daleko, než aby dokázal změnit, co se stalo pak.

Asil cítil Saraiinu frustraci, ale věděl, že družka nedokáže ignorovat podstatu své existence, a sice ochranu Mariposy. Ještě ne. Ještě jí nedal dost síly. A tak bojovali, protože nebyla schopna přestat, dokud nezemře nebo dokud čarodějka neporučí.

Obvykle by nebylo pochyb o tom, kdo zvítězí. Sarai možná byla válečnice, ale Asil ji naučil všechno, co znala, a ve vlčí podobě měl o dobrých pětadvacet kilo svalů navíc.

Byl rychlejší a silnější, ale ona bojovala s cílem zabít ho. On se snažil zůstat naživu, aniž by jí ublížil.

Pokud ho zabije, bude navěky truchlit, a to nedokázal snést. Cítil, jak z něj na okamžik spadly čarodějčiny okovy, a Sarai zaváhala, protože to cítila taky.

A pak okamžik svobody pominul.

„Asile, sedni,“ přikázala Mariposa chraplavě a on na sobě ucítil bič její moci, který ho donutil poslechnout, protože byl spoutaný pevněji než dřív.

„Sarai, stůj.“ Nevšimla si, že vlčice nepokračovala v útoku, nedívala se totiž na ni, nýbrž na Brana.

Asil na něj pohlédl také.

Napřed si myslel, že je Bran mrtvý. Ale Mariposa k nehybnému tělu přiklopýtala a nakopla ho. „Vstávej. Dělej.“

Ztuhle se postavil. Tělo bylo stále Branovo, byl to pořád tentýž šedý vlk s bílou špičkou ocasu. Když ale vzhlédl k čarodějce, v jeho očích z Brana nic nezbylo.

Asil viděl zombie se silnější osobností. A kdyby nebyl vlk, udělal by znamení na ochranu před zlem, které ho naučila matka, jakkoli by to bylo zbytečné. Fungovalo, jen když bylo načrtnuto krví čaroděje – a jestli to Mariposa nevěděla, nemínil ji to naučit.

I strážkyně, stín jeho družky, měla v sobě víc než to, co drželo naživu maroka.

Když se čarodějka ujistila, že ji Bran opět poslouchá, pohlédla na Asila. „Hussane, proměň se zpátky v člověka.“

U Alláha, jak to bolelo! Za posledních několik hodin měl za sebou příliš mnoho proměn, ale její rozkazy byly nemilosrdné. Vrávoravě se postavil a ucítil ostré ledové krystaly ve sněhu. Chlad mu obvykle nevadil – vadil mu dokonce méně než většině vlkodlaků. Ale teď ho cítil.

„Obleč se,“ vyštěkla.

Šaty měl potrhané a zakrvácené, ale obléct si je bylo lepší než stát nahý v zimním vichru. Ruce se mu třásly, takže jen těžko rozvazoval tkaničky. Našel jenom jednu ponožku a byla tak mokrá, že si ji nenatáhl; puchýře mu zrovna teď starost nedělaly.

Asil se bál, byl k smrti vyděšený. Žádná čarodějka, kterou kdy potkal, a že jich za život poznal hodně, nedokázala provést něco takového vlkovi jen s magií, kterou měla po ruce. Člověku ano – mrtvému člověku. Uvědomil si, že chyboval. Smýšlel o ní pořád jako o dítěti, ať už jakkoli mocném, ale měla dvě století na to, aby nabyla vědomosti a moc.

Opatrně prohmatal pouto smečky, které ho vázalo k alfovi, a… nic necítil. Opravdu provedla Branovi totéž co Sarai? Dvě století byla spousta času na studium. Možná našla nový způsob, jak si stvořit strážce, způsob, který trval jen několik minut místo čtyř dnů mučení.

Pak si ale uvědomil, že se mu Bran uzavřel sám a pouta smečky jsou stále na místě. To mu dodalo naději; znovu pohlédl na maroka, ale viděl v jeho očích jen tupost, která se v ničem nepodobala Branovi, kterého znával… znal.

Jen pro jistotu prozkoumal Asil znovu pouta se smečkou, ale někdo je aktivně škrtil. A jediná osoba, která toho byla schopna, byl Bran.

Ale nebyla uzavřena úplně.

Něco se z maroka vyplížilo a dotklo se to Asila ledovými černými prsty, které mu pomalu pronikly do duše.

Sarai tiše zakňučela, protože pochopila, co se děje, dřív než on, vždy byla v těchto věcech lepší – on vztek považoval za něco žhavého a prudkého. Toto bylo horší.

Byl to berserk.

Žil tehdy v Severní Africe a nebylo mu ještě ani sto let.

Ale i tam se k němu donesly historky. Smrtonoš. Celé vesnice byly vyvražděny, od stařen po novorozeňata.

Zpívaly se o něm písně a vyprávěly příběhy, ale většinu smazal čas.

Čarodějka vnutila proměnu svému synovi a vnukovi – aby si s nimi mohla hrát. Celé roky je držela v zajetí a nutila je plnit vlastní vůli. Stala se díky tomu nejnebezpečnější čarodějkou na Britských ostrovech. A pak se její syn osvobodil.

Zabil matku a sežral ji. Pak zahubil vše živé na kilometry daleko. Domov našel v temném srdci velšských lesů – a celé roky v okruhu jednoho dne chůze od jeho pelechu nic nežilo.

Velcí lovci své generace, lidé, vlkodlaci i jiní tvorové, chtěli získat slávu nebo prokázat odvahu tím, že ho zabijí – a všichni zemřeli. Někteří přišli pomstít smrt blízkých. A zemřeli. I hlupáci, kteří měli prostě smůlu a dostali se do netvorovy blízkosti náhodou, zemřeli.

A pak jednoho dne, tak to aspoň slyšel, opustil Bran po synově boku divočinu. Už nebyl berserkem, jen harfeníkem, vypravěčem a vlkem samotářem.

Po dostatečně dlouhé době se i z nejhrůznějších příběhů stanou pouhé legendy a nakonec jsou i ty zapomenuty. Asil si byl docela jistý, že je jediný, samozřejmě kromě Samuela, kdo ví dost na to, aby pochopil, co čarodějka provedla.

Myslela si, že má maroka pod kontrolou. Ale Mariposa vždy překrucovala realitu tak, aby jí vyhovovala.

„…him of eagum stod ligge gelicost leoht unfaeger,“

citoval Asil tiše.

„Co jsi říkal?“ Mariposa byla bílá a viditelně vyčerpaná, ale okovy, které mu nasadila, byly pevné a nedaly se zlomit.

„Beowulf,“ řekl jí. „Hrubý překlad, myslím, zní: ‚Jeho oči plály zhoubným ohněm.‘ Nejsem básník, abych překlad zveršoval.“

Podezřívavě na Brana pohlédla, ale viděla jen oči tak mdlé, že byly spíše hnědé než jantarově žluté. Asil to věděl, protože na ně hleděl taky.

Jeho oči plály zhoubným ohněm. Grendel dlužil Branovu berserkovi a příběhům, které si lidé mezi sebou po staletí předávali, za hodně. Ale nedostatek inteligence v alfových očích a chladná, černá zuřivost, jež prosakovala z Brana do každého vlkodlaka, který k němu byl připoutaný, byly mnohem děsivější než Grendel nebo Grendelova matka, děsivé nestvůry z epické básně. Doufal, že tak Bran působí jen na nejbližší smečku, ale velmi se obával, že zuřivost ovládne všechny. Světem se bude šířit smrt jako v dobách morové rány, kdy vymřela třetina Evropy. A žádný z vlkodlaků už nikdy nepozná mír.

„Bojíš se,“ řekla mu. „A měl bys. Prozatím dovolím, abys byl sám sebou – ale jestli mi budeš dál působit problémy, udělám z tebe svého mazlíčka, jako jsem to udělala s ním. Mazlíčci jsou méně užiteční než Sarai, protože nedokáží reagovat na nic kromě přímých povelů – plánovala jsem z tebe udělat strážce jako ze Sarai. Měl by sis dát pozor, abych nezměnila názor.“

Myslela si, že se bojí jí. A taky se jí bál, dokud ji netvor, kterého stvořila, nepřekonal. Neměla nejmenší tušení.

Udělala dva kroky k Asilovi a tvrdě ho uhodila.

Nepokusil se bránit. Trochu ji omezila malá výška, ale udeřila ho vší silou, Saraiinou silou. Instinktivně si olízl krev ze rtu.

„To máš za to, že jsi mi lhal o tom vlkovi. Je to sám marok, ne žádný nižší vlk. Věděl jsi to, věděl – a dovolil jsi, abych si myslela, že je to někdo jiný. Mohl mi ublížit. A ty mě máš chránit, zapomněl jsi? Svěřili mě vám, abyste mě chránili.“

Staří vlci nakonec ztráceli kontakt s realitou. První krize přišla ve chvíli, kdy zemřeli všichni lidé, které znali, a nezůstal už nikdo, kdo si je pamatoval jako lidi. Druhá nadešla pro každého vlka jindy, to když se svět změnil natolik, že jim nezůstalo žádné místo, kde by se cítili doma.

A Mariposa nikdy nebyla normální, ani předtím, než zabila Sarai. Pokud si myslela, že ji chce chránit… pak doopravdy zešílela.

„Jenže na tvojí zradě ve skutečnosti nesejde,“ řekla mu s dívčím pohozením hlavou. „Dokážu se ochránit sama.

Tenhle je můj.“ Pohlédla na Brana. „Proměň se. Chci vidět, jak vypadáš. Nikde jsem nenašla tvoji fotku, Brane Cornicku.“

Asil zatajil dech, když alfa poslechl. Bude bolest z proměny poslední kapkou, která dovolí netvorovi setřást její okovy?

Čekali v mrazu, Asil, jeho stínová družka a čarodějka, až se promění. Jejich dech stoupal k nebi jako pára a z nějakého směšného důvodu mu připomněl, jak před lety vzal Bran uprostřed zimy celou smečku, všechny vlky, kteří patřili jen jemu, v najatém autobuse do hotelu v parku Yellowstone. Pronajal si veškeré pokoje, aby mohli celou noc běhat a výt v zasněžené gejzírové kotlině, kde je nemohl spatřit nikdo až na několik buvolů a losů.

„Nemůžeš se pořád schovávat ve skleníku,“ řekl marok Asilovi, když ho zdvořile požádal, zda by nemohl zůstat doma. „Někdy si musíš vytvořit nové vzpomínky.“

Asil zavřel oči a poprvé od chvíle, kdy přišel o Sarai, se modlil – přestože kdysi býval silně věřící. Modlil se k Alláhovi, ať nedopustí, aby se z Brana stal netvor, jenž by zničil domov, který tak pečlivě vybudoval, útočiště pro své vlky.

Když Asil konečně otevřel oči, stál Bran nahý ve sněhu.

Netřásl se, přestože silně mrzlo. Kůži měl bledou a tenkou a zřetelně se pod ní rýsovaly žíly, které vedly krev zpátky k srdci. Měl málo jizev, jedna se mu táhla přes žebra, druhá pod pravou paží.

„Docela hezké tělo,“ řekla Mariposa. „Ale to máte všichni, vy vlci. Trochu jemnější, než mám u mužů ráda.“

Našpulila rty a potřásla hlavou. „Očekávala jsem něco…

působivějšího. Marok by měl být…“ Pohlédla na Asila. „Víc jako Hussan. Muž, za kterým se ostatní otáčí. Muž, jenž nutí ostatní opatrně našlapovat. Ne někdo, kdo musí poslat syna, aby udělal dojem a zabíjel za něj. Prověřila jsem si tě, víš?

Když jsem to slyšela, věděla jsem, že jsi příliš slabý, než abys udržel všechny smečky pod kontrolou sám.“

Snaží se Brana vyprovokovat, pomyslel si Asil nevěřícně. Testovala svoji nadvládu nad ním, aby se ujistila, že jejímu otrokovi nezůstala ani špetka nezávislosti.

Lapáním po dechu nikomu nepomůžu, pomyslel si Asil trochu zoufale. Copak neviděla netvora, který se schovával za Branovým klidným zevnějškem?

Jediné, co mu zabránilo zpanikařit, bylo vědomí, že její názor by Brana spíše pobavil, než rozzuřil. Na druhou stranu nebyl marok v tuto chvíli zrovna sám sebou.

„Můžeš se proměnit zpátky?“ zeptala se Brana, když neodpověděl na její komentář. „Nemám pro tebe boty a nerada bych ti byla nucena uříznout nohy kvůli omrzlinám.“

„Ano.“ Branova odpověď byla nezřetelná a poslední samohlásku protáhl, jako by byl opilý.

Čekala, až začne, nakonec vydala netrpělivý zvuk a řekla: „Tak do toho.“

Ještě než proměnu dokončil, pokynula Sarai, ať přistoupí blíž, a vylezla si na ni, jako by její strážkyně byla osel. Asil spolkl vztek, který byl na drobnou urážku Sarai, co ani nebyla jeho žena, příliš silný. Nervózně pohlédl na Brana a ze všech sil se snažil zůstat klidný.

„Až se promění, dožeňte nás.“

Sarai se o něj otřela a zalila ho náklonností a obavami.

Sotva zmizela z dohledu, Asil ucítil, jak zákeřný vztek vybuchl – jako by Saraiina přítomnost pomáhala Branovi zachovat klid, jako by pořád byla omegou… a proč vlastně ne?

Klesl na koleno, sklopil hlavu a navzdory všemu doufal, že až se Bran promění ve vlkodlaka, bude stále pod kontrolou, svojí vlastní nebo čarodějky.

A přestože se neodvažoval pohnout a bylo to už hodně dávno, co byl dobrý muslim, nedokázal potlačit nutkání modlit se. „Allahu akbar…“

Čarodějka zvedla prudce ruce a Charles i přes vzdálenost cítil, jak špinavá její magie je – zkažená, hnilobná, ale mocná. Velmi mocná.

Viděl, jak otec upadl – a najednou byl Bran pryč.

Charles strnul. Bylo to tak nečekané, že přišel o dech.

Chladná přítomnost, kterou v sobě cítil, co si pamatoval, po sobě zanechala jen obrovské, prázdné ticho. Jeho plíce se na okamžik odmítly pohnout, pak ale znovu popadl dech a bratr vlk ze všeho nejvíce toužil výt k nebi.

Charles s bratrem vlkem ze všech sil bojoval, aby ho umlčel, ale cítil v sobě zvláštní divokou zuřivost, jakou nikdy dřív nepoznal, hlubší a temnější než obvyklé sklony k násilí; a pochopil nebo aspoň doufal, že pochopil.

Bran nezemřel. Proměnil se.

Otec mluvil hlavně o přítomnosti nebo nedávné minulosti. Vzpomínal na události, které se staly před deseti, dvaceti lety, ale ne před stem nebo i více. Charles se to naučil oceňovat, jak sám stárl.

To Samuel se někdy nechal přesvědčit, aby mladšímu bráškovi vyprávěl. A příběh o Branovi jako berserkovi patřil k jeho oblíbeným, dokud nedospěl natolik, aby pochopil, že to nebyl jen příběh. Nebýt toho, možná by přehlédl tmu, která do něj prosakovala, a myslel si, že čarodějka Brana skutečně zlomila.

Uchlácholil svojí nadějí bratra vlka a společně se vydali magií smečky, která je v alfově péči obestírala. Hledali a hledali, až pouta našli, změněná a téměř zcela uzavřená, takže jimi prosakovala jen trocha jedovaté zuřivosti. Bran pořád žil.

Ale jako co?

14

Přestože Charles toužil pelášit tryskem dolů ze svahu, sotva čarodějka zmizela, běžel pomalu a ovládal se, aby mu Anna ve sněžnicích stačila.

Jak se blížili, stromy a křoví ukryly místo, kde čekali Asil s jeho otcem. Charles opatrně zpomalil a zůstal stát.

Podíval se na Annu, pak na Waltera. Kývla a dřepla si na místě, kde stála. Walter zalehl jako správný starý voják.

Nebýt jeho, Charles by nikam nešel. Neriskoval by Annin život kvůli tušení. Ale kdyby se mu něco stalo, Walter by se o Annu postaral, proto mohl Charles riskovat.

Když vešel na otevřené prostranství, Asil už se nemodlil, ale dál klečel s hlavou sklopenou – jako by se ze všech sil snažil maroka neurazit.

„Pomalu,“ zamumlal Maur, aniž by vzhlédl. Měl vždy dobrý sluch – anebo možná zachytil Charlesův pach. „Jsme k ní připoutaní, tvůj otec a já. Musím čarodějku poslouchat, jako by byla můj alfa.“ Konečně otočil hlavu a zoufale se zadíval Charlesovi do očí. „Tvého otce spoutala ještě pevněji. Zjistila, kdo je, a zbavila ho vůle, jako když loutkář pověsí marionetu na drátky.

Doufám,“ pokračoval Asil tichým, tichoučkým hlasem, „že až se promění, bude pořád při smyslech.“ Unaveně si promnul čelist. „Musím počkat, ale ty ne. Ty vezmi svoji družku a uteč, seber smečku v Aspen Creeku a zmiz s ní na konec světa. Jestli ho podřídila své vůli, všichni vlci, kteří mu podléhají, jsou její.

Je naprosto šílená – ani předtím nebyla zrovna při smyslech – ale připoutala se k Saraiině mrtvé vlčici. Živí a mrtví k sobě nepatří.“

Charles čekal.

Asil se usmál. „Myslím, že přecenila svoje síly. Pokud ho neudrží…“ pohlédl na Brana. „No, potom, perdito, bude asi lepší být hodně, hodně daleko.“

Bran se nemotorně zvedl na nohy a stál jako právě narozené hříbě, s nohama doširoka rozkročenýma, aby neupadl. Oči měl úplně prázdné. Nic v nich nebylo.

Nebýt uzlíčku ledového vzteku, který se mu stahoval v žaludku a prosakoval od otce, Charles by věřil, že nad ním získala úplnou kontrolu.

Charles věděl, že se dokáže ještě jednou, maximálně dvakrát proměnit, ale bude mít pořádnou kocovinu. Zdaleka ne poprvé litoval, že nezdědil otcovu schopnost promlouvat lidem do mysli. Ušetřilo by mu to spoustu energie.

Proměnil se a doufal, že Asil bude moct počkat, dokud nebude schopen řeči. Probíhalo to pomaleji, než byl zvyklý – a obával se, že uvízne v lidské podobě déle, než očekával.

Ale konečně byl hotový – a nahý jako novorozeně. Neměl dost síly na to, aby ji vyplýtval na ochranu své cudnosti.

„Je příliš pozdě, už přichází,“ řekl Asilovi. „Když tě čarodějka ovládne, vidí tvýma očima.“ Řekl mu to bratr. „Jsi pro ni živý golem.“

Asil zavřel oči. „Je konec.“

„Až příliš snadno propadáš zoufalství,“ řekl Charles.

Nemohl mluvit o Anně a Walterovi, protože by se to mohlo hned donést čarodějce. „Naše smečka má k dispozici omegu.

Možná bude stačit.“

„Víš, co se z něj kdysi stalo?“ zeptal se Asil.

„Ano.“

Asil pohlédl na maroka. „Zabij ho, pokud můžeš. Jestli ho máš rád, jestli máš rád svoji smečku.“

Charles se podíval na otce, který na vlkodlaka působil křehce. Nebudil strach v srdcích těch, kdo na něj pohlédli – hlupáci.

Drsně se zasmál. „Jsi blázen, pokud si myslíš, že bych ho dokázal zabít. Je marok – a zdaleka není tak slabý, jak se zdá. U otce nevěř ničemu, co vidíš.“

Byla to pravda a Charles byl zraněný. Dokonce i dýchání bolelo.

Měl bych odejít, pomyslel si, když po něm přejely otcovy prázdné oči. Už si dokázal, že ho čarodějka může ovládnout, kdykoli se jí zachce. Představoval slabinu.

Zůstaň. Potřebuji tě.

„Na co?“ zeptal se. Zadíval se na otce, ale i s jeho hlasem v hlavě neviděl v marokových očích nic než tupou bestii.

Protože jsi jediný, o kom vím, že ho nezabiju.

Anna poslouchala jejich rozhovor a pevně se objala pažemi. Věděla, že na ni Charles spoléhá – na to, že s Walterem budou jeho esy v rukávu.

Problém byl, že ona žádné eso nebyla. Možná tak žolík, ale rozhodně ne eso. Walter býval voják, na něj bylo lepší spoléhat.

„Znáš tohle místo? Můžeme se přesunout někam, odkud bychom na ně viděli, a přesto zůstali schovaní?“ pošeptala Walterovi.

Vyrazil v pravém úhlu k místu, kde Charles hovořil s Asilem. Anna ho následovala tak tiše, jak jen mohla. Walter se pohyboval lesem podobně jako Charles, jako by byl jeho součástí.

Zavedl ji blíž, než považovala za možné, ke starému stromu, jehož husté větve se otíraly o zem sotva tucet metrů od místa, kde stál marok a zíral na syna.

Vlkodlak se vplížil pod větve a Anna ho po čtyřech následovala. Ocitla se v suché, tmavé jeskyni s hustým kobercem jehličí, které ji píchalo do odhalených částí těla, ale změkčovalo půdu pod koleny. Přeplazila se po něm a lehla si na břicho, aby zpod větví viděla, co se děje.

Ocitli se kousek nad Charlesem a obávala se, že proti větru. Měla by se proměnit; jako vlk byla silnější a mohla bojovat drápy a zuby, kdežto takto byly její jedinou zbraní nehty. Když se o to ale pokusila, zjistila, že od poslední proměny uběhlo příliš málo času a že to nezvládne. I pouhý pokus ji vyčerpal a roztřásla se.

Walter si lehl vedle ní a teplo jeho velkého těla ji přimělo uvědomit si, jak je prokřehlá. Sundala si rukavici a zabořila ruku Walterovi do srsti, aby si ji ohřála.

„Mluví s tebou?“

Charles zvedl ruku, aby Asila umlčel. Potřeboval přemýšlet. Otec měl plán, to bylo jasné. Ale nebyl ochotný se o něj podělit… pokud vůbec mohl.

„Co chce čarodějka udělat se mnou?“ zeptal se Charles.

„Já ne…“ Asil se zatvářil zvláštně. „Podle Sarai tě zabije, aby zlomila tvého otce a získala zpět moc, o kterou jsi ji připravil, když jsi zničil její srub. Myslím, že to udělala už dřív, chci říct, že převzala smečku. Sarai o tom mluví, jako by to byl jistý vzorec chování.“ Odmlčel se. „Ale jestli to chápu dobře, všichni, které ovládla, nakonec zemřeli. Ne úplně. Rozplynuli se, až z nich nic nezůstalo.“ Přitiskl si ruce na spánky, jako by ho bolela hlava.

Aha, pomyslel si Charles a zvýšila se mu hladina adrenalinu. Pouta lásky jsou velmi silná. Možná čarodějka ztratí kvůli Asilovi Sarai.

Nechal to na pozdější úvahu a přemýšlel o Maurových slovech. „Jestli se pokusí převzít otcovu smečku, možná ji čeká překvapení,“ řekl. „Anna si myslí, že jsme banda šílenců.“

Asil se pousmál. „Víš, že má pravdu.“

Charles napřáhl ruku, pomohl Asilovi na nohy. Maur se opile zapotácel. „Vypadáš děsně. Jsi zraněný?“

Asil si oprášil sníh z roztržené nohavice, i když ji měl úplně promočenou. „Ne. Jsem jenom trochu poškrábaný. A mám potrhané oblečení.“ Pečlivě si Charlese změřil. „Aspoň jsem ale oblečený.“

Charles byl příliš unavený, než aby se s Asilem špičkoval. „Takže mě čarodějka zabije,“ řekl, pohlédl na otce a snažil se přijít na to, co má starý vlk za lubem.

„Možná.“ Asil si oprášil sníh z druhé nohavice. „Anebo poručí jemu, aby to udělal – případně mně nebo Sarai.

Záleží jen na tvé bolesti, na tvé smrti, ne na tom, kdo ti ji přivodí. Stačí, když bude u toho, aby z ní načerpala sílu. Ale vsadím se, že to přikáže udělat tvému otci. Vždycky ráda ubližovala lidem.“

Kdyby právě nepřemýšlel o tom, jak Asilova přítomnost umožnila Sarai osvobodit se od čarodějčiny kontroly, asi by nepochopil, jak je to důležité.

Lstivý starý vlk. Charles na otce obdivně pohlédl.

„Takže o to šlo. To ti tehdy před lety matka poručila? Zabít Samuela?“

Asil se na něj zamračil, ale než mohl něco říct, z lesa vyrazila vlčice s čarodějkou na hřbetě. Charles cítil, jak ho ovládl známý chlad, bratr vlk se chystal do boje. Jeho otec byl mistrný manipulátor, ale nebyl v nejlepší kondici a bylo tu příliš mnoho věcí mimo jejich kontrolu.

Sarai se zastavila daleko z dosahu a držela se mezi čarodějkou a Charlesem, když jí sklouzla ze hřbetu. Její ochranitelské chování se zdálo být instinktivní – jako by byla matka pečující o mládě.

Čarodějka – říkala si Mary a Asil ji oslovoval jménem Mariposa, Motýlek – byla menší, než si pamatoval, anebo tak možná působila vedle Asilovy družky. Tentokrát jí rysy nezakrýval šál. Vypadala mladě, jako by se jí ošklivost světa nedotýkala.

„Charlesi,“ řekla. „Kde je tvá žena?“

Čekal, ale neovládlo ho nutkání odpovědět. Vzpomněl si na přiškrcená pouta se smečkou a pocítil náhlou, horečnatou naději – otec možná vyřešil jeden z jeho problémů.

„Někde tu je,“ řekl.

Usmála se, ale její oči zůstaly chladné. „Kde přesně?“

Naklonil hlavu na stranu. „Není tam, kde jsem ji nechal.“ Tím si byl bratr vlk jistý, i když netušil jak.

Znehybněla a přimhouřila oči. „Kolik je ve smečce tvého otce vlků?“

„Včetně tebe a tvé zrůdy?“

Rozevřela oči. „Ale, ale, Asil rozhodně neztrácel čas a prozradil ti mé plány. Ano. Klidně nás započítej.“

„Třicet dva… možná třicet tři.“ Tyto informace jí teď a tady k ničemu nebyly, tak proč by jí je nedal? Jenom si nebyl jistý, jestli má ještě pořád počítat i Samuela.

„Pověz mi, proč bych tě měla nechat žít,“ řekla. „Můžeš pro mě udělat něco, co tvůj otec ne?“

Sarai zírala na Asila. Aspoň ona byla přesvědčená o tom, že čarodějka má Charlese pod kontrolou. Žádnou další, lepší šanci nedostane.

Jednou z výhod zkušených bylo, že jejich úvahy neprozradil nával adrenalinu nebo emocí. „Měla bys mě nechat žít, protože to může být tvá jediná šance na přežití.“

„Co tím myslíš?“ Zvedla obočí a naklonila hlavu na stranu skoro jako vlk.

Měl věřit otcovu plánu? Otec spoléhal na to, že dokáže rozbít pouta, kterými ho čarodějka svázala, když mu ho poručí zabít.

Existovaly i jiné věci, které mohl Charles vyzkoušet.

Možná nadejde chvíle, kdy by ji byl schopen bez většího rizika napadnout. Stačila by půlvteřina, až by byl na dosah, a ostatní ne.

Ale prozatím mohl bojovat – po dni v čarodějčině něžné péči by tomu tak být nemuselo.

Charles sklopil oči, jako by se podřizoval její autoritě, a následující slova pomalu zašeptal; nevědomky přikročila blíž a nastražila uši. „Můj ot…“ Uprostřed druhého slova se na ni vrhl a vložil do útoku veškerou rychlost, která mu zůstala.

„Sarai!“ zaječela čarodějka hrůzou. Kdyby byl v nejlepší formě, zvládl by to. Ale zpomalily ho vyčerpání a rány. Vlčice, která bývala Sarai, do něj vrazila jako nákladní vlak a strhla ho stranou, než se mohl čarodějky dotknout.

Doufal, že mu moment překvapení umožní čarodějku zabít, ale byl realista. A tak s napadením počítal, podvolil se síle nárazu a odkulil se od Sarai, aby si nezlámal žebra.

Když se teď rozpoutala bitka, jeho stará zranění mu vadila jen okrajově – hlavně proto, že ho zpomalovala; jednu nohu neměl tak rychlou a jeho údery nebyly moc efektivní.

Byl zraněný a v lidské podobě. Většina lidí by si tak pochopitelně myslela, že vlčice bude ve výhodě. Mýlili by se.

Kdyby doopravdy byla Asilovou družkou, byl by bezradný. Ale nebyla. Charles to věděl, i když chudák Asil byl zajatcem svého pouta s ní, zmatený schopností této mizerné imitace napodobovat živé stvoření. Duchové hor věděli, že je mrtvá, a zpívali o tom, když mu vraceli něco z jeho síly.

Škrábla ho drápem do boku, ale v konečném důsledku byla pouze stínem vlčí omegy, kdežto Charles trávil většinu života tím, že lovil vlkodlaky a zabíjel je. I zraněný byl rychlejší než ona a uhýbal jí z cesty stejně rychle, jako voda obtéká kámen. Třicet let studia různých bojových stylů mu poskytlo výhodu, kterou nedokázala věkem překonat.

Protahoval bitku tak dlouho, jak se jen odvažoval, ale byl unavený a těžší souboj měl ještě pořád před sebou.

*

Anna se pustila do vázání na sněžnicích. Prostor mezi ní a Charlesem nebyl stejnoměrně zasněžený a na žádném místě, které viděla, nebyl sníh hlubší než dvacet centimetrů.

Rychleji se bude pohybovat bez nich. Jen kdyby věděla, kdy jí bude potřeba.

Kdyby si sundala ty zatracené, neohrabané sněžnice dřív, mohla vyrazit ve chvíli, kdy vlčice Charlese napadla.

Ale jak Anna škubala a trhala za sněhem olepené spony, pochopila, že Charles má všechno pod kontrolou. Stál uvolněně, zatímco potlučená vlčice kolem něj kroužila a hledala způsob, jak se k němu dostat. Druhou sněžnici si Anna sundala klidněji. Znovu už si je neobuje, nikdo si je už nikdy neobuje, ale kdyby bylo třeba, dokázala by vyrazit hned.

Naneštěstí nebyla jediná, kdo poznal, že Charles má souboj pod kontrolou.

„Asile,“ řekla Mary. „Pomoz jí.“

Maur na čarodějku chvíli hleděl, pak si sundal košili a hodil ji na zem. Připojil se k boji s lehkostí válečníka, který zná smrt a vítá ji. Kdyby si Anna nedělala takové starosti o Charlese a sledovala film, opřela by se, jedla popcorn a užívala si. Ale krev byla skutečná.

Předklonila se a uvědomila si, že svírá Walterovu šíji ve smrtelném sevření. Uvolnila stisk a omluvně mu promnula srst.

V jednu chvíli kráčel Asil směrem k boji, vzápětí vyrazil tryskem vpřed. Obloukem Charlese minul a zasáhl Sarai loktem ze strany do krku. Omráčeně se svalila na zem.

Přehodil si ji přes rameno a rozběhl se pryč.

„Asile!“ Ale čarodějka nevydala žádný rozkaz, proto se Maur vrhl dolů ze svahu a po hraně nohou se řítil dolů ze srázu. Klouzal tak rychle, že stejně dobře mohl mít na nohou lyže.

Anna si uvědomila, že pomoc se dá vyložit různě. Z

úkrytu pod stromem Asila neviděla, ale slyšela, jak peláší dolů z kopce a velmi rychle se vzdaluje od všech dalších rozkazů, které by čarodějka mohla vydat.

Celé to netrvalo ani dvacet vteřin. Anna se nechala rozptýlit, ale Charles ne. Skočil po čarodějce, ale srazila ho do závěje. Kvůli setrvačnosti se dál nemotorně kutálel vpřed.

„Ne!“ vřískala čarodějka hystericky a rychle od něj couvala. Anna si musela připomenout, že je stará. Stejně stará jako Charles, i když vypadala na patnáct nebo šestnáct.

„ Musím být v bezpečí. Sarai! Sarai!“

Anna se připravila zasáhnout, ale Charles se opřel rukama o zem a zvedl se. Ať už mu udělala cokoli, bolelo to, ale ve tváři mu to vidět nebylo, jen v pomalosti pohybů.

Kdyby ji potřeboval, určitě by jí dal nějak vědět, ne?

Pohlédla dolů na vlkodlaka vedle sebe, ale i když zbystřil a soustředil se, nepůsobil ustaraně. Samozřejmě toho o čarodějích nevěděl o nic víc než ona – a Charlese znal sotva den.

Anna nebyla jediná, kdo si všiml, jak pomalu se Charles pohybuje. Čarodějka si přitiskla obě ruce na tvář.

„Zapomněla jsem,“ vydechla a zasmála se, ukázala na něj prstem a řekla něco, co podle Anny znělo španělsky.

Charles sebou trhl a chytil se za hruď. „Zapomněla jsem.

Umím se bránit.“

Anna ji neposlouchala, sledovala Charlesův obličej.

Nedýchal. Ať už mu čarodějka provedla cokoli, zabije ho to, pokud Anna něco neudělá. O čarodějnictví moc nevěděla a většinou to určitě byly nesmysly. Ale když čarodějku rozptýlila posledně, Charlese pustila. Možná to vyjde i tentokrát.

Anna už nemínila čekat na znamení.

Vyrazila z úkrytu pod stromem a během dvou kroků dosáhla nejvyšší rychlosti; její starý trenér by z ní měl radost. Ignorovala bolest v namožených stehnech i hlodání chladu v hrudi, soustředila se na čarodějku a jen okrajově vnímala vlka, který běžel vedle ní.

Viděla, jak čarodějka spustila ruce a obrátila pozornost k ní. Viděla, jak se usmála, a slyšela ji říct: „Brane, maroku, alfo alfů, zabij svého syna Charlese.“

Pak zvedla ruku a ukázala na Annu. Ta neměla čas připravit se, protože do ní něco ze strany vrazilo, povalilo ji to na zem a smetlo zaklínadla z cesty.

Konečně, pomyslel si Charles. Čarodějčin povel se mu rozléhal ušima, ve kterých mu po jejím útoku stále zvonilo.

Nemohl ale přijít v horší chvíli, protože byl napůl slepý, vrávoral a netušil, jak dlouho bude otci trvat, než zlomí její nadvládu.

Pokud se mu to vůbec povede.

Ale nemohl zatížit otce svojí smrtí, proto se vzchopil a s pomocí čichu a šestého smyslu, který mu prozradil, že ho sleduje něco nepřátelského, zjistil, odkud vlk zaútočí, nic jiného totiž nefungovalo, jak mělo.

Natáhl ruce, co nejpevněji chytil otce za srst a nechal se silou jeho útoku povalit na záda, načež ho nohama přehodil přes sebe.

Samozřejmě to nebyl čistě provedený manévr. Otec byl rychlejší než Sarai. Rychlejší, silnější a mnohem lépe zacházel s drápy. Přesto, otcova nejlepší zbraň – jeho mysl – byla zastřená čarodějčinou magií. A tak se Charlesovi podařilo shodit ho ze sebe, aniž by si vážně ublížil.

Zbytková setrvačnost postačila k tomu, aby se překulil na nohy a postavil se dalšímu útoku.

Walter ležel nehybně na Anně, která ho ze sebe svalila tak jemně, jak jen to šlo. Pokud mu ublížila, nedal to na sobě znát. Jeho tělo bylo ochablé a nekladlo odpor a ona mohla jen doufat, že tím nezhoršuje jeho zranění. Srazil ji stranou a magie tak zasáhla jeho místo ní.

Vyškrábala se na nohy a vyrazila k čarodějce. Nemohla si dovolit zastavit se a zkontrolovat Walterova zranění, dokud neudělá něco, cokoli, aby té zrůdě zabránila napáchat další škody.

„Nechceš mi ublížit,“ řekla čarodějka a vykulila čokoládově hnědé oči. „Chceš zůstat stát.“

Anna zpomalila a zůstala stát tak blízko, že cítila mátu její zubní pasty. Chvíli netušila, co dělá nebo proč.

„Zůstaň tady.“ Čarodějka si rozepnula bundu, sáhla do ní a vytáhla pistoli.

Jsi omega, připomněla si Anna, takže nemusíš poslouchat ničí rozkazy – a najednou se znovu dokázala pohnout. S přesností, kterou se naučila od bratra, jenž na střední škole boxoval, a se silou, za kterou vděčila vlkodlačí nátuře, zasadila čarodějce ránu pěstí do čelisti. Uslyšela prasknutí, jak jí čelist zlomila, a čarodějka padla v bezvědomí obličejem na zem.

Zhluboka se nadechla a zadívala se na bitvu, která zuřila mezi Charlesem a jeho otcem. Chvíli se pohybovali tak rychle, že je ani nedokázala sledovat, pak Charles zůstal stát z otcova dosahu, uvolněný a připravený a jen hruď se mu dmula rychlým dechem. Ze škrábanců na rameni a na stehně mu tekla krev. Hluboká rána, která mu vedla zpod levé paže přes břicho k pravému boku, vypadala vážněji. Marok stál stranou, velmi pomalu potřásal hlavou a přenášel váhu ze strany na stranu.

Měla by čarodějku zabít a maroka osvobodit.

Otočila se zpátky a pohlédla dolů na ochablé tělo. Dívka vypadala tak nevinně, tak mladě na to, kolik utrpení napáchala.

Anna zabila už dřív, ale to byla skoro nehoda. Zabít chladnokrevně bylo něco jiného.

Walter to uměl. Instinktivně na něj pohlédla, ale nepohnul se… jen jeho oči. Přece je měl zavřené, když ho opouštěla. Nyní byly otevřené a potažené bělavým povlakem.

Anna u něj poklekla, aniž by tušila, jak se k němu dostala. Žádný tep, žádný dech. Přežil válku a přes třicet let strávil v izolaci, do které sám sebe uvrhl, a zemřel pro ni.

Ruce – jednu holou, druhou v rukavici – mu zabořila do srsti.

Pak přistoupila k omráčené čarodějce, chytila ji za bradu a vršek hlavy a nadlidskou silou trhla. Bylo to snadné jako ve filmech. Jedno křupnutí, a čarodějka byla stejně mrtvá jako Walter.

Pustila ji, vstala a couvla. Dýchala příliš rychle. V lese panovalo takové ticho, jako by celý svět zatajil dech. Jako by byla jediným živým tvorem na světě.

Otupěle se otočila na zmrzlých nohou a uviděla maroka stát nad Charlesovým tělem. Byla příliš pomalá.

Slunce pomalu zapadalo a zažehávalo nebe nad tmavými horami. Asil dál držel omráčenou Sarai v náruči.

Zabořil jí nos do krku a vdechl známou vůni, o které byl přesvědčen, že už ji nikdy neucítí. Byla tak krásná.

Nebyli tak daleko, aby souboj neslyšeli, ale dokud se drželi čarodějce z očí, bylo pro ni těžší ovládat je.

Asil čekal. Udělal, co mohl, aby je oba odklidil z boje, protože kdyby se do něj zapojili, skončili by na špatné straně. Nic jiného mu nezbývalo.

A tak držel Sarai na klíně a snažil se zapomenout na to, že je to naposledy.

Jestli Mariposa vyhraje, zabije ho. Znovu ji připravil o Sarai, a to by nesnesla. Pokud zvítězí Charles nebo Bran a zabijí Mariposu, Sarai jednou provždy zmizí. Čarodějčin výtvor nepřežije její smrt.

A tak vlčici objímal, vdechoval její pach a předstíral, že ten okamžik nikdy neskončí. Předstíral, že objímá Sarai… a skoro cítil závan skořice.

Jak se její pach rozplýval a nahrazovala ho vůně jedlí a borovic, sněhu a třeskuté zimy, přemýšlel. Kdyby tehdy, když mu domů přivedli vyděšené, zbité dítě, znal budoucnost, dokázal by sebrat odvahu a zabít ho? V

bezútěšném zoufalství položil hlavu na koleno a v ruce pevně sevřel chuchvalec srsti.

Nedokázal se radovat z toho, že je Mariposa mrtvá a Saraiina vlčice konečně volná.

A kromě toho by to byla předčasná oslava, vzápětí se jím totiž prohnalo šílenství jako požár lesem v srpnu. Byl příliš vyčerpaný, ale zběsilosti na tom nezáleželo, prostě ho nesmiřitelně sevřela a nutila ho proměnit se. Horami se rozlehlo divoké vytí a Asil odpověděl.

Netvor se probudil. Maur rozevřel ruku a nechal vítr, aby odnesl poslední kousek Sarai, který mu zbyl. Pak uposlechl volání svého pána.

Anna si neuvědomila, že se rozběhla, dokud nebyla v půli cesty k Charlesovi a tryskem se neřítila vpřed.

Nemohl být mrtvý. Měla šanci tu zpropadenou čarodějku zabít o dvě nebo tři minuty dřív. Nemohla to být její vina, že je mrtvý – že ho otec zabil.

Prosmýkla se kolem maroka, jehož moc se přes ni s řevem přelila, ale ona jí proběhla a klouzala po sněhu.

Posledního půl metru se k Charlesovi plazila. Měl zavřené oči a byl umazaný od krve. Natáhla ruku, ale bála se ho dotknout.

Byla si tak jistá, že je mrtvý, že když otevřel oči, chvíli trvalo, než si to uvědomila.

„Nehýbej se,“ zašeptal a oči upřel za ni. „Ani nedýchej, pokud to dokážeš.“

Charles sledoval, jak se vlk, který už nebyl jeho otcem, plíží blíž a šílenství se v něm v děsivé kombinaci snoubí se lstivostí.

Bran se přepočítal. Možná kdyby čarodějka nezemřela a její kontrola nad ním se tak nečekaně nezlomila. Možná kdyby Charles nastavil otci hrdlo hned na počátku souboje a věřil mu, že ho ani pod cizí nadvládou nezabije. Možná kdyby tu byl místo něj Samuel.

A možná bylo rozhodnuto už ve chvíli, kdy si čarodějka jeho otce zcela podrobila – stejně jako si Brana před staletími podrobila jeho matka.

Nezáleželo na tom „proč“, neboť jeho chytrý, chameleónovi podobný otec byl pryč. Nahradil ho ten nejnebezpečnější tvor, jaký se kdy v těchto horách objevil.

Charles si byl jistý, že je po něm. Pálila ho hruď a těžce se mu dýchalo. Otec mu drápem roztrhl plíci – stávalo se mu to tak často, že už ten pocit znal. Právě se to chystal vzdát, když se objevila Anna – a jeho otci věnovala asi tolik pozornosti, jako by byl obyčejný pudl.

S Annou v nebezpečí Charles zbystřil – jeho mysl se ale rozdělila, protože se zoufale potřeboval ujistit o tom, že je družka v pořádku.

Vypadala příšerně. Vlasy měla propocené a zplihlé od čepice, kterou někde ztratila. Tváře jí doruda spálil vítr a on by si vůbec nevšiml, že je má špinavé, kdyby v nich slzy nezanechaly klikaté cestičky. Šeptem ji varoval, ale ona se na něj usmála (jako by neslyšela jediné slovo z toho, co řekl, nebo nevnímala nebezpečí, na které se ji snažil upozornit) – a přestože byl vyděšený, na okamžik zůstal ohromený.

„Charlesi,“ řekla. „Myslela jsem si, že jsi taky mrtvý.

Ne. Nehýbej se…“ A položila mu ruku na rameno, aby zajistila, že zůstane ležet. „Já…“

Asil hladově zavrčel a Anna se ohlédla.

Maur nebyl malý vlk. Nebyl tak velký jako Samuel nebo Charles, přesto byl dost velký. Srst měl tak tmavě hnědou, že v houstnoucích stínech vypadala černá. Uši si tiskl k hlavě a z čelistí mu kapaly sliny.

Jenže Anna nebyla hloupá – soustředila se na maroka stejně jako Charles. Bran je pozoroval jako kočka, která čeká, jestli myš neudělá něco zajímavého – třeba se dá na útěk. Dech se jí zadrhl v hrdle a pach jejího strachu ho donutil posadit se – což bylo hloupé – ale jeho otec nyní sledoval Annu a Charlese zcela ignoroval.

Branův šílený pohled Annu uvěznil. Instinktivně se natáhla a vzala Charlese za ruku. A vtom se to stalo.

Nečekaně a bez velkých fanfár ho obklopilo pouto druhů jako pohodlná košile – a na okamžik ho nic nebolelo, nebyl unavený, rozbolavělý, zbitý, promrzlý, nahý ani vyděšený. Na okamžik nebyla otcova zuřivost, která ho užírala ze stínů, ničím ve srovnání s radostí tohoto okamžiku.

Anna se zhluboka nadechla a upřela na něj užaslý pohled, který jasně říkal: Tvrdil jsi, že musíme mít sex. Máš na to být expert.

A pak se znovu vrátili do reality.

Trhl s ní, takže sklouzla za něj a on se ocitl z velké části mezi ní a dvěma šílícími vlky, kteří ji upřeně sledovali.

Něžně se mu vyprostila a on byl rád – to si aspoň říkal – protože potřeboval obě ruce, aby je ochránil. Pokud se dokáže postavit na nohy.

Cítil, jak se od něj sune dál, což ocenil – i když trochu očekával, že bude protestovat. Pak na zakrvácených ramenou ucítil studené ruce. Opřela se o jeho záda a ňadro mu přitiskla na starou ránu.

Nadechla se a dala se do zpěvu. Vybrala si píseň, kterou otec zpíval na pohřbu doktora Wallace, „Simple Gifts“, Prosté dary.

Jako tropický vítr se přes něj přelil mír, jaký zažil krátce po jejich seznámení. Sama musela být dokonale klidná, jak tvrdil Asil. Nemohla kolem sebe šířit mír, kdyby ho sama necítila. A tak zpívala, nasávala do sebe klid a mír písně – a předávala ho dál vlkům.

U třetího verše se k ní Charles přidal a doplnil svým hlasem její sytý alt. Zazpívali píseň dvakrát, a když skončili, Asil si těžce povzdychl a lehl si na sníh, jako by byl tak vyčerpaný, že by už se nedokázal ani hnout.

Charles nechal Annu vybírat písně. Další přišla na řadu irská písnička „The Black Velvet Band“. K jeho unavenému pobavení se jí při zpěvu vkradl do hlasu slabý irský přízvuk.

Podle slov, která zvolila, si byl docela jistý, že se je naučila při poslechu skupiny The Irish Rovers. Uprostřed písně „The Wreck of the Edmund Fitzgerald“ se jeho otec přiloudal blíž a složil Anně hlavu do klína.

Až příště uvidí Samuela, bude mu muset říct, že se Anně podařilo zkrotit maroka v tom nejhorším stavu jen několika písničkami namísto dlouhých let, která potřeboval Samuel.

Anna zpívala a Charles se zvedl ze země – nebyla to příjemná zkušenost, ale otcovy drápy a zuby nebyly stříbrné a nejhorší rány už se začínaly hojit. Nadešla noc, ale měsíc jasně zářil, protože se blížil úplněk.

Překročil Asila, který spal tak hluboce, že se ani nepohnul, a zamířil k tělům. Čarodějka měla zlomený vaz, přesto se bude cítit líp, až spálí její tělo na popel. I Walter byl mrtvý.

Anna dokončila píseň a řekla: „Zemřel pro mě.“

Pohlédl na ni.

„Čarodějka na mě zaútočila magií a Walter skočil mezi nás.“

Anna byla bledá a na tváři jí tmavla modřina. I když toho v posledních dnech hodně snědla, zdálo se mu, že ztratila na váze. Nehty měla zlámané a klouby na pravé ruce, kterou hladila otce po čenichu, rozseknuté od toho, jak někoho uhodila – patrně Mariposu.

Trochu se třásla, ale nedokázal říct, jestli chladem, šokem nebo obojím. Sotva ho to napadlo, Bran se kolem ní stočil, aby se s ní podělil o tělesné teplo.

Walter měl pravdu: Charles se o ni nestaral dobře.

„Pak zemřel tak, jak žil,“ řekl družce. „Jako hrdina, voják a muž, který se rozhodl chránit to, co mu bylo drahé.

Kdyby mohl promluvit, myslím, že by ti řekl, že ničeho nelituje.“

15

Nakonec to byla zima, co donutilo Annu pohnout se.

Nedokázala se už dál dívat na těla: na muže, který pro ni zemřel, a ženu, již zabila. Ale byla to zima, která jí vysávala teplo z těla, co ji přimělo zvednout se.

Unaveně se postavila a vyrušila tak vlky, kteří ji obklopili v marné snaze zahřát ji. Omluvně pohlédla na Charlese. „Vím, že auta jsou odsud jenom několik hodin cesty – můžeš mi ale ukázat, jak se k nim dostat?“ Podívala se na mrtvoly, pak zpátky na Charlese. „Nemůžu tu zůstat.“

Charles se se sténáním postavil. Bran ho lehce podepřel, když zavrávoral. Asil se zvedl spolu s ostatními. Jen Bran vypadal schopný cesty.

„Omlouvám se,“ řekla, „ale nemůžu toho sníst dost na to, abych se zahřála. A nedokážu se proměnit ve vlka.“ S

příchodem noci začala teplota klesat a byla čím dál větší zima.

Charles do ní šťouchl hlavou, vyrazil a zle přitom kulhal. Bran se držel u ní jako předtím Walter. Zabořila mu prsty do srsti na šíji a v touze po útěše úplně zapomněla, že je marok.

Les měl potmě působit strašidelně, ale buďto už si zvykla, anebo se jim Charlesovi lesní duchové konečně rozhodli pomoct. Vyčerpaně se vlekla a zuby jí nemilosrdně jektaly. Neopatrně našlápla, propadla se zmrzlou krustou sněhu a skončila po pas ve sněhu, ze kterého se kvůli únavě nemohla vyškrábat.

V batohu na jejích zádech něco zašustilo a vzápětí jí Asil strčil pod ruku čokoládovou tyčinku. S pramalým nadšením roztrhla obal zuby a začala žvýkat. Chutnalo to jako lepenka a ona toužila prostě složit hlavu do sněhu a spát. Ale Asil na ni zavrčel – a zmlkl, až když se na něj obořil Bran. Charles nevydal žádný zvuk, jen na Asila zíral žlutýma očima. Hrozba násilí ji víc než cokoli jiného nutila polykat a polykat, až lepkavou hmotu spořádala.

Vysoukala se ze sněhu a snažila se držet dál od míst, kde se sníh táhl v hladkých plotnách. Ne že by už do žádné další závěje nezapadla. I vlkům se šlo špatně, ale ne tak jako jí.

Když konečně spatřila auta, byla si jistá, že má vidiny.

Pick-up stál za humveem, proto zamířila k němu.

Neohrabaně tahala za dveře, až se jí podařilo otevřít. Uvnitř nebylo pro ni a pro tři vlky dost místa, přesto se jim podařilo dovnitř vsoukat. Zabouchla dveře, otočila klíčkem v zapalování a s tupou trpělivostí čekala, až se kabina začne zahřívat.

Teprve tehdy si uvědomila, že vedle ní sedí Bran.

Charles se usadil na sedadle spolujezdce a Asil si lehl na podlahu a zavřel oči. Bran se k ní přitulil a čenich jí položil na stehno. Občas se zachvěl – a Anna si nemyslela, že by na vině byla zima.

Když do pick-upu začal foukat horký vzduch, stáhla si rukavice a držela ruce před topením, dokud znovu necítila prsty – pak si zula boty a sundala si mokré ponožky. Pod nohama měla louže, ale roztopený sníh se mezitím zahřál, takže jí moc nevadily. Všechny věci, které si sundala, nacpala za sedadlo.

Couvat s pick-upem dolů úzkou cestou bylo nesmírně těžké. Cesta stoupala a klesala, takže ji polovinu času zadním oknem vůbec neviděla a musela se spolehnout na boční zrcátka. Když se konečně dostala na dálnici a mohla jet dopředu, ruce se jí třásly prožitým stresem a po zádech jí crčel pot – ale pick-up byl pořád v jednom kuse.

Kabina byla cítit teplou, mokrou srstí; hodiny na přístrojové desce hlásaly tři hodiny ráno a prsty u nohou ji bolely a tepalo jí v nich, jak se konečně začínaly zahřívat.

Jela asi půl hodiny, když na ni světlomety zablikal šedý suburban jedoucí v protisměru a zůstal stát. Přestože byli na dálnici, zastavila a stáhla okýnko. Celou dobu nezahlédla jediné auto, proto se rozhodla nedělat si hlavu s provozem.

Okna druhého SUV byla tmavá, proto viděla jen Taga za volantem. Mračil se na ni. „Bran říkal, že mám vzít několik vlků a postarat se o úklid. Jsou všichni v pořádku?“

Chvíli trvalo, než jí došlo, jak se s ním Bran spojil.

Pohlédla na ostatní – nikdo nevypadal v pořádku. „Co ti Bran řekl?“ Její hlas zněl unaveně a slova jí splývala.

Tag se zamračil ještě víc, ale odpověděl. „Že nahoře najdeme dvě těla, čarodějku a vlka. Máme všechno sebrat a vyčistit to tam.“

Anna kývla. „Humvee stojí na konci cesty. Klíče jsme nechali v zapalování. Asil tu asi taky má někde auto, ale nevím kde.“

Tagův obličej na okamžik znehybněl, jako by poslouchal něco, co ona neslyšela. Usmál se na ni a poklepal si na spánek. „Bran to ví. Přivezeme je zpátky. Zvládneš řídit?“

Byla to dobrá otázka a ona si nebyla jistá, jestli nelže, když odpověděla: „Ano.“

„Dobrá.“ Zvuk motoru se změnil, jak přeřadil, ale nerozjel se a ani nevytáhl okýnko. Místo toho opatrně řekl: „Něco se stalo… Cítil jsem takový…“

„Byla to čarodějka,“ řekla Anna pevně – a byla to víceméně pravda.

Pokud bude Bran chtít, aby ostatní věděli, co mu Asilova čarodějka provedla, může jim to říct sám. Vytáhla okýnko a rozjela se.

Obávala se, že Charlesův dům nenajde, ale zvládla to bez problémů. Zasypaný novým sněhem vypadal útulně a bezpečně.

Všechny je pustila dovnitř, pak odvrávorala do koupelny a následně do ložnice. Svlékla si špinavé, mokré oblečení a jen ve spodním prádle si vlezla do peřin. Usnula, zatímco se vlci snažili vymyslet, jak se vmáčknout na postel spolu s ní.

„Je v pořádku?“ zeptal se otec.

Charles zavřel oči a poslouchal. Cítil jen to, že jeho pouto s družkou je silné a pevné. Ještě netušil, co to znamená nebo jaké dary jim přinese. Ale sluch mu prozradil, že zpívá.

„Zvládne to,“ řekl.

Asil zvedl šálek čaje v pozdravu. Stejně jako Charlesův otec i Asil se osprchoval a oblékl si náhradní tepláky.

Po cestě se blížilo auto a zaparkovalo před domem.

„Moje auto,“ řekl Asil a neobtěžoval se vstát.

Dveře se bez klepání otevřely a dovnitř opatrně nakoukla Sage. Když uviděla Brana, zadupala, aby z bot oklepala sníh, a vešla. „Někdo by měl odházet sníh,“ řekla Charlesovi. „Sile, přivezla jsem ti auto a můžeš si ho vzít, pokud mě vysadíš doma.“

„Úklid dokončen?“ zeptal se Bran mírně.

Sage kývla. „Podle Taga ano. Půjčil si Charlesův pick-up a odvezl těla do krematoria. Mám vám říct, že vlkův popel rozpráší na obvyklém místě a do čarodějčina přimíchá dvě kila soli. Pak ho přiveze k tobě domů, aby ses ho mohl zbavit.“

„Velmi dobře,“ řekl Bran. „Děkuji.“

Zatímco Sage mluvila, posbíral Asil nádobí a odnesl ho do kuchyně. „Půjdu se Sage.“ Zhluboka se nadechl a formálně se Branovi uklonil. „Ohledně věcí, které jsem ti neřekl – budu v nejbližších dnech očekávat tvoji návštěvu.“

Sage se ostře nadechla, ale Bran si jen povzdychl. „Jsi příliš starý na to, abych ti naplácal na zadek. Cokoli bych ti řekl, už sám nejlíp víš,“ pozvedl obočí, „tedy pokud po tobě nejde nějaká další čarodějka nebo něco horšího, co by ohrozilo smečku. Ne? Pak jdi domů a odpočiň si, starý příteli.“ Napil se čaje, pak dodal: „Doufám, že už mě přestaneš žádat, abych tě zabil. Mám z toho špatné trávení.“

Asil se usmál. „Očekávám, že ti budu působit bolení břicha i nadále – ale ne z toho důvodu. Tedy ještě aspoň nějaký čas ne.“ Otočil se k Charlesovi a stejně formálně se uklonil i jemu. „Děkuju ti za pomoc.“

Charles kývl na koupelnu za sebou, kde ještě pořád šuměla sprcha. „Čarodějku zabila Anna.“

Asilův úsměv se lstivě roztáhl. „Takže jí budu muset náležitě poděkovat.“

Charles se mu chladně zadíval do očí. „Udělej to.“

Asil zaklonil hlavu a rozesmál se. Vzal Sage za rameno, vyšel s ní ven a bosky vstoupil do sněhu, aniž by sebou trhl.

Poté co auto odjelo, Bran řekl: „Pořád s ním budeš mít problémy – ale už to nebude myslet vážně. Myslím, že taky půjdu domů. Leah si bude dělat starosti.“

Charles pokrčil nad Asilem rameny – větší vrásky mu dělaly jiné věci. „Určitě? Můžeš zůstat nějaký čas s námi.“

Nikdy nezapomene na berserka, který se ukrýval za otcovou ležérní maskou.

Otec se usmál, ale jen to podtrhlo uštvaný pohled v jeho očích. „Jsem v pořádku. Postarej se o svoji družku – a dej mi vědět, kdy budeš chtít váš svazek oficiálně potvrdit. Rád bych ji formálně přijal do smečky co nejdříve. Tento týden je úplněk.“

„Pak při něm.“ Charles si založil paže na hrudi a naklonil hlavu na stranu. „Ale musíš být opravdu unavený, když si myslíš, že mi můžeš takhle lhát.“

Bran, který už byl napůl cesty ke dveřím, se otočil.

Tentokrát se jeho oči rozzářily smíchem. „Děláš si příliš velké starosti. Co takhle – budu v pořádku? Je to lepší?“

Tentokrát říkal pravdu.

„Kdyby nastaly problémy, zavolej a já přivedu Annu.“

Bran kývl, odešel a nechal Charlese, aby si dál dělal starosti. Teprve když do místnosti vešla Anna, teplá a vlhká ze sprchy, a pohvizdovala si známou melodii, jeho obavy o Brana ustoupily.

„Crep, strep, venefica set mortua,“ řekla mu.

„Co je mrtvé?“ zeptal se, pak si vzpomněl, odkud melodii zná, a usmál se.

„Bim, bam, čarodějnice je mrtvá,“ vysvětlila a sedla si vedle něj. „A s ní i dobrý muž. Máme slavit, nebo truchlit?“

„To je vždycky otázka,“ řekl.

Roztáhla prsty na stole. „Byl dobrý chlap, víš? Zasloužil si šťastný konec.“

Zakryl jí ruku svou a hledal správná slova, ale nepřicházela.

Po chvíli se mu čelem opřela o rameno. „Mohl jsi zemřít.“

„Ano.“

„A já taky.“

„Ano.“

„Myslím, že se budu soustředit na šťastný konec, který jsme díky němu prožili my, a postarám se, abychom ho nepromarnili.“ Pevně ho objala pažemi. „Miluju tě.“

Otočil se a přitáhl si ji na klín. Paže se mu třásly a dal si dobrý pozor, aby ji nesevřel příliš pevně a neublížil jí. „Taky tě miluju.“

Po dlouhé době vzhlédla. „A máš taky hlad?“

*

Bran cítil, jak se netvor v jeho nitru neklidně pohnul, když opouštěl synův dům. Myslel si, že ho konečně dostal pod kontrolu – bylo nepříjemné zjistit, že klec, kterou pro něj postavil, není dokonalá. Málem víc než nepříjemné.

Naposledy se takto cítil, když zemřela Modrá sojka.

Tehdy netvora udržel pod kontrolou jen stěží – a vyděsilo ho to. Nemohl si dovolit znovu někoho tolik milovat.

Venku byla pořád tma, když zajel do garáže. Prospali u Charlese celý den a do úsvitu stále zbývalo pár hodin. Tiše vešel do domu a vydal se nahoru po schodech.

Leah nebyla ve svém pokoji.

Ještě než se dostal ke dveřím toho vlastního, věděl, že ji najde spící ve své posteli. Potichu vstoupil a zavřel za sebou dveře.

Ležela stočená do klubíčka na jeho straně lůžka a objímala polštář. Vzedmula se v něm vlna něhy; ve spánku působila hebce a zranitelně.

Potom v sobě ale něhu potlačil, protože byla příliš nebezpečná. Věděl, že synové sňatek a vztah s touhle družkou nikdy nepochopili. Po smrti Modré sojky trvalo několik let, než našel Leah, ženu natolik sobeckou a hloupou, že si mohl být jistý, že se do ní nikdy nezamiluje.

Ale láska nebyla pro druhy důležitá – pochopení a důvěra ano – láska byl bonus, který si nemohl dovolit.

Pouto druhů s Modrou sojkou bylo odpovědí na jeho problém s netvorem – sdílela s ním daň, kterou si na něm sebeovládání vybíralo. Potřeboval pouto s ní k tomu, aby udržel netvora, jímž byl, na uzdě. Ale nemohl si dovolit ztratit nikoho dalšího, koho by miloval tak jako Modrou sojku. A tak našel přijatelný kompromis v Leah.

Svlékl se a přestal si dávat pozor, aby nedělal žádný hluk. Leah se probudila, když na zem hodil mikinu.

Posadila se, promnula si obličej, aby zahnala spánek, ale jakmile odložil i kalhoty, trucovitě se na něj zadívala a řekla: „Jestli si myslíš, že…“

Umlčel ji polibkem a živil netvora její kůží, pachem a zvuky, které vydávala, když jí přinášel rozkoš. Po prvním polibku přestala vzdorovat. Jakmile s ní skončil, přitulila se k němu a stále se chvěla dozvuky vášně.

A netvor spal.

*

Smečka běžela lesem, kterému vládlo zimní ticho, jako Divoký hon ze starých bájí, který byl smrtelný pro každé stvoření, jež mělo tu smůlu, že mu zkřížilo cestu.

Anna byla ráda, že se jim do cesty nic nepřipletlo.

Dobrý lov jí nevadil, tedy nevadil vlčici, ale pořád cítila v tlamě chuť Branova masa a krve, kterými zpečetila své místo ve smečce. Chutnaly sladce a bohatě – což Anně vadilo mnohem víc než její vlčici – a ráda by napřed zvážila své pocity, než je nahradí masem a krví něčeho jiného.

Charles postupně zpomaloval a ona se držela u něj, a když se od smečky oddělil, připojila se k němu. Před ostatními vlky se choval vážně a důstojně. Když se ale ocitli o samotě, uskočil najednou stranou, a než se na to mohla připravit, povalil ji na zem – a hra začala. Skotačili, dokud si nevšimla, že začíná šetřit svoji zraněnou nohu, pak si odpočinuli.

Vzali se to odpoledne v kostelíku ve městě. Sage ji včera unesla na nezbytné nákupy do Missouly, takže dokonce měla i svatební šaty. Asil jí daroval květiny a vyzdobil kostel růžemi.

Netušila, že se Charles spojil s její rodinou, dokud nevešla do kostela. Tam na ni místo Brana čekal její otec, aby ji doprovodil k oltáři. Bratr stál mezi ženichovými mládenci vedle Samuela.

A tak se provdala s tváří zmáčenou slzami. Pastor přerušil obřad a podal jí kapesník, aby si mohla utřít nos, což ji rozesmálo.

Nejkouzelnější okamžik však nastal po obřadu, když její otec, hubený, vysoký a sehnutý muž, pohrozil Charlesovi prstem a řekl mu, že ho zabije a rozčtvrtí, pokud se o ni nepostará. Vlci, kteří to slyšeli – což znamenalo všichni v místnosti – s pobaveným úžasem sledovali, jak Charles pokorně sklopil hlavu, jako by její otec byl samotný marok.

Anna se opřela o Charlese. Odpočívali spolu a jeho srst byla hebká a hustá. Vzal ji oklikou zpátky, takže se ocitli nad Branovým domem, ve kterém se stále svítilo, což znamenalo, že její otec s bratrem jsou pořád vzhůru – a patrně mluví o ní. Doufala, že za ni budou šťastní. Události posledních několika dnů jí dokázaly, že nový život nebude jednoduchý, ale tušila, že se jí bude líbit.

Někde v divočině zavolal vlk na svoji družku. Anna vyskočila na nohy, štípla Charlese hravě zuby do čenichu a s druhem v patách vyrazila znovu do lesa.