Patricia Briggs

Mercedes Thompsonová 05. Stříbrná relikvie

1.

Startér se za hlasitých protestů snažil uvést do chodu těžký motor starého buicka. Soucítila jsem s ním, protože jsem dobře věděla, jaké to je bojovat s někým mimo vlastní váhovou kategorii. Jsem kojotí kožoměnec a snažím se přežít ve světě vlkodlaků a upírů ? přesila je pro ně slabé slovo.

„Ještě jednou,“ řekla jsem Gabrielovi, sedmnáctiletému manažerovi mé kanceláře, sedícímu na sedadle řidiče buicka své matky. Popotáhla jsem a utřela si nos do ramene overalu. Rýma už patří k práci v zimě.

Miluji být automechanik, i když to znamená mít rýmu, umaštěné ruce a podobné věci.

Je to život plný frustrace a zhmožděných kloubů, v němž krátké okamžiky triumfu nahrazují veškeré útrapy. Práce pro mě představuje únik z chaosu, který v poslední době ovládl mé soukromí: nikdo patrně neumře, když nezvládnu opravit auto.

Dokonce ani když je matčino. Gabrielovi skončila ten den škola dřív, proto se rozhodl využít volný čas a opravit matce auto. Předtím šlapalo špatně, teď už vůbec, proto nakonec požádal kamaráda, aby ho odtáhl do dílny a já se tak mohla podívat, jestli s tím nedokážu něco udělat.

Buick vyloudil další nezdravé zvuky. Narovnala jsem se a couvla od otevřené kapoty. Motor uvádí do chodu palivo, jiskra a vzduch ? pokud ovšem není v háji samotný motor.

„Nestartuje, Mercy,“ řekl Gabriel, jako bych si toho nevšimla.

Sevřel volant elegantníma, ale upracovanýma rukama. Tvář měl umazanou od kolomazi a jedno oko zarudlé, protože si nenasadil ochranné brýle, než vlezl pod auto. Odměnou mu byl velký žmolek rzi a mazadla v oku.

Přestože velké ohřívače zaháněly největší chlad, oba jsme na sobě měli bundy. Neexistuje způsob, jak udržet dílnu vyhřátou, když celý den vytahujete a zase spouštíte vrata.

„Mercy, mamá musí být za hodinu v práci.“

„Dobrá zpráva je, že za to asi nemůžeš.“ Ustoupila jsem od auta a zadívala se do jeho rozčilených očí. „Ta špatná je, že za hodinu to nespravím. Ani nevím, jestli ještě vůbec pojede.“

Vyklouzl z auta, sehnul se pod kapotu a zadíval se na životem znavený motor, jako by mohl najít nějaký uvolněný drát, kterého jsem si nevšimla a který by zázračně uvedl vůz do chodu. Přenechala jsem ho ponurým myšlenkám a prošla chodbou do kanceláře.

Na špinavé, kdysi bílé desce za pultem visely na háčcích klíče od aut, na nichž jsem pracovala ? a půltucet tajemných klíčků z dob, kdy mi ještě dílna nepatřila. Vzala jsem z háčku ty na klíčence s duhovým symbolem míru a vrátila se do garáže. Gabriel opět seděl za volantem matčina buicka a vypadal, jako by mu bylo zle. Otevřeným oknem jsem mu klíče podala.

„Vezmi si brouka,“ řekla jsem. „Pověz mámě, že mu nefungují blinkry, takže bude muset dávat znamení rukou. A ať moc netahá za volant, jinak jí zůstane v rukou.“

Tvářil se neústupně.

„Podívej,“ řekla jsem, než mohl odmítnout, „nic mě to nebude stát. Všechna děcka se do něho nevejdou…“ Ne že by se vešla do buicka; měl spoustu sourozenců, „…a topení taky zrovna nehřeje. Ale jede a já ho nepoužívám. Na buicka se podíváme po práci, budeme na něm dělat, dokud nepojede, a ty mi budeš dlužit hodiny.“

Byla jsem si docela jistá, že motor odešel na velké vrakoviště v nebi ? a věděla jsem, že Sylvie, Gabrielova matka, si nemůže dovolit koupit nový motor o nic víc než lepší auto. Rozhodla jsem se proto, že požádám Zeeho, svého starého mentora, aby na něj použil magii. A to doslova ? na Zeem bylo sotva něco obrazného. Byl totiž fae, gremlin, jehož přírodním živlem byl kov.

„Brouk je tvůj projekt, Mercy.“ Gabrielův protest vyzněl chabě.

Můj poslední projekt, karmann ghia, se prodal. Za podíl na zisku, o který jsem se dělila s jedinečným lakýrníkem a čalouníkem, jsem si pořídila brouka ze sedmdesátého prvního a VW bus z šedesátého pátého. Bus vypadal krásně, ale nejel; brouk měl přesně opačný problém.

„Podívám se napřed na bus. Vezmi si ty klíče.“

Jeho výraz byl starší, než by měl být. „Jen když dovolíš, aby sem holky o sobotách zaskočily a uklízely tu, dokud ti brouka nevrátíme.“

Nejsem hloupá. Jeho mladší sestry se uměly chopit práce ? byla to pro mě výhra.

„Platí,“ řekla jsem, než mohl vzít nabídku zpátky, a strčila mu klíče do ruky. „Odvez auto Sylvii, ať nepřijde pozdě.“

„Pak se vrátím.“

„Je už pozdě. Půjdu domů. Přijď zítra ve stejnou dobu.“

Druhý den byla sobota. O víkendech jsem měla oficiálně zavřeno, ale nedávné roztržky s upíry se promítly do mých financí. Proto jsem plánovala mít otevřeno déle a pracovat i o víkendech, abych si vydělala něco navíc.

Boj se zlem nevynáší: přímo naopak. Doufala jsem, že jsem s upíry skončila ? poslední incident mě málem stál život a jednou mi muselo dojít štěstí; žena, jejímž jediným talentem je schopnost měnit se v kojota, nemá v první lize co dělat.

Poslala jsem Gabriela domů a pustila se do zavírání. Stáhla jsem dolů dveře, snížila teplotu na topení a zhasla. Peníze z pokladny jsem schovala do sejfu a vytáhla z něj kabelku. Zrovna jsem se natahovala po posledním vypínači, když mi zazvonil mobil.

„Mercy?“ Byl to Tad, Zeeho syn, který získal stipendium na prestižní univerzitě na východě. Fae byli považováni za menšinu a oficiální status faeského míšence spolu s dobrými známkami ho dostal na školu ? tvrdá práce ho tam udržela.

„Ahoj, Tade. Co se děje?“

„Včera v noci se mi na mobilu objevila divná zpráva. Dal ti Phin něco?“

„Phin?“

„Phineas Brewster, za kterým jsem tě poslal, když policie obvinila tátu z vraždy a ty jsi potřebovala informace o fae, abys zjistila, kdo skutečně vraždil.“

Chvíli trvalo, než mi došlo, o kom mluví. „Ten chlápek z knihkupectví? Půjčil mi knihu.“ Už nějaký čas jsem mu ji chtěla vrátit. Ale… no, jak často máte šanci přečíst si knihu o tajemných fae, napsanou samotnými fae? Byla psaná ručně a písmo se obtížně luštilo, proto mi to trvalo ? a Phin neřekl, abych mu ji vrátila co nejdříve, když mi ji půjčoval. „Pověz mu, že se omlouvám a že mu ji vrátím dneska večer. Později mám rande, ale ještě předtím mu ji zavezu.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. „Vlastně jsem tak úplně nepochopil, jestli ji chce zpátky, nebo ne. Řekl prostě: ‚Pověz Mercy, aby se postarala o tu věc, kterou jsem jí dal.‘ A teď se mu nemůžu dovolat; má vypnutý telefon. Proto volám tobě.“ Vydal frustrovaný zvuk. „Jde o to, Mercy, že on nikdy nevypíná mobil. Dbá na to, aby se s ním kdykoli mohla spojit babička.“

Babička? Možná byl Phin mladší, než jsem si myslela.

„Děláš si o něj starosti,“ řekla jsem.

Znechuceně zafuněl. „Já vím, já vím. Jsem paranoidní.“

„Žádný problém,“ řekla jsem. „Stejně bych mu ji měla vrátit. Pokud nemá otevřeno dlouho do noci, v obchodě už nebude, než se tam dostanu. Nevíš, kde bydlí?“

Věděl. Zapsala jsem si adresu, uklidnila ho a on zavěsil. Když jsem zamykala a nastavovala poplašné zařízení, vzhlédla jsem ke skryté kameře. Adam se pravděpodobně nedíval ? dokud se nespustil poplach, běžely kamery povětšinou samy od sebe a jen pořizovaly záznam. Přesto… než jsem vyrazila k autu, poslala jsem malinké čočce, která sledovala každý můj pohyb, vzdušný polibek a bezhlesně řekla: „Uvidíme se večer.“

Mému milenci taky dělalo starosti, že si kojot hraje s vlky. A protože byl alfa vlkodlak, někdy to se starostlivostí trochu přeháněl ? a jako šéf bezpečnostní firmy plnící zakázky pro různé vládní agentury měl přístup ke spoustě hraček, která vyhovovala jeho ochranitelským instinktům. Když kamery nainstaloval, nazlobila jsem se, ale teď mě uklidňovaly. Kojot se přizpůsobí; jen tak přežije.

*

Phineas Brewster bydlel v druhém patře jednoho z nových činžáků v Západním Pasku. Nepřipadalo mi to jako místo, kde by žil sběratel starožitných knih ? ale možná se prachu, plísně a vlhkosti nabažil v práci a doma je nepotřeboval.

Byla jsem v půli cesty k činžáku, když jsem si uvědomila, že jsem knihu nechala v autě. Zaváhala jsem, ale nakonec se rozhodla nechat ji tam, kde je, zabalenou v ručníku na zadním sedadle rabbita. Ručník měl knihu chránit ? pro případ, že jsem z rukou nedostala všechnu kolomaz ? zároveň ji ale dobře maskoval před rádoby zloději, kteří se tady v okolí asi stejně nepotulovali.

Vystoupala jsem nahoru po schodech a zaklepala na dveře označené 3B. Napočítala jsem do deseti a zazvonila. Nic. Zazvonila jsem ještě jednou, načež se otevřely dveře bytu 3A.

„Není tu,“ ozvalo se drsně.

Otočila jsem se a spatřila vyzáblého starce úhledně oblečeného do starých bot, nových džínů a westernové košile a vázanky. Chyběl mu už jen kovbojský klobouk. Něco ? myslím, že boty ? na něm páchlo po koni. A po fae.

„Není?“

Oficiálně vystoupili všichni fae na veřejnost už dávno. Ve skutečnosti si však Šedí páni pečlivě vybírali, koho lidem ukáží a kdo by je příliš vyděsil ? anebo koho je výhodnější vydávat dál za člověka. Faeský původ tají například několik senátorů. Ústava fae nezakazuje stát se senátorem a Šedí páni chtěli, aby to tak i zůstalo.

Tento fae se snažil vystupovat jako člověk; neocenil by, kdybych podotkla, že člověk není. Proto jsem si nechala svůj objev pro sebe.

Ve starých očí mu jiskřilo, když zavrtěl hlavou. „Ne, nebyl doma celý den.“

„Nevíte, kde by mohl být?“

„Phin?“ Stařec se zasmál a odhalil zuby tak rovné a bílé, že vypadaly falešné. Možná byly. „No. Tráví spoustu času v tom svém obchůdku. Někdy tam zůstane i přes noc.“

„Byl tu včera v noci?“ zeptala jsem se.

Podíval se na mě a zakřenil se. „Ne. On ne. Možná koupil knihy z nějaké pozůstalosti a snaží se je v obchodě zkatalogizovat. Někdy to dělává.“ Phinův soused se podíval na nebe a odhadl čas. „Po otvírací době neotevře. Zavře se ve sklepě a nikoho neslyší. Bude lepší zajít do obchodu ráno.“

Pohlédla jsem na hodinky. Potřebovala jsem se vrátit domů a připravit se na rande s Adamem.

„Jestli pro něho něco máte,“ řekl stařec a oči měl průzračné jako nebe, „můžete to nechat u mě.“

Fae nelžou. Dříve jsem si myslela, že lhát nemohou, ale vypůjčená kniha mi objasnila, že je třeba vzít v úvahu různé věci. Soused neřekl, že Phin pracuje v obchodě. Řekl možná. A ani netvrdil, že neví, kde Phin je. Všechny moje instinkty mě varovaly a já se musela hodně snažit, abych působila netečně.

„Přišla jsem ho zkontrolovat,“ řekla jsem, což byla pravda. „Má vypnutý mobil a já si o něho dělala starosti.“ A pak jsem zariskovala. „Nezmínil se o žádných sousedech ? jste tu nový?“

„Přistěhoval jsem se nedávno,“ řekl a změnil téma. „Možná nechal doma nabíječku. Zkusila jste telefon v obchodě?“

„Mám jen jedno číslo,“ řekla jsem. „Myslím, že na mobil.“

„Když mi prozradíte své jméno, povím mu, že jste se tu zastavila.“

Roztáhla jsem ústa do přátelského úsměvu. „Žádné starosti. Však já už ho někde zastihnu. Je dobře, že na něj sousedé dohlíží.“ Nepoděkovala jsem ? poděkovat fae znamená přiznat, že jim něco dlužíte, a dlužit fae je velmi, velmi špatné. Proto jsem mu jen vesele zamávala zpod schodů.

Nepokusil se mě zastavit, ale pozoroval mě celou cestu až k autu. Zastavila jsem se, až když jsem mu zmizela i s vozem z dohledu, a zavolala Tadovi.

„Ahojky,“ ozval se jeho hlas. „Mluvíte s mým záznamníkem. Možná studuji; možná jsem někde venku a dobře se bavím. Zanechte mi svoje jméno a číslo a možná zavolám zpátky.“

„Ahoj,“ řekla jsem. „To jsem já, Mercy. Phin nebyl doma.“ Zaváhala jsem. V bezpečí auta mě napadlo, že moje reakce na jeho souseda mohla být přehnaná. Čím víc jsem toho o fae věděla, tím děsivější mi připadali. Pravděpodobně byl ale neškodný. Anebo fakt hrůzostrašný ? ale nemělo to nic společného s Phinem.

A tak jsem řekla: „Potkala jsem Phinova souseda ? je fae. Navrhl, abych zavolala do obchodu. Máš číslo? Zkusil jsi mu volat tam? Budu ho dál hledat.“

Zavěsila jsem a zařadila rychlost s úmyslem vydat se domů. Ale nějak jsem se ocitla na mezistátní a mířila do Richlandu namísto do Finley.

Phinův tajemný telefonát Tadovi a podezřívavost, kterou ve mně vzbudil Phinův soused, mě znervóznily. K Phinovu obchodu je to jen kousek, řekla jsem si. Neuškodí, když se tam zastavím. Tad trčel na opačné straně země a dělal si starosti.

Uptown je nejstarší nákupní centrum v Richlandu. Na rozdíl od novějších, honosnějších center vypadá, jako by někdo sebral pár tuctů obchodů rozličných stylů a velikostí, splácal je dohromady a obklopil parkovištěm.

Dají se tu najít podniky, které by ve větších nákupních centrech v Kennewicku nepřežily: restaurace, které nepatří k žádném řetězci, krámky se starožitnostmi (harampádím), několik secondhandů, hudebniny, cukrárna, kde prodávají jen koblihy, jeden nebo dva bary a několik obchodů pro lidi, řekněme, s vybraným vkusem.

Phinovo knihkupectví leželo na jižním konci centra a velké výkladní skříně byly vybaveny kouřovým sklem, které chránilo knihy před sluncem. Zlatý nápis na největším okně hlásal: BREWSTEROVO KNIHKUPECTVÍ, ANTIKVARIÁT A SBĚRATELSKÉ KOUSKY.

Za tmavými okny nesvítilo žádné světlo a dveře byly zamčené. Přitiskla jsem ucho na sklo a poslouchala.

I v lidské formě mám výtečný sluch, i když ne tak ostrý jako kojotí, ale dost dobrý na to, abych poznala, že se v obchodě nic nehýbe. Zaklepala jsem, ale nedostala žádnou odpověď.

Na okně vpravo ode dveří visela cedulka s otvírací dobou: od deseti do šesti, od úterka do soboty. V neděli a v pondělí jen po domluvě. Stálo tam i telefonní číslo, které jsem měla. Bylo už po šesté.

Naposledy jsem zaklepala na dveře a pohlédla na hodinky. Když na to šlápnu, budu mít deset minut, než se mi u dveří objeví vlk.

*

Auto mého spolubydlícího parkovalo na příjezdové cestě a vedle karavanu ze sedmdesátého osmého, ve kterém jsem žila, vypadalo jako doma. Velmi drahá auta dokáží stejně jako pravá umělecká díla přizpůsobit své okolí sobě. Už jen to, že tu jeho auto stálo, pozvedlo můj dům na vyšší úroveň ? bez ohledu na to, jak vypadal.

Samuel měl stejný dar, nikdy nepůsobil nepatřičně, vždycky zapadl a přitom vzbuzoval dojem, že je zvláštní, důležitý. Lidé ho měli instinktivně rádi a důvěřovali mu. Hodilo se mu to dobře jako doktorovi, ale cítila jsem, že jako muži se mu to hodí ještě víc. Byl zvyklý prosadit si svou. Když nepomohl šarm, použil taktické myšlení, na které by mohl být pyšný i Rommel.

Proto se mnou taky bydlel.

Chvíli trvalo, než jsem přišla na to, proč se ke mně doopravdy nastěhoval: Samuel potřeboval smečku. Vlkodlakům se nevede o samotě dobře, obzvláště těm starým, a Samuel byl fakt starý. Starý a dominantní. V každé smečce až na tu otcovu by byl alfou. Jeho otcem byl Bran, marok, nejvýše postavený vlk ze všech.

Samuel byl doktor a to pro něj byla dostačující odpovědnost. Nechtěl být alfou; nechtěl zůstat v otcově smečce.

Stal se z něj vlk samotář a bydlel se mnou na území Smečky columbijského poříčí, i když k ní nepatřil. Nebyla jsem vlkodlak, ale ani bezmocný člověk. Vyrostla jsem ve smečce jeho otce a patřila jsem tak skoro do rodiny. Zatím se s Adamem, alfou místní smečky ? a mým milencem ? nepozabíjeli. Odvážila jsem se doufat, že tomu tak bude i nadále.

„Samueli?“ zavolala jsem, když jsem vtrhla dovnitř. „Samueli?“

Neodpověděl, ale cítila jsem ho. Výrazný vlkodlačí pach byl příliš silný, než aby byl pouhým pozůstatkem. Proběhla jsem úzkou chodbičkou k jeho pokoji a tiše zaklepala na zavřené dveře.

Nepodobalo se mu, že nevzal na vědomí můj příchod.

Dělala jsem si o Samuela takové starosti, až jsem byla paranoidní. Nebyl úplně v pořádku. Byl zlomený, ale fungoval, a hluboká deprese, která ho ovládala, se během uplynulých měsíců ani nelepšila, ani nehoršila. Jeho otec tušil, že něco je v nepořádku, a já si byla docela jistá, že Samuel žije se mnou a ne v otcově domě v Montaně, protože nechce, aby otec věděl, jak špatně na tom doopravdy je.

Samuel otevřel a vypadal jako obvykle, vysoký a štíhlý: atraktivní jako většina vlkodlaků bez ohledu na strukturu kostí. Dokonalé zdraví, věčné mládí a pevné svaly jsou vcelku prověřenou formulí pro pěkný vzhled.

„Zvonila jste?“ řekl v bezvýrazné imitaci Lurche, přičemž snížil hlas do nejhlubších basů, jaké jsem ho kdy slyšela použít. Předchozí večer jsme v televizi koukali na Addamsovu rodinu. Jestli žertoval, byl v pořádku. I když mi odmítal pohlédnout do očí, jako by se bál, co v těch jeho uvidím.

Na rameni mu seděla předoucí Médea. Moje malá manská kočka na mě potěšeně zírala přimhouřenýma očima a nechala se hladit. Rukou jí přejížděl po zádech a ona do něj zarývala drápy na zadních nohách a zvedala do vzduchu bezocasý zadek.

„Au,“ řekl a pokusil se ji sundat, ale zasekla mu drápy do obnošené flanelové košile a držela se ho pevněji než suchý zip ? a určitě to i víc bolelo.

„Ehm,“ řekla jsem a snažila se nesmát. „S Adamem si dneska vyjdeme. Na večeři budeš sám. Nedostala jsem se do obchodu, takže výběr není právě nejlepší.“

Otočil se ke mně zády a naklonil se nad postel, aby kočka nespadla na zem, až se mu podaří sundat ji ze sebe.

„Dobře,“ řekl. „Au, kočko. Copak nevíš, že bych si z tebe mohl udělat jednohubku? Z tlamy by mi netrčel ani ? au ? tvůj ocas.“

Nechala jsem ho s kočkou o samotě a pospíšila si do svého pokoje. Ještě než jsem se dostala ke dveřím, zazvonil mi mobil.

„Mercy, je na cestě a mám novinky,“ ozvala se Adamova náctiletá dcera.

„Ahoj, Jesse. Kam dneska jdeme?“

Když jsem pomyslela na Adama, cítila jsem jeho nedočkavost a hladkou kůži volantu pod jeho rukama ? Adam totiž nebyl jen můj milenec; byl můj druh.

U vlkodlaků to znamená pro každý pár něco trochu jiného. Spojovala nás nejen láska, nýbrž i magie. Zjistila jsem, že některé páry sotva poznají rozdíl… jiné se stanou téměř jednou osobou. Uch. S Adamem jsme naštěstí spadali někam doprostřed. Většinou.

Když jsme zpečetili své pouto, přetížili jsme magický obvod mezi námi. Od té doby byl nestabilní a invazivní, na několik hodin naskočil a zase na dlouhé dny zmizel. Bylo to znepokojující. Asi bych už si na pouto zvykla, kdyby bylo stálé, jak podle Adama mělo být. V současném stavu mě ale obvykle zaskočilo.

Cítila jsem, jak volant pod Adamovou rukou vibruje, když nastartoval, pak ten pocit zmizel a já tu stála ve špinavých hadrech a vybavovala se po telefonu s jeho dcerou.

„Bowling,“ řekla.

„Díky, holka,“ řekla jsem jí. „Přinesu ti kornout zmrzliny. Musím se osprchovat.“

„Dlužíš mi pět dolarů, i když zmrzlina by neškodila,“ řekla mi se žoldáckou neústupností, kterou jsem nemohla než respektovat. „Raději se sprchuj rychle.“

S Adamem jsme hráli hru, jen tak pro zábavu. Měla jsem pocit, že si se mnou hraje jeho vlk: vlci obvykle hrávali hry bez poražených, bylo to prostě něco, co dělali se svými vyvolenými. Ve smečce se to nestávalo často, ale v menších skupinách ano.

Můj druh mi odmítal prozradit, kam jdeme ? a nechával na mně, abych jakkoli vyšťourala jeho plány. Projevoval mi tím úctu, když očekával, že uspěji.

Dneska večer jsem podplatila jeho dceru, aby mi zavolala a pověděla mi všechno, co zjistí, i kdyby jen to, v čem vyšel ze dveří. Aspoň bych byla vhodně oblečená ? jakkoli bych musela žasnout nad tím, že jsme tak dobře sladění ? přestože bych neměla tušení, kam mě bere.

Byl to flirt, ale taky měl odvést naši pozornost od důvodu, proč spolu jen randíme, namísto abychom spolu žili. Jeho smečce se nelíbilo, že si vzal za družku kojotího kožoměnce. Vlci se neradi dělí o území s jinými dravci a jejich vlkodlačí bratranci jsou na to hákliví ještě víc. Ale měli dlouhou dobu na to, aby si zvykli, a většina se s tím smířila ? pak mě ale Adam přijal do smečky. Nemělo to být možné. Nikdy jsem neslyšela o tom, že by se někdo, kdo nebyl vlkodlak, stal členem smečky.

Vytáhla jsem si šaty a skočila do sprchy. Sprcha byla posazena nízko, takže se mi dařilo udržet copy mimo proud vody, zatímco jsem si drhla ruce pemzovým mýdlem a kartáčem. Už jsem se sice umyla, ale každá snaha byla dobrá. Velkou část špíny jsem měla zažranou do kůže a nikdy tak nebudu mít ruce modelky.

Když jsem zabalená v ručníku vyšla z koupelny, slyšela jsem v obýváku hlasy. Samuel s Adamem schválně hovořili tak tiše, abych jim nerozuměla, ale nezdálo se, že by mezi nimi panovalo napětí. Docela spolu vycházeli, ale Adam byl alfa a Samuel vlk samotář, který byl silnější než on. Někdy měli problémy být spolu v jedné místnosti, ale dnes večer očividně ne.

Natáhla jsem se pro džíny rozložené na posteli.

Bowling.

Zaváhala jsem. Neuměla jsem si to představit. Ne bowling ? vsadila bych se, že v něm Adam vyniká. Házet těžkou koulí po bezmocných kuželkách a sledovat následný chaos byla přesně ta věc, jakou si vlkodlaci užívali.

Neuměla jsem si ale představit, že by Adam prozradil Jesse, že mě bere na bowling. Ne když se snažil udržet to přede mnou v tajnosti. Posledně mi dokázala říct jen to, v čem opustil dům.

Možná jsem byla paranoidní. Otevřela jsem skříň a zadívala se na ubohý výběr uvnitř. Měla jsem víc šatů než před rokem. O troje víc.

Jesse by si všimla, kdyby se vyparádil.

Pohlédla jsem na postel, odkud mě vábily pohodlné nové džíny a tmavě modré triko. Uplácet ale mohlo více stran ? a Jesse by bavilo hrát si na dvojitého agenta.

A tak jsem vytáhla světle šedé šaty, dostatečně elegantní pro jakoukoli událost kromě nejformálnějších večírků, ale ne tak elegantní, aby se nehodily do restaurace nebo divadla. Kdybychom přece jen šli na bowling, mohla bych klidně hrát i v šatech. Vklouzla jsem do nich, rychle si rozpletla vlasy a učesala se.

„Mercy, copak ještě nejsi připravená?“ zeptal se Samuel lehce pobaveně. „Neříkala jsi, že máš žhavé rande?“

Otevřela jsem dveře a spatřila, že jsem se přece jen úplně netrefila. Adam měl na sobě smoking.

Adam byl menší než Samuel, měl postavu wrestlera a tvář… nevím koho. Byla Adamova a dost krásná na to, aby lidi rozptýlila a oni si tak nevšimli moci, která z něj vyzařovala. Vlasy měl tmavé a nakrátko ostříhané. Jednou mi řekl, že to dělá proto, aby se s ním vojákům, s nimiž se v rámci své bezpečnostní firmy stýkal, dobře jednalo. Během posledních několika měsíců jsem ho ale dobře poznala a uvědomila si, že se trochu stydí za to, jak vypadá. Krátké vlasy ho zbavily zbytků ješitnosti a jasně říkaly: „Tady jsem. Pojďme na věc.“

Milovala bych ho, i kdyby měl tři oči a dva zuby, ale jeho krása mě někdy zaráží. Mrkla jsem, zhluboka se nadechla, potlačila touhu prohlásit, že je můj, a vzchopila se.

„Aha,“ řekla jsem a luskla prsty, „věděla jsem, že jsem na něco zapomněla.“ Odběhla jsem zpátky ke skříni a vytáhla třpytivý stříbrný šál, který se dokonale hodil k šedým šatům.

Když jsem se vrátila zpátky, viděla jsem, že Samuel dává Adamovi pětidolar.

„Říkal jsem ti, že na to přijde,“ prohlásil Adam samolibě.

„Fajn,“ řekla jsem. „Můžeš zaplatit Jesse. Řekla mi, že jdeme na bowling. Musím si najít lepšího špeha.“

Zakřenil se a já měla co dělat, abych udržela podrážděný výraz. S ohledem na jeho vizáž bylo zvláštní, že mě nepotěšila krása jeho úsměvu ? a že vypadal fakt báječně. Ne, bylo to vědomí, že jsem jeho úsměv vyvolala já. Adam nebyl zrovna… hravý, jen se mnou.

„Hej, Mercy,“ řekl Samuel, když Adam otevřel hlavní dveře.

Otočila jsem se k němu a on mě políbil na čelo.

„Buď šťastná.“ Zvláštní formulace upoutala moji pozornost, ale na zbytku jeho slov už nic zvláštního nebylo. „Mám noční. Až se vrátíš, asi se neuvidíme.“ Pohlédl na Adama s mužskou výzvou, která přiměla Adama přimhouřit oči. „Postarej se o ni.“ Pak nás vystrčil ven a zavřel dveře, než mohl Adama rozkaz urazit.

Po dlouhé odmlce se Adam zasmál a potřásl hlavou. „Žádný strach,“ řekl, protože věděl, že druhý vlk ho uslyší i přes dveře. „Mercy se stará sama o sebe; já jenom uklízím následný svinčík.“ Kdybych nesledovala jeho obličej, nevšimla bych si, jak zkroutil rty. Jako by se mu nelíbilo, co říká.

Najednou jsem se cítila nejistá. Líbí se mi, kdo jsem ? ale spoustě mužů ne. Jsem automechanik. Adamova první žena měla hebké křivky, já jsem samý sval. Matka si ráda stěžuje, že nevypadám dost žensky. A pak tu byly mé výstřednosti jako následek znásilnění.

Adam napřáhl ruku a já do ní vložila svoji. Naučil se dotyk nabízet. Nedotýkat se mě bez svolení.

Cestou dolů z verandy jsem hleděla na naše spojené ruce. Myslela jsem si, že už jsem na tom líp, že nevědomé ucukávání a strach mizí. Teď mě ale napadlo, že se Adam možná jen naučil, jak se s mým strachem vypořádat.

„Co se děje?“ zeptal se, když jsme se zastavili u jeho pick-upu.

Byl tak nový, že na okýnku vzadu měl pořád nálepku. Svůj SUV odepsal, poté co ho jeden z vlků promáčkl při mé obraně ? a vzápětí nato se na vůz zřítilo průčelí budovy stržené ledovým elfem (obrovským fae), který mě pronásledoval.

„Mercy…“ zamračil se na mě. „Za ten zatracený SUV mi nic nedlužíš.“

Držel mě za ruku a já si uvědomila, že naše vrtošivé pouto mu poskytlo náhled do mých myšlenek. Vzápětí mě ale srazila na kolena vidina.

*

Byla tma a Adam seděl u počítače doma v pracovně. Pálily ho oči, bolely ruce a záda měl po hodinách práce ztuhlá.

Dům byl tichý. Příliš tichý. Scházela tu žena, kterou by mohl chránit před světem. Už dávno ji nemiloval ? je nebezpečné milovat někoho, kdo vaše city neopětuje. Příliš dlouho byl voják, než aby se úmyslně vystavoval nebezpečí bez dobrého důvodu. Milovala jeho postavení, peníze a moc. Milovala by je víc, kdyby patřily někomu, koho by mohla ovládat.

Nemiloval ji, ale rád o ni pečoval. Rád jí kupoval dárky a miloval představu, kterou si o ní vytvořil.

Ztratit ji bylo zlé; ztráta dcery ale bolela mnohem, mnohem víc. Jesse provázely hluk a radost, kamkoli šla ? a její nepřítomnost byla… obtížná. Jeho vlk byl neklidný, žil totiž jen přítomností. Vědomí, že se Jesse vrátí na léto, vlka nijak neuchlácholilo. A neposkytlo útěchu ani jemu. Proto se snažil ponořit do práce.

Někdo zaklepal na zadní dveře.

Odstrčil židli od stolu, ale zůstal sedět. Vlka rozzlobilo, že někdo vnikl do jeho útočiště. Dokonce ani členové smečky neměli odvahu přiblížit se k němu u něj doma.

Ve chvíli, kdy se připlížil k zadním dveřím, už měl emoce téměř pod kontrolou. Zprudka dveře otevřel a očekával, že na prahu najde jednoho z vlků. Byla to Mercy.

Nevypadala nadšeně ? zřídkakdy se ale tvářila nadšeně, když musela jít k němu domů a mluvit s ním. Byla houževnatá a nezávislá a vůbec se jí nelíbilo, když ji jakkoli omezoval. Už to bylo dlouho, co se k němu naposledy někdo choval tak panovačně jako ona ? a líbilo se mu to. Víc, než by se to vlkovi, který byl už dvacet let alfou, líbit mělo.

Voněla spáleným motorovým olejem, jasmínovým šampónem, který používala ten měsíc, a čokoládou. Ta poslední vůně se ale možná linula z talíře sušenek, který mu podala.

„Tady,“ řekla škrobeně. A on si uvědomil, že se jí koutek úst zkroutil ostýchavostí. „Čokoláda mě obvykle postaví zpátky na nohy, když mě život nakopne do zubů.“

Nepočkala na odpověď, prostě se otočila a odkráčela domů.

Vzal si sušenky s sebou do pracovny. Po několika minutách jednu snědl. Jazyk mu zalila hustá, tmavá čokoláda, jejíž hořkost vyvážilo hříšné množství hnědého cukru a vanilky. Zapomněl se najíst a vůbec si to neuvědomil.

Ale náladu mu nezlepšila čokoláda ani jídlo, nýbrž Mercyina laskavost k někomu, koho považovala za nepřítele. A právě v tu chvíli si něco uvědomil. Nikdy ho nebude milovat kvůli tomu, co by pro ni mohl udělat.

Snědl další sušenku, pak vstal a šel si uvařit večeři.

*

Adam uzavřel naše pouto, až z něj zůstal jen tenoučký vlásek.

„Omlouvám se,“ zamumlal mi do ucha. „Moc se omlouvám. K…“ spolkl peprnou nadávku, než mu mohla přejít přes rty. Přitáhl si mě blíž a já si uvědomila, že sedíme na příjezdové cestě a choulíme se vedle pick-upu. Štěrk mě fakt studil do holé kůže.

„Jsi v pořádku?“ řekl.

„Víš, co jsi mi ukázal?“ zeptala jsem se chraplavě.

„Myslel jsem, že to byl nějaký záblesk vzpomínky,“ odpověděl. Měla jsem je už dřív.

„Ne můj,“ řekla jsem mu. „Tvůj.“

Ztuhl. „Byl zlý?“

Bojoval ve Vietnamu; stal se vlkodlakem dřív, než jsem se narodila ? pravděpodobně viděl spoustu ošklivých věcí.

„Byl to soukromý okamžik, který jsem neměla právo vidět,“ přiznala jsem popravdě. „Ale nic špatného.“

Prožila jsem s ním chvíli, kdy jsem se pro něj stala něčím víc než jen úkolem od maroka.

Pamatovala jsem si, jak hloupě jsem se cítila, když jsem stála s talířem sušenek na verandě muže, kterému se právě zhroutil svět při ošklivém rozvodu. Jakmile otevřel dveře, nic neřekl ? a mě napadlo, že mě taky považoval za hloupou. Vrátila jsem se domů tak rychle, jak jen to šlo, aniž bych utíkala.

Netušila jsem, že jsem mu opravdu pomohla. A že mě považoval za houževnatou a schopnou. Zvláštní, vždycky jsem si myslela, že vlkodlakům připadám slabá.

Tak co, že jsem sebou škubala, když zapomněl a položil mi ruku na rameno? Čas to spraví. Už mi bylo mnohem líp: každodenní záblesky vzpomínek na znásilnění byly věcí minulosti. Překonáme to. Adam byl ochotný dělat kvůli mně ústupky.

A naše pouto se opět srazilo jako guma, jak to občas dělávalo, zapadlo na místo a poskytlo mu náhled do mé hlavy, jako by byla ze skla.

„Cokoli budeš potřebovat,“ řekl a jeho tělo bylo najednou nehybné jako večerní vzduch. „Cokoli budu moct udělat.“

Povolila jsem ramena, zabořila mu nos do klíční kosti a po vteřině jsem se skutečně uvolnila. „Miluji tě,“ řekla jsem mu. „A musíme si promluvit o tom, jak ti splatím SUV.“

„Nechci…“

Umlčela jsem ho. Plánovala jsem mu položit prst na rty nebo něco podobně něžného. Ale v reakci na jeho omluvu jsem trhla hlavou a praštila ho čelem do brady. Umlčela jsem ho tak mnohem účinněji, než jsem zamýšlela, protože se kousl do rtu.

Rozesmál se, krev mu zkropila košili a já ze sebe zatím sypala jednu omluvu za druhou. Zaklonil hlavu a tvrdě si ji opřel o dveře pick-upu.

„Nech toho, Mercy. Brzy se to zahojí.“

Odtáhla jsem se a sedla si vedle něj ? sama jsem se taky napůl smála, protože rána asi dost bolela, ale měl pravdu, během několika minut se zahojí. Byla malá a on byl vlkodlak.

„Přestaneš se snažit zaplatit za mé SUV,“ řekl mi.

„Ale zničili ho mojí vinou,“ připomněla jsem mu.

„Ty jsi mi na auto zeď nestrhla,“ řekl. „Možná bych ti dovolil zaplatit promáčklou kapotu…“

„Ani se nesnaž lhát,“ zafuněla jsem uraženě a on se znovu zasmál.

„Fajn. Nedovolil bych ti to. Ale stejně je to jedno, protože po tom, co mi na auto spadla zeď, byla promáčklá kapota vedlejší. A vinu na tom, že se ledový elf přestal ovládat, nesou jenom upíři…“

Mohla jsem se s ním dál hádat ? obvykle se s ním ráda hádám. Ale jiné věci dělám ještě raději.

Naklonila jsem se k němu a políbila ho.

Chutnal jako krev a Adam ? a nedělalo mu žádný problém přejít od hašteření k vášni. Po chvíli ? nevím, po jak dlouhé ? pohlédl Adam dolů na svoji zakrvácenou košili a znovu se rozesmál. „No, asi přece jen půjdeme na bowling,“ řekl a vytáhl mě na nohy.

2.

NNapřed jsme se zastavili v bistru na večeři a dali si steak.

Zakrvácené sako a košili nechal v autě a z brašny s oblečením na zadním sedadle vytáhl tmavě modré triko. Zeptal se mě, jestli v triku a v kalhotách od smokingu nevypadá divně. Neviděl, jak mu triko obepíná svaly na ramenou a na zádech. Popravdě ? a s upřímnou tváří ? jsem ho ujistila, že to nikomu vadit nebude.

Byl pátek a podnik byl plný. Naštěstí byla obsluha rychlá.

Poté co servírka přijala naši objednávku, řekl Adam až příliš ledabyle: „Takže co jsi viděla ve své vidině?“

„Nic zahanbujícího,“ ujistila jsem ho. „Jen to, jak jsem ti jednou přinesla sušenky.“

Oči se mu rozzářily. „Chápu,“ řekl, ramena se mu uvolnila a tváře zčervenaly. „Myslel jsem na to.“

„Jsme v pohodě?“ zeptala jsem se. „Omlouvám se, že jsem ti tak vpadla do hlavy.“

Zavrtěl hlavou. „Nemusíš se omlouvat. Posluž si vším, co zachytíš.“

„Takže,“ řekla jsem věcně, „poprvé ses pomiloval pod tribunami, co?“

Zprudka zvedl hlavu.

„Mám tě. Řekl mi to Warren.“

Usmál se. „Byla tam zima a mokro a bylo to děsné.“

Číšnice před nás postavila talíře a odspěchala. Adam mě krmil syrovým filé mignon a já mu nabídla něco ze svého lososa. Jídlo bylo dobré, společnost ještě lepší, a kdybych byla kočka, předla bych.

„Vypadáš šťastně.“ Napil se kávy, natáhl nohu a opřel ji o moji.

„Ty mě děláš šťastnou,“ odpověděla jsem.

„Mohla bys být šťastná neustále,“ řekl a snědl poslední pečenou bramboru, „kdyby ses ke mně nastěhovala.“

Probouzet se vedle něj každé ráno… ale… „Ne. Už jsem ti způsobila dost potíží,“ řekla jsem mu. „Napřed musí polevit napětí mezi mnou a smečkou, než se k tobě nastěhuji. Tvůj dům představuje doupě, srdce smečky. Potřebují místo, kde by se cítili v bezpečí.“

„Můžou se přizpůsobit.“

„Přizpůsobují se tak rychle, jak jen můžou,“ řekla jsem mu. „Napřed se objevil Warren ? slyšel jsi, že po tom, co jsi ho přijal, dovolily i jiné smečky, aby se k nim přidali gay vlkodlaci? A teď jsem tu já. Kojot ve vlkodlačí smečce ? musíš přiznat, že to je na jednu smečku dost změn.“

„Co ty víš?“ řekl. „Nakonec ještě budou ženy volit a černoch se stane prezidentem.“ Tvářil se vážně, ale v hlase měl humor.

„Vidíš?“ Ukázala jsem na něj vidličkou. „Většina z nich zakrněla v devatenáctém století a ty od nich očekáváš, že se změní. Samuel říká, že pro většinu vlkodlaků představuje první proměna tak velkou změnu, že žádnou další už nedokáží přijmout. Je těžké jim ji vnutit.“

„Jen Peter a Warren žili v devatenáctém století,“ opáčil Adam. „Většina z nich je mladší než já.“

Číšnice se vrátila a zamrkala, když si Adam objednal tři zákusky ? vlkodlaci toho hodně spořádají, aby si udrželi potřebnou energii. Já zavrtěla hlavou, když pohlédla mým směrem.

Jakmile odešla, vrátila jsem se tam, kde jsme přestali. „Neublíží nám, když několik měsíců počkáme, než se situace uklidní.“

Kdyby se mnou v podstatě nesouhlasil, spala bych už v jeho domě, místo abychom si vystačili se schůzkami. Věděl stejně dobře jako já, že se ve smečce zvedla vlna odporu, když mě do ní vtáhl. Kdyby byla smečka předtím zdravá a spokojená, možná by k takovému napětí nedošlo.

Před několika lety mě někteří členové smečky začali obtěžovat ? kojota žijícího v sousedství. Vlkodlaci jsou stejně jako jejich vlčí příbuzní teritoriální a neradi se dělí o loviště s jinými dravci. Aby tomu Adam učinil přítrž, prohlásil mě svojí družkou. Tehdy jsem nevěděla, proč naschvály najednou ustaly ? a Adam nijak nespěchal, aby mi to sdělil. Ale magie smečky vyžadovala, abych na prohlášení odpověděla, a Adam zatím nesl následky. Byl slabší, podrážděnější a nedokázal smečce už tak dobře pomoct zachovat klid a chladnou hlavu. Tím, že mě Adam přivedl do smečky prakticky ve stejný okamžik, kdy se mezi námi vytvořilo pouto druhů, nedal svým lidem šanci postavit se na nohy a hodil je znovu na nejistou půdu.

„Jeden měsíc,“ řekl nakonec. „A pak si smečka ? a Samuel ? prostě budou muset zvyknout.“ S vážným pohledem v očích barvy hořké čokolády se předklonil. „A provdáš se za mě.“

Odhalila jsem zuby v úsměvu. „Nechtěl jsi říct: ‚Provdáš se za mě?‘“

Chtěla jsem, aby to vyznělo jako žert, ale oči se mu rozjasnily, až v jejich tmavých hlubinách tančily zlaté flíčky. „Měla jsi šanci utéct, kojote. Teď už je příliš pozdě.“ Usmál se. „Tvoje matka bude šťastná, že bude moct použít některé z věcí nakoupených na svatbu tvé sestry, když se nakonec nekonala.“

Srdce mi sevřela panika. „Nemluvil jsi s ní o tom, že ne?“ Na mysli mi vytanuly obrázky kostela plného lidí a záplavy bílého saténu. A holubic. Matka měla na svatbě holubice. Moje sestra utekla, aby se mohla vdát v klidu. Matka je jako parní válec a neposlouchá… nikoho.

Vlk mu ustoupil z očí a Adam se zakřenil. „Nevadí ti provdat se za vlkodlaka s pubertální dcerou a smečkou, která se mu rozpadá pod rukama ? ale děsí tě vlastní matka?“

„Znáš moji matku,“ řekla jsem. „Taky by tě měla děsit.“

Zasmál se.

„Nestrávil jsi s ní dost času.“ Bylo to férové varování.

*

Měli jsme štěstí, protože ženy v dráze nalevo od nás se začaly balit, než jsme se vrátili s koulemi, a skórovací jednotka tak zůstala jen nám. Moje koule byla jasně zelená se zlatými zákruty. Adamova byla černá.

„Nemáš žádnou představivost,“ řekla jsem mu samolibě. „Neuškodilo by, kdyby sis vybral růžovou.“

„Díry v růžových koulích mají dětskou velikost,“ řekl mi. „Černé jsou nejtěžší.“

Otevřela jsem ústa, ale umlčel mě polibkem. „Tady ne,“ řekl. „Podívej se vedle.“

Sledovali nás asi pětiletý chlapec a batole v nařasených růžových šatečkách.

Zvedla jsem nos. „Jako bych si chtěla utahovat z tvých koulí. To by bylo dětinské.“

Zakřenil se na mě. „Myslel jsem si to.“

Posadila jsem se a hrála si se jmény na obrazovce skórovací jednotky, dokud jsem nebyla spokojená.

„Fakt Otravný Rodilý Divoch,“ přečetl mi suše přes rameno.

„Napadlo mě, že bych použila místo jmen značky aut. Ty teď řídíš ford. Takže F-O-R-D.“

„Velká Whisky?“

„No, neznám moc slov, která by začínala na W,“ přiznala jsem.

Nahnul se mi přes rameno a změnil moje jméno na „Veterán Wabbit“ a do ucha mi pošeptal: „Znám i jiná slova. Ale ta ti povím až v soukromí.“

„S tím dokážu žít.“ Jeho teplý dech působil na mém uchu vskutku hříšně.

Než jsem potkala Adama, cítila jsem se jako černá bowlingová koule ? nudná, ale užitečná. Nevypadám nic moc, tedy když pominete lehce exotickou barvu pleti, kterou jsem zdědila po otci z kmene Černá noha. A Adam… za Adamem se lidi otáčejí. Dokonce i tady poutal pozornost.

„Jdi si hodit svojí nudnou černou koulí,“ řekla jsem mu přísně. „Flirtovat s rozhodčím ti nepomůže, protože skóre má na starosti počítač.“

„Jako bych potřeboval pomoc,“ uculil se, udělal několik kroků pozpátku, pak se otočil a soustředil se na ubohé, bezmocné kuželky.

Hrál se smrtícím zápalem a rozhodností, se kterými dělal i všechno ostatní. Adam představoval kontrolovanou moc.

Ale v očích lidí, kteří na nás ? na Adama ? hleděli, jsem si začala všímat i něčeho jiného než obdivu. Nebyl právě celebrita; snažil se neobjevovat ve zprávách. Ale patřil k vlkům, kteří vystoupili na veřejnost ? byl vážený, úspěšný podnikatel, jehož bezpečnostní firma chránila americkou jadernou technologii, aby nepadla do cizích rukou: dobrý chlap, který byl prostě vlkodlak. A lidem to nevadilo, dokud o tom četli jenom v novinách, hádala jsem. Ale něco jiného bylo, když se vlkodlak objevil vedle vás na bowlingu.

Bojí se ho.

Myšlenka byla tak silná, jako by mi ji někdo pošeptal do ucha, a přinesla s sebou obavy.

Podívej se na ně. Viděla jsem, jak se muži ochranitelsky staví k manželkám, a matky k sobě rychle svolávají děti. Za chvíli se všichni dají na útěk ? tedy pokud mladíci, kteří se zvedli čtyři dráhy od nás, neudělají nějakou pitomost.

On si ještě ničeho nevšiml.

Adam se lstivě, vesele zakřenil, když hodil strike a vrátil se ke mně ? byl to vskutku pozoruhodný strike, protože neroztříštil kuželky ani nerozbil zařízení. Příliš velká síla může být stejnou nevýhodou jako slabost.

Podívej se vedle sebe.

Vzala jsem do ruky zelenou kouli a pohlédla na lidi kolem nás. Stejně jako Adam byli příliš pohlcení hrou, než aby si všimli sílícího mumlání. Chlapec se plazil pod židlemi a jeho rodiče se hádali kvůli něčemu na skórovací tabuli. Jejich roztomiloučké batole ? holčička v růžových šatičkách a s růžovými lvíčky v kratičkých culících vzadu na hlavě ? vyšplhalo na bowlingovou plošinu a hrálo si s ventilátory, které sloužily k sušení zpocených dlaní. Mávalo ručkami v proudu studeného vzduchu a smálo se.

Adam bude smutný, když si uvědomí, že kvůli němu lidé odcházejí.

Čelo mi orosil pot, což bylo směšné, protože tu bylo chladno. Zastavila jsem se v půli cesty k lajně (nebo jak se tomu říkalo), napodobila jsem Adama a zvedla si kouli k hrudi.

Možná existuje způsob, jak všem ukázat, že není zrůda, nýbrž hrdina.

Ohlédla jsem se přes rameno a dívala se, jak batole buší do ventilátoru. Dívčin bratr prošel mezi židlemi a hrál si s koulemi vzadu na policích. Matka si teprve teď všimla, že se od ní vzdálil, vstala a vydala se pro něj.

Obrátila jsem pozornost zpátky ke kuželkám.

„Díváš se?“ zeptala jsem se Adama. Nutkání něco pro něj udělat bylo tak silné, že jsem zaťala ruce v pěst.

„Oči mám na stopkách,“ řekl. „Chystáš se provést něco úžasného?“

Nešikovně jsem se ohnala koulí, jako bych nikdy dřív nehrála, propásla okamžik, kdy jsem ji měla pustit, a hodila ji dozadu, směrem k místu, kde si děvčátko hrálo s ventilátory.

Sotva jsem kouli pustila, nedokázala jsem uvěřit tomu, co jsem udělala. Zpocená a roztřesená jsem se s hrůzou otočila. Ale přestože jsem byla rychlá, všechno jsem propásla.

Adam chytil kouli dobrý půlmetr od batolete.

Holčička vzhlédla a zadívala se na Adama, jehož hlasitý pád na zem ji vyrušil ze hry. Když spatřila kousíček od sebe cizího muže, vykulila oči a vystrčila spodní ret.

Adam mi jednou řekl, že ho děti většinou nezajímají (tedy kromě vlastního), dokud nedosáhnou přinejmenším puberty a nejsou schopné zajímavého rozhovoru.

„Ahoj,“ řekl a vypadal dost nervózně.

Chvíli na něj hleděla. Ale byla to holka a Adam byl… no, Adam. A tak si přitiskla ručky na ústa a zachichotala se.

Bylo to rozkošné. Prostě roztomilé. Byl z ní úplně pryč a všichni, kdo ho sledovali, to viděli.

Malinká dobyvatelka zavýskla, když ji otec chytil do náruče, a její matka s chlapcem v závěsu ze sebe začala chrlit díky.

A ty jsi teď ta zlá. Chudáku Mercy.

Samozřejmě že jsem byla ta zlá; málem jsem rozmačkala batole. Co mě to napadlo? Kdyby o krok ucouvla nebo Adam nebyl dost rychlý, mohla jsem ji zabít.

Nebyla v žádném nebezpečí. Nehodila jsi po ní, jen kolem ní. Netrefila bys ji. Zachránila jsi ho a on si toho ani nevšiml.

Když jsme se přesunuli o dráhu dál (pro bezpečí všech okolo, i když to rozčilený manažer neřekl nahlas), mračil se na mě. Začali jsme hrát a on mi přenechal první hod.

Opatrně jsem skulila kouli do žlábku, kde nemohla nikomu ublížit. Nevěděla jsem, jestli jsem to udělala kvůli sobě, nebo abych přesvědčila ostatní, kteří mě sledovali.

Jenom jsem chtěla, aby byl Adam šťastný. A tohle je dík.

Skoro jsem rozmáčkla batole, za to jsem dík nečekala. Promnula jsem si čelo, jako bych si tak mohla pročistit myšlenky.

Koule by ji nezasáhla. O to ses postarala. I kdyby Adam minul, prokutálela by se kolem.

Adam mě zamyšleně sledoval, ale nic neřekl, když jsem se postarala o to, abych prohrála o sto miliónů bodů. Po tak senzačním selhání jsem sotva mohla hrát dobře, někomu by mohlo dojít, že jsem to udělala schválně.

Udělala jsem to schválně, že?

Nemohla jsem uvěřit tomu, že jsem provedla něco takového. Co to se mnou bylo? Kdyby se Adam tvářil přístupněji, možná bych se ho zeptala.

Nezajímá ho, co mu chceš říct. Bude lepší mlčet. Stejně by to nepochopil.

Nevadilo mi, že se Adam postavil tak, aby mohl moji kouli zachytit, kdybych nad ní ztratila kontrolu, neprotestovala jsem. Koneckonců, záchrana batolete vypadala líp, když se zdálo, že mě považuje za idiota, ne?

Po čtyřech hodech se Adam postavil přede mě a tiše, aby nás nikdo neslyšel, řekl: „Udělala jsi to naschvál, že? Co tě to, k čertu, napadlo?“

A přestože jsem s ním souhlasila, jeho otázka mě rozčílila. Anebo byl možná na vině hlas v mojí hlavě.

Měl to pochopit dřív. Měl svojí družce rozumět líp než kdokoli jiný. Neměla by ses před ním obhajovat. Bude lepší, když nic neřekneš.

Zvedla jsem obočí, prošla okolo něj a sebrala kouli. Ublíženost živila můj vztek. Tolik jsem zuřila, že jsem se zapomněla a hodila strike. Následně jsem se ale postarala o to, aby to byly poslední body, které jsem ve hře získala ? a neřekla jsem mu ani slovo.

Adam vyhrál s více než dvěma sty body. Když skončil, odnesl koule zpátky na polici a já se zatím přezula.

Puberťáci (ti pět drah od nás) ho zastavili a požádali o autogram. Odnesla jsem své boty k pultu a vrátila je ? a zaplatila za hru.

„Je opravdu alfa?“ zeptala se puberťačka za pultem.

„Jo,“ procedila jsem přes stisknuté rty.

„Páni.“

„Jo.“

Vyšla jsem ven z bowlingové haly a čekala na něj u jeho naleštěného nového pick-upu, protože byl zamčený. Teplota po západu slunce hluboce klesla a byla taková zima, že jsem se v šatech a střevících cítila nepříjemně. Anebo bych se cítila, kdyby mě nezahřívala zlost.

Stála jsem u dveří spolujezdce a Adam si mě napřed nevšiml. Viděla jsem, jak zvedl hlavu a zavětřil. Opřela jsem se bokem o pick-up a můj pohyb upoutal jeho pozornost. Zadíval se na mě a vydal se k vozu.

Myslel si, že bys ohrozila dítě, aby vypadal dobře. Nechápe, že bys nikdy nic takového neudělala. Nezranila bys ji; koule by ji minula. Dluží ti omluvu.

Mlčela jsem. Sotva jsem mu mohla říct, že mě navedly hlasy v hlavě, že?

Přimhouřil oči, ale taky držel jazyk za zuby. Odemkl auto a nechal mě nasednout. Pečlivě jsem se připoutala, pak jsem se opřela a zavřela oči. Ruce v klíně jsem zaťala v pěst, vzápětí jsem je ale uvolnila, protože se mi v nich objevila faeská hůl ze starého dřeva a stříbra.

Už jsem si zvykla, že se nečekaně objevovala, proto jsem nebyla ani překvapená, tentokrát to ale bylo poprvé, co se objevila na místě, kde předtím nebyla. Zaměstnávala mě ale katastrofa, ve kterou se obrátilo naše rande.

Jakmile se mi v rukou zjevila hůl, měla jsem dojem, jako by se mi konečně pročistila mysl. A najednou mě přešel i vztek. Byla jsem prostě unavená a chtěla se vrátit domů.

„Mercy.“

Adam byl dost naštvaný za nás za oba: slyšela jsem, jak skřípá zuby. Myslel si, že bych hodila koulí po malé holce.

Nedivila jsem se, že se zlobí. Otočila jsem hůl tak, že se hrotem dotýkala podlahy, a palcem jsem mnula stříbrný knoflík. Neměla jsem co říct na svoji obranu ? nechtěla jsem se bránit. Zachovala jsem se neuváženě a pitomě. Co kdyby Adam nebyl dost rychlý? Bylo mi zle.

„Nerozumím ženám,“ vyštěkl, nastartoval a sešlápl plyn prudčeji, než bylo nutné.

Sevřela jsem faeskou hůl vší silou a celou cestu domů jsem strávila se zavřenýma očima. Bolel mě žaludek. Měl právo zlobit se, být rozčilený.

Ovládl mě zoufalý pocit, že něco je strašně, strašně, strašně v nepořádku. Musela jsem napřed sama pochopit své chování, teprve pak ho budu moct vysvětlit jemu.

Mlčky jsme zajeli na moji příjezdovou cestu. Samuelovo auto bylo pryč, takže asi odjel do práce dřív, než plánoval. Potřebovala jsem s ním mluvit, protože jsem měla ohledně dnešního večera zlé tušení. Nemohla jsem mluvit s Adamem ? znělo by to, jako bych hledala výmluvy. Potřebovala jsem Samuela, a nebyl tu.

Rozepnula jsem si bezpečnostní pás a odemkla dveře ? Adam přede mě napřáhl paži a držel dveře zavřené.

„Musíme si promluvit,“ řekl a tentokrát jeho slova nezněla rozzlobeně.

Ale byl příliš blízko. Nemohla jsem dýchat, když byl tak blízko. A právě ve chvíli, kdy jsem si to mohla nejméně dovolit, jsem dostala další panický záchvat.

Vyrazila jsem zoufalý zvuk, který jsem nedokázala potlačit, vyskočila na sedadlo a přehoupla se přes opěradlo dozadu. Zadní dveře byly zamčené, sotva jsem ale za ně začala škubat, Adam je odemkl a byla jsem volná.

Odklopýtala jsem od pick-upu, třásla se a potila v nočním vzduchu a faeskou hůl držela jako kyj nebo meč, abych se ochránila před… vlastní hloupostí. Byla jsem tak hloupá. Hloupá. K čertu s Timem a se vším, co mi provedl a co způsobilo, že jsem se pitomě třásla, přestože jsem byla v naprostém bezpečí své vlastní pitomé příjezdové cesty.

Chtěla jsem být zase sama sebou, ne touhle cizinkou, která se bojí dotyků ? a které hlasy v hlavě našeptávaly, aby házela bowlingovými koulemi po dětech.

„Mercy,“ řekl Adam. Vystoupil z pick-upu a obešel ho zezadu. Hlas měl něžný a jeho zvuk… Najednou jsem ucítila jeho žal a zmatek ? něco se stalo a on netušil co. Prostě věděl, že něco provedl. Neměl zdání, jak se mohlo všechno tak rychle pokazit.

Nechtěla jsem vědět, co cítí, protože mě to dělalo ještě hloupější ? a zranitelnější.

„Musím dovnitř,“ řekla jsem holi ve své ruce, protože jsem v tu chvíli nedokázala pohlédnout Adamovi do tváře. Kdybych to udělala, asi bych se dala na útěk a on by vyrazil za mnou. Kdykoli jindy by to byla zábava. Dneska v noci by to byla katastrofa. A tak jsem se pohnula pomalu.

Zamířila jsem ke dveřím. Nešel za mnou, ale řekl: „Pošlu ti někoho jako stráž.“

Protože jsem byla alfovou družkou. Protože si o mě dělal starosti. Kvůli Timovi. Protože se cítil vinný.

„Ne,“ řekl a přistoupil o krok blíž, čímž mi dal najevo, že pouto je v tu chvíli na jeho straně silnější. „Protože tě miluji.“

Opatrně jsem mezi námi zavřela dveře a opřela se o ně čelem.

Bolel mě žaludek; hrdlo jsem měla stažené. Chtěla jsem křičet nebo někoho praštit, místo toho jsem svírala hůl tak pevně, až mě bolely prsty, a poslouchala jsem, jak Adam nasedl do pick-upu a vycouval z příjezdové cesty.

Pohlédla jsem dolů na hůl. Kdysi ? možná pořád ještě ? dokázala způsobit, že ovce jejího majitele plodily dvojčata. Ale byla vyrobená už hodně dávno a stará magie někdy roste a vyvíjí se podivným způsobem. Stalo se z ní něco víc než jen vycházková hůl se zemědělským využitím. Co přesně, to nikdo netušil ? kromě toho, že mě neustále sledovala.

Možná to byla náhoda, že jsem se od okamžiku, kdy jsem vešla do bowlingové haly, poprvé znovu ucítila sama sebou až ve chvíli, kdy jsem ji v Adamově pick-upu sevřela v rukou. Ale možná taky ne.

S Adamem jsem se během let pohádala už mnohokrát. S ohledem na naši povahu to asi bylo nevyhnutelné ? on byl doslova i obrazně alfa samec a já… mě vychovali mezi dominantními muži a rozhodla jsem se, že jim nedovolím, aby mě ovládali (ať už šlo o jakkoli neškodnou kontrolu). Ale takhle jsem se po hádce ještě nikdy necítila. Obyčejně jsem plná energie a veselá, ne malátná a vyděšená.

Obvykle ale vyvolám hádku já, ne někdo jiný, kdo si prostřednictvím pouta smečky pohrává s mojí hlavou.

Možná jsem se ale mýlila. Možná šlo o nějaký nový výstřelek v reakci na zážitek s ne zrovna draze zesnulým Timem ? jako by záchvaty paniky a záblesky vzpomínek nestačily.

Ale teď, když bylo po všem, měly hlasy v mé hlavě příchuť smečky. Ještě nikdy jsem neslyšela o tom, že by smečka dokázala poutem někoho ovlivnit, ale na druhou stranu existovala spousta věcí, které jsem o její magii nevěděla.

Potřebovala jsem odložit kůži, nakrátko se osvobodit od smečky a od svého druha, od pout, která dávala příliš mnoha lidem přístup k mé mysli. Mohla bych to udělat: možná jsem se nebyla schopná zbavit všeho, ale mohla jsem odložit lidskou kůži a proběhnout se, aspoň na chvíli si pročistit hlavu.

Potřebovala jsem zjistit, co se dneska večer stalo. Ne vždy mi vzdálenost zajistila samotu, ale obvykle dokázala oslabit pouto mezi Adamem a mnou ? a také mezi smečkou a mnou. Musela jsem zmizet dřív, než dorazí Adamova stráž, protože ta by mi určitě nedovolila jen tak se vytratit.

Aniž bych se obtěžovala jít do ložnice, svlékla jsem se. Hůl jsem odkládala jen s obtížemi, protože jsem přesvědčila samu sebe o tom, že blokuje toho, kdo se mě snaží ovlivnit.

Čekala jsem, připravená vzít ji znovu do ruky, ale hlasy v mé hlavě se už neozvaly. Buďto ztratily zájem, protože Adam odešel a ony uspěly. Anebo zafungovala vzdálenost, přesně jak jsem předpokládala. V každém případě jsem mínila nechat hůl doma, protože kojot s holí by budil příliš velkou pozornost.

S výdechem úlevy jsem se proměnila v kojota. V čtyřnohé podobě jsem se cítila ihned bezpečnější a soustředěnější. Což byla hloupost, protože jsem si nikdy nevšimla, že by proměna nějak otupila pouto s mým druhem nebo se smečkou. Zrovna teď jsem ale byla ochotná použít cokoli, po čem bych se cítila líp.

Protáhla jsem se psími dvířky, která Samuel nainstaloval do zadních dveří, a vyběhla do noci.

Venku to vonělo jinak, lépe a čistěji. V kojotí podobě jsem přijímala víc informací než v lidské. Cítila jsem sviště v nedalekém pelechu a netopýry hnízdící v podkroví garáže. Půlka měsíce už byla pryč a široký srpek na obloze zářil oranžově ? dokonce i pro mé kojotí oči, které vnímaly barvy jinak. Ve vzduchu visel prach z poslední sklizně.

A blížil se vlkodlak ve vlčí podobě.

Poznala jsem, že je to Ben, což bylo dobře. Darryl by kojotí pach poznal, ale Ben vyrostl v Londýně a sem se přistěhoval teprve před rokem a půl. Snadněji ho oklamu.

Ztuhla jsem na místě a odolala nutkání lehnout si na břicho nebo se schovat. Pohyb poutá pozornost a moje srst díky svému odstínu splývala s pouští.

Ben mým směrem ani nepohlédl, a jakmile oběhl roh ? očividně mířil na verandu vpředu ? vyrazila jsem pelyňkem a suchou trávou do pouštní noci.

Mířila jsem k řece, na kamenitou pláž, kde jsem mohla být sama, když z křoví přede mnou vystřelil králík. A teprve tehdy jsem si uvědomila, jak jsem hladová.

Dobře jsem se navečeřela ? nebyl důvod cítit se hladová. Jenže já jsem doslova umírala hlady. Něco bylo v nepořádku.

Odsunula jsem tu myšlenku stranou a vydala se na lov. První králík mi utekl, ale druhého jsem chytila a sežrala ho až na kosti. Ani zdaleka to nestačilo. Lovila jsem další půlhodinu, než jsem objevila křepelku.

Křepelky zabíjím nerada. To, jak se pohybují, mě vždycky dokáže rozesmát. A jsou hloupé, takže proti kojotovi, nebo aspoň proti mně, nemají žádnou šanci. Asi ale nejsou zas až tak zranitelné, protože nejsem v okolí jediný kojot a křepelek je tu pořád dost. Jenže když je lovím, cítím se pak vždycky provinile.

Zatímco jsem požírala druhý úlovek, plánovala jsem, co provedu osobě, která ve mně vyvolala takový hlad, že jsem musela sežrat křepelku.

Vlkodlačí smečka dokáže čerpat energii z kteréhokoli člena. Nevěděla jsem, jak přesně to funguje, ale častokrát jsem toho byla svědkem. Právě to činí z alfy vlkodlaka něco víc, než čím byl, dokud se neujal své pozice.

Než jsem se stala členkou Adamovy smečky, nemělo to na mě žádný vliv, proto jsem si s podobnými věcmi nedělala hlavu. Nikdo mi nedokázal vniknout do hlavy a namluvit mi, že hodit bowlingovou koulí po batoleti je dobrý nápad. Anebo mě přimět vybít si frustraci na Adamovi.

Když jsem se nasytila, dostala jsem se bez dalších potíží k cíli.

Nevěděla jsem, jestli ten kousek řeky někomu patří; nejbližší plot se od ní nacházel asi sto metrů a nejbližší dům stál ještě o kus dál. Kolem se povalovalo několik plechovek od piva, a kdyby bylo tepleji, možná bych tu narazila na lidi.

Vyšplhala jsem na velký balvan a pokusila se vycítit smečku nebo Adama. Byla jsem sama. Jen já, řeka a světýlka farem daleko v Horse Heaven Hills. Nevím, jestli to bylo vzdáleností nebo bylo na tomto místě něco zvláštního, ale nikdy jsem tu necítila dotyk pouta s druhem ani se smečkou.

Díkybohu.

Až ve chvíli, kdy jsem si byla zcela jistá, že mě Adam nemůže slyšet, jsem si dovolila přemýšlet o tom, jak děsivé bylo mít někoho v hlavě, dokonce i Adama, kterého jsem milovala. Pokud to bude v mých silách, Adam se to nikdy nedozví.

Adam byl vlkem déle, než já byla naživu, přijímala jsem ho proto jako vlkodlaka snadněji než on sám sebe, což bylo zvláštní. Vědomí, že mě největší dar, jaký může jeden vlk druhému dát, děsí, by ho nepřekvapilo (jako to překvapilo mě), ale zbytečně by mu to ublížilo. Za čas si zvyknu ? neměla jsem na vybranou, pokud jsem si ho chtěla udržet.

Kdybych se musela vyrovnat jen s poutem mezi sebou a Adamem, bylo by to snazší. Ale přijal mě i do smečky, a když pouto fungovalo, jak mělo, cítila jsem je všechny. A díky tomu ze mě očividně dokázali vysát energii a poštvat mě proti svému alfovi.

Když jsem teď byla v hlavě sama, snadno jsem se ohlédla zpátky a zjistila, jak k tomu došlo ? pošťouchnutí tady, postrčení támhle. Udělala bych spoustu věcí, abych ušetřila Adama bolesti, ale nikdy bych neohrozila nevinného ? a ještě nikdy v životě jsem s nikým neodmítla mluvit. Každý, kdo mě urazí, si zaslouží slyšet, co přesně udělal špatně ? anebo být ukonejšen do falešného pocitu bezpečí, abych ho mohla napadnout ze zálohy ve chvíli, kdy si přestane dávat pozor. Ale mlčení bylo zbraní Adamovy bývalé manželky.

Ať už se do mě obul kdokoli, chtěl nás rozeštvat.

Takže kdo to byl? Celá smečka? Její část? Byl za tím úmysl ? anebo mě prostě smečka nenáviděla a snažila se mě zapudit? Ale nejdůležitější ze všeho byla otázka, jak zabráním tomu, aby se to opakovalo.

Musel existovat nějaký způsob ? kdyby bylo pro vlkodlaky tak snadné ovlivnit člena smečky, alfové by měli nad smečkami mnohem větší kontrolu. Smečka by pak fungovala spíše jako sekta a ne jako tlupa testosteronem napěchovaných divokých bestií, které drží pod kontrolou jen hrozba smrti v zubech vůdce. Anebo by se už dávno navzájem pozabíjeli.

Potřebovala jsem mluvit se Samuelem a zeptat se ho, jak celá ta věc funguje. Adam to určitě věděl, jenže já napřed chtěla zjistit, jak si s ním mám promluvit, než za ním zajdu.

Kdyby Adam odhalil, že se některý člen smečky snaží mnou mentálně manipulovat… no, nebyla jsem si jistá, jaká pravidla pro podobné záležitosti platí. Byla to jedna z věcí, na které jsem se chtěla zeptat Samuela. Kdyby kvůli tomu měl někdo zemřít, chtěla jsem si být jistá, že souhlasím, anebo o tom aspoň vědět, než zmáčknu kohoutek. Kdyby trestem byla smrt, možná bych si nechala celou věc pro sebe a vymyslela příhodný trest sama.

Budu muset počkat, než se Samuel vrátí z práce. Mezitím bych se mohla pevně držet hole a doufat v to nejlepší.

Zůstala jsem na malé kamenité pláži a sledovala řeku v měsíčním svitu tak dlouho, jak jen jsem se odvážila. Ale pokud se nevrátím domů dřív, než si Ben všimne, že jsem zmizela, zavolá na pomoc kavalerii. A já zrovna teď neměla na vlkodlačí smečku náladu.

Vstala jsem, protáhla se a vydala se na dlouhou cestu domů.

*

Když jsem dorazila k zadním dveřím, Ben před nimi neklidně chodil sem a tam. Když mě spatřil, ztuhl ? začalo mu docházet, že něco není v pořádku, ale dokud mě neuviděl, nebyl si jistý, že nejsem doma. Ohrnul pysk, ale úplně nezavrčel, protože byl lapen mezi zlostí a starostí, ochrannými instinkty dominantního muže a vědomím, že zastávám vyšší postavení.

Řeč těla, když jste jí rozuměli, byla výmluvnější než slova.

Jeho frustrace byla jeho problém, proto jsem ho ignorovala a protáhla se psími dvířky ? pro vlka byla příliš, příliš malá ? a zamířila rovnou do ložnice.

Proměnila jsem se zpátky v člověka, oblékla si spodní prádlo a čisté triko a vlezla si do postele. Nebylo zas tak pozdě ? rande bylo krátké a můj výlet taky netrval dlouho. Musela jsem ale brzy ráno vstávat a čekala mě práce na autě. A musela jsem být v nejlepší formě, abych přišla na to, jak oslovit Samuela, aby se o mém vyptávání nezmínil Adamovi.

Možná bych měla prostě rovnou zavolat jeho otci. Ano, rozhodla jsem se. Zavolám Branovi.

*

Probudila jsem se s telefonním sluchátkem u ucha ? a na okamžik jsem si myslela, že jsem splnila, co jsem si před usnutím ustanovila, protože ze sluchátka se linula velština. Nedávalo to žádný smysl. Bran by se mnou nemluvil zatracenou velštinou, a hlavně ne po telefonu, ve kterém je ještě těžší rozluštit cizí jazyk.

Otupěle jsem si uvědomila, že si skoro vybavuji zvonění telefonu. Musela jsem ho zvednout, když jsem se probouzela ? ale to nevysvětlovalo cizí jazyk.

Zamrkala jsem na budík ? spala jsem sotva dvě hodiny ? a v tu samou chvíli jsem poznala, kdo na mě mluví.

„Samueli?“ zeptala jsem se. „Proč mluvíš velšsky? Abych ti rozuměla, musíš mluvit hodně pomalu. A používat jednoduchá slova.“ Byl to tak trochu vtip. Velština nemá jednoduchá slova.

„Mercy,“ řekl těžce.

Mé srdce se silně rozbušilo, jako bych se měla dozvědět hodně špatné zprávy. Posadila jsem se.

„Samueli?“ řekla jsem do ticha na opačném konci.

„Přijeď pro…“

Následující slova zahuhňal, jako by neuměl dobře anglicky, což nebyla pravda. Nebyla to pravda celou dobu, co jsem ho znala ? a to bylo většinu z mých třiceti a několika let života.

„Hned tam budu,“ řekla jsem a jednou rukou si natáhla džíny. „Kam?“

„Ve skladišti rentgenu.“ Sotva to ze sebe vysoukal.

Věděla jsem, kde skladiště hledat, na opačném konci pohotovosti kennewické nemocnice, kde pracoval. „Přijedu pro tebe.“

Bez dalšího slova jsem zavěsila.

Něco se strašlivě pokazilo. Ale ať už šlo o cokoli, nemohlo to být nic fatálního, když na mě čekal ve skladišti, stranou od ostatních. Kdyby zjistili, že je vlkodlak, skladiště by mu nepomohlo.

Na rozdíl od Adama nevystoupil Samuel na veřejnost. Nikdo by nedovolil vlkodlakovi praktikovat medicínu ? což bylo vlastně rozumné. Pro většinu vlků byl pach krve, strachu a smrti příliš. Ale Samuel byl lékařem už hodně dlouho a byl opravdu dobrý.

Když jsem vyběhla ze dveří, seděl Ben na přední verandě a já o něj zakopla, skutálela se ze čtyř prudkých, tvrdých schodů a přistála na štěrku.

Věděl, že jdu ven; nesnažila jsem se chovat tiše. Mohl uhnout, ale neudělal to. Možná se mi dokonce postavil do cesty úmyslně. Ani se nezavrtěl, když jsem na něj pohlédla.

Poznala jsem ten pohled, i když jsem ho u něj nikdy dřív neviděla. Byla jsem kojot a družka jejich alfy a oni si byli zatraceně jistí, že pro něj nejsem dost dobrá.

„Slyšel jsi o naší hádce,“ řekla jsem.

Přitiskl si uši k hlavě a složil čenich na tlapy.

„Pak bys měl asi vědět, že někdo použil moje pouto se smečkou a vlezl mi do hlavy.“ Chtěla jsem si to nechat pro sebe, než si promluvím se Samuelem, ale pád ze schodů mě připravil o všechnu sebekontrolu.

Ztuhl, ale z řeči jeho těla jsem nevyčetla nevíru, nýbrž hrůzu.

Takže to bylo možné. Sakra, sakra, sakra. Doufala jsem, že není, že jsem prostě paranoidní. Tohle jsem nepotřebovala.

Občas se mi zdálo, že se mě pouta, která jsem sdílela s druhem a se smečkou, snaží oloupit o duši. Možná to bylo řečeno obrazně, ale připadalo mi to stejně děsivé, jako by to byla skutečnost. Zjištění, že někdo využíval nastalý zmatek k tomu, aby mě donutil dělat věci, které jsem nechtěla, byla prostě třešinka na dortu.

Naštěstí jsem měla úkol, který odvedl moji pozornost od průšvihu, v němž jsem se ocitla. Vstala jsem a oprášila se.

Chtěla jsem počkat a promluvit si s Adamem přímo, ale tento scénář měl i své výhody. Adam by se měl dozvědět, že někteří členové smečky se snaží projevit svůj odpor ke mně… aktivně. A když mu to poví Ben, nebude si moct přečíst moji mysl a zjistit, že mě neděsí jen manipulace mysli, ale celá ta věc s pouty, se smečkou a s druhy.

„Pověz Adamovi, co jsem řekla,“ přikázala jsem Benovi.

Poví mu to. Ben uměl nahánět hrůzu a někdy se choval příšerně, ale byl skoro můj přítel ? společné noční můry dokáží lidi sblížit.

„Omluv se mu za mě a řekni mu, že se na chvíli stáhnu…“ Adam bude vědět, že jen od smečky, „…dokud nepřijdu na to, jak celou věc zvládnout. Zrovna teď jedu pro Samuela, takže máš po službě.“

3.

OOdjOdjela jsem věrným rabbitem do nemocnice a zaparkovala na parkovišti pohotovosti. Když jsem vcházela do budovy, do svítání bylo pořád hodně daleko.

Abyste se v nemocnici dostali, kam potřebujete, a nikdo vás nezastavil, musíte jít hodně rychle, pokyvovat známým a ignorovat lidi, které neznáte. Pozdravy všechny ujistíte o tom, že vás tu znají, a rychlý krok dá najevo, že někam jdete a nechcete se s nikým vybavovat. Pomohlo, že mě většina personálu znala.

Za dveřmi do útrob pohotovosti jsem slyšela plakat dítě ? byl to smutný, unavený, sklíčený zvuk. Nakrčila jsem nos nad pronikavým nakyslým zápachem nemocniční dezinfekce a trhla sebou, protože křik i pach se znásobily, sotva jsem dveřmi prošla.

Sestra, která něco zapisovala do papírů, vzhlédla, když mě ale spatřila, její oficiální výraz zjihl do ulehčeného úsměvu. Znala jsem její tvář, ale nepamatovala si její jméno.

„Mercy,“ řekla. Ona s mým jménem žádný problém neměla. „Takže doktor Cornick konečně zavolal, abys ho odvezla domů, co? Bylo načase. Říkala jsem mu, ať jde domů, už před několika hodinami ? ale je pěkně paličatý a slovo doktora znamená víc než slovo sestry.“ V jejím podání to znělo, jako by to byla špatná věc.

Bála jsem se promluvit, abych nezbořila domeček z karet, který Samuel vystavěl, aby vysvětlil, proč musí jít domů dřív. Nakonec jsem ze sebe neutrálně vypravila: „Pomáhat ostatním mu nedělá problémy, ale sám o pomoc požádat neumí.“

Zakřenila se. „Že jo? Asi nechtěl přiznat, že rozmlátil svoje auto. Miloval ho jako ženskou.“

Asi jsem vytřeštila oči ? její slova nedávala žádný smysl.

Rozmlátil svoje auto? Chtěla tím říct, že měl autonehodu? Samuel měl nehodu? To jsem si neuměla představit. Některým vlkodlakům činilo řízení auta potíže, protože se snadno nechali rozptýlit. To ale nebyl Samuelův případ.

Potřebovala jsem se k němu dostat, než plácnu nějakou pitomost.

„Radši…“

„Měl štěstí, že se nezranil hůř,“ řekla a sklopila oči k tomu, co psala. Očividně dokázala dělat dvě věci najednou, protože pokračovala: „Pověděl ti, že měl namále? Policajt, který ho přivezl, říkal, že málem spadl do řeky ? stalo se to na mostě Vernita, na Dvacáté čtvrté v Hanford Reach. Kdyby spadl, bylo by po něm ? most je dost vysoký.“

Co dělal Samuel, k čertu, na mostě na staré dálnici na sever od Hanfordu? Nacházel se přesně na opačné straně TriCities a nikde poblíž jakékoli cesty mezi naším domem a nemocnicí. Možná se šel do Hanford Reach proběhnout, bylo tam málo lidí a spousty veverek. Jenom to, že se nezmínil o tom, že by si chtěl zalovit, neznamenalo, že nešel. Nebyla jsem jeho chůva.

„O žádném nebezpečí se nezmínil,“ řekla jsem popravdě a připojila malou lež, abych ji přiměla podělit se o detaily. „Myslela jsem, že to odneslo jenom auto.“

„To je celý doktor Cornick,“ odfrkla si. „Dovolil nám jenom vytahat mu z kůže střepy ? ale podle toho, jak se pohybuje, poznáš, že si udělal něco se žebry. A taky kulhá.“

„Vypadá to, že je na tom hůř, než říkal,“ poznamenala jsem a žaludek se mi převrátil.

„Prolétl čelním sklem a držel se kapoty auta. Jack ? ten policajt ? prý byl přesvědčený, že Samuel spadne, než se k němu dostane. Nehoda musela doktora omámit, protože lezl špatným směrem ? kdyby ho Jack nezastavil, spadl by.“

A v tu chvíli mi došlo, co se stalo.

„Drahoušku? Drahoušku? Jsi v pořádku? Tady, posaď se.“

Když jsem se nedívala, přitáhla židli a podržela ji za mnou. V uších mi zvonilo, hlavu jsem měla mezi koleny a její ruku na zádech.

A na okamžik mi zase bylo čtrnáct a slyšela jsem, jak mi Bran říká, co už jsem věděla ? můj nevlastní otec Bryan byl mrtvý ? jeho tělo našli v řece. Zabil se, poté co jeho družka, moje nevlastní matka, zemřela.

Vlkodlaci jsou příliš houževnatí, než aby snadno zemřeli, proto existuje jen málo způsobů, jak by mohli spáchat sebevraždu. Od té doby, co se lidem kvůli francouzské revoluci znelíbila gilotina, nebylo snadné useknout si hlavu.

I stříbrné kulky měly své nevýhody. Stříbro je tvrdší než olovo a kulky tak někdy prolétnou skrz a zanechají vlka zraněného, trpícího, ale naživu. Stříbrné broky fungují o trochu lépe, ale pokud brokovnici nenamíříte správně, můžete umírat pěkně dlouho. A když se objeví nějaký šťoura a vytahá z vás všechny broky ? no, trpěli jste zbytečně.

Nejoblíbenějším způsobem sebevraždy je zabití jiným vlkodlakem. Ale to v Samuelově případě nepřicházelo v úvahu. Jen málo vlků by přijalo jeho výzvu ? a ti, kdo by to udělali… Řekněme, že bych se nerada stala svědkem souboje mezi Samuelem a Adamem. Vlci se sebevražednými úmysly nehledají vyrovnané šance.

Utonutí je druhou nejoblíbenější volbou. Vlkodlaci neplavou; jejich těla jsou příliš těžká ? a dokonce i vlkodlak potřebuje dýchat.

Věděla jsem, proč si vybral právě to místo. Největší řekou v okolí je Columbia, je víc než kilometr široká a fakt hluboká, ale tři největší mosty, které přes ni vedou ? Blue Bridge, visutý most a mezistátní ? mají všechny těžká zábradlí. A dokonce i uprostřed noci je na nich dost hustý provoz. Někdo by vás určitě viděl přepadnout a pokusil se vás zachránit. A trvá několik minut, než se utopíte.

Po mostě, který si zvolil, tolik aut nejezdí a byl postavený ještě předtím, než byly mosty projektovány tak, aby z nich nedokázal sjet ani úplný idiot. Řeka je v tom místě užší ? což znamená hlubší a prudší ? a výška mostu… působivá.

Uměla jsem si to představit, Samuela na kapotě a policistu běžícího k němu. Bylo hloupé štěstí, že jediným autem na silnici byl právě policejní vůz. Kdyby se jednalo o normálního řidiče, možná by se příliš bál o vlastní život, než aby se pokusil Samuela zachránit, a nechal by ho utopit se. Ale policista by ho mohl následovat a o záchranu se pokusit. Mohl by kvůli Samuelovi riskovat život.

Ne, jakmile ho policejní důstojník objevil, Samuel by neskočil.

Bez ohledu na to, jak moc chtěl.

Moje mdloba ustupovala.

„Buď šťastná,“ řekl mi, když jsem odcházela na rande s katastrofickým koncem. Přál mi štěstí do života, ne na schůzce.

Pitomec. Cítila jsem, jak se mi z hrdla dere vrčení, a měla jsem co dělat, abych ho spolkla.

„Je v pořádku,“ ujistila mě sestra. Zvedla jsem hlavu z kolen a všimla si, že na její jmenovce stojí JODY. „Vytáhli jsme z něho sklo, a i když kulhá, nezlomil si nic důležitého, jinak by tak dlouho nevydržel. Měl jít rovnou domů, ale nechtěl ? víš, jaký je. Nikdy neřekne ne, ale pošle tě pryč, aniž by řekl ano.“

Věděla jsem.

„Omlouvám se,“ řekla jsem a pomalu vstala, aby to vypadalo, že už se mám pod kontrolou. „Prostě mě to zaskočilo. Známe se už hodně dlouho ? a neřekl mi, že to bylo tak zlé.“

„Asi tě nechtěl vylekat.“

„Jo, je ohleduplný.“ To určitě. Vlastnoručně ho uškrtím ? a pak si nebude muset lámat hlavu se sebevraždou.

„Říkal, že si najde tiché místo a na chvíli si odpočine,“ řekla Jody a rozhlédla se, jako by se měl zčistajasna objevit.

„Prý ho najdu ve skladišti rentgenu.“

Zasmála se. „No, tam asi ticho je. Víš, kde to je?“

Usmála jsem se, což nebylo nijak snadné, protože jsem toužila sedřít někoho z kůže. „Jasně.“ S úsměvem na rtech jsem bryskně prošla okolo kójí se zataženými závěsy, které páchly krví a bolestí, a pokývla technikovi, který mi připadal povědomý. Aspoň že dítě zmlklo a už jen kňouralo.

Samuel se pokusil spáchat sebevraždu.

Zaklepala jsem na dveře skladiště a otevřela. Na policích tu byly navršeny bílé papírové krabice se složkami a vzbuzovaly dojem dokonalého pořádku ? jako by existoval někdo, kdo přesně věděl, kde co najít.

Samuel seděl na podlaze a zády se opíral o stoh krabic. Přes zelený nemocniční oděv měl oblečený bílý laboratorní plášť. Paže měl položené na kolenou a ruce ochable svěšené. Hlavu měl sklopenou a nevzhlédl, ani když jsem vešla. Počkal, dokud jsem nezavřela dveře, teprve pak promluvil, pořád ale nezvedl hlavu.

Myslela jsem, že se na mě odmítá podívat, protože se stydí nebo protože ví, že se zlobím.

„Pokusil se nás zabít,“ řekl Samuel. Na okamžik se mi zastavilo srdce, pak se mi ale bolestivě rozbušilo v hrudi, protože jsem se zmýlila. Byla jsem úplně vedle. „On“, o kterém mluvil, byl Samuel ? což znamenalo, že „on“ nedržel v ruce otěže. Mluvila jsem se Samuelovým vlkem.

Padla jsem k zemi jako kámen a dala si zpropadený pozor, abych měla hlavu níž než vlkodlak. Samuel porušení etikety pravidelně přehlížel, ale jeho vlk nemohl. Kdybych vlka donutila vzhlédnout, musel by přijmout moji nadřazenost nebo mě vyzvat.

Proměňuji se v asi patnáctikilovou šelmu stavěnou na zabíjení kuřat a králíků. A ubohých, hloupých křepelek. Vlkodlaci dokáží skolit medvěda. Pro vlkodlaka bych rozhodně nebyla výzvou.

„Mercy,“ zašeptal a zvedl hlavu.

První věcí, které jsem si všimla, byly stovky drobných řezných ranek na jeho tváři, a vzpomněla si na to, co říkala sestra Jody, že mu museli vytahat z kůže střepy. Skutečnost, že se ještě nezahojily, mi prozradila, že jeho tělo utrpělo jiné, mnohem těžší zranění, se kterým se muselo vypořádat nejdřív. Báječné ? trocha bolesti a utrpení, aby mu zlepšila náladu.

Oči měl ledově modré, téměř bílé, žhavé a divoké.

Jakmile jsem je spatřila, sklopila jsem pohled k podlaze a zhluboka se nadechla. „Same,“ zašeptala jsem. „Jak můžu pomoct? Mám zavolat Branovi?“

„Ne!“ zařval a zprudka se pohnul vpřed, opřel se o ruce, jednu nohu pokrčil pod sebe a na druhé zůstal klečet.

Koleno na zemi znamenalo, že ? ještě ? není připravený vrhnout se na mě.

„Náš otec nás zabije,“ řekl Sam pomalu a se silným velšským přízvukem. „Já… k tomu ho nechceme donutit.“ Zhluboka se nadechl. „Já nechci zemřít.“

„Dobře. To je dobře,“ zachraptěla jsem a najednou pochopila, co jeho první slova znamenala. Samuel chtěl zemřít a jeho vlk ho zastavil. Což bylo dobře, na druhou stranu jsme byli v pěkném maléru.

Existuje velmi dobrý důvod, proč marok zabije každého vlkodlaka, který přenechá vedení svému vlkovi a jen ho následuje. Fakt dobrý důvod ? jako třeba zabránění masové vraždě.

Ale pokud Samuelův vlk nechtěl zemřít, pak bylo podle mě dobře, že se ujal velení. Prozatím. Protože se zdálo, že se mě ještě nechystá zabít. Samuel byl starý. Nevím přesně jak starý, ale narodil se přinejmenším předtím, než Mayflower připlula do Ameriky. To by mohlo jeho vlkovi umožnit ovládnout se i bez Samuelovy pomoci. Možná. „Dobrá, Same. Nezavoláme Branovi.“

Koutkem oka jsem viděla, jak naklonil hlavu na stranu a změřil si mě. „Dokážu se vydávat za člověka, než se dostaneme k tvému autu. Napadlo mě, že to tak bude nejlepší, proto jsem si ponechal tuto podobu.“

Polkla jsem. „Co jsi udělal se Samuelem? Je v pořádku?“

Ledově modré oči si mě pátravě prohlížely. „Samuel? Jsem si docela jistý, že zapomněl, co dokážu: už je to tak dlouho, co jsme spolu bojovali o kontrolu. Dával mi svobodu, když chtěl, a já ho nechal.“ Chvíli mlčel, pak téměř stydlivě řekl: „Poznáš, když jsem to já. Říkáš mi Same.“

Měl pravdu. Neuvědomila jsem si to, dokud se o tom nezmínil.

„Same,“ zopakovala jsem a snažila se, aby to neznělo jako rozkaz, „co jsi udělal se Samuelem?“

„Je tady, ale nemůžu ho pustit ven. Když to udělám, už nikdy mi nedovolí získat vrch ? a zemřeme.“

„Nemůžu“ znělo dost jako „nikdy“. „Nikdy“ bylo špatné. „Nikdy“ ho zabije stejně jistě jako sebevražda ? a možná… pravděpodobně přitom zemře spousta dalších lidí.

„Když ne Bran, tak co třeba Charlesova družka Anna? Je omega; měla by pomoct, ne?“

Omega vlci, pokud jsem to chápala dobře, působili na vlkodlaky jako uklidňující prostředek. Samuelova švagrová byla jediná omega, s níž jsem se kdy setkala ? předtím jsem o nich ani neslyšela. Mám ji ráda, ale nezdá se, že by na mě působila stejně jako na vlky. Netoužím se jí stočit u nohou do klubíčka a nechat se drbat na břiše.

Samuelův vlk se zatvářil roztouženě… anebo možná jen hladově. „Ne. Kdybych byl problémem já, kdybych tyranizoval okolí, mohla by pomoct. Ale tady nejde o instinkt, o zoufalství. Samuel prostě cítí, že už sem nepatří, že jeho existence nikam nevede. S tím nic nenadělá ani omega.“

„Tak co navrhuješ?“ zeptala jsem se bezmocně.

Napadlo mě, že by se Anně mohlo podařit vrátit Samuelovi zpátky kontrolu, ale obávala jsem se, že vlk má pravdu, že by to nebyl dobrý nápad.

Nešťastně se zasmál. „Nevím. Ale pokud nechceš pašovat z pohotovosti vlka, měli bychom jít.“

Sam se zhoupl dopředu a chystal se vstát, v půli cesty se ale zarazil a zachroptěl.

„Jsi zraněný,“ řekla jsem, vyškrábala se na nohy a podala mu ruku.

Zaváhal, ale nakonec se mě chytil a vstal. Dal přede mnou najevo slabost, což byla známka důvěry. Za normálních okolností by to znamenalo, že jsem s ním v bezpečí.

„Ztuhlý,“ odpověděl Sam. „Nic, co se nezahojí samo od sebe. Načerpal jsem z tebe sílu a vyléčil se natolik, aby nikdo nepoznal, jak těžce jsem byl zraněný.“

„Jak jsi to udělal?“ zeptala jsem se a vzpomněla si na nečekaně prudký hlad, který jsem utišila až králíkem a křepelkou navíc k lososovi, kterého jsem si dala k večeři během schůzky s Adamem. Myslela jsem, že za tím byl někdo z Adamovy smečky ? a to proto, že půjčování síly patřilo k poutu smečky. „Nejsme smečka,“ připomněla jsem mu.

Zpříma na mě pohlédl, pak odvrátil oči. „Nejsme?“

„Pokud ty… pokud Samuel neprovádí krvavé ceremonie, zatímco spím, pak ne.“ Začínala jsem panikařit. Doléhala na mě klaustrofobie. S mojí hlavou si pohrávali už Adam a jeho smečka; nijak jsem netoužila, aby se k nim přidal ještě někdo další.

„Smečky existovaly i před obřady,“ řekl Sam pobaveně. „Magie poutá okatěji a dalekosáhleji, ale ne hlouběji.“

„To ty sis hrál s mojí hlavou, když jsem byla na schůzce s Adamem?“ Nedokázala jsem potlačit obvinění v hlase.

„Ne.“ Naklonil hlavu a zavrčel: „Někdo ti ublížil?“

„Ne,“ řekla jsem. „O nic nejde.“

„Lžeš,“ řekl.

„Máš pravdu,“ přitakala jsem. „Ale pokud jsi to nebyl ty, pak je to moje a Adamova věc.“

Chvíli mlčel. „Prozatím,“ řekl.

Podržela jsem mu dveře a prošla s ním pohotovostí.

Cestou na mě těžce doléhal Samův pohled. Neprotestovala jsem. Zíral na mě, aby si nikdo nevšiml, že jeho duhovky změnily barvu ? a taky proto, že když se vlkodlak tak dominantní jako Samuel podívá někomu do očí a jeho vlk má přitom navrch, dokonce i lidé padají na kolena. To by bylo pěkně trapné a dost těžko by se to vysvětlovalo. V tuto chvíli jsme jednali v naději, že se sem Samuel bude chtít vrátit a znovu praktikovat medicínu.

Pomohla jsem mu na zadní sedadlo rabbita ? a všimla si, že tam pořád leží kniha zabalená v ručníku. Přála jsem si, aby mým jediným problémem bylo její navrácení majiteli. Sebrala jsem ji a schovala ji úplně dozadu do auta, aby nepřišla k úhoně. Vklouzla jsem za volant a co nejrychleji opustila jasně osvětlené parkoviště. Bylo sice sotva nad ránem, ale Samuel byl kus chlapa a bylo by těžké nevšimnout si, že se vzadu v mém autíčku svléká.

Netrvalo dlouho, zbavil se šatů a začal se měnit. Nedívala jsem se, přesto jsem poznala, kdy proměna začala, trhání látky totiž přešlo v bolestivé kňourání. Utrpení, kterým vlci při proměně prochází, je jedním z důvodů, proč jsem velice vděčná za to, že jsem kožoměnec, a ne vlkodlak. Pro mě je proměna v kojota či zpátky v člověka prakticky okamžitá. Vedlejším efektem není nic horšího než šimrání. Pro vlkodlaka je bolestivá a pomalá. Podle chroptění, které Sam vydával, ještě s proměnou neskončil, když jsem zajela na svoji příjezdovou cestu.

Domov nebyl zrovna nejbezpečnějším místem, kam jsem ho mohla odvézt. Žádnému vlkodlakovi, který by ho spatřil, by neuniklo, co se stalo, a Adamův dům ? často navštěvovaný členy smečky ? se nacházel hned za mým zadním plotem. Žádné lepší místo mě ale nenapadlo.

Nakonec o tom budeme muset říct Branovi ? věděla jsem to a tušila, že to ví i Samuel… Sam. Ale dám mu tolik času, kolik budu moct ? tedy pokud se nepomátne a nezačne zabíjet lidi.

A to znamenalo držet ho z dohledu Adama a smečky.

Mojí smečky. Mého druha a mé smečky.

Zdálo se mi špatné cokoli mu tajit. Ale znala jsem Adama a věděla, že jednou z věcí, v nichž je fakt dobrý, jsou čest a povinnost. Byl to jeden z důvodů, proč jsem se do něj zamilovala ? dokázal dělat těžká rozhodnutí. Povinnost a čest by ho donutily zavolat Branovi. Povinnost a čest by Brana donutily Samuela popravit. Samuel by byl mrtvý a dva dobří muži by trpěli.

Naštěstí pro všechny byl můj smysl pro povinnost a čest pružnější.

Vystoupila jsem a pomalu se otočila. Zachytila jsem prchavý pach Bena. Jinak jsme tu byli sami, tedy až na normální noční tvory, jako byli netopýři, myši a moskyti. V Adamově ložnici se svítilo, ale když jsem tím směrem pohlédla, zhasl. Zítra budu muset Samovi najít lepší úkryt.

Anebo vymyslet dobrý důvod, proč se vyhýbat smečce.

Otevřela jsem zadní dveře rabbita a držela je mezi sebou a Samem pro případ, že by měl po proměně špatnou náladu. Proměna bolí a vlci po ní nejsou zrovna šťastní ? a Sam na tom nebyl dobře už ve chvíli, kdy proměna začala. Ale zdálo se, že je v pořádku. Když vyskočil ven, zdvořile počkal, až zamknu auto, pak mě následoval ke dveřím.

Spal v nohách mojí postele. Když jsem navrhla, že by se mu v jeho vlastním pokoji spalo pohodlněji, vyrovnaně si mě změřil ledově zbarvenýma očima.

Kde spí vlkodlak? Kdekoli se mu chce.

Myslela jsem, že mi to bude vadit, že se budu bát. Mělo mi to vadit. Ale nějak jsem v sobě nedokázala najít dost energie na to, aby mi velký vlk stočený u mých nohou dělal starosti. Koneckonců to byl Sam.

*

Den mi začal brzy, přestože jsem šla spát pozdě.

Probudilo mě kručení v Samově žaludku. Najednou pro mě bylo prioritou udržet ho nasyceného, proto jsem okamžitě vyskočila z postele a šla mu uvařit snídani.

A pak, protože vaření je něco, co dělám, když jsem rozčilená nebo nervózní ? a protože mi pomáhá přemýšlet, obzvláště když používám cukr ? jsem se pustila do pečení sušenek. Připravila jsem dvojitou dávku z burákového másla, a zatímco se pekly, pustila jsem se ještě do čokoládových.

Sam seděl pod stolem, kde se nepletl pod nohy, a sledoval mě. Nabídla jsem mu pár lžic těsta, i když už sežral několik kil slaniny a tucet vajec. O ty se podělil s mojí kočkou Médeou. Možná proto měl pořád hlad. Dala jsem mu několik upečených sušenek.

Právě jsem je rozdělovala do pytlíků, když zavolal Adam.

„Mercy,“ řekl. Hlas měl unavený a mdlý. „Viděl jsem, že se u tebe svítí. Ben mi předal tvůj vzkaz. Můžu ti pomoct.“

Obvykle mi rozhovory s Adamem dávají smysl, ale spala jsem sotva tři hodiny. A navíc mi dělal starosti Samuel, což Adam nemohl vědět. Promnula jsem si nos. Ben. Ach. Adam mluvil o tom, jak smečka zhatila naše rande. Správně.

Musela jsem udržet Adama stranou. Aspoň dokud nevymyslím nějaký brilantní plán, jak Samuela ochránit… a tady se mi nabízela dokonalá výmluva.

„Díky,“ řekla jsem. „Ale myslím, že si potřebuji na několik dní oddechnout ? od smečky, od…“ zmlkla jsem. Nemohla jsem mu říct, že i od něj, když to nebyla pravda. Dokonce i po telefonu by mohl vycítit, že lžu. Přála jsem si, aby tu byl se mnou. Pro něj byly věci černobílé. Což samozřejmě znamenalo, že by Samuela zabil pro dobro všech vlků. Někdy mi prostě nezbývá než vidět věci šedivě.

„Potřebuješ odstup od smečky ? a ode mě,“ řekl Adam. „To chápu.“ Na okamžik se rozhostilo ticho. „Nenechám tě bez ochrany.“

Podívala jsem se dolů. „Samuel bude mít pár dnů volno.“ Budu muset zavolat do nemocnice, než půjdu do práce, a říct jim, že si bere dovolenou, ale to nic neměnilo na tom, že několik dnů nebude v práci. Nehoda byla příhodnou výmluvou. „Nechám si ho u sebe.“

„Dobrá.“ Nastala trapná odmlka a Adam řekl: „Je mi to líto, Mercy. Měl jsem si uvědomit, že něco není v pořádku.“ Polkl. „Když se moje bývalá žena rozhodla, že jsem udělal něco, co se jí nelíbilo, přestala se mnou mluvit. A když jsi ty udělala to samé… rozhodilo mě to.“

„Myslím, že právě o to jim šlo,“ řekla jsem suše a on se zasmál.

„Jo. Nezarazilo mě to a nenapadlo mě, že ty bys podobnou taktiku nezvolila,“ souhlasil. „Útok ze zálohy, partyzánská válka, to jo, ale mlčení ne.“

„Není to tvoje vina,“ řekla jsem a kousla se do rtu. Kdybych nepotřebovala, aby se držel dál od Sama, řekla bych mu víc. Mnohem víc, ale musela jsem získat čas, aby se Samuel mohl vzchopit. „Nedošlo mi to, dokud jsme nebyli skoro doma.“

„Kdybych si uvědomil, že je něco v nepořádku, když se to dělo, mohl jsem zjistit, kdo za tím je,“ řekl Adam a zavrčel. Zhluboka se nadechl a vydechl. Jakmile znovu promluvil, zněl jeho hlas klidněji. „Samuel bude vědět, jak je zastavit. Když už tě bude doprovázet, co kdybys ho požádala, aby tě naučil, jak se chránit? I kdyby za tím nebyl úmysl…“ znovu musel zmlknout. „Potřeby a tužby smečky tě dokáží dost ovlivnit. Není těžké se před nimi chránit, když víš, jak na to. Samuel ti to může ukázat.“

Podívala jsem se na bílého vlka rozvaleného na kuchyňské podlaze. Médea mu olizovala čenich a Sam na mě zíral bledýma očima s černým kroužkem okolo duhovek.

„Zeptám se ho,“ slíbila jsem.

„Uvidíme se,“ řekl, ale rychle pokračoval: „Je úterý příliš brzy?“

Byla sobota. Pokud Samuelovi nebude v úterý líp, můžu schůzku zrušit. „Úterý by bylo fakt bezva.“

Zavěsil a já se zeptala Sama: „Můžeš mě naučit, jak smečce zabránit v tom, aby mi lezla do hlavy?“

Vydal smutný zvuk.

„Ne když nedokážeš mluvit,“ pochopila jsem. „Ale slíbila jsem Adamovi, že se zeptám.“ Takže jsem měla tři dny na to, abych dala Samuela dohromady. A cítila jsem se jako zrádce, protože jsem… tak úplně jsem Adamovi nelhala, že ne? Vychovali mě vlkodlaci, kteří jsou živými detektory lži, takže jsem se už dávno naučila lhát pravdou skoro stejně dobře jako fae.

Možná jsem měla čas upéct ještě i kakaové sušenky.

Zazvonil mi mobil a já ho málem zvedla s tím, že je to znovu Adam. Ale pud sebezáchovy mě přiměl zaváhat a zkontrolovat číslo volajícího: patřilo Branovi.

„Volá marok,“ řekla jsem Samuelovi. „Myslíš, že počká tři dny? Já taky ne.“ Ale mohla jsem ho chvíli zdržet tím, že nezvednu telefon. „Pojďme pracovat na autech.“

*

Sam seděl na místě spolujezdce a kysele na mě hleděl. Zlobil se od chvíle, kdy jsem mu nasadila obojek ? ale obojek sloužil jako kamufláž. Vypadal s ním víc jako pes. Zvíře, které bylo natolik domestikováno, aby nosilo obojek, nemohlo být divoké. Strach probouzí ve vlcích násilné sklony, takže čím míň lidí se ho bude bát, tím líp.

„Nestáhnu okýnko,“ řekla jsem mu. „Tohle auto nemá automatické otvírání oken. Musela bych zastavit, obejít auto a stáhnout ho ručně. A kromě toho je venku zima a já na rozdíl od tebe nemám kožich.“

Ohrnul horní pysk v posměšném zavrčení a s bouchnutím si položil čenich na přístrojovou desku.

„Patláš mi okno,“ řekla jsem mu.

Podíval se na mě a úmyslně čenichem přejel po čelním skle.

Obrátila jsem oči v sloup. „Ach, to je tak dospělé. Podobně dospělou věc naposledy provedla moje sestra, a to jí bylo dvanáct.“

*

U garáže jsem zaparkovala vedle Zeeho pick-upu a sotva jsem vystoupila z auta, uslyšela jsem výrazný rytmus salsy. Mám citlivé uši, takže hudba asi nebyla tak hlasitá, aby rušila obyvatele malých domků rozesetých mezi skladišti v okolí. Zamávala mi malá postava v okně.

Zapomněla jsem.

Jak jsem mohla zapomenout, že Sylvie s dětmi přijdou uklidit kancelář? Obvykle by to nebyl problém ? Samuel by dítěti nikdy neublížil, ale teď nebyl sám sebou.

Uvědomila jsem si, že jsem si na něj zvykla, že o něm přemýšlím jen jako o Samuelovi s problémem. Dovolila jsem si zapomenout na to, jak je nebezpečný. Na druhou stranu mě ještě nezabil.

Možná kdyby zůstal se mnou v garáži…

Nemohla jsem to riskovat.

„Same,“ řekla jsem vlkovi, když mě následoval ven z auta, „je tu až moc lidí. Pojďme…“

Nevím, co jsem se chystala navrhnout, možná že se půjdeme proběhnout někam, kde nás nikdo neuvidí. Pozdě.

„Mercy,“ zavolal tenký hlásek, když se za dunění bubnů a břinkotu kytar rozlétly dveře kanceláře. Ven vyrazila Gabrielova nejmladší sestra, seskákala dolů po krátkých schodech a rozběhla se k nám. „Mercy, Mercy, hádej co! Hádej! Jsem dospělá. Chodím do školaky a…“

V tu chvíli spatřila Sama.

„Ááá,“ řekla a utíkala dál.

V lidské podobě nevypadá Samuel špatně ? ale jeho vlk je čistě bílý a huňatý. Už mu chyběl jen roh jednorožce a byl by dokonalým mazlíčkem pro malou holku.

„Do školaky?“ zeptala jsem se, pohnula se vpřed a ukročila do strany, abych se dostala mezi vlkodlaka a Maiu. Maia do mě nevrazila, zastavila se, ale oči měla jen pro vlka.

Několik vteřin po sestře se z kanceláře vynořila Sissy, druhé nejmladší děvče, kterému bylo šest. „Mamá říká, že nesmíš vybíhat z kanceláře, Maio. Lidi v autech by tě nemuseli vidět. Ahoj, Mercy. Myslí školku. Já jsem letos v první třídě ? a ona je pořád ještě mimino. Je to pes? Kdy sis pořídila psa?“

„Školaka,“ zopakovala Maia. „A nejsem mimino.“ Objala mě a vrhla se na Sama.

Chytila bych ji, kdyby Sam taky nevyrazil vpřed.

„Poník,“ řekla a skočila na něj, jako by nebyl děsivě velký vlk. Chytila se jeho srsti a vyšplhala na něj. „Poník, poník.“

Natáhla jsem se pro ni, ale ztuhla jsem, když na mě Sam pohlédl.

„Můj poník,“ prohlásila Maia šťastně, aniž by si všimla mé hrůzy. Kopla ho patami do žeber tak silně, že jsem slyšela, jak to zadunělo. „Jeď, poníku.“

Vypadalo to, že Maiina sestra si je vědoma nebezpečí stejně dobře jako já. „Mamá,“ zaječela. „Mamá, Maia se zase chová pitomě.“

No, možná ne.

Zamračila se na sestru a ? zatímco já stála ztuhle a bála se, že ať už udělám cokoli, Sam se přestane ovládat ? řekla: „Vzali jsme ji na pouť, kde viděla koně ? od té doby leze na každého psa, kterého vidí. Ten poslední ji málem kousl.“

Sam zabručel, když ho Maia počtvrté nebo popáté nabrala patami do boků, znovu na mě pohlédl ? připadalo mi, že odevzdaně ? a vyrazil ke kanceláři, jako by skutečně byl poník a ne vlkodlak.

„Mercy?“ řekla Sissy.

Asi očekávala, že něco řeknu ? nebo se přinejmenším pohnu. Panikou mi zkřehly prsty a rozbušilo se mi srdce ? ale když polevila, nahradilo ji něco jiného.

Viděla jsem spoustu vlkodlaků, které ovládl jejich vlk. Obyčejně k tomu dochází v boji ? a pak nezbývá než snažit se nepřitáhnout jeho pozornost, dokud se znovu nedostane pod kontrolu. Často se to stává i mladým vlkům. Jsou zákeřní, nevypočitatelní a nebezpeční dokonce i pro své milované. Ale Sam se nechoval zákeřně, nebo dokonce nevypočitatelně ? tedy ve špatném slova smyslu ? když na něj Maia naskočila a hrála si na kovbojku.

Poprvé od chvíle, kdy jsem včera v noci vešla do té zatracené nemocnice, jsem ucítila záblesk skutečné naděje. Jestli se Samovi podaří chovat se několik dní civilizovaně, možná budu mít šanci přesvědčit Brana, aby nám dal víc času.

Sam se zastavil před dveřmi kanceláře a trpělivě čekal, až mu otevřu, zatímco Maia ho plácala po hlavě a vykládala mu, že je hodný poník.

„Mercy? Jsi v pořádku?“ Sissy nahlédla do mého auta ? často s sebou beru sušenky. Ze zvyku jsem vzala ty, které jsem upekla ráno. Obyčejně napeču víc, než kolik toho dokáže jeden člověk sníst, a v takových případech pak beru sušenky do práce pro zákazníky. Sissy nic neřekla, když na knize, kterou jsem potřebovala vrátit Phinovi, spatřila pytlíky, ale zářivě se usmála.

„Jsem v pořádku, Sissy. Dáš si sušenku?“

*

Jakmile jsem otevřela dveře kanceláře, které měly vybledlou, oranžovorůžovou barvu a potřebovaly znovu natřít, řev hudby přehlušily výkřiky „Mercy“ a „Podívej, pes!“. A připadalo mi, že se na nás vrhlo snad sto malých těl.

Sissy si založila malé pěsti v bok a v dokonalé imitaci svého bratra řekla: „Barbaři.“ A zakousla se do sušenky, kterou jsem jí dala.

„Sušenka!“ zavřískl někdo. „Sissy má sušenku!“

Rozhostilo se ticho a všichni se na mě zadívali tak, jak asi lev hledívá na gazely v savaně.

„Vidíš, co se stane?“ zeptala se Gabrielova matka, aniž by vzhlédla od pultu, který drhla. Sylvie byla asi o deset let starší než já a roky na ní vypadaly dobře. Byla malá, jemná a krásná. I Napoleon prý byl malý.

„Rozmazluješ je,“ prohlásila přezíravě. „Takže si teď s nimi poraď sama. Musíš zaplatit.“

Zpoza bundy jsem vytáhla dva pytlíky sušenek. „Tady,“ vydechla jsem a přes les chňapajících rukou jsem je podala jejich matce. „Rychle, schovej je, než je dostanou ty příšery. Braň je vlastním životem.“

Sylvie si pytlíky vzala a snažila se potlačit úsměv, když viděla, jak zápasím s růžově oděnými děvčátky, která ječela a pištěla. No dobrá, tak jich nebylo sto; Gabriel měl pět malých sester. Ale nadělaly dost hluku na to, aby jich bylo desetkrát tolik.

Nejstarší Tia, což byla zkratka pro Martinu, se na nás mračila. Sam, na kterého kvůli dobrotám všichni zapomněli, seděl vedle ní. Vypadal pobaveně a ještě pobaveněji, když si všiml mého obezřetného pohledu.

„Hej, děláme všechnu práci,“ řekla Rosalinda, druhá nejstarší. „Chicas, pusťte se okamžitě do drhnutí. Víte, že nedostane žádné sušenky, dokud mamá neřekne.“

„Sissy jednu dostala,“ namítla Maia.

„Ale vy ne, dokud nebudeme hotové,“ prohlásila Tia povýšeně.

„S tebou není žádná zábava,“ řekla jí Sofia, prostřední děvče.

„Žádná zábava,“ přidala se Maia a vyšpulila spodní ret. Ale nemohla se zase tolik zlobit, protože odběhla k Samovi, vyškrábala se na něj a prsty mu zahákla za obojek. „Moje štěně potřebuje sušenku.“

Sylvie se zamračila na Sama, pak na mě. „Ty máš psa?“

„Ne tak docela,“ řekla jsem jí. „Hlídám ho příteli.“ Samuelovi.

Vlk pohlédl na Sylvii a zavrtěl ocasem. Tlamu nechal zavřenou, což bylo chytré. Neměla by radost, kdyby si dobře prohlédla jeho zuby ? byly totiž větší než u jakéhokoli psa, kterého jsem kdy viděla.

„Co je to za rasu? Ještě jsem takového netvora neviděla.“

Sam si přitiskl uši k hlavě.

Ale pak ho Maia políbila na hlavu. „Je roztomilý, mamá. Vsadím se, že bych na něm mohla jet na pouti a vyhráli bychom. Měli bychom si pořídit psa. Nebo poníka. Mohli bychom ho chovat na parkovišti.“

„Možná pyrenejský horský pes?“ nadhodila jsem. „Něco velkého.“

„Děsivý psí pes,“ prohlásila Tia suše a podrbala Sama za uchem.

Sylvie si povzdychla. „No, pokud je zatím nesežral, tak už to asi neudělá.“

„Nemyslím si,“ souhlasila jsem opatrně a podívala se na Sama. Připadal mi naprosto v pořádku, vlastně se mi poprvé od chvíle, kdy jsem vešla do nemocničního skladu, zdál uvolněný.

Sylvie si teatrálně povzdychla a dramaticky rozevřené oči se jí pobaveně zaleskly. „Škoda. Život by byl snadnější, kdybych měla míň dětí, nemyslíš?“

„Mamá!“ ozval se pobouřený protest.

„Není jich tolik, jak se zdá, když s vřískotem pobíhají okolo,“ řekla jsem jí.

„Všimla jsem si. Když spí, jsou docela roztomilé. Což je dobře, jinak by žádné nepřežilo tak dlouho.“

Rozhlédla jsem se. Už nějakou dobu pracovaly. „Víš, lidé sem vejdou ? a zase se otočí a odejdou, protože to tu nepoznají. Gabriel se Zeem jsou v dílně?“

„Sí, ano, jsou. Děkuji, že jsem mohla použít tvoje auto.“

„Žádný problém,“ řekla jsem jí. „Teď ho nepotřebuji. A pomůže mi, když mi povíš, co všechno na něm nefunguje.“

„Kromě toho, že upadává volant?“

Zašklebila jsem se. „Jo.“

„Platí. Teď se s tím svým… slonem… vytraťte do dílny, abych se mohla s příšerkami vrátit k práci.“

Poslušně jsem sundala Maiu z vlka. „Pojďme pracovat,“ řekla jsem mu.

Sam udělal dva kroky doprostřed kanceláře, zamručel a lehl si. Natáhl se na bok a zavřel oči.

„No tak, S…“ Kousla jsem se do rtu. Jaké jméno to měl Samuel na obojku? Ach ano. „Pojď, Sněhuláku.“

Upřel na mě jedno oko.

Polkla jsem. Hádky s dominantními vlky můžou mít nepříjemné následky.

„Já dám na štěňátko pozor,“ prohlásila Maia. „Můžeme si hrát na indiány a naučím ho aportovat. Můžeme si dát čaj.“ Ohrnula nos. „Aspoň se nezašpiní mezi těmi mastnými auty. On je nerad špinavý.“

Sam zavřel oko, když ho poplácala po čenichu.

Neublíží jí.

Zhluboka jsem se nadechla. „Myslím, že se mu líbí ta hudba,“ řekla jsem Sylvii.

Zafuněla. „Myslím, že se ho chceš zbavit.“

„Maia se nabídla, že ho ohlídá,“ řekla jsem. „Zaměstná ji to.“

Sylvie na Sama zamyšleně pohlédla. Zavrtěla hlavou, ale neprotestovala, když jsem ho tam nechala ležet.

Zee zavřel dveře mezi kanceláří a dílnou ? neměl latinskoamerickou hudbu rád. A tak když jsem vešla dovnitř, zavřela jsem je za sebou i já.

4.

PPrvní věc, kterou jsem uslyšela, když jsem v pracovním overalu vyšla z koupelny, bylo Zeeho německé klení. Používal moderní němčinu, protože jsem rozuměla asi každému čtvrtému slovu. Moderní němčina byla dobré znamení.

Buick byl v prvním stání. Zeeho jsem neviděla, ale podle toho, odkud přicházel jeho hlas, byl pod autem. Gabriel stál na opačné straně vozu; vzhlédl, když mě uslyšel přicházet, a obličejem mu probleskla úleva.

Věděl, že Zee je… no, ne neškodný, ale že mu Zee neublíží. Ale Gabriel byl příliš zdvořilý ? a z toho důvodu musel častěji snášet Zeeho brblání než já.

„Hej, Zee,“ řekla jsem. „Jestli to chápu dobře, dokážeš ho opravit, ale dá ti to spoustu práce, takže bys ho radši odvezl na vrakoviště a začal pěkně nanovo.“

„Je to hromada starého železa,“ brblal Zee. „Co není úplně zrezivělé, je pokroucené. Kdybys vytáhla všechny dobré díly a dala je na hromadu, mohla bys je odnést v kapse.“ Na chvíli se rozhostilo ticho. „V hodně malé kapse.“

Poplácala jsem auto po kapotě. „Neposlouchej ho,“ pošeptala jsem mu. „Za chvíli budeš zpátky na silnici.“

Zee vyjel zpod auta a jeho hlava se mi objevila u nohou.

„Neslibuj nic, co nemůžeš splnit,“ zavrčel.

Pozvedla jsem obočí a sladce odpověděla: „Tvrdíš mi, že to nedokážeš opravit? Promiň. Jasně si vzpomínám, že jsi říkal, že neexistuje nic, s čím by sis neporadil. Musela jsem se zmýlit a byl to někdo s tvým obličejem.“

Na jeho zavrčení by mohl být pyšný i Sam. Zajel zpátky pod auto a zamumlal: „Deine mutter war ein cola-automat!“

„Její máma možná byla automat na colu,“ řekla jsem a odpověděla tak na jednu z poznámek, kterým jsem rozuměla, i když je Zee ze sebe chrlil krkolomnou rychlostí. „Tvoje máma…“ zní skoro stejně v mnoha jazycích. „Ale zamlada to byla fakt krasavice.“ Zakřenila jsem se na Gabriela. „My ženské musíme držet pospolu.“

„Proč jsou všechna auta ženy?“ zeptal se.

„Protože jsou všechna do jednoho vzpurná a náročná,“ odpověděl Zee.

„Protože kdyby to byli muži, jenom by celý den seděli a stěžovali si, namísto aby odvedli svoji práci,“ řekla jsem.

Dělat něco normálního přinášelo úlevu. V garáži jsem byla pánem já… No, vlastně jím byl Zee, kdykoli se objevil. Přestože jsem od něj dílnu koupila a teď jsem mu platila za to, že sem občas zaskočil, oba jsme věděli, kdo z nás je lepší mechanik ? a hodně dlouho byl mým šéfem. Možná, napadlo mě, když jsem mu podala klíče deset a třináct, mi právě to přináší skutečnou úlevu. Měla jsem práci, ve které jsem byla dobrá, rozkazy mi dával někdo, komu jsem věřila, a výsledkem bylo vítězství dobra a pořádku. Opravování aut má svůj řád ? na rozdíl od zbytku mého života. Uděláte správnou věc a funguje to. Uděláte něco špatně, nefunguje.

„Verdammte karre,“ zavrčel Zee. „Gib mir mal…“

Poslední slovo zaniklo v hlasitém buch, buch, bác.

„Co ti mám podat?“ zeptala jsem se.

Rozhostilo se dlouhé ticho.

„Zee? Jsi v pořádku?“

Auto se vzneslo dobrých třicet centimetrů nad hevery, vyvrátilo je a otřáslo se, jako by dostalo epileptický záchvat. Z buicka se do stran rozlétla vlna magie a já ucouvla, chytila Gabriela za triko a odvlekla ho stranou. Nato auto dopadlo zpátky na pneumatiky a tlumiče pištivě zaprotestovaly.

„Hned je mi líp,“ řekl Zee jedovatě. „Ale cítil bych se ještě šťastnější, kdybych mohl posledního mechanika, který na něm pracoval, pověsit.“

Znala jsem ten pocit ? ach, ona s ničím nesrovnatelná frustrace neladících šroubů, zkřížených drátů a prohozených dílů: byly to věci, které půlhodinovou práci proměnily v celodenní dřinu.

Gabriel sebou škubal v mém sevření, jako by se chtěl dostat od vozu co nejdál. Ve vykulených očích se mu blýskala bělma. Pozdě jsem si uvědomila, že asi ještě nikdy neviděl Zeeho opravdu pracovat.

„Je to v pořádku. Už asi skončil.“ Pustila jsem Gabrielovo triko a poplácala ho po rameni. „Zee, myslím, že poslední mechanik, který na tom autě pracoval, jsi byl ty. Vzpomínáš? Měnil jsi rozvody.“

Zee znovu vyjel hlavou napřed zpod vozu a od čela až k bradě se mu táhla mastná černá šmouha od toho, jak se mu něco skutálelo dolů po obličeji. Na čele měl trochu krve a na bradě nějaký chuchvalec. „Raději sklapni, kindlein,“ poradil mi ostře. Pak se zamračil. „Cítím sušenky a vypadáš unaveně. Co se děje?“

„Pekla jsem,“ řekla jsem mu. „V autě jsem ti nechala pytlík, který si můžeš vzít domů. Vzala jsem jich s sebou víc, ale sebralo mi je stádo.“

„Dobře,“ řekl. „Teď mi pověz, co ti nedává spát?“

Dříve mě nechával na pokoji. Ale od toho, co Tim… od toho, co mě zranili, mě svým způsobem rozmazloval.

„Nic, s čím bys mi mohl pomoct,“ řekla jsem.

„Peníze?“

„Ne.“

Zamračil se a stáhl bílé obočí dolů nad chladně šedé oči.

„Upíři?“ vyštěkl. Zee neměl upíry v lásce.

„Ne, pane.“ Zasalutovala jsem. „S tímhle mi fakt nemůžeš pomoct.“

„Nebuď drzá, děvče.“ Zaškaredil se. „Já…“

Jedna z Gabrielových sester zaječela a mojí myslí probleskla děsivá vidina toho, jak Sam požírá jedno z dětí. Rozběhla jsem se.

Položila jsem ruku na dveře a měla je už skoro otevřené, když Tia zakřičela:

„Mamá, mamá, una pistola! Tiene una pistola.“

Kancelář byla plná dětí: visely z polic, stály na širokém okenním parapetu velkého okna, na podlaze objímaly Sama.

Vchodové dveře podpíral nohou v černé kožené botě obrovský muž a oběma rukama pevně svíral ošklivou automatickou pistoli. Vlastně byl celý v černém a na rameni pseudovojenské kožené bundy měl nějaké jasně žluté logo. Jediná věc, která se k jeho všeobecně žoldáckému vzhledu nehodila, byly po ramena dlouhé, stříbrem prokvetlé rusé vlasy, za které by se nemusel stydět ani model na obálce romantické knihy.

Těsně za ním jsem zahlédla dalšího muže v triku s dlouhým rukávem a v maskáčích. Ale řeč těla mi na první pohled prozradila, že hrozbu představuje jen první muž, ten s pistolí. Druhý držel něco na rameni, jakmile jsem se ale ujistila, že se nejedná o zbraň, přestal mě zajímat a soustředila jsem se jen na jeho nebezpečného společníka.

Sylvie stála s koštětem v ruce, ale neodvažovala se hnout, protože muž mířil na její nejmenší dceru. Maia se oběma rukama držela Sama a ječela něco španělsky, což by asi působilo přehnaně dramaticky, kdyby na ni nemířili pistolí.

Tušila jsem, že jen starost o ni nutila vlka ležet bez hnutí na podlaze. Přimhouřené oči upíral na hlaveň a kůže okolo čenichu se mu chvěla v nezvučném vrčení.

Kdybych měla chvilku, pohled na Samuela ? na Sama ? by mě vyděsil. Viděla jsem, jak napíná svaly na zadních nohách a chystá se zaútočit. Bez ohledu na zbraň či Maiu nebude čekat dlouho.

To všechno jsem vzala na vědomí v okamžiku, kdy jsem otevřela dveře a vrazila dovnitř. Sebrala jsem Sylvii koště, oběhla pult a praštila muže s pistolí násadou po zápěstích. Ozval se hlasitý úder a pistole vylétla muži z ruky, než kdokoli stačil zareagovat na můj příchod.

Kromě toho, že se dokážu proměnit v kojota, mám jen omezené nadpřirozené schopnosti. Jsem víceméně odolná vůči magii a pohybuji se skoro nadlidskou rychlostí. A od chvíle, kdy jsem uslyšela první výkřik, jsem nasadila veškerou rychlost, jaké jsem byla schopna.

Ohnala jsem se a znovu udeřila, jako bych místo koštěte držela baseballovou pálku. Tentokrát jsem muži mířila na trup. „Zůstaň, Same,“ poručila jsem mu zároveň naléhavě.

Karate výcvik se přece jen k něčemu hodí, pomyslela jsem si, když muž koště chytil a trhnul. Pustila jsem ho. Vyvedla jsem ho tím z rovnováhy, protože očekával odpor, a když ukročil, nakopla jsem ho do žaludku a shodila ho ze schodů. Ne náhodou strhl k zemi i muže za sebou.

Teď už postačí, když mě poslechne vlkodlak.

Sebrala jsem ze země mužovu pistoli, postavila se do dveří a podržela je otevřené stejně jako předtím on nohou. Namířila jsem cizinci do obličeje ? a čekala, že se rozpoutá skutečná hrůza.

Neslyšela jsem však za sebou žádný řev, žádný další křik signalizující, že ze sebe Sam setřásl civilizovanost, díky níž v něm lidé viděli „mazlíčka“ a ne „netvora“.

Hned se mi dýchalo lehčeji, i když mě šokovalo, že se Sam ovládl. Chvíli trvalo, než jsem přišla na to, co dělat, když nečekaně nastal nejlepší možný scénář.

Slyšela jsem za sebou zvuky, ale ignorovala je. Byl tam Zee; do zad mi žádný nepřítel nevpadne. Vzlyky a vyděšený křik polevily a nakonec úplně utichly. Sam nevrčel. Nebyla jsem si jistá, jestli je to dobré znamení, nebo ne, ale rozhodla jsem se myslet pozitivně.

„Sylvie, zavolej policii,“ řekla jsem jí po krátké úvaze. Byli jsme v právu. A díky Adamovi, který celou garáž doslova prošpikoval kamerami, jsme měli i důkaz. A nádavkem jsme nemuseli vysvětlovat ani útok vlkodlaka. Nebyl důvod do toho Sama vůbec zatahovat. „Pověz jim, co se stalo, a ať si pospíší.“

„Hej, dámo, nechcete to udělat,“ řekl druhý muž bez dechu. Začal se svíjet a snažil se vylézt zpod střelce ? který si mě měřil chladnýma očima, zatímco jeho asistent dál mluvil. „Nechcete do toho zaplést policii. Bude lepší, když o tom pomlčíme.“

Kdyby to neřekl tak blahosklonně, asi bych nezmáčkla spoušť.

Střelila jsem do strany, dost daleko na to, aby je kulka v žádném případě netrefila, ale na druhou stranu natolik blízko, aby je zasáhl asfalt, který odštípla.

„Být vámi, nehýbala bych se,“ řekla jsem a hlas se mi třásl adrenalinem. Moje ruce však byly naprosto klidné, což bylo nejdůležitější.

„Volám Tonymu,“ řekla Sylvie tak tiše, aby ji muži ležící na zádech pod schody neslyšeli. „Nedojde tak k žádným chybám.“ Její hlas zněl klidně a neuspěchaně. Pomohly jí dlouhé roky práce policejní dispečerky. Tony byl můj přítel, Sylviin přítel ? a obě jsme mu důvěřovaly.

Když jsem teď měla vetřelce pod kontrolou, začala jsem si uvědomovat, že venku stojí další lidé. Nebyli to zákazníci. Stáli vedle velkého černého vanu, který díky naleštěnému laku na zakázku vypadal zároveň děsivě i elegantně.

Byli tři, muž a žena byli oblečení jako střelec, dokonce měli i dlouhé kadeře, dívka v šedém triku měla na uších sluchátka. Na vanu se skvělo stejné logo jako na mužově bundě.

KELLY HEART, hlásalo, jak jsem si uvědomila, když jsem konečně měla čas si ho dobře prohlédnout, LOVEC HLAV. Pod žlutým nápisem pak stálo menším písmem: SOBOTA, 20:00. LOVÍM DAREBÁKY, JEDNOHO PO DRUHÉM.

„Usmívejte se,“ řekla jsem ponuře lidem za zády: Zeemu, Sylvii, jejím dcerám a Samovi. „Natáčí nás Skrytá kamera.“ Zee se Samem potřebovali vědět, že se na ně upírají nepřátelské kamery.

„Klídek,“ řekla žena v černém s jasně žlutými vlasy a rudou rtěnkou a bryskně k nám vykročila. „Raději dejte tu bouchačku pryč. Jsme z televize, žádné vzrůšo.“

Nepřijímám rozkazy. Ne od lidí, kteří ke mně vtrhnou bez pozvání. Střelila jsem do asfaltu přímo před ní.

„Tanyo, stůj,“ zaječela technička. „Nenuť ji střílet. Víš, kolik nás ty stříbrné kulky stojí?“

„Raději zůstaňte stát,“ řekla jsem jí. Stříbro bylo na vlkodlaky. Přišli sem lovit vlkodlaky. „Vychovali mě v divočině Montany. Dokážu trefit kachnu do křídla.“ Možná. Asi. Nikdy v životě jsem po kachnách nestřílela; raději lovím na čtyřech. „Tam, odkud pocházím, je zbraň zbraní, ne televizní rekvizitou, a když všichni zlí hoši skončí pod drnem, svět se dozví jen naši verzi příběhu. Nenuťte mě, abych se rozhodla, že to tak bude snazší.“

Tanya ztuhla a já znovu namířila na muže, jehož rysy mi teď, když jsem věděla, že je televizní hvězdou, začaly připadat neurčitě povědomé. Bojovala jsem se sílícím nutkáním prostě zmáčknout spoušť a skončit to.

Kojoti jsou stejně jako vlkodlaci teritoriální ? a tenhle tupec sem vtrhl se zbraní v ruce, jako by mu to tu patřilo.

„Je už policie na cestě?“ zeptala jsem se Sylvie, když zavěsila. Hlas se mi třásl adrenalinem a zlostí, ale ruce jsem měla naprosto a dokonale klidné.

„Říká, že tu bude do pěti minut. A taky si myslí, že by bylo dobré mít zálohu. Takže nepřijede sám.“

Široce jsem se na lovce hlav usmála a odhalila zuby jako správná šelma. „Tony je policista. Zná ty děcka od plínek. Nebude z vás mít radost.“ Tony byl taky beznadějně zamilovaný do Sylvie ? i když to asi nevěděla.

Vpravo jsem zachytila pohyb, a když jsem tím směrem pohlédla, uviděla jsem, že garážovými vraty vyšli ven Zee s Gabrielem. Museli to obejít zadem. Zee držel v ruce páčidlo jako meč. A Gabriel…

„Zee,“ vyjekla jsem. „Řekni mu, ať vrátí ten momentový klíč zpátky a vezme si něco, co mě nebude stát pět set babek, když s tím někoho praští.“

„Nebude stát pět set,“ řekl Zee, ale když jsem na ně znovu pohlédla, kývl na bledého Gabriela, který se podíval na věc ve své ruce, jako by ji nikdy dřív neviděl, a vklouzl zpátky do garáže. Zee řekl: „Nerozbil by se ? jenom bys ho musela nechat rekalibrovat.“

„Máme plnou garáž nářadí ? páčidla, klíče, a dokonce i jedno nebo dvě kladiva. Mohl si vzít něco jiného než momentový klíč.“

„Poslyšte, dámo,“ řekl Kelly Heart klidně a konejšivě. „Co kdybychom se zhluboka nadechli a promluvili si. Nechtěl jsem nikoho vyděsit. Tu holku se chystal pokousat vlkodlak.“

Pravda.

Nepřekvapilo mě to. Několik vět, které jsem prohodila se Zeem, mě uklidnilo a poskytlo mi chvíli na přemýšlení.

Hvězda reality show by na roztomilé děvčátko zbraň možná namířila, ale ne kdyby ji u toho natáčeli. Muž za ním byl kameraman ? viděla jsem kameru, která spadla na zem, když Heart na muži za sebou přistál svými sto kily svalů.

Jestli sem opravdu přijel lovit vlkodlaky, věděl, co Sam je. Vlkodlaci mají trochu magie, která se snaží lidi přesvědčit, že vidí psa a ne vlka, ale není jí moc, a když se někdo opravdu dívá ? vidí vlka, ne psa.

Takže. Co přiznat? Mlčela jsem příliš dlouho, než abych popřela, co Sam je. „Má rád děti,“ prohlásila jsem. „Je něžný jako štěně.“

Sylvie šeptala něco dětem, ale po mých slovech zmlkla. Rozhostilo se ticho, pak nejmenší z dětí začalo kvílet jako hasičský vůz. Uhádla jsem, že Sylvie odtrhla dceru od velkého zlého vlka.

„Mám na něj zatykač,“ pokračoval Heart a trhl sebou. Nedokázala jsem říct, jestli mu vadí hlasitost vřískotu nebo jeho výška, která se blížila nadzvukové.

Pozvedla jsem obočí a bradou ukázala na zbraň. „Hledá se živý či mrtvý?“

Samuel nevystoupil na veřejnost. A jediný muž, který by mohl po Samuelovi jít, Bran, by nikdy neposlal lovce hlav. Kdyby došlo na věc, zabil by ho sám. Heart nemohl mít zatykač na Samuela.

Nemusela jsem být génius, aby mi došlo, kterého vlkodlaka by u mě lidé hledali: Adama.

Netušila jsem, jak na něj lovec hlav získal zatykač, protože Adam byl, tedy aspoň pokud jsem věděla, slušný a zákona dbalý občan. O lovcích hlav jsem toho moc nevěděla, ale byla jsem si docela jistá, že obyčejně honí lidi, kteří byli propuštěni na kauci a vzali do zaječích, a ti, kdo kauci poskytli, jim pak platili procenta z peněz, o které by jinak přišli.

Kennewická policejní stanice nebyla daleko. I přesto se na parkovišti objevilo jako první Adamovo auto. Zajel s pick-upem před van a zablokoval ho.

„Spletl jste se,“ řekla jsem Kellymu Heartovi, lovci odměn, a nespouštěla z něj pohled, přestože jsem se toužila otočit k muži, který právě zabouchl dveře svého nového pick-upu. „Nejsou tu žádní vlkodlaci, na které by byl vystavený zatykač.“

„Obávám se, že to vy se mýlíte,“ odvětil Kelly laskavě. I když se mi to nelíbilo, udělal na mě dojem. Zachoval si klid a chladnou hlavu, přestože ležel na zádech jako želva ? a ještě k tomu na svém kameramanovi, který byl úplně bez sebe strachy a soustředil se jen na hlaveň pistole, již jsem držela.

Otevřely se a zase zavřely druhé dveře pick-upu ? Adam měl někoho s sebou. Vítr nevál mým směrem, takže jsem nedokázala říct koho. A nemínila jsem udělat pitomost a podívat se. Ne že bych lovce hlav stále považovala za hrozbu. Tedy aspoň neohrožoval děti za mnou.

Slyšela jsem, jak žena v triku rozčileně říká: „Nenuť ji střílet, Kelly. Čtyřicet babek. Čtyřicet babek za kulku.“

„Žádný strach,“ zavolala jsem. „Můžete je vyšťárat ze země a budou vypadat skoro jako nové. Možná je budete moct i znovu použít.“ Stříbro se nedeformovalo tak snadno jako olovo, proto představovalo bídnou munici ? tedy pokud jste zrovna nestříleli po vlkodlacích.

„Nezdá se, že by si o vás dělala velké starosti,“ řekla jsem Kellymu s falešným soucitem, zatímco Adam kráčel směrem k nám. „Stříbrné kulky se asi shání hůř než lovci hlav, kteří vypadají dobře v černé kůži.“

Usmál se. „Myslí si to. Podívejte, můžu vstát? Slibuji, že se o nic nepokusím, ale vážím o dobrých padesát kilo víc než Joe. Jestli na něm zůstanu ležet, mohl by přestat dýchat.“

„No tak, Mercy, skloň zbraň,“ řekl Adam. „Schovej ji, než se objeví policie. Bude to tak snazší. Možná se z toho dostaneme, aniž by kohokoli zatkli.“

Zvuk jeho hlasu zlomil moji vůli a já se k němu otočila stejně nevyhnutelně, jako se slunečnice otáčí za sluncem.

Adam měl na sobě oblek a kravatu s obrázky Mickey Mouse, kterou mu dala dcera k Vánocům ? a vypadal mnohem, mnohem nebezpečněji než muž na zemi. Věděla jsem, že přijde, i po našem ranním rozhovoru.

Ublížila jsem mu, a přesto přišel, když mu bezpečnostní kamery v garáži ukázaly, že mám problémy. Ani na minutu jsem nepochybovala o tom, že se objeví; Adam je spolehlivý a věrný jako cínový vojáček ze staré pohádky pro děti. Spolehlivější a věrnější než já, která ho odstrčila, abych zachránila Samuela.

„Sylvie zavolala Tonymu. Policie už o zbrani možná ví.“

„I tak,“ řekl Adam. „Lidé dělají chyby, když vidí zbraň.“

Kelly ze mě odmítal spustit oči, dokud jsem na něj mířila, ale Adam ho uchvátil stejně jako všechny ostatní okolo. Koutkem oka jsem uviděla, jak se lovec hlav obrátil k Adamovi, který se blížil ze strany, aby se nedostal do palebné linie, kdyby Kelly vyskočil na nohy a dal se na útěk.

„Správně,“ řekl lovec hlav. „Odložte zbraň, slečno Thompsonová. Jak tady pán navrhuje.“ Kelly Heart si možná myslel, že Adam bude přístupnější než já. Neměl ani zdání, co zlaté flíčky v Adamových očích znamenají.

„Přišel jsem zatknout vlkodlaka, na kterého mám zatykač,“ řekl Adamovi a já poznala, že tomu opravdu věří. „Viděl jsem ho s tím dítětem a myslel si, že budou potíže.“

Říkal pravdu ? mně ji řekl taky. Trochu nešikovně jsem pistoli zajistila, protože jsem s ní nebyla dobře obeznámena. Kdo potřeboval zbraň, když měl po ruce Adama?

Přistoupil ke mně Zee a natáhl ruku. „Vezmu si ji a nechám ji zmizet,“ řekl.

Heart se skulil z kameramana, ruce ale držel dál zvednuté. Většinu pozornosti pořád upíral na mě, jako bych představovala větší hrozbu než Adam. Automaticky jsem snížila svůj odhad jeho IQ.

Adam si nasadil sluneční brýle ? nespustil ale oči z lovce hlav, který se zatím postavil na nohy. Adam o krok ucouvl, když Heart podal ruku kameramanovi, a něco mu křuplo pod nohou.

Ladně vedle té věci poklekl. Když znovu vstal, držel v ruce kameru.

„Obávám se, že pád nepřežila.“

Kameraman zasténal, jako by ho někdo uhodil. Sebral Adamovi kameru a přitiskl si ji k břichu, jako by jí tím mohl pomoct.

Adam pohlédl na kameramana, pak na van za ním, u kterého se rozčileně radili Heartovi lidé, a nakonec na Bena. Když upoutal jeho pozornost, ukázal bradou na van. Stačilo to, aby Ben pochopil, že má dohlédnout na Heartův štáb. Adam nemínil přenechat nic náhodě a ignorovat možného nepřítele na opačné straně parkoviště.

„Omlouvám se, že jsme vás vyděsili,“ řekl mi Kelly upřímně. Tentokrát lhal. „A taky děti.“ Ani ty mu nedělaly hlavu. Přemýšlela jsem, kolik lidí jeho falešné upřímnosti věří.

Na parkoviště zajela dvě policejní auta následovaná Tonyho pick-upem.

„Bez sirén,“ řekl Adam. „Tony jim asi neřekl o zbrani.“

Sam se postavil vedle mě a šťouchl do mě, až jsem vrazila do dveří. Zabořila jsem mu ruce do srsti na šíji ? nebyla jsem tak pitomá, abych ho chytila za obojek. Dotykem jsem žádala, ne rozkazovala… a Sam zůstal stát vedle mě. Měřil si blížící se policejní vozy z vrcholu schodů, z vyšší pozice.

Sam upoutal Heartovu pozornost. Toužebně se zadíval na Zeeho ? který nechal zmizet jeho zbraň ? a pro jistotu od vlkodlaka ucouvl.

„Jde o nedorozumění,“ řekl dost hlasitě na to, aby ho blížící se policisté slyšeli. „Moje vina.“

Vycítila jsem okamžik, kdy ho první policista poznal. Vykulil oči a trochu uctivým hlasem řekl starším důstojníkům, kteří ho následovali: „To je v pořádku, Holbrooku, Monty. Je to Kelly Heart, lovec hlav z televize.“

Montym pravděpodobně myslel Tonyho, jehož příjmení bylo Montenegro. Takže starší polda musel být Holbrook.

„Greene,“ řekl starší muž tiše ? asi ho nikdo z nás neměl slyšet. „Nic není v pořádku, dokud nezjistíš, co se děje. Nezajímá mě, jestli před tebou stojí samotný prezident.“ Ale pak si nás Holbrook dobře prohlédl, jak tam stojíme, ruce držíme tak, aby byly dobře vidět, a působíme uvolněně, ne jako bychom se před pěti minutami skoro pozabíjeli. Všichni jsme uměli lhát řečí těla. „Teď jdi, zavolej centrálu a pověz jim, že máme situaci pod kontrolou.“

Green se bez námitek otočil a nechal Tonyho s Holbrookem, aby k nám šli sami.

„Mercy?“ Na rozdíl od strážníků nebyl Tony v uniformě. Na sobě měl černé džíny a tmavou bundu a v každém uchu diamantovou náušnici, takže vypadal spíše jako drogový dealer než polda. „Co se stalo?“

„Vrazil do kanceláře a uviděl tady přítele.“ Položila jsem Samovi ruku na hlavu. Nemohla jsem prozradit jeho jméno. Tony doktora Samuela Cornicka znal, věděl, že je můj spolubydlící ? a bez problémů by si ho spojil s vlkem jménem Sam. A kdybych mu začala říkat Sněhulák, jen bych přitáhla pozornost k tomu, že se snažím utajit jeho identitu. „A předpokládal, že všichni vlkodlaci jsou nebezpeční.“

„To je vlkodlak?“ zeptal se starší polda a zatvářil se obezřetněji. Ruku pomalu přesouval k pouzdru s pistolí.

„Ano,“ přitakala jsem klidně. „A jak vidíte, navzdory Heartově zbrklosti…“ neřekla jsem jim, co vlastně udělal, ale podle toho, jak Tony stiskl rty, jsem si byla docela jistá, že o pistoli ví, „…zachoval můj přítel klid. Kdyby ne, našli byste tu těla.“ Podívala jsem se na Hearta. „Někteří lidé by se měli řídit jeho příkladem a naučit se sebekontrole a dobrému úsudku.“

„Je nebezpečný,“ řekl Kelly. „Nebyl bych ho zastř…“ Najednou se rozhodl zbraň z celé věci taky vynechat, a aniž by větu dokončil, změnil taktiku. „Mám na toho vlkodlaka zatykač.“

„Ne, nemáte,“ řekla jsem sebejistě. Bylo absolutně nemožné, aby měl zatykač na Sama.

„Cože?“ řekl Tony.

„Na vlkodlaka?“ řekl starší polda. „Nepamatuji si, že bych slyšel o zatykači na vlkodlaka.“

Zahvízdal a mávl, aby upoutal pozornost mladého policisty, který se k nám rychle vracel.

„Greene,“ řekl, „slyšel jsi, že by vydali zatykač na jednoho z místních vlkodlaků?“

Mladík vykulil oči. Podíval se na mě, pak na Sama a dospěl ke správném závěru. Sam zavrtěl ocasem, policista se napřímil a na tváři se mu usadil neosobní, profesionální výraz. Ihned jsem poznala, že byl v armádě.

„Ne, pane,“ řekl. Nebál se, ale pozorně Sama sledoval. „Něco takového bych si pamatoval.“

„Mám důkaz,“ řekl lovec hlav a kývl na van. „Zatykač je v autě.“

Tony zvedl obočí a pohlédl na ostatní policisty. „Mohu vás ujistit, že jsme žádného vlkodlaka nezatkli a nepustili na kauci. Odkdy dává policie zatykače lovcům hlav? Souhlasím s Mercy ? musí to být omyl.“

Holbrook upíral oči na Sama, ale Green s Tonym se chovali rozumněji.

„Strážníku Holbrooku,“ řekla jsem, „moc byste to mému příteli usnadnil, kdybyste mu nezíral do očí. Nic neudělá.“ Aspoň jsem doufala. „Ale vlčí instinkty považují oční kontakt za výzvu.“

Holbrook na mě pohlédl. „Děkuji, madam,“ řekl. „Vážím si vaší rady.“

„Zatykač mám ve voze,“ řekl Heart. „Moje asistentka ho může přinést.“

Zatímco policisté mluvili se mnou a s Heartem, Adam, Zee a Gabriel dělali, co mohli, aby splynuli s okolím. Koutkem oka jsem ale zachytila pohyb: Zee se snažil upoutat Adamovu pozornost. Když se mu to povedlo, kývl na skladiště přes ulici.

Stejně jako Adam jsem mrkla tím směrem a ihned pochopila, na co Zee ukazuje. Něco dokonale splývalo s červeným kovem střechy nejbližšího skladiště. Za pomoci mocného maskovacího kouzla uměli fae přijmout vzhled jakéhokoli živého tvora, ale něco neživého ? jako třeba střecha ? bylo mnohem těžší. Neviděla jsem, kdo se tam schovává, jen že tam je. Pohlédla jsem tím směrem jen na zlomek vteřiny a zase se odvrátila, abych fae nevarovala.

„Bene,“ řekl Adam tiše.

„Co jste říkal?“ zeptal se Tony.

Ben se opíral o van a tlachal s Tanyou, ženou lovce hlav, s mužem v kůži (s Heartovým příliš pohledným poskokem) a s dívkou přes techniku. Museli mít fakt špatné instinkty, protože se všichni červenali a usmívali se. Když Adam promluvil, Ben na něj pohlédl. Van ho skrýval před fae na střeše ? ale zároveň skrýval i fae před ním.

„Nic důležitého,“ řekl Adam a ve výšce boku provedl několik nenápadných gest. Ben mu podobným způsobem odpověděl, Adam zaťal ruku v pěst a rozevřel ji.

„Kdo vlastně jste?“ zeptal se Heart.

„Ukážete nám ten zatykač?“ zeptal se Tony, aby změnil téma.

Ben se usmál. Sklopil hlavu a řekl něco, co přimělo lidi, s nimiž mluvil, pohlédnout naším směrem, pak van ledabyle obešel. Kvůli vozu jsem ho neviděla přecházet přes ulici, ale všimla jsem si, že ho fae na střeše zahlédl a zmizel za skladištěm.

Heart řekl: „Přines ho, srdíčko.“ Pochopila jsem, že používají nějaké mikrofony, díky nimž dívka všechno slyšela. Pravděpodobně to i nahrávala. Asi to nevadilo.

Ben přeskočil pletivový plot, aniž se ho dotkl ? kdyby ho viděli obyčejní lidé, nikdo by je nepřesvědčil o tom, že je člověk. Ale policisté, včetně Tonyho, sledovali naši televizní hvězdu.

Nikdo kromě Adama, Zeeho a mě ? aspoň to tak vypadalo ? si ničeho nevšiml. Gabriel odešel. Uvědomila jsem si, že jsem ho viděla mizet v garáži, když jeho sestra vykřikla ? protože ji Sylvie odtrhla od vlkodlaka.

Zaposlouchala jsem se a slyšela ho mluvit španělsky, jeho hlas zněl ostře a rozzlobeně, jak se s matkou kvůli něčemu hádal ? a já byla rozhodně součástí konverzace.

Přestala jsem jim věnovat pozornost, protože přiběhla technička lovce hlav a podala mu tlustou slohu. Prolistoval papíry v kapse sešitu, vytáhl oficiálně vypadající dokument a podal ho Tonymu.

„Má zatykač,“ řekl mi Tony a dal si dobrý pozor, aby se nepodíval na Adama. „A měla jsi pravdu. Není na tohohle vlkodlaka.“ Podal papír Holbrookovi.

Starší muž se na něj podíval a odkašlal si. „Je falešný,“ řekl s naprostou jistotou. „Kdybych věděl, o koho vám jde, rovnou bych vám řekl, že zatykač je falešný ? a nemusel bych ani vidět elegantní podpis, který se podobá podpisu soudce Fiska asi stejně jako ten můj. O zatykači na Hauptmana by hned věděla celá stanice.“

„Myslel jsem si to,“ souhlasil Tony. „Fiskův podpis je sotva čitelný.“

„Cože?“ V Kellyho hlase se ozvalo upřímné pobouření a já si tak byla docela jistá, že nelže.

Tony, který lovce hlav pozorně sledoval, dospěl ke stejnému závěru. Podal zatykač nejmladšímu policistovi. „Greene, zavolej na stanici a ověř jeho pravost,“ řekl. „Jen kvůli lovci hlav.“

Stejně jako Tony i Green se pečlivě vyhnul pohledu na Adama. „Nic o tom nevím,“ řekl. „A věděl bych, kdyby na něj vystavili zatykač. Známe našeho alfu. A můžu odpřísáhnout, že neutekl na kauci.“ Green se podíval na Tonyho. „Ale ověřím to.“ Rázně odkráčel k policejnímu vozu.

„Producentka tvrdila, že zdejší policejní oddělení se odmítá pustit za vlkodlakem a požádalo nás o pomoc,“ řekl Heart, ale jeho hlas už nezněl ani zdaleka tak jistě.

Holbrook si pobouřeně odfrkl. „Kdybychom dostali zatykač na Vlkodlaka, zatkli bychom ho. Je to naše práce.“

„Vaše producentka vám řekla, že nechceme jít po vlkodlakovi,“ řekl Tony zamyšleně. „To ona vám dala zatykač?“

„Ano.“

„Má nějaké jméno? Jak ji můžeme kontaktovat?“

„Jmenuje se Daphne Rondová,“ řekl Kelly. Napadlo mě, jestli ví, jak zamilovaně zní jeho hlas, když vyslovuje její jméno. Pomalu sáhl do zadní kapsy, vytáhl peněženku a z ní vizitku.

„Tady.“ Chvíli ji podržel, když se pro ni Tony natáhl. „Vy toho chlápka znáte, že? Proto jste věděli, že mám špatného vlka.“ Pak se mu v obličeji objevilo pochopení, pustil vizitku a pohlédl na Adama. „Adam Hauptman?“

Adam kývl. „Řekl bych, že vás rád poznávám, ale nerad lžu. Co jsem měl vlastně provést?“

Mladší policista se vrátil od vozu a vrtěl hlavou.

Kelly na něj pohlédl a vzdychl. „Tak to je pěkný malér. Asi nevraždíte ženy a nenecháváte jejich napůl sežraná těla v poušti, co?“

Adam se zlobil. Poznala jsem to, i když navenek působil jako docela klidný podnikatel. Adamova výbušnost byla důvodem, proč ho Bran nepoužíval jako reklamu na vlkodlaky. Když se naštval, často se přestal ovládat.

„Nerad vás zklamu,“ řekl Adam Kellymu hedvábným hlasem. „Ale mám radši králíky. Lidi chutnají jako vepřové.“ A pak se usmál. Kelly nevědomky couvl.

Tony na Adama ostře pohlédl. „Co kdybychom celou věc ještě nezhoršovali, pánové, jestli smím prosit.“ Vytáhl mobil a s pohledem upřeným na vizitku vytočil číslo. Telefon zvonil a nakonec se přepojil do hlasové schránky. Nenechal vzkaz.

„Dobrá,“ řekl Tony. „Rád bych od vás získal výpověď. Pokud tu někdo padělá zatykače, musíme o něm zjistit víc. Můžeme ji sepsat buďto tady, nebo u nás na stanici.“

Přenechala jsem celou věc Tonymu a ostatním policistům, vrátila jsem se do kanceláře a nechala za sebou zapadnout dveře. Venku jsem nechala i Sama. Dneska ráno ještě nikoho nezabil, takže už to asi ani neudělá.

Musela jsem vyřídit jinou věc.

Nejmladší sestra seděla Gabrielovi na noze a uplakanou tvář mu tiskla k rameni. Ostatní děvčata byla na židlích pro zákazníky a Sylvie ke mně stála zády.

Byla jediná, kdo mluvil ? španělsky, takže jsem jí nerozuměla. Gabriel na mě zoufale pohlédl a jeho matka se otočila. Oči Sylvie Sandovalové se leskly zuřivostí, jakou jsem zatím viděla jen u vlkodlaků.

„Vy,“ obořila se na mě se silným přízvukem. „Nelíbí se mi společnost, ve které se pohybujete, Mercedes Thompsonová.“

Nic jsem neřekla.

„Jdeme domů. A moje rodina už s vámi nechce mít nic společného. Kvůli vám, kvůli vašemu vlkodlakovi, budou moji dceru trápit noční můry, protože na ni mířili pistolí. Mohli ji zastřelit ? kterékoli z mých dětí mohli zastřelit. Pošlu si pro auto odtahový vůz.“

„Není třeba,“ ujistila jsem ji. „Zee už ho skoro opravil.“ Aspoň jsem to předpokládala. Nedokázala jsem říct, do jaké míry magie pomohla.

„Šlape,“ řekl Zee. Ani jsem si nevšimla, že vešel do kanceláře, ale musel přijít garáží. Stál u vnitřních dveří a tvářil se ponuře.

„Pokud poslední výplata mého syna nepokryje náklady, dáte mi vědět, kolik vám dlužím.“

Gabriel začal protestovat.

Pohlédla na něj a on spolkl, co se chystal říct, oči se mu ale podezřele leskly.

„Můj syn už je skoro muž, proto si myslí, že může činit vlastní rozhodnutí. Dokud ale bude žít pod mojí střechou, nebude tomu tak.“

Byla jsem si docela jistá, že by se Gabriel mohl odstěhovat a starat se sám o sebe ? ale bez jeho peněz by Sylvie měla co dělat, aby uživila rodinu. A Gabriel to věděl taky.

„Gabrieli,“ řekla jsem mu. „Musím tě propustit. Matka má pravdu. Moje dílna není bezpečná. I kdyby nezakročila, stejně bys tu nemohl dál pracovat. Pošlu ti poslední šek. Až si budeš hledat práci, pověz jim, ať mi zavolají, a dám ti doporučení.“

„Mercy,“ řekl a zblednul.

„Nesnesla bych, kdyby se tobě nebo tvým sestrám dneska něco stalo,“ řekla jsem mu.

„Ach, chudáček Mercy,“ řekla Sylvie s falešnou lítostí. Její angličtina se stále zhoršovala. „Chudáček Mercy, její život je ták nebezpečný a bylo by jí líto, kdyby se mému synovi něco stalo.“ Ukázala na mě prstem. „Nejde jenom o to. Kdyby šlo jenom o muže se zbraní, řekla bych Gabrielovi, že tu nesmí dál pracovat, ale zůstali bychom přáteli. Ale vy jste mi lhala. Zeptala jsem se vás, co je to za velkého psa. A vy na to, že asi nějaký míšenec. Nechala jste moji dceru hrát si s vlkodlakem. Neřekla jste mi, co je. Rozhodla jste za mě o mých dětech. Nevolejte mi. Nemluvte na moje děti na ulici, jinak zavolám policii.“

„Mamá,“ řekl Gabriel. „To už přeháníš.“

„Ne,“ řekla jsem unaveně. „Má pravdu.“ Věděla jsem, že jsem se rozhodla špatně, sotva jsem uslyšela Maiu poprvé vykřiknout. Nebylo to kvůli Samovi ? ale mohlo. Skutečnost, že jsem si až do chvíle, kdy jsem spatřila Kellyho Hearta s pistolí v ruce, myslela, že křičí kvůli Samovi, byla důkazem, že jsem se rozhodla špatně. Ohrozila jsem Sylviiny děti.

„Zee, mohl bys vyvézt její auto z garáže, prosím?“

Kývl a otočil se na podpatku. Nedokázala jsem říct, jestli se na mě zlobí, nebo ne. Samozřejmě nemohl vědět, jak moc jsem riskovala. Nebyl vlk, nikdy nežil s vlky; nepoznal by, co Sam je.

„Mercy,“ řekl Gabriel bezmocně.

„Jdi,“ řekla jsem mu. Objala bych ho, ale oba bychom se určitě rozplakali. Mně by to nevadilo, ale Gabrielovi bylo sedmnáct a byl jediným mužem v rodině. „Vaya con Dios.“ Vidíte? Umím trochu španělsky.

„Ty taky,“ řekl formálně.

A jeho sestra začala znovu kvílet. „Chci svoje štěňátko,“ křičela.

„Běž,“ řekla mu matka.

Odešli. Děvčata Gabriela smutně následovala a Sylvie šla jako poslední.

5.

AAdam vešel dovnitř se Samem v patách, zatímco Sylvie s rodinou čekala v garáži, až Zee vyveze buicka ven. Adamův výraz mi prozradil, že slyšel všechno, o čem jsme se Sylvií mluvily. Položil mi ruku na rameno a políbil mě na čelo.

„Nebuď na mě milý,“ řekla jsem mu. „Pokazila jsem to.“

„Nemohla jsi za to, že sem vtrhl příliš horlivý chlap s pistolí,“ řekl Adam. „Někdo mu prodal pořádnou kupu lží. S Tonym se snaží spojit s producentkou, ale nebere telefon. Asi chtěla v televizi ukázat velkou rvačku. Muž proti vlkodlakovi.“

„Možná,“ řekla jsem. „Za něj jsem možná nemohla. Ale kdyby to nebyl Kelly Heart, mohl to být klidně upír nebo fae. Žádný z nich by neváhal zabít Gabriela nebo některé z děvčat, kdyby jim stáli v cestě.“

Sundal ruku z mého ramene a přitáhl si mě do náruče. Přitulila jsem se k němu, i když jsem věděla, že objetí přijímám pod falešnou záminkou ? podle jeho chování jsem poznala, že si ještě neuvědomil, jak hluboce jsem se provinila. Bezpochyby byl příliš zaměstnaný, než aby si dobře prohlédl Sama ? a Sam jako zázrakem neprovedl nic, čím by upoutal pozornost. Ještě ne. Nechval dne před večerem.

Nadechla jsem se Adamovy vůně a přijala útěchu, kterou jsem si nezasloužila. Sylvie měla pravdu. Příliš jsem se litovala a ani na to jsem neměla právo.

Odhodlala jsem se říct mu pravdu, proto jsem se odtáhla a vyhoupla se na pult vedle pistole ? nesnesla bych, kdyby se mě dotýkal, až by se rozhodl, že už se mnou nechce nic mít. Jako Sylvie.

Lepkavá černá hmota, která zůstala na pultě od toho, jak na něj kdysi někdo nalepil kus papíru, byla pryč. Přejela jsem prstem po vyčištěném místu. Nechala tu i sušenky.

„Mercy?“

Zradila jsem ho. Měla jsem k tomu fakt dobrý důvod, ale byla jsem jeho družka ? a vybrala jsem si Samuela. Asi jsem doufala, že si to neuvědomí, ale po událostech dnešního rána mi to nepřipadalo správné. Co kdyby Heart nejel napřed sem? Co kdyby někde narazil na Adama a zastřelil ho? Co kdyby zašel k Adamovi do firmy nebo měl jeho fotku… Když jsem o tom tak přemýšlela, nebylo to divné? Adam vystoupil na veřejnost, existovala spousta jeho fotek.

Někdo nechtěl, aby Heart věděl, kdo Adam je.

„Mercy?“

„Promiň,“ řekla jsem. „Snažím se rozptýlit. Musíš se podívat na Samuela.“ Škrábala jsem nehtem do fleku na overalu, protože jsem mu nedokázala pohlédnout do očí.

Kdyby chtěl Bran Samuela zabít, musel by projít napřed přese mě, což by mohl. Ale odmítala jsem dál lhát Adamovi nebo mu třeba tajit pravdu jenom proto, aby Bran nic nezjistil.

Sam proběhl okolo nás a zastavil se ve dveřích do garáže. Slyšela jsem, jak Maia volá své štěně.

„Štěně?“ řekl Adam pobaveně. Sam se otočil a pohlédl na něj ? a Adam ztuhl.

Tentokrát jsem se nezachovala jen jako hlupák, ale doslova jako idiot. Teprve ve chvíli, kdy Adam ztuhl, mě napadlo, že možná nebyl nejlepší nápad odhalit alfovi Smečky columbijského poříčí, že má problém se Samem, v uzavřeném prostoru kanceláře.

Sam zavrčel první. Adamovu tvář rozpálil vztek. Sam byl dominantnější, ale nebyl alfa ? a Adam neustoupí na svém vlastním území bez boje.

Seskočila jsem z pultu a postavila se mezi ně.

„Dej si pohov, Same,“ vyštěkla jsem, než jsem si vzpomněla, jak špatný je to nápad.

Zapomínala jsem ? ne na to, že má Samuel potíže; na to jsem zapomenout nedokázala ? ale že jeho vlk není Samuel. Jen to, že se neproměnil v krvežíznivou bestii jako mnoho jiných vlkodlaků, kteří ztratili kontrolu nad svým vlkem, neznamenalo, že je neškodný. Věděla jsem to, ale pořád jsem se chovala, jako by to Samuel byl. Protože se tak choval. Z větší části.

Sam kýchl a otočil se k nám zády ? a já znovu začala dýchat.

„Promiňte,“ omluvila jsem se jim oběma. „Byla to pitomost.“

Nechtěla jsem se podívat na Adama. Nechtěla jsem zjistit, jestli je rozzlobený, raněný nebo něco jiného. Na jeden den jsem toho měla až po krk.

Což ode mě bylo pěkně zbabělé.

Proto jsem se k němu otočila a upřela oči na jeho bradu ? viděla jsem tak jeho reakci, aniž bych ho vyzývala.

„Jsi v pořádném průšvihu,“ řekl zamyšleně.

„Omlouvám se, že jsem dovolila, aby sis myslel, že…“

„Co?“ zeptal se. „Že si potřebuješ odpočinout od smečky a ode mě? A zatím jsi chtěla jenom zabránit tomu, aby kdokoli z nás spatřil Samuela?“

Jeho hlas zněl rozumně, ale zatínal zuby tak silně, až mu zbělela čelist a napnula se šíje.

„Ano,“ řekla jsem.

Do místnosti vtrhl Ben ? a když nás spatřil, zprudka se zastavil. Adam na něj přes rameno pohlédl a Ben sebou škubl a sklopil hlavu.

„Nechytil jsem ji,“ řekl. „Tu fae. Ale když se dala na útěk, odhodila zbraň.“ Z bundy v ruce vytáhl pušku, na které bylo jen velmi málo kovu. Kdyby byla hezčí, vypadala by jako hračka, protože byla skoro celá z plastu.

„Kel-tec,“ řekl Adam a viditelně se nutil k věcnému tónu. „Je stavěná na zásobníky do pistolí.“

Ben podal pušku Adamovi a ten z ní vyňal zásobník. Trhl sebou, zasyčel a odhodil ho na pult. „Devítimilimetrové náboje,“ řekl. „Stříbrné.“ Podíval se na mě. „Jsem si docela jistý, že jsi na Hearta mířila devítimilimetrovou pistolí nebo osmatřicítkou.“

Nezapomněl na mé provinění, jen ho prozatím odsunul stranou. Přála jsem si, aby už bylo po všem.

„Devítimilimetrovou,“ přitakala jsem. „Mohla někoho zastřelit a obvinili by lovce hlav. Jaká je pravděpodobnost, že by někdo udělal balistický test a objevil, že jedna z kulek pocházela z jiné zbraně?“

„Někdo měl zemřít,“ řekl Ben. „Podle mého názoru.“

„Souhlasím,“ řekl Zee, když se objevil ve dveřích do garáže. Samuel uhnul ? sice neochotně, ale uhnul ? aby Zee mohl vejít.

„Na balistice by nezáleželo,“ řekl Zee. „Pro fae není problém zajistit, aby kulky odpovídaly, když pracují se stříbrem. Zvládli by to dokonce i někteří s omezenou magií. Většina fae nedokáže pracovat s železem a olovo je skoro stejně obtížné, ale stříbro… stříbro pojímá magii snadno a udrží ji.“

Moje hůl měla na sobě stříbro.

Zee pokračoval: „Kulka by přijala vzhled ostatních. A s trochou maskovacího kouzla by navíc zmizela. A ať už je za tím kdokoli, není nižší fae ? dotkl se jí Hon ? Divoký hon.“

„Nevím, co to znamená.“ Ale naše faeská vražedkyně plánovala zabíjet vlkodlaky. Zabít Adama. Potřebovala jsem o ní zjistit co nejvíc.

„V tomto případě bezmyšlenkovité násilí,“ řekl Zee. „Takové to násilí, po kterém muž zírá na těla okolo a přemýšlí, proč zmáčkl spoušť, když chtěl ostatní jen o něčem přesvědčit. Kdybych tu nebyl a nepostavil se její moci…“ pokrčil rameny a pohlédl na Adama. „Někdo vás chtěl zabít a připravil si obětního beránka, aby nikdo nepátral hlouběji.“

Adam odložil zbraň na pult vedle zásobníku a zakryl je Benovou bundou. „V poslední době jsem žádného fae nenamíchl. Že ne?“

Zee zavrtěl hlavou. „Právě naopak. Musí jít o jednotlivce.“ Zamračil se a neochotně připustil: „Někdo si ji mohl najmout.“

Ben řekl: „Ještě jsem neviděl fae, který by používal moderní zbraně.“ Otočil se k Adamovi. „Vím, že to byla fae, ale nemohla být lovec trofejí?“

„Lovec trofejí?“ zeptal se Zee, než jsem to mohla udělat já.

„Na Davida letos uspořádali hon už tři lidi, dva zajal, třetího zabil,“ řekl Adam. „Jeden byl lovec divoké zvěře; druhý masový vrah, který zabíjel mariňáky z místní základny a rozhodl se vyzkoušet větší kořist. A třetí byl lovec hlav ? i když na Davidovu hlavu není vypsána žádná odměna, stejně jako na moji. Vypadalo to, že si chtěl prostě vyzkoušet ulovit vlkodlaka.“

„David Christiansen?“ zeptala jsem se. Christiansen byl žoldák, jehož malá jednotka se specializovala na osvobozování rukojmí ? jednou jsem se s ním setkala, než se stal slavným. Když zachránil děti z tábora teroristů v Jižní Americe, nějaký fotograf udělal sérii snímků, na kterých Christiansen vypadal sladce a hrdinsky. Fotky se dostaly do národních zpráv ? a marok se rozhodl udělat z Davida prvního vlkodlaka, který veřejně přiznal, co je ? a stal se tak nejslavnějším vlkodlakem okolo.

„Ano,“ řekl Adam.

„‚Nejnebezpečnější kořist‘,“ zamumlala jsem. Vidíte? Vysoká mi přece jen k něčemu byla, ať už máma říká, co chce.

„To se mi nezdá,“ řekl Adam. „Nebylo to osobní. Heart po mně nešel kvůli vzrušení, nebo aspoň nejen kvůli němu. Někdo ho zneužil.“

„A ještě to ani nedomyslel,“ dodala jsem. „Nevěděl, kdo jsi ? a jeho producentce přitom stačilo najít na internetu tvoji fotku. Myslela bych si, že kdyby ho na tebe nasadila, postarala by se, aby věděl, jak vypadáš.“

Adam podupával nohou. „Připadá mi to jako práce profesionála. Hodně plánování a námahy, aby zabili někoho tím nejvíce veřejným způsobem. A co víc, když se plán pokazil, stáhla se.“

„Ne ‚někoho‘,“ upozornila jsem. „Tebe. Dává to smysl. Nechtěla, aby tě Heart zabil; chtěla to udělat sama.“

„Ne,“ řekl Ben. „Zmýlil jsem se, když jsem ji odhadl na lovce trofejí. Necítil jsem to. Necítil jsem nic osobního. Šla po krvi ? tedy pokud jsou faeské ženy stejné ku…“

„Je tu dáma,“ zavrčel Adam. „Dávej si pozor na jazyk.“

Ben se na mě zakřenil. „Fajn. Pokud jsou faeské dámy stejné jako jiné dámy, zabíjení by ji vzrušilo. A rozzuřila by se, když jsem jí pokazil zábavu. Ona ale ani nezaváhala, když si mě všimla. Odhodila zbraň a dala se na útěk ? bez protestů, bez zdržování.“

„Má dobrý výcvik,“ řekl Adam. „Nebo si prostě umí zachovat chladnou hlavu.“ Podíval se na mě. „A i když přiznávám, že to vypadá, že cílem jsem měl být já, stejně tak jsi to mohla být ty nebo Zee. Heart měl stříbrné kulky ? proto je použila i vražedkyně. Neznamená to, že lovila vlkodlaky, jen to, že po nich šel Heart.“

Tony otevřel vstupní dveře. „Jsi v pořádku, Mercy?“

„Jo,“ zalhala jsem, ale nečekala jsem, že mi někdo uvěří.

Tony se na mě zamračil, pak se otočil k Adamovi. „Máte nějaké nepřátelé, o kterých bychom měli vědět? Vypadá to, jako by Heartova producentka chtěla víc publicity ? ale nebudeme to vědět jistě, dokud ji nenajdeme. Heart měl u sebe všechny potřebné papíry, jen byly falešné. Měl dokonce i fotografie obětí. Až ji najdeme, pokusíme se zjistit, kde k nim přišla.“

„Na internetu,“ řekl Ben. „Existuje stránka zasvěcená jen mrtvolám.“

Všichni jsme na něj pohlédli a on se uculil. „Hej. Nedívejte se tak na mě, je to moje práce.“ Když si všiml Tonyho nechápavého pohledu, pokračoval: „Informační technologie, IT ? však víte, počítače. Když se v práci nudíme, sázíme se ? třeba ten, kdo najde tu nejhorší webovou stránku, dostane oběd zdarma. Já se najedl zadarmo ? chlápek, co našel stránku s mrtvolami, skončil druhý. Když jsem mluvil s lidmi lovce hlav, ukázali mi fotky těl ve složce. Stránka s mrtvolami má celou sekci zaměřenou na zabití zvířaty. Jednu z fotek jsem poznal.“

„Jsi zvrhlík,“ řekla jsem mu.

„Děkuji,“ řekl Ben a zatvářil se skromně.

„Někdo po vás jde,“ řekl Tony Adamovi.

„Vidíš,“ řekla jsem. „Tony si taky myslí, že cílem jsi byl ty.“

Adam pokrčil rameny. „Budu opatrný.“

Vlkodlaci jsou houževnatí a Adam byl houževnatější než většina ostatních ? ale spoustu jsem jich viděla umírat.

„Jo, no, uložte si mě do rychlého vytáčení a snažte se nikoho nezabít, jestli to půjde.“ Tony znovu pohlédl na mě. „Hej, Mercy. Mluvila jsi se Sylvií? Vypadala dost rozčileně, když odjížděla. Jsou v pořádku?“ Oči měl plné lásky. Zajímal se o ni a jednou ji oslovil. Řekla mu, že nechodí s lidmi z práce ? a tím to pro ni skončilo.

„Nelíbilo se jí, že Heart mířil na Maiu,“ řekla jsem. „Ale myslím, že se víc zlobila na mě než na Hearta. On si do práce nepřivedl vlkodlaka a nenechal ho hrát si s jejími dětmi.“

Jeho obličej pozbyl všechen výraz. „Cože?“

„Jo,“ řekla jsem. „Myslím, že už si ode mě nenechá nic opravit. A ani Gabriel se nevrátí.“

„Co že jsi udělala?“

„Nechte toho,“ zavrčel Adam a ukázal na Sama. „Ten vlk by dítěti nezkřivil ani vlas a Mercy to věděla.“

„Dneska to bylo jiné,“ připomněla jsem Adamovi drsně ? jak mohl zapomenout na to, že jsme nejednali se Samuelem, nýbrž s jeho vlkem? „Zlobila se právem. Kdybych si vzpomněla, že tu Sylvie s dcerami dneska bude, nevzala bych ho s sebou.“

„Byly v nebezpečí?“ zeptal se Tony.

„Ne,“ řekl Adam a myslel to vážně.

„A Mercy to věděla?“

„Ano,“ odpověděl Adam ve stejnou chvíli, kdy já řekla: „Ne.“ „Cítí se provinile, protože si myslí, že to měla Sylvii říct.“

Tony se na mě podíval. „Sylvie není nerozumná.“ Zmlkl a pousmál se. „Ne doopravdy. Kdybys jí vysvětlila…“

„Jsou pryč,“ přerušila jsem ho. „Je to tak lepší. Od chvíle, kdy jsem se začala stýkat s vlky…“ a s fae a s upíry, „…není moje dílna bezpečná.“

„Je bezpečná pro tebe?“ zeptal se.

Než jsem mohla odpovědět, dveře se znovu otevřely a dovnitř vešel Kelly Heart. Moje kancelář není velká ? a už jsme v ní byli já, Zee, Sam, Adam, Ben a Tony. Pro Kellyho už tu nebylo místo. Sam na lovce hlav zavrčel, ale musel by přeskočit Zeeho, Adama a mě, aby se k němu dostal ? anebo se přehoupnout přes pult.

„Pane Hearte?“ řekla jsem.

„Můj tým tvrdí, že někdo poškodil kamery ve voze.“ Podíval se na Bena. Ten se uculil. Sam vrčel stále hlasitěji.

Heart po chvíli pokrčil rameny. „Dá se to udělat dost těžko. Zůstal nám jen záznam z Joeovy kamery a ten končí tím, jak mě slečna Thompsonová odzbrojuje. Já kamery každopádně ze svého hradit nebudu.“ Podíval se na mě. „Pohybovala jste se zatraceně rychle.“

„Nejsem vlkodlak,“ řekla jsem mu znuděně, protlačila jsem se okolo Bena a postavila se zády k pultu. Nebylo to o moc lepší, protože Sam pořád mohl vyskočit nahoru a přehoupnout se přese mě, ale možná bych ho aspoň zpomalila.

„Jenom jsem si přišel pro zbraň.“ Usmál se na mě. „Štáb si dělá obrovské starosti o naše stříbrné kulky.“

„Mercy,“ řekl Tony. „Pokud jsi v pořádku, bude lepší, když nebudu vědět nic o zbrani, kterou bych musel uvést v hlášení.“

„Jsem v pořádku,“ řekla jsem mu. „Je tu Adam.“

„Jo,“ řekl Tony uštěpačně po krátkém pohledu na Adama. „Myslím, že jsi v dostatečném bezpečí. Vrátím se do práce.“ Otevřel dveře. „Opravdu nechceš, abych promluvil se Sylvií?“

„Opravdu,“ řekla jsem. „Bude to tak snazší. Lepší.“

„Dobrá.“ Odešel, v místnosti ale i nadále zůstávalo příliš mnoho lidí.

„Když jsou teď poldové pryč, povíte mi, o co tu vlastně jde?“ zeptal se Heart. „Proč nás sem někdo přitáhl až z Kalifornie kvůli kanadskému žertíku, který nás mohl stát život?“

„Ne,“ řekl Adam.

Heart udělal dva kroky a zadíval se dolů na Adama. „Za čím to váš poskok běžel přes ulici?“

Než jsem ho mohla varovat, že vyhrožovat vlkodlakovi je neuvážené, praštil Adam lovcem hlav o dveře a přidusil ho předloktím. Heart byl vyšší, větší a měl mohutnější svaly ? ale nebyl vlkodlak.

„Nic vám do toho není,“ řekl Adam hlubokým, hladovým hlasem.

„Není náš nepřítel,“ připomněla jsem Adamovi. „Nezabíjej ho. A vy, pane Hearte, jestli chcete lovit vlkodlaky, udělejte si napřed domácí úkoly. Nesnažte se vyhrožovat alfům. Nemají to rádi.“

Adam zesílil tlak na lovcově krku, ale Heart se přestal po krátké snaze o vysvobození vzpírat.

Adam o krok ucouvl a několikrát zaťal ruce v pěst a zase je rozevřel ? možná se snažil zbavit nutkání lovce hlav praštit. Když se otočil k Heartovi zády, všichni si asi oddychli.

„Zlobím se stejně jako vy,“ řekl Heart Adamovi. „Daphne… moje producentka zmizela. Je to hodná ženská. Někdo jí tu složku dal a donutil ji, aby mě na vás nasadila. Není v kanceláři, nezvedá telefon a její hospodyně ji už tři dny neviděla. Nemám tušení, kde ji hledat.“

Adam si vzdychl a protáhl si ramena, aby v nich uvolnil napětí. „Nevím, kde je. Nevím, kdo celou věc naplánoval nebo proč ? ani to, jestli jsem byl skutečným cílem. Dejte mi vizitku. Pokud zjistím něco, co by vám pomohlo, dám vám vědět.“

„Je vaše producentka fae?“ zeptala jsem se. Adam mi položil ruku na rameno ? jasný signál, že mám zmlknout. Nechtěl, abych v Heartovi vzbudila zvědavost. Mně spíš dělalo starosti, že by mohl vědět něco užitečného ? něco, co by nám mohlo říct, jestli obětí měl být Adam.

„Ne,“ řekl Heart. „Proč? Mají v celé věci prsty fae?“

„O tom nic nevíme,“ řekl Adam.

„Tak proč jste se na ně ptali?“

„Jste si nějak jistý tím, že není fae,“ povšiml si Ben.

„Je členkou několika anti-faeských skupin ? a to chce v dnešním Hollywoodu kuráž ? a ráda řeční o tom, jak fae ničí naši zemi.“

„Kdy vás sem poslala?“ zeptala jsem se.

Heart se ke mně otočil a nasadil zamyšlený výraz. „Včera ráno. Ano, to znamená, že Daphne už předtím nebyla dva dny doma.“ Usmál se na mě. „Měla jste být jen alfovou ozdobou.“

Adam se zasmál.

„Co?“ zeptala jsem se. „Myslíš, že nejsem pěkná ozdoba?“ Podívala jsem se na svůj overal a od kolomazí upatlané ruce. Ulomila jsem si další nehet.

„Honey je ozdoba,“ řekl Ben omluvně. „Ty jsi… ty.“

„Moje,“ řekl Adam a přesunul se mezi Hearta a mě. „Je moje.“

Heart vytáhl další vizitku a podal mi ji. „Zavolejte, kdybyste měla další otázky. Nebo kdyby někdo z vás zjistil něco, co by mi pomohlo Daphne najít. Je to fajn ženská. Neumím si představit, že by sehrála něco podobného jen pro zábavu nebo kvůli publicitě.“

Nato pokývl Adamovi a odešel. Ben ho následoval ven ? a Sam se protáhl dveřmi, než se mohly zavřít.

Zee pohlédl na Adama a na mě. „Dohlédnu na Samuela, dobře? Když něco uloví, podělím se s ním.“

„A můžeš vrátit Heartovi jeho zbraň,“ řekla jsem mu.

Zee se vesele zakřenil a ukázal mi kovovou hroudu. Vypadala docela pěkně ? ocel prokvetlá stříbrem. „Postarám se, aby si ji odvezl.“ Zavřel za sebou dveře garáže a nechal mě s Adamem o samotě.

„Mercy,“ řekl Adam. A zazvonil mu mobil. S netrpělivým škubnutím ho vytáhl z pouzdra u opasku. Pohlédl na číslo volajícího, zhluboka se nadechl a odpověděl.

„Hauptman,“ zabručel.

„Adame,“ řekl marok lehce. „Potřebuji, abys našel Mercy a mého syna.“

„Vím, kde jsou,“ řekl Adam a pohlédl mi do očí. Ve společnosti vlků nebo mě se nedal vést soukromý rozhovor. Adam si ale mohl vzít hovor venku a promluvit si s Branem v soukromí.

Nastala krátká odmlka.

„Aha. Byl bys tak hodný a předal jednomu z nich telefon?“

„Myslím,“ řekl Adam opatrně, „že by to ode mě bylo trochu neuvážené.“

Bran se dlouze odmlčel, a když znovu promluvil, zněl jeho hlas chladněji. „Chápu. Buď velice opatrný, Adame.“

„Věřím, že jsem,“ řekl Adam.

„Můžu si s ním promluvit,“ řekla jsem, protože jsem věděla, že mě Bran uslyší. Adam se postavil jako štít mezi Samuela a jeho otce. Kdyby se něco stalo, hnal by ho Bran k odpovědnosti.

Mám Brana ráda. Vychoval mě stejně jako moji pěstouni. Ale nejsem vůči němu slepá. Jeho hlavním cílem je chránit vlky. A pokud by to znamenalo zabít vlastního syna, udělal by to ? ale Adama by zabil rychleji.

Adam řekl: „Ne. Moje území, moje odpovědnost.“

„Fajn,“ řekl marok. „Kdybych mohl nějak pomoct, zavolej.“

„Dobře,“ řekl Adam. „Na konci týdne zavolám a podám hlášení.“

„Mercy,“ řekl Bran. „Doufám, že jsi zvolila správnou cestu.“

„Pro Samuela,“ řekla jsem. „Pro sebe, pro tebe. Asi ano. Pro Adama možná ne.“

„Adam měl vždycky… hrdinské sklony.“

Dotkla jsem se Adamovy paže. „Je můj hrdina.“

Znovu nastala odmlka. Při rozhovoru tváří v tvář si Bran odpovědi dlouze nerozmýšlí. Telefon je pro vlky obtížnou formou komunikace, protože spoustu věcí vyjadřují řečí těla.

„To je ta nejromantičtější věc, jakou jsem od tebe kdy slyšel,“ řekl Ben. „Dávej si pozor, Adame, ještě z ní uděláš skutečné děvče.“

Adam na mě pohlédl. „Mám ji rád přesně takovou, jaká je, Brane.“ A myslel to naprosto vážně, miloval mě i v umaštěné kombinéze a se zlámanými nehty.

Bran se krátce zasmál, pak zmlkl. „Dohlédni na mého syna. A neotálej se zavoláním, ať není příliš pozdě.“ Zavěsil.

„Děkuji,“ řekla jsem Adamovi.

Schoval mobil. „Neudělal jsem to pro tebe,“ řekl. „I když vládne Samuelovi vlk, zjevně není tak nebezpečný, jako by byla většina z nás. Stáří má někdy i výhody. Ale Bran se musí řídit zákony. Kdyby věděl, co přesně se děje, musel by vynést rozsudek.“

„A ty ne?“

Adam pokrčil rameny. „Asi nepotřebuji dodržovat zákony do písmene. Jde spíše o podstatu.“

Tak jsem o něm nikdy nesmýšlela. Měla jsem si uvědomit, že… sám určuje, kde leží hranice mezi černou a bílou.

Sklopila jsem oči. „Omluva by asi byla příliš málo, příliš pozdě, co?“

„A za co by ses chtěla omluvit? ‚Drahý Adame, je mi líto, že jsem se ti snažila zatajit, že nad sebou Samuel ztratil kontrolu‘? ‚Je mi líto, že jsem využila problémů mezi námi k tomu, abych tě od sebe odehnala a mohla se s tím vypořádat po svém‘? Anebo, což je mé oblíbené: ‚Je mi líto, že jsem ti neřekla, co se děje, ale nevěřila jsem, že celou věc vyřídíš podle mého‘?“ Zpočátku zněl jeho hlas pobaveně, ale když skončil, mohl by s ním řezat kůži.

Mlčela jsem. Nevěděla jsem, jak se omluvit. Když jsem se mýlila. Občas.

Vzdychl si. „Omluva asi stačit nebude, Mercy. Znamená totiž, že už podobnou věc znovu neuděláš. A za těchto okolností bys neudělala nic jinak, že?“

„Ne.“

„A neměla by ses omlouvat, když máš pravdu,“ řekl a vzdychl si. „I když bych rád řekl opak.“

Zprudka jsem zvedla hlavu a uviděla, že to myslí naprosto vážně.

„Kdybys mi zavolala a řekla mi, že se Samuel přestal ovládat, přišel bych a zabil ho. Vpálil bych do něj kulku, protože si nejsem jistý, jestli bych ho porazil v boji. Už dřív jsem viděl vlky, kteří nad sebou ztratili kontrolu, a ty taky.“

Polkla jsem a kývla.

„Vím totiž něco, co ty ne, a to jak strašně vlk touží lovit, cítit mezi zuby krev. Zabíjení…“ Odvrátil pohled a zase ho stočil ke mně. „Můj vlk by nenechal lovce hlav odejít živého, ne po tom, co by na mě namířil zbraň. A pochybuji, že by snesl, kdyby se na něj věšely děti.“ Ve tváři se mu odrazil žal. „Dokonce ani Jesse, svoji vlastní dceru… ani tu bych mu nesvěřil. Ale Samuelův vlk to zvládl. A tak mu dáme šanci. Týden. A po týdnu si promluvíš s marokem a povíš mu, jak si jeho syn zachoval chladnou hlavu. Možná mu získáš víc času.“

„Je mi to líto,“ řekla jsem tiše. „Hrála jsem na tvůj pocit viny, abych tě udržela stranou.“

Opřel se o pult a založil si paže na hrudi. „Ale nelhala jsi, že, Mercy? Smečka ti vadí a já taky.“

„Prostě potřebuji čas, abych si na všechno zvykla.“

Zadíval se na mě ? a já se zavrtěla, přesně jak to pod jeho upřeným pohledem dělávala jeho dcera.

„Nelži, Mercy. Mně ne. Mezi námi nebudou žádné lži.“

Promnula jsem si oči. Nevyhrkly mi do nich slzy. Mohly za to zbytky adrenalinu po tom, jak jsem se postavila muži s pistolí s divokým vlkodlakem za zády.

Adam se ke mně otočil zády. Myslela jsem si, že nechce, abych mu viděla do obličeje. Dokud nepřelomil v půli můj pult ? a neshodil tak na zem pokladnu, hromádku účtů a účetní knihy.

Bylo to zvláštní, ale mojí první reakcí bylo podráždění nad tím, že bez Gabriela zůstane na mně, abych roztřídila všechny papíry tak, aby po mně nešel finančák.

Pak Adam zavyl. Z lidského hrdla znělo vytí nadpřirozeně ? v minulosti jsem ho slyšela jen jednou. Když můj nevlastní otec Bryan držel v náručí tělo své manželky a družky.

Vykročila jsem k němu ? a najednou se mezi námi ocitl Sam s hlavou skloněnou a připravený k útoku.

Dveře mezi kanceláří a garáží jsou vyztužené ocelí. Po Samově vpádu zůstaly viset na jednom pantu. Neslyšela jsem ho; vnímala jsem jen Adama.

A ten nevydal jediný zvuk, jak jsem si uvědomila. Jeho výkřik mě zasáhl na docela jiném místě, tam, kde nás k sobě vázalo naše pouto.

Adam se neotočil. „Neboj se mě,“ zašeptal. „Neopouštěj mě.“

Mezi námi nebudou žádné lži.

Vydechla jsem, ucouvla o několik kroků a svezla se do jednoho z otlučených křesel u stěny, abych ledabylým postojem zmírnila napětí. „Adame, nemám dost rozumu na to, abych se bála Sama v jeho současném stavu. Nechápu, proč si myslíš, že jsem dost chytrá na to, abych se bála tebe.“ Bylo by moudřejší bát se vlkodlaka, který v rozčilení rozlámal na kusy Zeeho vlastnoručně vyrobený pult, než papírování a finančního úřadu.

„Požádej Samuela, ať jde pryč.“

„Same?“ řekla jsem. Slyšel Adama.

Zavrčel a Adam mu oplatil stejným. A hlasitěji.

„Same,“ řekla jsem podrážděně. „Je můj druh. Neublíží mi. Jdi pryč.“

Sam se na mě podíval, pak znovu upřel pohled na Adamova záda. Viděla jsem, jak se Adam napjal, jako by Samův pohled vycítil. Možná ano.

„Co kdyby ses šel podívat, co dělá Zee?“ požádala jsem. „Tady nijak nepomáháš.“

Sam zakňoural a udělal půlkrok směrem k Adamovi.

„Same, prosím.“ Nesnesla bych, kdyby se do sebe pustili. Někdo by zemřel.

Velký bílý vlkodlak se zdráhavě otočil, toporně vykročil a několikrát se ohlédl, aby se ujistil, že se Adam nepohnul. Nakonec přeskočil vylomené dveře a zmizel.

„Adame?“ oslovila jsem ho.

Neodpověděl. Kdyby byl člověk, nepřestala bych naléhat ? abychom to už měli za sebou. Ranila jsem ho a teď čekala na potrestání. Dlouho předtím, než jsem si na vysoké přečetla Immanuela Kanta, mě naučili, že je třeba žít s následky svých rozhodnutí.

Ale nebyl člověk. A pokud jsem hádala správně, bojoval zrovna se svým vlkem. Skutečnost, že byl alfou, že byl dominantní, boj neusnadňovala, možná právě naopak. Pomáhala mu ale paličatost a v té si Adam téměř s nikým nezadal.

A to, že jsem přiměla Sama odejít, pomohlo ještě víc. Teď už mi nezbývalo než jen tiše sedět a čekat, zatímco Adam zíral na kůlničku na dříví, ve kterou proměnil moji kancelář.

Na Adama bych čekala třeba navěky, bez ohledu na naše bláznivé pouto.

„Opravdu?“ zeptal se tónem, který jsem u něj ještě nikdy neslyšela. Jeho hlas zněl měkčeji. Zranitelně. Zranitelnost se k Adamovi nehodila.

„Opravdu co?“ řekla jsem.

„Přestože tě naše pouto děsí, přestože si někdo ve smečce hrál s tvojí myslí, mě pořád chceš?“

Poslouchal moje myšlenky. Tentokrát mi to nevadilo.

„Adame,“ řekla jsem. „Pro tebe bych chodila bosá po řeřavých uhlících.“

„Nevyužila jsi té věci se Samuelem k tomu, abys ode mě získala odstup,“ řekl.

Nasála jsem vzduch do plic. Chápala jsem, že si to tak mohl vyložit. „Znáš tu část Bible, kde Ježíš řekne Petrovi, že ho do rána třikrát zapře? Petr mu na to odpoví, že v žádném případě. Ale když se ho lidé zeptají, jestli je Ježíšovým stoupencem, řekne, že není. A když to udělá potřetí, uslyší kokrhat kohouta a uvědomí si, co udělal. Zrovna teď se cítím jako Petr.“

Adam se rozesmál. Otočil se a upřel na mě jasně zlaté oči. Měla jsem pocit, jako by se do mě zavrtávaly, jak to vlčí oči obvykle dělávají. A co víc, dokonce se začal měnit ? prodloužila se mu čelist a i jeho lícní kosti vypadaly jinak. „Přirovnáváš mě k Ježíšovi? Takhle?“ Ukázal si na obličej. „Není to trochu kacířské?“

Jeho hlas zněl hořce.

„Já taky nejsem svatý Petr,“ opáčila jsem. „A přesto jsem se tak cítila, když mě napadlo: ‚Co jsem to udělala?‘ Jemu to ale došlo najednou, mně to trvalo mnohem déle. Začalo to ve chvíli, kdy jsem z garáže uslyšela Maiu ječet, a pokračovalo to až do chvíle, kdy jsi promluvil s Branem a získal Samuelovi čas. Je zvláštní, jak mohou skončit rozhodnutí, která jsi v daném okamžiku považoval za správná…“

Zavrtěla jsem hlavou. „Petr si asi myslel, že říct tomu muži, že není Ježíšovým stoupencem, bylo to nejchytřejší, co mohl udělat. Přinejmenším přežil. Myslela jsem, že udržet Samuela naživu ? protože nešílí ani nevraždí… aspoň prozatím ? je dobrý nápad. Myslela jsem, že říct ti, že potřebuji prostor, je dobrý nápad. Že tak získám čas, abych se vypořádala s cizími hlasy ve své hlavě, aniž bych ti ublížila, protože mě to příšerně vyděsilo.“

„Cože?“ zeptal se Adam nevěřícně.

Svěsila jsem hlavu a řekla: „Protože mě to vyděsilo ? pořád mě to děsí ? k smrti.“

Zavrtěl hlavou. „Tu část jsem nemyslel ? mluvil jsem o tom, že jsi mi nechtěla ublížit.“

„Nelíbí se ti, že jsi vlkodlak,“ řekla jsem. „Ach, vypořádal ses s tím ? ale nenávidíš to. Považuješ se za stvůru. Nechtěla jsem, abys věděl, že mi některé vlkodlačí věci taky vadí.“ Polkla jsem. „Tedy navíc k celé té ‚musím ovládat tvůj život, protože mi patříš‘ záležitosti, o níž většina vlkodlaků ví, že ji nesnáším.“

Z jeho protáhlého obličeje na mě zíraly žluté oči. Ústa měl otevřená, protože jeho čelisti už do sebe úplně nezapadaly. Jeho zuby byly ostřejší a méně rovné než obvykle.

„Já jsem stvůra, Mercy,“ řekl a já si odfrkla.

„Jo, fakt stvůra,“ souhlasila jsem. „Proto jsem nad tebou celé roky slintala, i když jsem se po Samuelovi zapřísáhla, že už si s žádným vlkodlakem nezačnu. Věděla jsem, že když ti povím, že mi dělá potíže patřit ke smečce a sdílet s tebou pouto, raní tě to. A už tak se musíš vyrovnat s mým…“ Nedokázala jsem říct „znásilněním“, bylo to ošklivé slovo, proto jsem ho jako už tolikrát předtím zjemnila. „S tou věcí s Timem. Myslela jsem, že když získám trochu času a přijdu na to, jak smečce zabránit v tom, aby ze mě udělala tvoji bývalou, a získám čas i pro Samuela…“

Adam se opřel o stěnu vedle dveří ? o stěnu, kterou dříve blokoval můj pult ? a založil si paže na hrudi.

„Snažím se ti říct,“ pokračovala jsem, „že je mi to líto. V tu dobu mi to připadalo jako dobrý nápad. A ne, nevymyslela jsem si celou tu věc jenom proto, abych od tebe získala odstup.“

„Snažila ses mě ochránit,“ řekl stále tím divným hlasem.

„Ano.“

Pomalu zavrtěl hlavou ? a já si všimla, že během našeho rozhovoru ztratil jeho obličej vlčí podobu. V teplých hnědých očích se mu odrazilo světlo z okna, když zvedl koutek úst.

„Máš vůbec tušení, jak moc tě miluji?“ zeptal se.

„Dost na to, abys přijal moji omluvu?“ navrhla jsem tiše.

„Tak to ne,“ řekl, odstrčil se od stěny a přikradl se blíž.

Když se dostal až ke mně, zvedl ruce a špičkami prstů se dotkl mého krku ? jako bych byla něco křehkého.

„Nechci žádné omluvy,“ řekl tak hebkým hlasem, že se mi málem roztopila kolena i jiné části těla. „Tak za prvé, jak už jsem řekl ? kdybys mohla všechno udělat znovu, rozhodla by ses stejně, že? Takže by omluva byla zbytečná. A za druhé, protože jsi, kdo jsi, nemohla ses rozhodnout jinak. A protože tě miluji takovou, jaká jsi, bylo by nesmyslné, kdybych se teď začal vztekat. Dobře?“

„Lidi to tak obvykle nevidí,“ řekla jsem a přistoupila blíž, až jsme se o sebe otřeli kyčlemi.

Zasmál se a jeho tichý smích mě učinil šťastnou až do špiček prstů u nohou. „Jo, no, neslibuji, že se budu vždycky chovat logicky.“ S lítostí pohlédl na rozlomený pult a na pokladnu ležící na boku. „Hlavně zpočátku.“ Z tváře mu zmizel úsměv. „Myslel jsem, že mě chceš opustit.“

„Možná jsem hloupá,“ řekla jsem a zabořila nos do jeho hedvábné kravaty, „ale ne tak hloupá. Mám tě a už mi neutečeš.“

Objal mě tak pevně, až to skoro bolelo.

„Tak proč jsi neřekl Branovi o Samuelovi?“ zeptala jsem se. „Byla jsem si jistá, že to budeš muset udělat. Neváže tě krevní přísaha?“

„Kdybys mi zavolala včera v noci a pověděla mi, co se děje, zavolal bych mu ? a zastřelil Samuela. Ale… po událostech dnešního rána se zdá, že se docela drží. Zaslouží si šanci.“ Pažemi, které se na okamžik uvolnily, si mě přitáhl blíž ještě pevněji. „Pokud se něco podobného někdy stane mně, zavoláš Branovi a stáhneš se. Můj vlk není jako Samuelův.“ Znovu se podíval na pult. „Jestli se přestanu ovládat… drž se stranou, dokud nezemřu.“

6.

KKdyž už skoro všichni odešli, hodil Adam faeskou pušku na zadní sedadlo svého pick-upu.

„Uvidím, jestli se mi nepodaří zjistit něco ze sériového čísla,“ řekl. „To, že tady pušku nechala, asi znamená, že si je jistá, že ji nedokážeme vystopovat, ale bylo by hloupé neprověřit to.“

„Buď opatrný,“ řekla jsem mu.

„Zlatíčko…“ Sklonil se ke mně a políbil mě. „Já jsem vždycky opatrný.“

„Co dostanu, když na něj dám pozor?“ Nešlo o to, co Ben řekl, ale jak to řekl. Nemám zdání, jak se mu podařilo, že jeho slova vyzněla podmanivě, ale zvládl to.

Adam po něm střelil pohledem. Ben se bezostyšně zakřenil, prosmýkl se na opačnou stranu pick-upu a naskočil dovnitř.

„Právě jsem jel za prací, když mi zavolali, že se něco děje,“ řekl mi Adam. „Musím se vrátit.“

„Žádný strach,“ řekla jsem. „Zamknu to tu. Nemyslím si, že bych dneska ještě něco udělala.“

Otevřel dveře a s odvrácenou tváří zůstal stát. „Omlouvám se za ten pult.“

Udělala jsem několik kroků vpřed, přitiskla mu nos na záda a objala ho. „A já se omlouvám za spoustu věcí. Ale jsem ráda, že tě mám.“

Objal mé paže. „Já taky.“

„Sežeňte si pokoj,“ ozval se Ben z pick-upu.

„Sklapni.“ Adam se otočil, políbil mě a naskočil do auta.

Se Samem jsme se dívali, jak odjíždí.

*

Zastavila jsem se v obchodě se sendviči a koupila jich deset s dvojitou porcí masa a sýra. Pak jsem odjela rabbitem do parku na kennewické straně řeky, abych se najedla. Ještě sice nezačalo sněžit, byl ale studený, ponurý den, takže jsme měli, až na několik běžců v dálce a zavile se tvářícího cyklistu, park pro sebe. Snědla jsem půlku sendviče a vypila láhev vody. Sam spořádal zbytek.

„No, Same,“ řekla jsem, když jsme dojedli, „co chceš dneska dělat?“

Se zájmem na mě pohlédl, což nijak nepomohlo.

„Mohli bychom se proběhnout,“ řekla jsem, když jsem vyhodila odpadky do koše vedle zaparkovaného rabbita.

Důrazně zavrtěl hlavou.

„Lov není dobrý nápad?“ zeptala jsem se. „Myslela bych si, že ti pomůže uvolnit se.“

Ohrnul pysky, vycenil tesáky a pětkrát cvakl zuby, pokaždé rychleji a divočeji než předtím. Když skončil, vypadal dokonale klidně ? až na to, že těžce dýchal a v očích měl hlad, přestože právě sežral devět a půl obrovských obložených sendvičů.

„Dobrá,“ řekla jsem, když jsem si byla jistá, že se mi netřese hlas, „lov je špatný nápad. Chápu. Takže něco mírumilovného.“

Otevřela jsem dveře na straně spolujezdce, abych ho pustila dovnitř, a všimla si věci v ručníku na zadním sedadle.

„Chceš mi pomoct vrátit knihu?“ zeptala jsem se.

*

Nákupní centrum Uptown bylo o sobotách plné lidí, takže jsem musela zaparkovat kus od knihkupectví. Když jsem Samovi otevřela dveře, vyskočil, rázem ale ztuhl. Po vteřině přitiskl čenich k zemi ? ale ať už hledal cokoli, očividně to nenašel, protože se zarazil a zhluboka nasál vzduch do plic.

Můj čich je lepší než lidský, i když ne tak dobrý jako v kojotí podobě. Taky jsem se zhluboka nadechla, ale bylo tu příliš mnoho lidí, příliš mnoho aut, než abych zjistila, co Sama rozrušilo.

Oklepal se, upřel na mě nerozluštitelný pohled a naskočil zpátky do rabbita. Lehl si, natáhl se přes mezeru mezi sedadly a čenich si položil na místo řidiče.

„Chápu dobře, že chceš zůstat tady?“ zeptala jsem se. Nemohl cítit nic nebezpečného, jinak by mě nenechal jít samotnou ? vlk Sam se vůči mně vždy choval ještě víc ochranitelsky než Samuel.

Možná se poblíž nacházel jiný vlkodlak. Dávalo by smysl, že se jim chce Sam vyhnout. Znovu jsem se zhluboka nadechla. Pořád jsem necítila nic povědomého, ale Samuelův čich byl lepší než můj, když jsem nebyla kojot.

Odsunula jsem stranou jeho ocas a zabouchla dveře. Pak jsem otevřela zadní, abych s sebou vzala knihu ? a zaváhala jsem. Phinův soused byl možná fae a trochu děsivý, ale neznamenalo to, že je něco v nepořádku. Ale mohlo být a se Samem v autě bude kniha v bezpečí. Pokud Phina v knihkupectví najdu, prostě se pro ni vrátím. A pokud tam bude Phinův soused nebo někdo úplně jiný, rozvážím si, co dál.

„Nechám knihu na zadním sedadle,“ řekla jsem Samovi. „Měla bych být hned zpátky.“

Během krátké cesty z parku se ochladilo a zvedl se vítr. Moje lehká bunda nebyla na větrné, vlhké počasí dělaná. Zadívala jsem se na šedé nebe ? jestli dneska večer začne pršet a teplota ještě víc poklesne, mohli bychom se dočkat silného mrznoucího lijáku. Při jízdě Montanou sice narazíte na prudká stoupání a serpentiny, které jsou za sněhu a ledu nebezpečné, ale nedají se srovnávat s kluzištěm, ve které dokáže mrznoucí déšť proměnit asfalt v TriCities.

Rozběhla jsem se klusem přes parkoviště a jen taktak uhnula před subaru, jehož řidič začal bez rozhlédnutí couvat. Vyhlížela jsem další podobné idioty, proto jsem si až ve chvíli, kdy jsem vstoupila na chodník a podívala se do výkladní skříně knihkupectví, všimla šedovlasé ženy za pultem. Ucítila jsem zaštípáni úlevy: nebyla děsivý soused.

Došla jsem ke dveřím a uviděla, že na nich pořád visí cedule ZAVŘENO ? s novým dodatkem. Někdo na sklo nalepil kus papíru, na kterém bylo silným černým fixem napsáno: DO ODVOLÁNÍ.

Zaváhala jsem a žena uvnitř se na mě vesele usmála, zamířila ke dveřím, odemkla je a otevřela. Na někoho tak babičkovského a vrásčitého se pohybovala překvapivě živě a rychle.

„Dobrý den, drahoušku,“ řekla. „Obávám se, že máme zavřeno. Potřebovala jste něco?“

Byla fae. Cítila jsem z ní hlínu, les a magii podtrženou kouřem, vzduch a slanou vodu. Ještě nikdy jsem nic takového necítila a to jsem poznala dva Šedé pány, kteří vládli fae.

Většina fae voní po prvcích, které podle starých alchymistů tvoří vesmír ? země, vzduch, oheň a voda. Nikdy víc než po jednom. Až na tuto ženu.

Její vybledlé hnědé oči se na mě usmívaly.

„Je tady Phin?“ zeptala jsem se. „Kdo jste? Nikdy dřív jsem vás tu neviděla.“ Nechodila jsem sem pravidelně; možná s Phinem pracovala pořád. Ale vsadila bych se, že ne. Kdyby v krámě často pomáhala, ucítila bych její pach hned při první návštěvě. Pamatovala bych si ho.

Děsí mě spousta věcí ? jako třeba upíři. Od chvíle, kdy jsem se s nimi seznámila blíž, mě děsí ještě víc než předtím. Vím, že mě můžou zabít. Ale jednoho jsem se vlastnoručně zbavila a další dva jsem zabít pomohla.

Jenže fae…

V nejděsivějších hororových filmech nikdy nevidíte, co lidi zabíjí. Vím, že to, co nevidíte, je mnohem děsivější než cokoli, s čím by mohl přijít maskér nebo zvláštní efekty. A právě takoví jsou fae, skrývají tvář za maskami, aby splynuli s lidmi a utajili, co doopravdy jsou.

Žena se sladkou tváří vypadala jako něčí babička, ale klidně mohla požírat děti ztracené v lese nebo topit mladé muže, kteří vnikli na její území. Ale taky mohla být jednou z nižších, něžnějších fae ? a vypadat přesně tak, jak vypadala. Ale nemyslela jsem si to.

Jsem chytřejší než Sněhurka: nesnědla bych žádné jablko, které by mi nabídla.

Ignorovala moji otázku ? fae neprozrazují svá pravá jména ? a řekla: „Jste jeho kamarádka? Třesete se. Asi nebude vadit, když půjdete dovnitř, na chvíli se posadíte a ohřejete se. Jenom tu pomáhám dělat pořádek s knihami, zatímco je Phin pryč.“

„Pryč?“ Nemínila jsem s ní zůstat v obchodě sama. Namísto toho jsem ji zasypala otázkami, které by položil každý zákazník… No dobrá, tak každý posedlý zákazník. „Kde je? Víte, jak se s ním můžu spojit? Proč není obchod otevřený?“

Usmála se. „Nevím, kde zrovna teď je.“ Další vytáčka. Mohla by třeba vědět, že je ve sklepě, ale ne kde zrovna stojí. „Patrně mi dá vědět, až se dostane k telefonu. A kdo se po něm ptá?“

Zadívala jsem se do jejích bezelstných očí a věděla, že Tad si dělal starosti právem. Měla jsem jen Phinův hluchý telefon, nepříjemného souseda a zavřený obchod ? ale všechny moje instinkty se bouřily. Phinovi se něco stalo, něco zlého.

Neznala jsem ho dobře, ale měla jsem ho ráda. A telefonát Tadovi naznačoval, že se mu něco stalo kvůli knize, kterou mi půjčil. Což znamenalo, že to byla moje vina. Kdybych si ji nenechala celý měsíc, abych si ji mohla přečíst, možná by byl pořád v bezpečí v obchodě.

Zdvořile jsem jí úsměv oplatila. „Nedělejte si starosti. Zastavím se někdy jindy.“

Luskla prsty. „Moment. Můj vnuk se zmínil o tom, že jedné moc milé mladé dámě půjčil dost cennou knihu, kterou by měla brzy vrátit.“

Zvedla jsem obočí. „Zrovna teď se zajímám o první vydání knihy Harry Potter a Kámen mudrců.“ Nebyla to úplná lež. Opravdu by mohla být zajímavá a neřekla jsem jí, že ji chci koupit. Nevěděla jsem, jestli fae dokáží vycítit lež stejně jako vlkodlaci, ale každý, kdo tak přísně zakazuje lhaní, asi zná způsob, jak lež odhalit.

„O ničem podobném nemluvil,“ řekla podezřívavě, jako by to obvykle dělával.

Ale přišla o šanci přesvědčit mě o tom, že je Phinovou asistentkou, když nic nenamítla proti mojí poznámce, že jsem ji tu nikdy neviděla.

„Asi mu to bude nějakou dobu trvat,“ řekla jsem jí. „Jen jsem se za ním zastavila. Přijdu jindy.“ Spolkla jsem dík, který se mi dral na jazyk, rozloučila se a ledabyle zamávala.

Cítila jsem na sobě její pohled, dokud jsem nezmizela za řadou vozů, a byla jsem ráda, že jsem zaparkovala daleko od nákupního centra. Sam odsunul hlavu z mého sedadla, aniž by se zvedl natolik, aby byl vidět okny. Schovával se.

Podívala jsem se na něj, pak na obchod, který jsem míjela cestou z parkoviště. Žena stála opět za pultem a procházela něco, co vypadalo jako účetní kniha.

Ke shodám náhod dochází v reálném životě mnohem méně často než ve filmu.

„Same,“ řekla jsem, „schováváš se před fae? Před ženou, která voní jako víc živlů najednou?“

Zvedl bradu a nechal ji klesnout.

„Patří k těm dobrým?“ zeptala jsem se.

Jeho gesto neznamenalo ani potvrzení, ani odmítnutí.

„Problémy?“

Odfrkl si na souhlas.

„Zatraceně.“

Zabočila jsem k benzinové pumpě, zaparkovala a zavolala Warrenovi, třetímu v hierarchii Adamovy smečky a svému příteli.

„Ahoj, Warrene,“ řekla jsem, když se ozval. „Má Kyle v té příšernosti, ve které bydlí, sejf?“ Mohla jsem knihu schovat do Adamova sejfu ? a kdyby ji nehledali fae, byla bych si docela jistá, že pod ochranou vlkodlaků bude v bezpečí. Ale dům Warrenova přítele představoval méně zjevný úkryt a skoro stejně bezpečný.

„Několik,“ řekl Warren suše. „Určitě rád jeden půjčí. Chystáš se snad někoho vydírat a potřebuješ někam schovat inkriminující materiál, Mercy?“ V telefonu zněly v pozadí zvuky, hovor lidí a ozvěna, jaká se rozléhá opravdu velkými budovami.

„To by bylo něco,“ řekla jsem. „Kolik by mi Adam asi zaplatil za to, abych stáhla z internetu jeho choulostivé fotky?“

Warren se zasmál.

„Jo,“ řekla jsem smutně, „to jsem si myslela. Takže ve své budoucnosti nevidím ani bohatství, ani vydírání. Mohli byste na nás se Samem ty nebo Kyle v nejbližší době počkat u něj doma?“

„Já zrovna dělám tělesnou stráž, ale Kyle bude určitě doma. Nezvedá vždycky domácí linku. Máš číslo jeho mobilu?“

Warren pracoval pro svého přítele ? já vím, nebylo to zrovna příjemné, ale ve večerce, kde dřel předtím, si nevydělal ani na činži. Kyle zatřásl několika stromy, podplatil několik úředníků (patrně) a další možná vydíral a zařídil Warrenovi licenci soukromého detektiva. Warren hlídal klienty Kyleovy právnické firmy a prováděl pro ni diskrétní vyšetřování.

„Mám ho,“ řekla jsem mu. „Jsi ve Wal-Martu?“

„Ne, v sámošce. Ve Wal-Martu jsme byli před hodinou.“

„Chudáčku,“ politovala jsem ho.

„Ne,“ řekl tiše. „Dělám něco užitečného. Ta paní si zaslouží cítit se v bezpečí ? i když si hodně lidí asi myslí, že jsem jí ten monokl způsobil já.“

„Jsi tvrďák,“ řekla jsem mu bez špetky soucitu. „Pár ošklivých pohledů sneseš.“ Warren byl gay a už sto let vlkodlak a díky tomu měl kůži silnou jako zbroj. Kromě Kylea mu skoro nic nedokázalo pocuchat peří.

„Tak trochu doufám, že se její budoucí bývalý ukáže,“ řekl tiše; asi aby ho neslyšela. „Rád bych dostal šanci představit se mu.“

*

Dům Kylea Brookse ležel v kopcích Západního Richlandu, kde žili boháči. Byl obrovský, a přesto elegantní, takže mezi sousedními domy trůnil jako mazaná kočka mezi pudly. Měl správnou velikost, ale byl vkusnější a příjemněji se vyjímal v pouštním světle než sídla okolo. Rozvodové právo, aspoň v Kyleově případě, vynášelo.

Zaparkovala jsem na ulici, vypustila ven Sama a sebrala ze zadního sedadla knihu… a hůl, která ležela hned vedle ní.

„Ahoj,“ řekla jsem jí. Neudělala nic magického ani se mi nezahřála v rukou, přesto se mi zdálo, že působí samolibě.

Bokem jsem zabouchla dveře rabbita a odklusala ke dveřím Kyleova domu. Kniha se mi teď, když se o ní zmínila stará žena v obchodě, zdála mnohem důležitější, nesla jsem ji proto v obou rukách a hůl si strčila do podpaží.

U dveří jsem si ale uvědomila, že nemám jak zazvonit.

Sam pochopil moje dilema a něžně škrábl po zvonku drápem. Kyle musel čekat přímo za dveřmi, jak slíbil po telefonu, a tak se, když otevřel, ocitl tváří v tlamu Samovi.

Ani sebou netrhl. Namísto toho se zhoupl v bocích, poslal Samovi vzdušný polibek a svůdně se usmál. Z obyčejných džínů a fialového nátělníku tak udělal sexy obleček z bordelu.

„Ahoj, drahoušku,“ řekl Samovi. „Vsadím se, že v lidské podobě jsi fakt fešák, co?“

„Je to Sam,“ řekla jsem Kyleovi suše. A i když jsem věděla, že způsobím další potíže, musela jsem ho znovu varovat, protože jsem ho měla opravdu ráda. „Dávej si pozor, s kým mezi vlky flirtuješ ? mohl by ses dostat do fakt velkého průšvihu.“

Kyle měl tendenci své okolí provokovat ? rodina ho vydědila a žil v konzervativní komunitě, což podobně ovlivnilo víc než jednoho gaye ? a dokázal se chovat neuvěřitelně zženštile (a protivně), když si myslel, že tak někoho, kdo jím opovrhoval, přivede do rozpaků. Naštěstí se rozhodl přijmout mé varování v dobrém duchu, přesně jak jsem ho mínila.

Úplně jiným hlasem řekl: „Taky tě miluji, Mercy.“ Odložil flirtování s rychlostí, jakou by mu záviděl mnohý nositel Oscara. „Ahoj, Samueli. Promiň, v tom kožichu jsem tě nepoznal.“ Podíval se na to, co jsem držela. „Chceš si ke mně do sejfu schovat ručník?“

„Je to fakt jedinečný ručník,“ řekla jsem a protáhla se okolo něj dovnitř. „Elvis si s ním utíral vlasy na posledním koncertu.“

„Ách,“ řekl a ucouvl, aby mě Sam mohl následovat. Zavřel za námi a pak, jako by ho to napadlo teprve dodatečně, otočil klíčem. „V tom případě ho musíš schovat na opravdu bezpečné místo. Chceš velký sejf s elektronickými hračkami, nebo něco lépe schovaného?“

„Raději něco líp schovaného.“ Nemyslela jsem si, že by elektronika zastavila fae.

Vedl nás domem, nahoru po schodech a kolem knihovny ? jednu její stranu plnily nádherné, v kůži vázané právnické knihy, druhou otrhané paperbacky, a to včetně kompletního díla Nory Robertsové. Prošla jsem okolo knihovny, zastavila se, o dva kroky se vrátila a znovu do ní nakoukla.

Kdyby fae věděli, jak knihu vypátrat, určitě už by to udělali. Místo toho ležela skoro dva dny v rabbitovi zabalená v ručníku.

Kyle se vrátil a rovněž do knihovny nahlédl. „Jde o knihu, že? Napadlo tě, že bys ji schovala všem na očích?“ Zavrtěl hlavou. „Můžeme to udělat, ale pokud ji někdo hledá, první místo, kam se po velkém sejfu podívá, bude knihovna. Mám lepší nápad.“

A tak jsem ho následovala do ložnice. Měla tmavě modré stěny s černými stříkanci a na postelích povlečení s obrázkem Mašinky Tomáše uhánějícího po kolejích ? něco podobného bych v Kyleově domě nečekala. Věděla jsem, že se s rodinou nestýká, takže pokoj nemohl patřit synovci. Kyle mířil dál do koupelny a já šla s ním. Samovy drápy cvakaly na břidlicové podlaze.

Tomáš vládl i koupelně. Vedle umyvadla se nacházel umělohmotný držák na kartáček ve tvaru vláčku a ručníky s výšivkou Tomáše a jeho přátel visely z držáků ve tvaru kolejí.

Kyle otevřel skříňku vedle umyvadla a odhalil dvě prázdné police a jednu zaplněnou ručníky různých barev.

„Dej mi to,“ řekl a já mu podala knihu.

Klekl si na zem, rozbalil ručník, narovnal na něm knihu a poskládal ho stejným způsobem jako ostatní ručníky. Vrátil mi ho zpátky a já ho schovala na dno jedné z hromádek.

Kyle zkontroloval moji práci a hromádku ještě urovnal. Kniha v ručníku dokonale splývala s ostatními ručníky.

Věc, která předstírala, že je něco jiného.

Z nějakého důvodu jsem si vzpomněla na ranní incident. Na lovce hlav ? a na fae vyzbrojenou plastikovou puškou se stejnými stříbrnými kulkami, jaké používal Kelly Heart do své pistole. Protože se vydal lovit vlkodlaky.

Možná… možná fae lovila jinou kořist. Adam upozornil na to, že mohla stříbrnou munici použít jen proto, aby odpovídala té Kellyho Hearta, mohla tak jít po komkoli z nás, nejen po vlkodlakovi. Tehdy jsem si myslela, že se jen snaží odvrátit pozornost od sebe, abych si o něj nedělala starosti. Ale co když měl pravdu? Co když šla fae po mně?

Pravděpodobně jsem byla paranoidní. Svět se přece netočil okolo mě. Jen to, že se mě za poslední rok pokusili zabít upíři, fae i vlkodlaci, neznamenalo, že po mně někdo jde i teď. Stará žena v knihkupectví nevěděla, kdo jsem. Kdyby se mě snažila zabít, určitě by znala moji tvář. Ale možná byli fae ochotní kvůli knize, kterou jsem právě schovala v přítelově domě, zabít. Warren tu vždy nebyl a Kyle byl jen člověk. Možná bych ji tu neměla nechávat. Ale možná jsem byla paranoidní a viděla spiknutí i na místech, kde žádná nebyla.

„Hej, Kyle?“ řekla jsem.

Podíval se na mě.

„Rozhodně kvůli té knize neriskuj,“ řekla jsem. „Kdyby se někdo objevil a vyhrožoval ti ? prostě mu ji dej.“

Zvedl pěstěné obočí. „Proč mu ji nedáš sama? Ať už po ní jde kdokoli.“

Zvážila jsem několik odpovědí a nakonec řekla: „O to právě jde. Já vlastně nevím, o koho jde nebo proč ji chce. Anebo jestli ji vůbec chce.“ Možná jsem reagovala přehnaně a Phin mi za pár dnů zavolá a požádá mě, abych mu knihu vrátila. Možná se za incidentem s lovcem hlav neskrýval žádný tajemný záměr ? možná šlo jeho producentce prostě o publicitu. A ozbrojená fae byla… moje představivost selhala. Ale možná se i to dalo vysvětlit a nemělo to nic společného ani se mnou, ani s knihou.

Nedokázala jsem si představit, že by mě někdo zabil kvůli knize. Nepokusili by se mě napřed oslovit? Požádat mě o ni? Pohrozit mi, že když jim ji nedám, zabijí Phina?

Pokud už ho ovšem nezabili.

„Jsi v pořádku, Mercy?“ zeptal se Kyle.

„Je mi fajn.“

*

Až cestou dolů ze schodů jsem konečně podlehla zvědavosti. „Dobrá. Kdo z vás dvou je fanda Mašinky Tomáše ? ty, nebo Warren?“

Kyle zaklonil hlavu a rozesmál se. „Možná jsme tu knihu měli schovat v princeznovském pokoji. To by ses mě pak mohla zeptat, kdo z nás dvou spí rád pod růžovými nebesy.“ Jeho úsměv se vytratil. „Mívám hosty, Mercy. Rozvody jsou obvykle ošklivé a bolestivé pro všechny zúčastněné. A všechna ta bolest se může obrátit proti nepravým lidem. Občas lidé potřebují místo, kde by se cítili na čas bezpečně ? a když k tomu patří bazén a vířivka na zahradě, tím líp.“

Kyle u sebe ukrýval lidi, děti, které potřebovaly bezpečí.

Sam zavrčel.

Sáhla jsem dolů a položila mu ruku na hlavu, ale Kyle nepoznal, že Samova reakce je trochu extrémní i na vlka, který miloval děti. Teď a tady nikomu neubližovali.

„Ano.“ Kyle se vydal dolů ze schodů. „Souhlasím, Samueli. Takovým chlapům s radostí nakopávám zadky u soudu.“ Zaváhal. „A někdy i ženským. Týrání a násilí jsou schopny obě strany. Řekl jsem vám někdy o své klientce, která si na manžela najala vraha?“

„Nájemného vraha?“

Kývl. „Pro mě to bylo taky poprvé. Kdo by si pomyslel, že se něco podobného stane v našem malém městečku? Zabiják ho oddělal jedinou ranou. Byli svoji třicet dva let a on si začal s děvčetem svého vnuka. Očividně se rozhodla, že rozvod a hezké urovnání, které jsem jí vysoudil, nestačí. Odpoledne se sama udala. Připadala mi docela spokojená.“ Zastavil se v kuchyni. „Dáte si něco k jídlu?“

„Raději půjdeme,“ řekla jsem. „Byla bych radši, kdyby nikdo nezjistil, že jsem tady byla.“

„Neměla jsi u sebe hůl? Nenechala jsi ji v koupelně?“

Zmizela. Nesla jsem ji v ruce a vůbec jsem si nevšimla, kdy se vypařila. „Nelam si s tím hlavu,“ řekla jsem mu. „Až bude chtít, zase se objeví.“

Vesele se usmál. „Ach ano. Warren mi o ní říkal. Fakt tě sleduje jako štěně?“

Pokrčila jsem rameny.

„Bezva.“

U dveří mě objal a políbil na tvář. Sam vážně zvedl pracku jako dobře vychovaný pes a Kyle mu tlapou lví velikosti bez váhání potřásl.

„Postarej se o Mercy,“ řekl Kyle. „Nevím, do čeho se zapletla tentokrát ? ale zdá se, že nebezpečí je její druhé jméno.“

„Hej,“ protestovala jsem.

Kyle se na mě spatra podíval. „Zlomená ruka, otřes mozku, vymknutý kotník, stehy, únos…“ Zmlkl. „A to ještě nejsem na konci seznamu, co? Postarej se, ať tě Samuel nebo někdo jiný doprovází, dokud celá věc neskončí. Nechci ti jít na pohřeb, drahoušku.“

„Dobrá,“ řekla jsem a doufala, že nemá pravdu. „Budu opatrná.“

„Dej Warrenovi nebo mně vědět, kdybychom ti mohli nějak pomoct.“

*

Zajela jsem k velkému nákupnímu centru v Kennewicku, protože se mi nechtělo parkovat na nějakém izolovaném místě a potřebovala jsem zavolat Tadovi. Musela jsem zaparkovat až skoro v Mongolsku protože v sobotu nebyla volná parkovací místa skoro k sehnání. Ale nebyla jsem sama, což bylo nejdůležitější. Pak jsem zavolala Tadovi.

„Ahoj, Mercy,“ ozval se. „Táta říkal, že ses dneska dopoledne málem zapletla do přestřelky u OK Corralu.“

„Přesně,“ řekla jsem. „Ale povím ti, co jsem dneska zažila, a ty mi řekneš, co si o tom myslíš.“

Vyprávěla jsem mu všechno od začátku až do konce ? vynechala jsem jen to, kam jsem schovala knihu.

Když jsem skončila, na chvíli se rozhostilo ticho, jak se Tad snažil všechno zpracovat. Pak se zeptal: „O čem ta kniha vlastně je?“

„Je to kniha o fae, napsaná někým, kdo byl fae,“ odpověděla jsem. „Nemyslím si, že by na ní bylo něco magického ? nebo pokud je, necítím to, a podobné věci mi obvykle neuniknou. Je v ní spousta informací a pohádek převyprávěná z pohledu fae.“ Musela jsem se zasmát. „Na ‚Dupinožku‘ se teď dívám úplně jinak a už nikdy nechci znovu číst ‚Jeníčka a Mařenku‘.“

„Nic šokujícího?“

„Zatím nic. Nic, co už by nebylo součástí folklóru ? informace jsou jenom lépe uspořádané. Obzvláště druhy fae a faeské artefakty. Ještě jsem ji ale nepřečetla celou, takže by v ní něco šokujícího pořád mohlo být ? anebo je v ní něco schované magií nebo nějaký tajný kód… možná neviditelný inkoust?“ Moje představivost mě zklamala.

„Povím o tom tátovi,“ řekl Tad. „Neumím si představit, proč by měl někdo takový zájem o starou knihu. Jasně, je cenná ? a fae by asi nechtěli, aby padla do rukou lidem. Ale nebyla by to žádná katastrofa, pokud jsou v ní jenom pohádky, které se ničím neliší od příběhů v jiných knihách, které jsou k dispozici… Okamžik.“ Odmlčel se. „Ta stará žena v knihkupectví mohla být Phinova babička.“

„Jeho babička? Byla starší, ale ne tak stará. Phin je…“ Vzpomněla jsem si, že jsem jen těžko odhadovala jeho věk. Ale rozhodně byl dospělý ? bylo mu přinejmenším přes třicet, ale mohl být i dobře zachovalý padesátník. „A té ženě bylo asi šedesát, víc ne.“

Tad si odkašlal. „Jestli je fae, Mercy, pak nezáleží na tom, jak vypadá.“

„Phinovi nekoluje v žilách moc faeské krve,“ namítla jsem. Tím jsem si byla jistá. „Ta žena byla opravdová fae ze staré školy, něco jako Šedí pánové.“

Tad se zasmál. „Žena, které říká babičko, je pravděpodobně jeho pra, pra, pra… přidej spoustu pra. Kdysi mi řekl, že když byl dítě, zahnala bandu fae, kterým se nelíbilo, že je tak lidský… anebo že má v sobě jako člověk kapku faeské krve. Potom ho začala občas navštěvovat a teď s ním zůstává ve styku po telefonu.“

„Takže patří k těm dobrým? Myslíš, že bych si s ní měla promluvit? Povědět jí o knize a zeptat se, kde Phin je?“

„Nevím, jestli má tenhle příběh klaďasy a darebáky, Mercy,“ řekl. „A rozhodně nevím, jestli je fae, kterou jsi viděla, Phinova babička nebo Šedý pán. A i kdyby byla… jednat s ní nemusí být bezpečné. Fae nejsou lidé, Mercy. Někteří z nich dokáží požírat vlastní děti, beze vzteku či lítosti. Řídí se spíše mocí než láskou ? pokud jsou jí vůbec schopní. Někteří jsou tak sami… nemáš ani tušení. Zavolám tátovi a ozvu se ti.“

Zavěsil.

„No,“ řekla jsem Samovi, „máš na jeden den dost vzrušení? Chceš se vrátit domů?“

Podíval se na mě a já viděla, že je taky unavený. Víc unavený, než by měl po dni stráveném většinou v autě být. Je smutný, uvědomila jsem si.

„Žádný strach,“ řekla jsem, sklonila se k němu a opřela se mu čelem o šíji. „Žádný strach, najdeme odpovědi i pro tebe.“

Povzdychl si, přetočil se a složil mi čenich do klína. A tak jsme odjeli domů.

*

Připravila jsem sekanou ? podle Samuelova receptu, který uváděl spoustu paprik, jalape?os i jiných odrůd. I den stará a vytažená z mrazáku dokázala spálit patro v ústech, když jste si nedávali pozor.

Zazvonil mobil a já zkontrolovala číslo volajícího. Nastavila jsem časovač na troubě, ale mobil nepřestával vyzvánět.

„Brane,“ ozvala jsem se.

„Zahráváš si s ohněm,“ řekl. Jeho hlas zněl unaveně.

„Jak jsi věděl, že peču Samuelovu sekanou?“

„Mercedes.“

„Máš nám dát trochu času,“ řekla jsem. Převrátil se mi žaludek. Potřebovala jsem víc času, abych dokázala, že si Sam umí zachovat chladnou hlavu.

„Mám svého syna rád,“ řekl Bran, „ale mám rád i tebe.“

Slyšela jsem všechno, co neřekl nahlas. V minulosti dal přednost synovi přede mnou ? tak to aspoň viděl. A tehdy jsem to tak asi viděla i já.

„Neublíží mi,“ řekla jsem a zadívala se do Samových bílých očí. Ztuhl a já si vzpomněla, že bych měla sklopit pohled ? i když mě k tomu po včerejší noci nenutil. Jakmile se vlk ujistí o tom, že jste přijali jeho nadřazenost, dojde na podobné věci jen ve chvíli, kdy je dominantnější vlk rozčilený.

„To nemůžeš vědět.“

„Vlastně můžu,“ odpověděla jsem. „Do garáže vtrhl chlápek s pistolí a namířil na něj, a on nezaútočil, protože jsem ho o to požádala ? a protože při přestřelce mohlo přijít k úhoně dítě.“

Rozhostilo se dlouhé ticho.

„Potřebuji, abys mi jasně řekla, co se děje,“ řekl.

Ale já ho přerušila. „Ne, nepotřebuješ. Kdybych ti řekla, že Samuela ovládá jeho vlk, musel bys ho zabít.“

Nic neřekl.

„Kdyby nebyl tvůj syn, možná by sis mohl dovolit být shovívavý. Anebo kdybys nevyužil svého postavení maroka k tomu, abys donutil vlky, kteří by raději zůstali skryti, vystoupit na veřejnost. Ale ztratil jsi hodně morální podpory, kterou jsi ještě nezískal zpátky. Pokud jen trochu polevíš v prosazování vlastních pravidel… No, asi neztratíš své postavení ? ale může to skončit masakrem. A to by se asi těžko vysvětlovalo lidem.“ Dobře jsem celou věc zvážila.

Chvíli jsem nechala svá slova viset ve vzduchu. Potřebovali jsme týden, abychom ospravedlnili Samův odklad před ostatními.

„Zůstaň u telefonu,“ řekl a zavěsil.

Sam na mě pohlédl, vzdychl si a roztáhl se na boku jako velká kožešinová předložka.

Když telefon znovu zazvonil, byl to Charles, Samuelův bratr a Branův vymahač. „Mercy?“

„Jsem tady,“ odpověděla jsem.

„Pověz mi o Samuelovi.“

„Je to bezpečné?“

„To nebudu vědět, pokud mi nic neřekneš, že?“

Snažil se žertovat? U Charlese jsem si nikdy nebyla jistá. Ze všech marokových vlků byl jeho mladší syn nejděsivější ? aspoň mi takový připadal.

„Myslela jsem pro Samuela,“ řekla jsem.

„Mám rozkaz,“ řekl s chladným úsměvem v hlase, „ponechat si obsah našeho rozhovoru pro sebe.“

„Dobrá.“ Odkašlala jsem si a pověděla Charlesovi všechno od Samuelova pokusu o sebevraždu až po incident s Kellym Heartem a zatykačem na Adama.

„Hrál si s dětmi?“ zeptal se Charles.

„Ano. Říkala jsem to. Maia mu vylezla na hřbet a jela na něm jako na poníkovi. Měl štěstí, že neměla ostruhy.“

Ležící Samuel dvakrát bouchl ocasem o zem ? jinak vypadal, jako by spal.

„To je dobře, že?“ zeptala jsem se. „Znamená to, že má nějaký čas.“

„Možná,“ odvětil Charles. „Mercy, vlkodlaci ? každý z nás má se svým vlkem jiný vztah.“ Charles toho obvykle moc nenamluvil, a když už se pustil do řeči, hovořil uvážlivě, jako by si každé slovo dvakrát promyslel, než ho vyslovil nahlas. Bran tak mluvil po telefonu, ale Charles to dělal neustále, dokonce i při rozhovoru z očí do očí.

„Uvažuj o vlkodlacích jako o siamských dvojčatech. Někteří jsme víceméně oddělení a s vlky skoro nic nesdílíme. Jsme prostě dvě bytosti žijící ve stejné kůži ? tak začínáme všichni. Když kontrolu převezme lidská část, vlk a člověk uzavřou… ne, ‚mír‘ není správné slovo. Vytvoří se mezi nimi rovnováha. A stejně jako lidská duše ztratí některé části, které ji dělaly člověkem, vlk ztratí některé části sebe, které ho dělaly vlkem.“

„Takže Samuelův vlk není nebezpečný?“

„Ne,“ řekl Charles rychle a Sam zvedl hlavu a přetočil se na břicho do pozice sfingy. „To si nikdy nemysli. Už není úplný ? není vybavený vést. Jako siamské dvojče sdílí srdce a hlavu se Samuelem. A pokud se mu podaří sebrat Samuelovi kontrolu úplně anebo pokud mu ji Samuel přenechá, jeho srdce přestane tlouct.“

Klesla jsem na kolena a položila Samovi ruku na rameno, protože bolest v Charlesově hlase našla ozvěnu v mém.

„Pochybuji, že tak dlouho přežije ? slyšíš mě, vlku?“

Sam ohrnul horní pysk a vycenil zuby.

„Slyší,“ řekla jsem.

„Bude čím dál unavenější a hladovější. Postupně ze sebe setřese řetězy, které Samuel ukoval, aby ho ovládl, a zůstane jenom hladová bestie. Když se nadvlády ujme mladý, úplný vlk, zabíjí lehce a často, ale obvykle k tomu má důvod, třeba i jen to, že se mu nelíbí pach oběti. To, co zůstane ze Samuela, bude zabíjet a ničit, dokud nepadne mrtvý.“

„Jak to víš?“ Charlesovi bylo jen několik set let. Nikdy nežil mimo marokovu kontrolu a marok vlky, kteří se přestali ovládat, zabíjel. Ale znělo to, jako by si tím byl naprosto jistý.

„Řekněme, že stejně jako ty jsem měl kdysi přítele, kterému jsem chtěl pomoct a schoval jsem ho před otcem na místě, kde nemohl nikomu ublížit. Bylo by laskavější, kdybych ho rovnou zabil.“

Zabořila jsem Samovi prsty do srsti.

„Kolik máme času?“

„Můj přítel byl starý, ale ne tak starý jako Samuel. O lidskost přišel v průběhu několika dní, onemocněl a nakonec ho ovládla letargie. Myslel jsem, že se prostě vytrácí ? ale pak zešílel.“ Na chvíli zmlkl. „Potom jednoduše padl mrtvý. Za méně než týden. Nevím, jak dlouho vydrží Samuel.“

„A kdyby se pomátl ve chvíli, kdy se kontroly ujal vlk?“ zeptala jsem se. „Jako se to stává mladým vlkům? Byl by na tom líp?“ Byla jsem tak šťastná, že je jiný.

„To by žil, jen dokud by ho nedostihl otec ? ale ty bys zemřela spolu s lidmi v nemocnici, kde jsi ho našla. Takhle je to lepší, Mercedes. Ale nevěř mu, ne příliš.“

„Máš nějaký návrh, jak bych mu mohla pomoct?“

„Za prvé bys měla vlka přesvědčit, aby Samuelovi vrátil kontrolu, aspoň na chvíli.“

„Chce přežít,“ řekla jsem jim oběma. „Proto Samuela kontroly zbavil. Pokud přežije jen tak, že ji Samuelovi vrátí, udělá to.“ Můj hlas zněl jistěji, než jsem se cítila, ale Sam si povzdychl a unaveně, slabě zakňoural.

„A pak musíš Samuela přesvědčit, že chce žít.“

„A když to nedokážu? Když vlk vypustí Samuela ven a on bude pořád odhodlaný zabít se?“

„Pak mu bude muset vlk kontrolu znovu vyrvat ? jinak bratr zemře.“ Charles dlouze vydechl. „Všichni jednou zemřeme, Mercedes. Některým to jen trvá déle.“

7.

TTu noc jsem s sebou vzala Sama do knihkupectví, což bylo dost nepohodlné.

Asi jsme oba mohli zůstat doma, ale chtěla jsem se podívat do Phinova obchodu. Ta žena něco hledala; možná zjistím co. Možná tam najdu Phina, zdravého a šťastného. Možná nebudu muset sedět doma a lámat si hlavu nad věcmi, které nedokážu změnit.

Nemohla jsem nechat Sama o samotě, ne po rozhovoru s Charlesem. Ale nebyl zrovna nejlepší partner na vloupání.

Lidé by dokázali přehlédnout ženu, která by se toulala richlandským nákupním centrem i poté, co většina obchodů zavřela. Nebylo ještě tak pozdě, něco po deváté večer. Míra zločinnosti v Richlandu je relativně nízká ? a většinu zločinů páchají členové gangů nebo teenageři. Sam…

Cestou po mezistátní jsem si představovala hypotetický rozhovor.

Policista: „Povězte mi, viděl jste tu noc něco neobvyklého?“

Náhodný svědek: „Velkého bílého psa. Byl obrovský. A fakt bílý, ve tmě zářil jako maják.“

Jo. Sam všechno komplikoval. Takže budu muset předstírat, že vím, co dělám, a modlit se, aby nikdo nezavolal policii.

„Nevím, co doufám, že v knihkupectví objevím,“ řekla jsem. „Těžko tam bude lístek se vzkazem, kde najdu Phina, že? Přesto je to začátek. Jestli nic nenajdeme, mohli bychom se vloupat do jeho bytu. Je to lepší než vysedávat doma, ne?“

A smečka měla tu noc schůzku v Adamově domě. Věděla jsem, proč ji svolal. Chtěl zjistit, kdo se mnou hrál hry. Zavolal a řekl mi, k čemu se chystá ? a požádal mě, abych se držela stranou, protože ještě nedostal šanci ukázat mi, jak se ubránit tomu, aby mi členové smečky lezli do hlavy.

Přesto jsem tam měla jít a postavit se svým nepřátelům. Ale bylo to něco jiného, než když vás nepřátelé mohli jen zabít.

„Nechci trčet doma a cítit se jako zbabělec,“ řekla jsem Samovi. „Měla jsem jít k Adamovi, když jsem je viděla přijíždět.“

Zabručel.

„Ale pomyšlení na to, že mě můžou donutit udělat něco, co bych nikdy…“

Byla jsem si docela jistá, že za tím, že mě Adam ještě nenaučil bránit se, nebyl jen nedostatek času. Řekl mi, že kdyby věděl, co se děje, ve chvíli, kdy mě začali ovlivňovat, mohl odhalit, kdo za tím je. Myslím, že si dnes večer plánoval vynutit doznání ? a kdyby to nevyšlo, počkal by, až by se o to pokusili znovu. Pokud mu šlo o tohle, teoreticky jsem souhlasila, ale zároveň jsem nechtěla jen tak čekat, až se mě někdo znovu pokusí ovládnout.

Zaparkovala jsem v rohu parkoviště nákupního centra, kde stála restaurace s celonočním provozem. Nebylo tu hodně aut, ale dost na to, aby rabbit nevyčníval.

Otevřela jsem Samovi dveře a on opatrně zavětřil.

„Hledáš pach faeské ženy, která tu dneska byla?“ zeptala jsem se.

Neodpověděl, jen se otřásl a v očekávání na mě pohlédl ? jako by skutečně byl psem, za kterého se vydával. Byly jeho reakce pomalejší? Měl ocas víc svěšený než obvykle? Anebo jsem se po Charlesově varování začala chovat paranoidně?

Pohlédla jsem na něj a byla si docela jistá, že se ani v jednom nemýlím. Jen to, že jste paranoidní, neznamená, že nemáte pravdu. Nereagoval tak bystře jako dřív, jako by mu chvíli trvalo, než si slova přeložil a dala mu smysl.

Když jsme šli parkovištěm, nevšimla jsem si, že by nás někdo sledoval ? ale byli jsme na místě, kde nás mohli vidět lidi. Musela jsem se prostě chovat, jako bych se nechystala nikam vloupat. Trvalo mi plné dvě minuty, než jsem vypáčila zámek na dveřích knihkupectví, což bylo o dobrou minutu a půl déle, než mi bylo příjemné stát zády k parkovišti a k rušné ulici za ním. Doufala jsem, že z ulice nikdo nepozná, že tu zápasím s paklíči namísto se zatuhlým zámkem. O tři obchody dál byl stále otevřený bar, ale zatímco jsem bojovala se zámkem, nikdo nešel dovnitř ani ho neopustil. Bylo to čiré štěstí, na což jsem se nemohla vždycky spoléhat. Pokud jsem se chystala i v budoucnu někam vloupávat, měla bych začít cvičit páčení zámků.

Koule na dveřích se otočila a já se chystala pustit dál do odemykání, když jsem si všimla, že se dveře otevřely. Nebyly zamčené, jen zabouchnuté.

Podržela jsem dveře Samovi, pak vklouzla dovnitř sama. Nemohl zavřít dveře ? a pokud se uvnitř schovávalo něco nepřátelského, vypořádal by se s tím líp než já.

Zamkla jsem a rozhlédla se. Ve tmě vidím dobře, takže jsme nemuseli budit ještě větší pozornost tím, že bych rozsvítila. V obchodě vládla větší tma než venku a díky kouřovým sklům ve výkladních skříních by každý, kdo by se podíval dovnitř, viděl hlavně odraz venkovního osvětlení.

Zpočátku jsem viděla jen pěkně upravený a uklizený obchůdek vonící po kadidle a starých knihách. Papír umí nasáknout silnými pachy, takže se v antikvariátu dá zachytit slabá vůně jídla, tabáku i parfému. Zhluboka jsem se nadechla, abych zjistila, jestli neucítím něco, co by sem nezapadalo.

Krev, strach a zuřivost na podobné místo rozhodně nepatřily.

Zastavila jsem se a několikrát zhluboka nasála vzduch do plic. Pach byl s každým nádechem silnější a silnější.

Faeské maskovací kouzlo ? jistý druh iluze ? působí silně na zrak, sluch, chuť a hmat. Prý je dostatečné i pro lidský čich, ale můj je ostřejší. Při třetím nádechu jsem ucítila ostrou vůni rozlámaného dřeva a čpavkový zápach, který po sobě někdy zanechává faeská magie.

Zavřela jsem oči, sklopila hlavu a nechala se vést čichem. Uši se mi s lupnutím uvolnily, a když jsem vzhlédla, uklizený obchůdek s úhledně vyrovnanými knihami zmizel a nahradila ho scéna zkázy.

„Same.“ Promluvila jsem tiše, i když jsem si nemyslela, že by mě někdo venku slyšel, i kdybych zakřičela. Byl to instinkt ? plížili jsme se tmou, proto jsme museli být zticha. „Cítíš to? Krev? Je tu maskovací kouzlo. Dokážeš ho taky zlomit? Vidíš nepořádek, který tu fae při hledání udělali?“

Zastříhal uchem a rozhlédl se. Pak se bleskurychle pohnul, a než jsem si stačila uvědomit, k čemu se chystá, otočil se a zakousl se mi do paže.

Kdyby mě napadlo, že by mohl zaútočit, možná bych dokázala uskočit nebo se nějak bránit. Místo toho jsem tupě zírala na to, jak mi tesáky prokousl kůži a zaryl mi je do masa. Téměř ihned mě pustil a zanechal mi na paži dvě čisté ranky, které mohly pocházet od upíra, kdyby nebyly tak velké a příliš daleko od sebe. Upíři mají menší špičáky.

Napřed z jedné, pak i z druhé rány mi začala crčet krev a stékat dolů po předloktí. Sam mi paži z velké části dočista olízal a ignoroval moje překvapené vyjeknutí i ucouvnutí.

Znovu se rozhlédl po obchodě. Přitiskla jsem si ruku na ústa ? nechtěla jsem krvácet nikde v blízkosti nepřátelského území. Čarodějové dokáží s krví, vlasy a jinými částmi těla provádět velmi nepříjemné věci. Nemyslela jsem si, že by fae dělali totéž, ale nemínila jsem riskovat.

Podívala jsem se pod pult, jestli nenajdu nějaké kapesníčky, a objevila jsem něco lepšího ? lékárničku. Nebyla sice tak dobře vybavená jako ta moje, ale byly v ní obvazy a náplasti.

Když jsem si ránu ovázala a neriskovala, že tu všechno zakrvácím, vrátila jsem se zpátky k Samovi. Stál pořád tam, kde jsem ho nechala, a upřeně zíral na něco, co už jsem neviděla.

Nebylo to vážné kousnutí a já se odmítala Sama bát. V pouzdře pod ramenem jsem měla schovaný SIG svého nevlastního otce, nabitý obyčejnými náboji, které byly obvykle účinné proti fae ? vlkodlaky ale dokázaly jenom rozzlobit. Umlčela jsem Charlesův varující hlas a nezraněnou paží jsem objala Sama kolem krku. Nechtěla jsem uvěřit, že se z něj stává zákeřný zabiják. Jedno kousnutí zabijáka nedělá.

„Kruci, Same, proč jsi mě kousl?“ Když na něj budu ječet, nemůžu se ho bát. A tak jsem ječela.

Sam na mě pohlédl, pak tlapou srazil stranou jednu z pohozených knih. Bambiho děti od Felixe Saltena v látkovém přebalu. V zamaskovaném obchodě na zemi žádné knihy nebyly. Kousl mě úmyslně ? nezeptala jsem se snad, jestli dokáže maskovací kouzlo zlomit? Kousnutí bylo očividně jeho odpovědí. Moje krev mu asi umožnila vidět to, co jsem viděla já, asi se jednalo o nějaký druh solidární magie nebo něco podobného.

„Bezva,“ řekla jsem. „To je bezva.“ Vytlačila jsem z hlavy vědomí, že ani Samuel, ani můj přítel Sam by mě tak ledabyle nekousli, a obrátila jsem pozornost zpátky ke knihkupectví.

Mám docela dobrou paměť na pachy a Phinův jsem našla bez problémů. Kdybych pátrala po čistě lidských útočnících, šlo by to těžko. Byli jsme v knihkupectví a prošla tudy spousta lidí. Kromě Phina jsem ale vycítila jen několik fae. Objevili se tu teprve nedávno a po nich pak přišlo už jen málo lidí, kteří by zakryli jejich stopu.

„Cítím Phina, starou ženu z dnešního odpoledne a tři další fae,“ řekla jsem Samovi.

Sam se opřel o okraj jedné z vyvrácených knihoven, přitiskl čenich k zadní desce a chvíli čenichal, dokud nenašel, co hledal. Pak v očividném pozvání ustoupil.

Aniž bych se knihovny dotkla, přiblížila jsem nos až skoro k dřevu. Taky jsem to cítila, místo, kde se někdo opřel magickou rukou a knihovnu převrátil.

„To je jeden z nich,“ řekla jsem Samovi. „Nějaký lesní fae, myslím ? vzduch a rostliny.“

Následovala jsem Sama, větřila jsem, plazila se a dál větřila, až jsme si víceméně poskládali dohromady, co se tu stalo. Šlo by mi to snadněji, kdybych byla v kojotí podobě. Ale kdyby nás tu někdo nachytal, bylo by pro mě jednodušší vše vysvětlit a udržet svědky v klidu jako člověk. A klid byl dobrá věc, protože jsem nechtěla, aby Sam sežral někoho, koho neměl.

Říkala jsem si, že jsou to dobré důvody, proč zůstat v lidské podobě, protože to byly dobré důvody. Ale skutečným důvodem bylo Samovo kousnutí. Obávala jsem se, že by Sam mohl zapomenout, že jsme kamarádi, kdybych tu běhala jako kojot namísto v lidské podobě, ve které jsem mu to mohla připomenout.

„Takže,“ řekla jsem, založila si ruce v bok a zadívala se na loužičku Phinovy krve. „Přišli dveřmi a poslední je za sebou zamkl. Budeme mu říkat Rybák, protože je nějaký druh vodního fae. Zdá se, že celou akci řídil, protože škody v obchodě napáchali zbývající dva.“

Sam do mě zabodl ledový pohled a já sklopila zrak a odvrátila ho ? jako pozdrav šermíře. Akceptovala jsem ho jako velkého zlého vlka, aniž bych se mu podřídila. Asi to stačilo, protože dál už se agresivně nechoval.

Zase ta dominance. Sam ji obvykle prosazoval, jen když byl opravdu rozrušený nebo se poprvé setkal s nějakým vlkem. Když stojíte na vrcholu žebříčku dost dlouho, asi ostatním nepotřebujete své postavení neustále připomínat.

Kdyby mě nekousl, asi bych jen sklopila oči, ale to už mi nepřipadalo bezpečné. Ne po tom, co mě kousl. Potřebovala jsem mu připomenout, že jsem družkou alfy, dravec, ne kořist.

Charles říkal, že máme týden, a svůj odhad odvozoval z jediného případu vlka mnohem mladšího, než byl Samuel. Začínala jsem se bát, že byl příliš optimistický ? což mě u Charlese zatím nikdy nenapadlo. Kolik času Samovi zůstávalo?

„Takže Rybák popadne Phina a řekne: ‚Víme, že to máš.‘“ Odříkávala jsem scénu, jak jsem si ji poskládala v hlavě, nejlepší imitací Jimmyho Cagneyho. „A pak kývne na své poskoky ? Zeleného obra a obryni, protože oba voní po zelených fazolích. Zelená obryně vyvrátí knihovnu, která srazí k zemi několik dalších.“ Ne vždy jsem poznala pohlaví tvora, kterého jsem sledovala, jen podle pachu, ale Zelená obryně byla rozhodně žena, i když ne nutně obrovitá. „Zelený obr je o něco silnější. Zvedne jeden z regálů a hodí ho přes půlku místnosti, přičemž srazí několik dalších knihoven a napáchá ještě větší škody.“

Regál, kterým Zelený obr hodil, byl na kusy, protože se při dopadu rozlámal. Celá scéna mi běžela hlavou jako film; jednotlivé kroky jsem měla přímo před nosem i očima ? stačilo přidat trochu představivosti. Vlkodlaci jsou silní, ale nebyla jsem si jistá, jestli by některý z nich dokázal zvednout regál plný knih.

„Ale Phin jim to hned neprozradí,“ řekla jsem Samovi.

Uvažovala jsem o Tadovi, o ranním návštěvníkovi s pistolí a o uschlé krvi na podlaze. „A tak Rybák dál pracuje na Phinovi a Zelení obři zatím prohledávají obchod. Ví docela jistě, že tady ta věc je, a tak to tu rozloží na kusy. Knihy asi trhají jen z frustrace, protože na jejich ničení není nic metodického. Ale třeba hledají něco jiného než knihu.“ Rozhlédla jsem se. „Možná je ta věc schovaná v knize nebo za knihou. Pak toho nechají, protože Phin začne mluvit.“

Sam kýchl na souhlas ? anebo to bylo jen prachem. Obávala jsem se, že na vině byl prach.

„Věděl, že přijdou, proto zavolal Tadovi, aby mě varoval?“ zeptala jsem se. „Anebo ho zavolat donutili a jemu se podařilo zanechat neurčité varování? Každopádně, není divné, že neřekl, co jsem si vlastně vypůjčila?“

Bubnovala jsem prsty na regál, který pořád stál. „Možná neví, že se jedná o knihu, a on se bál, aby ho neslyšeli ? anebo si mohli přečíst Tadův vzkaz.“

Sam znovu kýchl. Podívala jsem se na něj a lesk inteligence v jeho očích mi prozradil, že poslouchá ? a já si uvědomila, že tomu tak před několika minutami nebylo.

„Možná jdou opravdu po něčem úplně jiném. Možná se Phin zachoval chytře a poslal je za mnou, aby je svedl ze stopy. Ví, že mám lepší ochranu než ostatní.“

Pustila jsem se regálu a začala pochodovat sem a tam. „Teď si dám dohromady dvě a dvě a asi mi vyjde padesát ? ale měj se mnou strpení.“ Dvakrát jsem obchod obešla a zastavila se na původním místě.

„Předpokládejme, že někdy včera Phina zlomili a on jim pověděl, kdo přesně jsem: s kým chodím a kolik lidí se pořádně naštve, když po mně půjdou. Tohle je nejslabší částí mého příběhu, Same, ale instinkty mi říkají, že incident s Kellym Heartem z dnešního rána a to, co se stalo Phinovi, jsou nějak propojené ? jsem si tím jistá kvůli fae, která číhala na střeše. Jenom nevím, proč mě vlastně chtěli zabít.“

Sam zavrčel.

„Přemýšlej o tom,“ řekla jsem mu, jako bych si byla jistá, že vrčí kvůli nebezpečí, které mi hrozilo. „Není to práce Šedých pánů. Kdyby byla, už by bylo po mně. Víme, že jsou do celé věci zapletení přinejmenším tři fae. Čtyři, pokud žena na střeše skladiště nebyla Zelená obryně… Pět, pokud stará žena, kterou jsem tu dneska viděla a která může, ale nemusí být Phinovou babičkou, patří k nim. Přesto si nemyslím, že se jedná o velkou skupinu. Neskončilo by to pro ně dobře, kdyby se vlkodlaci vydali na lov. Proto naplánují incident s Kellym Heartem a jeho producentku donutí ? kouzlem nebo pohrůžkou, jak by řekl Zee ? aby Kellyho poslala ke mně do garáže pro Adama.“

Zmlkla jsem a zadívala se přes parkoviště na světlomety aut projíždějících kolem.

„Kdyby jim šlo skutečně o Adama, existoval by lepší způsob, jak se k němu dostat, než u mě v garáži. Není těžké ho najít. Šest dnů v týdnu chodí do práce a jeho domácí adresa se dá najít ve veřejných záznamech. Myslela jsem si, že za vším stojí snaha Heartovy producentky o nejlepší drama…“

Zhluboka jsem se nadechla a snažila se odhadnout Samovu reakci.

Samův postoj ? to, jak se soustředil na má slova ? mi prozradil, že sleduje tok mých myšlenek. Tedy aspoň jeho vlk ho sledoval. Jak chytrá vlastně je vlčí část vlkodlaka?

„Ale nedopadlo to podle plánu. Hned na začátku jsem Hearta odzbrojila. Těžko mě mohli zastřelit, když jsem zbraň, kterou jsem měla být zastřelena, držela v ruce, že? Ale když se objevil napřed Adam a pak policie, rozhodli se rozpoutat menší zmatek: krvelačnost posílenou magií. Ale o tu se postaral Zee ? a všiml si střelkyně. Ta pak musela utéct před Benem a vyklidit pole.“

Utřela jsem si vlhké dlaně do džínů. „Je to přitažené za vlasy, já vím. Ale je tu kniha a telefonát Tadovi a ty mě spojují s fae, kteří zdemolovali Phinovo knihkupectví. Zmlátili Phina do krve a unesli ho. Násilí a fae ? stejně jako dneska ráno. A jediným pojítkem jsem já. Náhody se stávají, já vím. Možná jsem příliš sebestředná, když si myslím, že jde o mě.“

Stála jsem mlčky, dokud jsem si neuvědomila, že čekám na Samuelovu odpověď. Ale Samuel tu nebyl: byli jsme tu jen já a Sam.

„Dobrá, už jsem si navymýšlela dost.“ Oprášila jsem si džíny. Doufala jsem, že se mýlím, ale po tom, jaký směr za poslední rok nabral můj život, to znělo skoro všedně. Žádní upíři ani duchové, že? Žádní Šedí páni, kteří děsili i ostatní fae. Pokud jsem se mýlila, pak jsem se obávala, že realita bude ještě horší. „Hledejme dál. Cítila bych se fakt hloupě, kdyby se Phin schovával někde ve sklepě.“

Sam našel za třemi převrácenými regály dveře. Naštěstí se otvíraly směrem od nás, takže nám stačilo regály přelézt a ocitli jsme se na podestě. Přímo před sebou jsme měli cihlovou zeď; napravo ode dveří se dolů do inkoustové černoty táhlo úzké, strmé schodiště: knihkupectví mělo sklep.

Nemyslela jsem si, že si někdo všimne, když tu rozsvítím, protože jsem si byla docela jistá, že sklepení nemá okna. Všimla bych si jich.

Minutu jsem hledala vypínač. Sama tma zjevně neděsila, protože se vydal dolů ještě dřív, než jsem ho našla.

Když jsem rozsvítila, uviděla jsem, že sklep je z větší části plný krabic navršených do stohů. Připomnělo mi to nemocniční sklad, protože stohy byly očividně nějak uspořádány. Sklepení bylo hlubší, než bylo u domů tak blízko u řeky běžné, ale nenašla jsem ani stopu po vlhkosti.

Část sklepa napravo od schodiště tvořila kancelář. Ohraničoval ji perský koberec pod staromódním dubovým pracovním stolem s lampou na klips. Přímo před stolem stála velká zarámovaná olejomalba znázorňující typickou anglickou zahradu, kterou někdo sedící u stolu mohl používat jako falešné okno.

Na stole byl dříve umístěn počítačový monitor. Poznala jsem to podle toho, že teď ležel rozmlácený na kusy na betonové podlaze vedle koberce. Na zemi se povalovaly další rozbité věci ? kusy svíce ve skle, střepy hrnku, ve kterém asi stávaly pera a tužky nyní rozsypané všude okolo, a kancelářská židle bez kolečka a opěradla.

„Opatrně,“ řekla jsem Samovi. „Pořežeš si tlapy o sklo.“

Hromada beden vedle stolu byla jako jediná porušená. Pět nebo šest krabic někdo shodil na betonovou podlahu, na kterou se vysypal jejich obsah.

„Není tu žádná krev,“ řekla jsem a snažila se necítit úlevu. Nechtěla jsem objevit Phinovo tělo. Ne když jsem byla sama s vlkem Samem. „Jenom to tu prohledali ? a ani ne nějak pečlivě. Možná je někdo vyrušil nebo se dál nedostali, protože se Phin zlomil a začal mluvit.“

„Copak to tu cítím?“ ozval se mužský hlas a udeřil mě do uší jako troubení klaksonu. „Krev malého děvčátka.“ Hovořil se silným londýnským přízvukem. „Možná je horká a možná chladná, ale vsadím se, chlapci ? že dožít se zítřka je pro ni naděje marná.“

Viděla jsem z něj jen nohy na schodech. Nic mě nevarovalo, že se v budově nachází ? a podle toho, jak prudce se Sam pohnul, ani on nic neslyšel ani necítil. Netušila jsem, že se fae dokáží podobně schovat. Nedokázala jsem říct, jestli tu byl celou dobu, nebo nás následoval dovnitř.

Fae byl obut do černých holínek, našlapoval ale úplně tiše. A nijak nepospíchal, aby nás zabil ? což mi prozradilo, že si lov užívá.

Nebyl obr, přestože jsem tak dva lesní fae z legrace označila. Obři byli spíše zvířata, řídili se instinkty, ne inteligencí. Fae s myslí zvířat, kteří přežili příchod lidí ovládajících kov, zemřeli rukama Šedých pánů. Instinkty nestačily na to, abyste skryli svoji podstatu před lidmi, a fae se po staletí snažili předstírat, že existují jen ve folklóru a v pohádkách. Ale podle velikosti jeho nohou byl fakt velký.

Sam do mě strčil hlavou, aby upoutal moji pozornost, a schoval se pod stůl. Plánoval fae zaskočit. Bylo dobré vědět, že Sam je pořád se mnou.

„I básnička, kterou jsem napsala ve třinácti v hodině angličtiny, se rýmovala líp,“ řekla jsem čekajícímu fae a obešla schodiště, abych na něj dobře viděla.

Muž na schodech měřil tak metr osmdesát, možná trochu míň, ale nohy měl o dobrých patnáct centimetrů větší, než bylo běžné u lidí. Měl kudrnaté rusé vlasy a příjemně veselou tvář ? dokud jste se mu nepodívali blíž do očí. Oblečený byl do kalhot a do červené košile s modrou vázankou, která ladila s červenou plátěnou zástěrou chránící jeho oděv. Vršek zástěry zdobil název obchodu s potravinami.

V pravé ruce držel řeznický nůž.

Byl cítit železem a sladkostí krve a něčím, co z něj dělalo Zeleného obra, který obrátil tohle místo vzhůru nohama. Zatraceně silného obra, když zvedl plnou knihovnu.

„Ach,“ řekl, „nezvanec. Jak veselé.“ Naklonil hlavu napřed na jednu, pak na druhou stranu, aby si uvolnil svaly na krku. Jeho pach byl tak těžký, že se dal jen těžko rozluštit. Nezvaný host, opravila jsem ho v duchu, ne nezvanec.

„Veselé?“ zopakovala jsem a zavrtěla hlavou. „Spíše osudné. Aspoň pro tebe.“ V případě pochybností mluvte sebevědomě ? darebáky, kteří se s vámi chystají vymést podlahu, to zmate. Pomohlo, že jsem měla tajnou zbraň. „Co jste udělali s Phinem?“

„S Phinem?“ Sestoupil o tři schody a s úsměvem se zastavil. Asi čekal, že se dám na útěk ? anebo se jako znuděná kočka snažil protáhnout potěšení ze zabíjení. Mnozí fae jsou od přírody šelmy a mezi jiným rádi žerou i lidi.

„Phin vlastní tohle knihkupectví.“ Můj hlas zněl vyrovnaně. Nemyslím si, že bych se stala odvážnější, ale po všem, co se mi v poslední době stalo, ztratil děs na novosti.

„Možná jsme ho sežrali.“ Usmál se. Jeho zuby byly ostřejší než lidské ? a měl jich víc.

„Možná jsi fae a nemůžeš lhát,“ opáčila jsem. „Takže by ses měl držet faktů a nepokoušet moji trpělivost svým ‚možná‘. Kde je Phin?“

Zvedl levou ruku a ukázal na mě. Mým směrem vystřelily zelené jiskry a zůstaly na okamžik viset ve vzduchu. Pak se mě jedna dotkla, spadla a ostatní vzala s sebou. Zatřpytily se na podlaze a pohasly.

„Co jsi?“ zeptal se a naklonil hlavu na stranu jako zmatený vlk. „Nejsi čarodějka. Ty cítím v hlavě.“

„Zůstaň stát,“ řekla jsem a vytáhla z pouzdra SIG.

„Vyhrožuješ mi?“ Rozesmál se.

A tak jsem ho střelila. Třikrát do srdce. Klopýtl dozadu, ale nespadl na zem. Vzpomněla jsem si, že ve Phinově knize stálo, že ne všichni fae mají orgány na stejném místě jako my. Možná jsem měla mířit na hlavu. Zvedla jsem zbraň, abych zacílila, a uviděla, že se vnořil do schodů jako duch. Na místě po sobě zanechal jen zástěru a řeznický nůž.

Z podlahy u mých nohou vystřelily kamenné ruce, draply mě za kotníky a trhly. Praštila jsem sebou tak rychle, že jsem ani nestačila zareagovat.

*

Probudila jsem se ve tmě a všechno mě bolelo, hlavně ale temeno hlavy. Kotníky jsem měla celé bolavé, když jsem se jimi pokusila pohnout. Zamrkala jsem, ale pořád jsem nic neviděla ? což je u mě velmi neobvyklé.

Cítila jsem krev a pod ramenem něco ostrého. Stará smyslová vzpomínka z dob, kdy jsem se na vysoké šprtala pozdě do noci, mi prozradila, že je to pero. Čekala jsem, až se mi vrátí novější vzpomínky ? poslední, co jsem si pamatovala, bylo, že mě fae popadl za kotníky. Když jsem si na nic víc nevzpomněla, dospěla jsem k závěru, že žádné další vzpomínky už nemám. Musela jsem ztratit vědomí, když jsem se hlavou udeřila o beton.

Bylo zvláštní, že i když jsem ležela bezmocně před fae, stále jsem žila.

Skoro jsem se posadila, ale pak jsem uslyšela zvuk, který jsem nedokázala zařadit, mokrý zvuk. Ne kapání, ale čvachtání. Trhání a čvachtání.

Něco žralo. Jakmile jsem si to uvědomila, ucítila jsem smrt a všechny nedůstojné věci, které provede s tělem. Čekala jsem a poslouchala, jak se něco s ostrými zuby krmí, až po dlouhé chvíli jsem se donutila pohnout.

Nezáleželo na tom, kdo zemřel. Pokud to byl Sam, neměla jsem proti něčemu, co dokázalo zabít vlkodlaka i poté, co jsem to třikrát střelila do hrudi, šanci ? ať už jsem se trefila do srdce, nebo ne, mělo to bolet.

A pokud to nebyl Sam… pak mě buďto taky zabije, anebo odejdeme ze sklepa spolu. Ale musela jsem zvážit všechny možnosti, než jsem se ztuhle překulila na nohy.

Zvuky se nezměnily, ani když jsem se začala šourat kolem a pod nohama mi křupalo sklo. Hranou boty jsem narazila na koberec, sledovala ho až ke stolu a šmátrala kolem, dokud se mi nepodařilo rozsvítit stolní lampu.

Nesvítila nijak jasně, ale odhalila mi, že něco vyrvalo stropní světla, která se teď houpala na drátech. Ty tam byly i úhledné stohy krabic, z nichž zůstaly jen hromady knih, roztrhaný karton a cáry papíru. A taky tu byla krev. Spousta krve.

Někteří fae mají zvláštní barvu krve, tento ale krvácel tmavě rudě a jeho krev se nasbírala v černé louži asi metr od koberce, na kterém zemřel. Nemohlo tomu být dlouho, protože kaluž ještě nezačala na okrajích schnout. Ale vítěz odvlekl tělo za hromadu krabic s knihami, na odloučené místo za několika nakloněnými stohy ve vzdáleném koutě sklepa, kam slabé světlo lampy nedosáhlo.

„Same?“ zavolala jsem. „Same?“

Zvuky žraní ustaly. Pak se přes stohy prosmýkl stín tmavší než jeho okolí a přikrčil se na zbývajících hromadách knih, aby nezavadil o strop. Na okamžik jsem si myslela, že je to fae, protože vlk byl tak zmáčený krví, že vypadal skoro černý. Poté se ale světlo odrazilo v jeho bílých očích a Sam zavrčel.

*

„Takže,“ řekla jsem, když jsme se Samem mířili zpátky do Kennewicku, „jak bychom mohli znovu zažehnout lásku k životu ve tvé lidské půlce, co myslíš? Protože takhle to asi dál nepůjde. Skoro jsi se přestal ovládat, příteli.“

Sam tiše zakňoural a složil mi hlavu na klín. Ve Phinově koupelně jsem nás oba co nejlépe umyla. Bílou srst měl spíše růžovou a byl úplně zmáčený. Díkybohu, že rabbit měl dobré topení.

„No, pokud to nevíš ty, jak to mám vědět já?“ brblala jsem.

Přitiskl mi hlavu silněji ke stehnu.

Dnes mě málem zabil. Viděla jsem mu to na očích, když zvedl zadní část těla ? a povalil hromadu krabic, na kterých se krčil a které byly po bitvě s fae celé nahnuté.

Takovou chybu by Samuel nikdy neudělal a narušilo to jeho útok. Přistál kus ode mě a rovnou na rozlámané kancelářské židli. Noha se mu zaklínila pod područkou, a zatímco se zmítal a snažil se vyprostit, vzpomněl si, že jsme přátelé.

Svěšený ocas a sklopená hlava mi prozradily, že vyděsil sám sebe skoro stejně, jako vyděsil mě.

V knihkupectví jsme se zdrželi hodně dlouho, takže provoz trochu prořídl, i když byl pořád docela hustý.

Sundala jsem pravou ruku z volantu a prohrábla srst za Samovýma ušima. Celý se uvolnil, když jsem ho drbala. „Zvládneme to,“ řekla jsem mu. „Žádný strach. Jsem paličatější než Samuel. Vrátíme se domů a usušíme se. Potom bychom asi měli… zavolat Zeemu…“

MERCY!

Adamův hlas v mé hlavě zaječel tak hlasitě, že jsem se nedokázala pohnout. Byl to ohlušující, a přesto nezvučný výkřik, který sílil a sílil, až… zmizel docela. Hlava mě rozbolela tak příšerně, že bolest, se kterou jsem se probudila ve Phinově sklepení, proti tomu byla jako píchnutí špendlíkem.

„Same,“ řekla jsem naléhavě a obě ruce položila na volant ? i když mi to k ničemu nebylo. Sotva jsem potlačila nutkání dupnout na brzdy, protože bych dozajista způsobila na rušné dálnici hromadnou havárii. Na druhou stranu jsem ve svém stavu sotva mohla jet dál. „Same. Same, já nevidím.“

Vzal moje pravé zápěstí do zubů, potáhl dolů a zase zpátky. Jakmile jsme zase jeli rovně, šlápla jsem jemně na brzdu a pomalu zastavila.

Rabbit se otřásal, jak okolo nás svištěla auta, ale nikdo netroubil, takže jsem se musela dostat na krajnici. Po blíže neurčené době bolest postupně odezněla a zanechala mě otřesenou a zpocenou. Cítila jsem se, jako by mě přejel náklaďák.

„Musíme domů,“ řekla jsem a znovu nastartovala. Ruce se mi třásly, když jsem zařadila rychlost a vystřelila směrem k Finley.

Nechala jsem Adama samotného se smečkou. Jestli se mu něco stalo, nikdy si svoji zbabělost neodpustím.

8.

BByli jsme na Chemické, na hlavní silnici vedoucí z města na venkov, když nás minula sanitka. Jela opačným směrem, maják měla zapnutý, ale houkačku ne. Skoro jsem se otočila a následovala ji.

Ne. Bude lepší napřed zjistit, co se stalo. Sam dneska není doktor a já osobě v sanitce nemůžu pomoct líp než personál nemocnice. A možná to nebyl nikdo, koho jsem znala.

Jakmile jsem zahnula do své ulice, šlápla jsem na plyn a zapomněla na všechna omezení rychlosti. Z něčeho před námi se valil hustý černý dým. Viděla jsem blikající červená světla ? hasičské vozy u mého domu, který se rychle měnil v hromádku popela.

Adam si určitě myslel, že jsem uvnitř. Neřekla jsem mu, že odjíždím ? protože by se mnou někoho poslal, někoho, komu důvěřoval, a já chtěla, aby měl všechny své důvěrníky u sebe.

Adamův výkřik najednou dával smysl a já se děsila toho, co udělal, když se spojení mezi námi přepálilo. Možná si myslel, že jsem zemřela nebo upadla do bezvědomí. Měla jsem mu zavolat, namísto abych čekala, až dojedu domů.

Adamova smečka obklopila karavan, ale klidila se z cesty hasičům. Oheň musel vzplát během schůzky nebo krátce po ní ? pevně jsem zadusila myšlenku, že ho někdo založil úmyslně. Očima jsem klouzala po známých tvářích ? byl tu Darryl, Auriel, Paul ? i po těch méně známých ? Henry a George. Adama jsem nikde neviděla. Z jeho nepřítomnosti se mi žaludek stáhl strachem.

Zaparkovala jsem na ulici, tak blízko, jak jen to kvůli hasičským vozům, které byly úplně všude, šlo, přesto jsem to měla k požáru daleko.

Přiběhla jsem k nejbližší člence Adamovy smečky a popadla ji za ruku ? byla to Auriel.

„Kde je Adam?“ zeptala jsem se.

Zorničky se jí rozšířily šokem. „Mercy? Adam si myslel, že jsi byla uvnitř, když to bouchlo.“

Bouchlo? Rozhlédla jsem se a uvědomila si, že to opravdu vypadalo, jako by karavan vyletěl do povětří. Kusy stěn, skleněné střepy a části zařízení se povalovaly na tucet metrů od hořící hromady, která bývala mým domovem. Karavan měl plynové topení; možná došlo k úniku plynu. Jak dlouho by se to muselo dít, než by došlo k výbuchu? Kdyby unikal už před mým odjezdem, cítila bych to.

Zítra budu litovat ztráty domu a věcí, které pro mě byly důležité, třeba fotek a… chudáka Médey. Zamknula jsem ji uvnitř, jak to v noci vždycky dělávám, aby se jí nic nestalo. Nechci myslet na to, co se jí stalo. Dnes večer jsem měla naléhavější starosti.

„Auriel,“ řekla jsem pomalu a zřetelně, „kde je Adam?“

„Mercy!“

Někdo mě pevně chytil a přitáhl si mě do náruče. „Ach bože, ach bože, Mercy. Sakra, myslel si, že jsi mrtvá. Prorazil stěnu, aby tě našel.“ Benův hlas, ochraptělý kouřem, byl skoro nerozpoznatelný. Kdyby nebylo jeho britského přízvuku, nebyla bych si jistá, že je to on.

„Bene?“ S obtížemi ? a opatrně, protože ruce, kterými mě křečovitě svíral, měl spálené a plné puchýřů ? jsem se mu vymanila z objetí, potřebovala jsem dýchat. „Bene. Pověz mi, kde je Adam.“

„V nemocnici,“ řekl Darryl. Přiběhl k nám od hasičů, s nimiž hovořil. Darryl byl Aurielin druh a Adamův zástupce. „Mary Jo si díky své práci vymanila, že pojede s ním.“ Mary Jo byla vlkodlačka a pracovala jako hasička a záchranářka. „Odvezu tě tam.“

Rozběhla jsem se k rabbitovi. Samovi se podařilo vklouznout dovnitř, když jsem nasedala, a když se otevřely dveře spolujezdce, přeskočil na zadní sedadlo, aby se Ben mohl posadit.

„Warren je na cestě,“ řekl Ben. Zuby mu jektaly šokem a oči měl jasně vlčí. „Byl v práci a nemohl si vzít na schůzku volno. Ale zavolal jsem mu a řekl, že Adam je v nemocnici.“

„Dobře,“ řekla jsem a ve spršce štěrku vyrazila. „Proč tě taky nevzali do nemocnice?“

Dál od ohně se pach spáleného masa a bolesti nedal přehlédnout. Motor malého auta se rozeřval, když jsem na dálnici šlápla na plyn. Ben zavřel oči a zapřel se o sedadlo.

„Byl jsem pořád uvnitř,“ řekl. Rozkašlal se, stáhl okýnko, vyklonil se ven a chvíli se dávil a chrchlal. Podala jsem mu z poloviny prázdnou láhev s vodou. Vypláchl si ústa a vyplivl.

Zavřel okýnko a napil se. „Adam šel do tvé ložnice, já do Samuelovy.“ Hlas měl drsnější než předtím.

„Jak na tom jsi?“

„Budu v pořádku. Kouř je fakt odporná věc.“

*

Společně jsme vrazili na pohotovost. Dokonce i na místě, kde byli na podivné věci zvyklí, jsme museli být nepřehlédnutelní. Zahleděla jsem se na Sama. Když jsem se nedívala, vyválel se v hlíně, aby zamaskoval zbytky krvavých skvrn. Všichni tři jsme vypadali ucouraně, ale na mně se Samem aspoň nebylo poznat, že jsme zabíjeli fae. Na rozdíl od Bena jsme však ani nevypadali, jako bychom hasili požár. Jestli se někdo zeptá, už si něco vymyslím.

Zapomněla jsem ale, že je na nás něco víc šokujícího než špína, popáleniny a zaschlá, povětšinou vymytá krev.

„Hej, sem psi nesmí!“ Zdravotní sestra udělala tři rychlé kroky naším směrem, podívala se mi do očí a… s klopýtnutím se zastavila. „Slečno Thompsonová? To je vlkodlak?“

„Kde je Adam Hauptman?“

Ale řev nesoucí se z pohotovosti mi prozradil vše, co jsem potřebovala vědět.

„Čí dokonalý nápad to byl přivézt ho sem?“ zamumlala jsem a rozběhla se ke dveřím mezi čekárnou a pohotovostí. Ben se Samem mi byli v patách.

„Můj ne,“ řekl Ben trochu veseleji. Asi se taky bál, co tu najdeme. „V tom jsem nevinně. Já byl pořád v karavanu a opékal se jako topinka, když ho sem poslali.“

V uličce mezi pokoji pacientů a centrálním pultem stál šedý vlk s tmavší srstí okolo čenichu. Musel se proměnit teprve nedávno, protože se mu pořád přesunovaly svaly na zádech.

V místech, kde mu kůže zčernala a nabobtnala jako vosk, mu chyběly chuchvalce srsti. Všechny tlapy měl příšerně popálené a ožehnutá kůže děsivě imitovala černou srst, která je obvykle porůstala. Ocas se mu zamotal do závěsu okolo lůžka.

Zastavila jsem se ve dveřích a zhodnotila situaci.

Jody, sestra, s níž jsem mluvila tu noc, kdy měl Samuel nehodu, stála naprosto bez hnutí ? a někdo ji musel poučit o tom, jak se chovat ve společnosti vlkodlaků, protože oči upírala na zem. Ale i z místa, kde jsem stála, jsem cítila její strach a ten u vlkodlaků budí hlad. Mary Jo dřepěla před Adamem, jednou rukou se opírala o zem a submisivně klopila hlavu ? a její houževnaté, atletické tělo, které vedle vlka vypadalo tak křehce, se nacházelo přímo mezi okolostojícími lidmi a alfou.

Pohlédla jsem dolů na Sama, očividně se ale dostatečně nažral mrtvého fae, veškerou pozornost totiž upíral na Adama, přestože zůstal vedle mě. Ben stál naprosto nehybně po mém druhém boku, jako by se ze všech sil snažil na sebe Adama neupozorňovat.

Za jiných okolností bych si nedělala takové starosti. Vlkodlaci často ztrácí svoji lidskou část, když jsou vážně zranění, ale druh nebo dominantnější vlk je může přivést opět k sobě. Samuel byl dominantnější než Adam a já byla Adamova družka. Kterýkoli z nás by ho měl přimět vzpamatovat se.

Samuel ale bohužel nebyl sám sebou a Adam přepálil naše pouto, když zpanikařil nad tím, že jsem zůstala v karavanu. Nevěděla jsem tedy, jak na mě zareaguje. Sklonil hlavu, vykročil a já už nemohla dál otálet.

„Adame,“ řekla jsem.

Celý ztuhl.

„Adame?“ Odstoupila jsem od Bena a Sama. „Adame, všechno je v pořádku. Tohle jsou ti dobří. Snaží se ti pomoct ? jsi zraněný.“

Jsem rychlá a mám dobré reflexy, ale ani jsem ho neviděla pohnout se. Přirazil mě k veřejím a zvedl se na ubohých spálených zadních nohách, až jsme měli obličeje ve stejné výšce. Obklopil mě zápach kouře a spálených věcí a na tváři jsem ucítila jeho horký dech. Nadechl se a celý se roztřásl.

Opravdu si myslel, že jsem mrtvá.

„Jsem v pořádku,“ zamumlala jsem, zavřela oči, zvedla bradu a odhalila mu hrdlo. „Nebyla jsem v karavanu, když vybuchl.“

Čenichem mi přejel od čelisti dolů ke klíční kosti a hluboce, sípavě se rozkašlal. Když po nekonečně dlouhé době kašel polevil, složil si hlavu na moje rameno a začal se měnit.

Pro všechny bude bezpečnější, když bude v lidské podobě, proto to udělal. Ale právě utrpěl ošklivá zranění ? a teprve před chvílí se proměnil ve vlka. Zvrátit proměnu během několika minut bylo strašlivě těžké. Že se rozhodl o to vůbec pokusit, mi prozradilo, jak zle na tom je.

Kdyby byl plně při vědomí, nikdy by se nezačal měnit, zatímco se mě dotýkal. Samotná proměna je dostatečně bolestivá; dotyk kůže na kůži vše ještě zhoršuje. A když se k tomu přidala jeho nešikovná pozice a bolest, kterou mu způsobovaly popáleniny, nevěděla jsem, co se stane. Sklouzla jsem dolů po stěně a vzala ho s sebou, zatímco se mu napínala kůže a přesunovaly kosti. Vlkodlačí proměna není hezká.

Opřela jsem se dlaněmi o zem, abych odolala nutkání dotknout se ho. Věděla jsem, že dotyk je to poslední, co potřebuje, mé tělo ale bylo podivně přesvědčeno o tom, že mu tak dokážu ulevit od agonie.

Vzhlédla jsem k Benovi a ukázala bradou na sestru… a na lékaře, který odhrnul závěs, aby se podíval, co se děje. Ben mi pohled oplatil a na tváři se mu objevil výraz říkající: „Proč já?“ Já naopak pohlédla na Adama ? který byl očividně mimo ? a na Sama, který byl vlk.

Ben obrátil oči k nebi, jako by žádal Boha o slitování. Pak se s rukama ochranitelsky zkroucenýma před sebou vydal řešit problémy, na něž stačil. Zachytila jsem pohled, který na mě upírala Mary Jo… takový pohled. Sotva si uvědomila, že na ni hledím, z tváře jí zmizel všechen výraz. Nedokázala jsem si vyložit emoce, které jsem na jejím obličeji spatřila, byly ale velice silné.

„Je někdo zraněný?“ zeptal se Ben. Když potlačil svoji obvykle tak protivnou osobnost, působil na lidi uklidňujícím dojmem. Asi to bylo jeho britským přízvukem a vyrovnaným zevnějškem ? navzdory popáleninám a ožehnutému oděvu působil civilizovaněji než my ostatní.

„Ne,“ řekl doktor, jehož jmenovka hlásala REX FOURNIER, MUDr. Vypadal, že mu táhne na padesát. „Překvapil jsem ho, když jsem odhrnul závěsy.“ A s férovostí, která u vyděšených lidí není zrovna běžná, dodal: „Dával si dobrý pozor, aby nikomu neublížil, jen mě srazil stranou. Kdybych nezakopl o židli, ani bych neupadl.“

„Když jsem odcházela, byl v bezvědomí,“ řekla Mary Jo Benovi napůl omluvně. „Šla jsem se podívat, jestli nenajdu někoho, kdo by mu pomohl ? byli jsme tu už nějakou dobu. Neuvědomila jsem si, že jsem byla pryč dost dlouho na to, aby se proměnil.“

„Ne tak dlouho,“ řekla jsem. „Sanitka mě cestou minula. Nemohli jste tu být déle než půl hodiny a úplná proměna trvá asi polovinu doby. Čí geniální nápad to byl odvézt Adama v jeho stavu do nemocnice?“

Napadlo to Mary Jo. Viděla jsem jí to v obličeji.

„Jediné, co potřeboval, bylo sedřít mrtvé maso,“ řekla.

Byla to strašlivě, opravdu strašlivě bolestivá procedura ? a na vlkodlaky nepůsobí žádné léky proti bolesti dlouho. Vzít ho sem byl tak hloupý nápad, že jsme na ni všichni nevěřícně zírali, tedy všichni, kdo věděli, o čem je řeč ? Ben, Sam a já. Adama zaměstnávala proměna.

„Neuvědomila jsem si, jak špatně na tom je,“ bránila se. „Myslela jsem, že má popálené jen ruce. Nohou jsem si všimla, až když jsme byli v sanitce na cestě sem. Kdyby měl zraněné jen ruce, bylo by to v pořádku.“

Možná. Pravděpodobně.

„Myslela jsem si, že ty a Samuel jste mrtví,“ řekla. „Takže jsem musela rozhodnout jako zdravotník smečky. A jako zdravotník a alfova věrná stoupenkyně jsem rozhodla, že nemocnice je bezpečná volba.“

Právě zalhala.

Ne o tom, že Adam byl víc v bezpečí v nemocnici než doma. Po nedávných konfliktech měla patrně pravdu v tom, že ošklivě zraněný Adam nebyl ve svém stavu se smečkou v bezpečí. Rozsápali by ho, a až by bylo po všem, omluvili by se a možná by toho i litovali. Ale její první věta…

Možná si myslela, že jsme příliš rozrušení, než abychom si toho všimli ? a Ben někdy nevnímal jemné náznaky tak dobře jako ostatní vlci. Ale třeba si Mary Jo neuvědomovala, že umím rozpoznat lež stejně dobře jako vlci.

„Věděla jsi, že jsme nebyli doma,“ řekla jsem pomalu. A došlo mi, co to znamená. „Poslal tě Adam, abys na nás během schůzky dohlédla? Viděla jsi nás odjíždět?“

Viděla. Přečetla jsem si to v její tváři ? a neobtěžovala se to popřít. Lidem zalhat mohla, ale ne nám ostatním.

„Proč jsi mu to neřekla?“ zeptal se Ben. „Proč jsi ho nezastavila, než vběhl do ohně.“

„Odpověz mu,“ řekla jsem.

Na tři dlouhé údery srdce mi hleděla do očí, pak je sklopila. „Měla jsem tě sledovat, kdybys odjela. Postarat se o to, aby se ti něco nestalo. Ale podle mě by na tom všichni byli líp, kdyby tě upíři zabili.“

„A tak ses rozhodla neuposlechnout Adamovy rozkazy, protože jsi s nimi nesouhlasila,“ řekl Ben. „Poslal tě hlídat Mercy, aby si mohl vyřídit záležitosti se smečkou, protože ti důvěřoval ? a ty jsi jeho důvěru zradila.“

Byla jsem Benovi vděčná za to, že pokračoval.

Mary Jo byla jedním z členů Adamovy smečky, které jsem považovala za své přátele. A ne proto, že jí fae, kteří mi něco dlužili, zachránili život… Tušila jsem, že to byl pochybný dar stejně jako většina vílích darů. Ale trávily jsme spolu spoustu času, protože ji Adam rád posílal na stráž, když cítil, že potřebuji ochranu.

Mary Jo toužila po mé smrti. To jsem viděla v jejím pohledu.

Byla jsem v takovém šoku, že by mi její odpověď možná unikla, kdyby její hlas nezněl tak defenzivně.

„Tak to nebylo. Byla v bezpečí; odjela se Samuelem. Nemohla bych ji ochránit lépe než on.“

„Tak proč jsi nezastavila žháře?“

Žháře? Můj dům podpálili?

„Nedostala jsem rozkaz chránit její dům. Nebyla tam.“

Ben se spokojeně usmál a já si uvědomila, že ani on nevěděl, jestli šlo o žhářství. „Kdo to byl, Mary Jo?“

„Fae,“ řekla. „Neznala jsem je. Jenom další problémy, které přitáhla smečce rovnou na práh. Jestli chtěli spálit Mercyin dům, proč by mě to mělo zajímat?“ Podívala se na mě a jedovatě řekla: „Jenom lituji, že ho nespálili i s tebou.“

„Bene!“

Nevím, jak se mu podařilo zastavit se, než jí mohl vlepit políček. Ale povedlo se mu to. Vymetla by s ním podlahu. Možná stála v hierarchii smečky pod ním, ale jen proto, že ženy bez druhů stály na žebříčku vždy úplně dole.

Chtěla s ním bojovat. Její výraz to říkal jasně.

Nemohla jsem se pohnout, protože mi Adam ležel na klíně. „To stačí,“ řekla jsem tiše.

Ben ztěžka dýchal a ruce se mu třásly zuřivostí… nebo bolestí. Měl je vážně zraněné.

„Mohl zemřít,“ řekl Ben a hlas mu zdrsněl vlkem. „Mohl zemřít, protože tahle…“ Zmlkl.

Bojovnost opustila Mary Jo stejně náhle, jako když zhasnete světlo. Oči se jí zaleskly slzami. „Myslíš, že to nevím? Vyběhl z domu a volal její jméno. Snažila jsem se mu říct, že je příliš pozdě, ale on vytrhl kus stěny a vrhl se dírou dovnitř. Vůbec mě neposlouchal.“

„Slyšel by tě, kdybys mu řekla, že tam není,“ řekl Ben. Její slzy na něj nedělaly žádný dojem. „Byl jsem přímo za ním. Ani ses o to nepokusila. Mohla jsi prostě říct, že Mercy žije.“

„Dost,“ řekla jsem. Adamova proměna už byla skoro u konce. „Adam to později vyřeší sám.“

Podívala jsem se na Sama. „Dvě proměny jsou při poškození tkáně špatné, že? Rány se nezahojí správně.“ Adamovo lidské ucho byl zjizvené a vršek hlavy od obočí nahoru taky. Asi si přes hlavu přehodil mokrý ručník nebo něco podobného, aby si zakryl obličej, ale musel mu sklouznout dolů a neochránil mu tak kůži na hlavě.

Sam si povzdychl.

Doktor uchváceně poslouchal Mary Jo ? vsadila bych se, že sleduje i mýdlové opery. „Je mi to líto,“ řekl a zdálo se, že to myslí upřímně. „Ale jestli nenajdete způsob, jak ho znehybnit, nemůžu ho ošetřit. Nebudu riskovat své lidi.“

„Můžete nám vyhradit aspoň nějakou místnost?“ zeptala jsem se.

Čas nebyl na naší straně. Mohli jsme ho vzít zpátky domů a postarat se o něj tam… ale Mary Jo mi připomněla, v jakém nebezpečí by se raněný uprostřed smečky ocitl. Nechtěla jsem ho tam vzít a ještě víc mu ublížit.

Sam zachytil můj pohled a zadíval se kolem závěsů jednotlivých místností na tu, kde jsem ho vyzvedla.

Podívala jsem se na doktora. „Opravdová místnost by byla nejlepší. Mohli bychom použít sklad rentgenu?“

Doktor se zamračil, ale na pomoc mi přispěchala Jody. „To je Mercy doktora Cornicka,“ řekla. „Je přítelkyní Adama Hauptmana, alfy smečky.“

„Který mi leží na klíně,“ řekla jsem. „Omlouvám se. Kdyby byl zraněný kdokoli jiný kromě Adama, zajistili bychom vašemu personálu bezpečí ? ale jen Adam by dokázal udržet celou situaci s jistotou pod kontrolou. Děláte dobře, když odmítáte ohrozit své lidi. Ale mám tu s sebou několik vlků ? Mary Jo je záchranářka ? a poradíme si sami. Kdyby nebylo naprosto nezbytné začít ihned, vzala bych ho domů. Ale pokud rychle něco neuděláme, zůstanou mu jizvy.“

Nejhůře dopadly jeho nohy. Byly úplně lidské a… pod zčernalou kůží jsem viděla kosti. Byl v bezvědomí, zpocený a mnohem bledší než obyčejně.

„Co potřebujete?“ zeptal se Fournier.

„Nosítka,“ řekla Mary Jo. Pohlédla na Sama a čekala, že se ujme velení. Pak si ale uvědomila, že na tomto místě nemůže ukázat, že je vlkodlak. Asi si ještě neuvědomila, jak velký problém Samuel má. Prostě se otočila k lékaři a začala s ním mluvit medicínskou hatmatilkou.

Objevilo se lehátko a Ben zvedl Adama z mého klína a položil ho na něj. Dorazil zástup nemocničního personálu a vynesl ze skladiště všechny krabice ? a projevil přitom pramalou úctu k existujícímu organizačnímu systému. Někdo se pořádně naštve. Doktora Fourniera nato odvolali na třetí podlaží a on odešel se stejně bryskní efektivitou, se kterou očividně zvládal i všechno ostatní ? včetně vlkodlaků na své pohotovosti.

Když se místnost vyprázdnila, bylo v ní taktak místo pro nás, lehátko a vozík s nástroji, který přivezla Jody.

„Fournier není v krizi tak dobrý jako doktor Cornick.“ Zatímco Mary Jo s Benem přesunovali Adama do středu místnůstky, Jody na mě ostře pohlédla. Napadlo mě, jestli neuvažuje o tom, kolik vlkodlaků znám, a jestli si to nespojí s tím, že jsem Samuelovou spolubydlící. Společnost tolika vlkodlaků, ve které se právě ocitla, v ní ale nevyvolala hysterii, takže jsem doufala, že si svá podezření případně nechá pro sebe.

„Fournier si nepřivodil žádná zranění,“ řekla jsem. „Nijak nezhoršil situaci. A to mi stačí.“

„Potřebujete pomoc?“ zeptala se odvážně.

Usmála jsem se na ni. „Ne. Myslím, že Mary Jo to zvládne.“ Dala bych přednost Jody a lékaři, ale Adam by mi nepoděkoval, kdybych ohrozila lidské životy. Stejně jako Jody bych tu nejraději měla Samuela… který někam zmizel.

„Není tu sterilní prostředí, ale to, zdá se, nevadí.“

„Ne,“ odpověděla jsem nepřítomně. Kam se Sam poděl? „Vlkodlaci se umí s bakteriemi vypořádat líp než lidé. Vypadá to, že jsou připravení začít.“

Zavřela jsem dveře, zhluboka se nadechla a otočila se k Mary Jo. „Víš, co dělat? Musím najít Sama.“

„Jsem tady.“ Samuel byl nahý jako novorozeně a potil se po rychlé proměně. Kůži měl špinavou od prachu a faeské krve ? což se snažil napravit pomocí kýble s vodou a ručníku, o něž Mary Jo mimo jiné požádala. Oči měl šedé, i když o odstín či dva světlejší než obvykle, ostatní vlci to ale bezpochyby připsali na vrub proměně. „Postarám se o něj.“

„Samueli,“ řekla jsem.

Odvrátil se a vzal do ruky něco, co vypadalo jako rýžák s tuhými štětinami. „Potřebuji, abyste ho pevně drželi. Bene, lehni si mu přes boky. Mary Jo, povím ti, kde tě budu potřebovat. Ruce budou nejhorší, proto začneme s nimi.“

„A co já?“ zeptala jsem se.

„Mluv s ním. Opakuj mu, že mu tím mučením pomáháme. Když tě uslyší a uvěří ti, nebude se tolik vzpírat. Dám mu trochu morfia. Nebude působit dlouho ani silně, takže si musíme pospíšit.“

Samuel se kartáčem pustil do drhnutí mrtvé kůže a téměř zahojených strupů a já mluvila a mluvila. Ohněm zničená tkáň musela být odstraněna, aby se rány zahojily čistě a bez jizev.

Adam dostával opakovaně záchvaty kašle. Když k nim došlo, všichni ucouvli a nechali ho kašlat, dokud neplival krev s velkými černými chuchvalci. I Ben dostal několik záchvatů, ale přečkal je, aniž by Adama pustil.

Čas od času ustal Samuel v práci a píchnul Adamovi další morfium. Nejhorší bylo, že Adam nevydal za celou dobu jediný zvuk ani se lidem, kteří ho drželi, nevzepřel. Upíral oči na mě, potil se a třásl, silněji či slaběji podle toho, co zrovna Samuel dělal.

„Myslel jsem, že jsi mrtvá,“ zachraptěl sotva slyšitelně, když se Samuel přesunoval od rukou k nohám. Nezdálo se, že by ho tolik bolely ? asi v nich zůstalo jen málo živých nervů. Vtrhl bosky do hořící budovy, aby mě zachránil.

„Hlupáku,“ řekla jsem a silně mrkala. „Jako bych mohla zemřít a nechat tě tady.“

Pousmál se. „Tehdy na bowlingu nás zradila Mary Jo?“ zeptal se a dokázal tak, že nebyl při proměně úplně mimo.

Oba jsme ignorovali bolestivý zvuk, který Mary Jo vydala.

„Zeptám se jí později.“

Kývl. „Lepší…“ Zmlkl a zorničky se mu stáhly i navzdory morfiu, které mu Samuel podal.

Prohnul se v zádech, zkroutil se, aby mi mohl přitisknout obličej k břichu, a vyrazil něco mezi výkřikem a zavrčením. Objala jsem ho a Samuel štěkl po Benovi s Mary Jo, aby ho drželi pevněji.

Po další dávce morfia nás Samuel všechny přesunul. Ben nalehl Adamovi na nohy… „A nemysli si, že jsem si nevšiml tvých rukou, Bene. Jsi další na řadě.“ Mary Jo držela Adama za jednu paži těsně nad loktem, já za druhou.

„Udržíš ho?“ zeptal se Samuel.

„Ne pokud nebude sám chtít,“ odpověděla jsem.

„Bude v pořádku,“ řekl Adam. „Neublížím jí.“

Samuel se napjatě usmál. „Myslel jsem si to.“

Když se Samuel pustil kartáčem do Adamova obličeje, musela jsem zavřít oči.

„Ššš,“ chlácholil mě Adam. „Brzy bude po všem.“

*

Krátce poté dorazil Warren. Příliš pozdě na to, aby pomohl s Adamem, ale spolu s Mary Jo drželi Bena, když mu Samuel odstraňoval z rukou zčernalou kůži a puchýře. Sice se dvakrát neproměnil a nezačal se uzdravovat špatně, přesto to bylo dost zlé.

Adam zavřel oči a odpočíval a já stála vedle něj a držela ho za nadloktí, jedno z mála míst, kde neztratil žádnou kůži. Pouto mezi námi se ještě neobnovilo a já se musela spolehnout jen na své smysly, že mi poví, jak se cítí. Překvapilo mě, že mi naše pouto chybí, přestože jsem kvůli němu byla tak nešťastná. Sluch mi prozradil, že úplně nespí, jen podřimuje.

Ben nebyl tak tichý jako Adam, ale očividně dělal, co mohl, aby příliš nekřičel. Nakonec se zakousl Warrenovi do bicepsu.

„To je ono,“ chlácholil ho Warren, aniž by sebou trhl. „Posluž si, pokud ti to pomůže. Jsi příliš daleko od srdce, než abys mi vážně ublížil. Zatraceně, jak já nenávidím oheň. Zbraně, nože, zuby a drápy jsou zlé ? ale oheň je nejhorší.“

Adamovy ruce vypadaly jako syrový hamburger, ale aspoň už nepřipomínaly spálený hamburger ? jednu natáhl a stiskl mi prsty. Pokusila jsem se mu vyprostit, ale otevřel oči a dál se mě držel.

„Dobrá, hotovo,“ řekl Samuel a ucouvl od Bena. „Posaďte ho na židli a nechte ho chvíli být.“

„Přivezl jsem ledničku s hovězím,“ řekl Warren. „Mám ji venku v pick-upu, takže je můžeme nakrmit.“

Samuel prudce zvedl hlavu. „Tvůj alfa měl problémy a ty jsi šel nakupovat?“

Warren se usmál, oči měl ale ledové a z kousnutí, které mu na paži zanechal Ben, kapala na podlahu krev. „Ne.“

Samuel na něj zíral ? a Warren hleděl na stěnu za ním a odmítal ustoupit třeba jen o píď. Měl sice Samuela rád, ale Samuel nebyl jeho alfa. Nedovolí vlku samotáři, aby zpochybňoval jeho činy.

Vzdychla jsem si. „Warrene. Proč jsi měl po ruce ledničku plnou syrového masa?“

Otočil se ke mně a široce se usmál. „Kyle to považoval za dobrý vtip. Neptej se.“ Tváře mu lehce zčervenaly. „Mrazák i lednička v Kyleově domě jsou plné. Proto jsme maso schovali do přenosné ledničky v garáži s tím, že ho odvezeme ke mně do bytu, kde mám prázdný mrazák, ale ještě jsem se k tomu nedostal.“ Podíval se na Samuela. „Jsi trochu kousavý, ne?“

„Čeká, kdy se do něj Mercy pustí,“ řekl Adam. Hlas měl slabý, ale všichni jsme naštěstí měli dobrý sluch. „A Mercy uvažuje, jestli to má udělat před námi.“

„Co na tebe Mercy má?“ zajímal se Warren. Když bylo zjevné, že Samuel neodpoví, pohlédl Warren na mě.

Sledovala jsem Samuela.

„Už to dál nezvládnu,“ řekl nakonec. „Bude lepší odejít, než někomu ublížím.“

Byla jsem příliš unavená, než abych poslouchala podobné hlouposti. „Jdi k čertu. ‚Pokojně nevcházej do dobré tmy,‘ Samueli. ‚Běsni a zuř, když se tvé světlo tmí.‘“ Když jsem byla na střední, pomohl mi naučit se tu báseň nazpaměť. Věděla jsem, že si to bude pamatovat.

„‚Těkavý stín je život,‘ Mercy, ‚špatný herec, jenž chvílí svou div prkna nezboří, a pak už kde nic, tu nic.‘“ Postavil proti Dylanu Thomasovi Shakespeara a odříkal ho s vyčerpanou bezútěšností, na niž by mohl být pyšný kterýkoli divadelní herec. „‚Je to příběh, vypravovaný blbcem, hrůzostrašný, leč… nesmyslný veskrz.‘“ Poslední slova vyhrkl s kousavou hořkostí.

Popadla mě taková zlost, že bych ho praštila. Namísto toho jsem posměšně zatleskala.

„Jak dojemné,“ řekla jsem. „A hloupé. Macbeth zabil svého pána, podlehl ctižádosti a přinesl bídu a smrt všem okolo. Myslím, že tvůj život stojí za víc. Znamená víc pro mě ? a pro každého pacienta, který ti kdy zkřížil cestu. Dneska večer to byli Adam s Benem.“

„A připočítej k tomu i mě,“ řekl Warren. Možná nevěděl, o čem se přesně bavíme, ale každý vlk by pochopil podstatu našeho rozhovoru. „Kdybys tu nebyl, když mě nedávno dostal ten démon, bylo by po mně.“

Samuel nezareagoval, jak jsem očekávala. Sklonil hlavu a zavrčel na Warrena: „Nenesu za tebe odpovědnost.“

„Ano, neseš,“ řekl Adam a otevřel oči.

„To ti tak vadí?“ zeptal se Warren něžně a pokrčil rameny. „Lidi umírají. Vím to já a víš to i ty. Dokonce i vlci jako my umírají. Když jsi poblíž, umírá jich míň. Taková jsou fakta. A i když ti vadí, neznamená to, že nejsou pravdivá.“

Samuel se k nám otočil zády a vykročil. V malé místnosti ale neměl kam jít, proto zase zůstal stát a svěsil hlavu. „Myslel jsem, že to bude snazší, Mercy. Ale já zapomněl ? ty ráda všechno komplikuješ.“ Obrátil se a pohlédl mi do očí. Když znovu promluvil, použil něžný, shovívavý tón, o kterém jsem byla přesvědčená, že se ho dávno odnaučil na mě používat. „Nemůžeš mě zachránit, Mercy. Ne když nechci být zachráněn.“

„Samueli,“ řekl Adam pánovitě hlasem silnějším, než jeho stav připouštěl. Zvedl se na lokty a zadíval se na druhého vlka.

Samuel pohlédl Adamovi do očí… a ve tváři se mu objevil šok, ale jen na okamžik, vzápětí se totiž začal měnit ve vlka. Byl to špinavý trik, kterým alfové ? silní alfové ? dokázali jinému vlkovi vnutit proměnu. Tušila jsem, že kdyby Adam Samuela nezaskočil, nikdy by se mu to nepovedlo. Adam zíral Samuelovi do očí a my ostatní čekali se zatajeným dechem. Je těžké stát patnáct minut naprosto bez hnutí. Nakonec se na Samuelově místě objevil bělooký vlk a usmál se na Adama.

„Možná tě to nezachrání, starochu,“ řekl Adam, znovu si lehl a zavřel oči. „Ale třeba tak získám trochu času na to, abych ti nakopal zadek a donutil tě přestat zabývat se dalekou budoucností a začít se starat o svůj bolavý zadek.“

„Někdy,“ ozval se Warren, „je fakt zřejmé, že jsi byl v armádě, šéfe.“

„Kopání do zadku patří k armádě, nakopeš i dostaneš nakopáno,“ přitakal Adam, aniž by otevřel oči.

Mary Jo zírala na Sama. „Ovládá ho vlk,“ řekla s hrůzou.

„Už několik dní,“ potvrdil Adam. „A zatím nikoho nezabil.“

Nevěděl o fae v knihkupectví… ale nebyla jsem si jistá, jestli se počítal. Sam ho zabil v sebeobraně, ne v pomatené krvežíznivosti, i když si mě pak málem dal jako zákusek.

Sam mi zamyšleně pohlédl do očí a já si uvědomila, že je… jiný, výmluvnější než ve Phinově obchodě ? vypadal přesně jako Samuelův vlk, na kterého jsem byla zvyklá. Předtím jsem si myslela, že začíná být agresivnější, ale teď jsem pochopila, že se stával… méně Samuelem a ještě méně Samem. Díky naší malé katastrofě jsme asi získali čas navíc.

„Chápu to dobře, že marok o Samuelovi neví?“ přerušil Warren ticho a jeho hlas zněl velmi kovbojsky a ležérně ? což obvykle maskovalo přesně opačné rozpoložení.

„Tak nějak,“ odvětila jsem. „Řekla jsem mu, že nic nechce vědět, a on mi uvěřil. Ale jen pod podmínkou, že si promluvím s Charlesem. Podle Charlese je dobrá zpráva to, že vlk nezačal zabíjet rovnou, takže je na Samuelovi závislý. Špatná, že pokud Samuela rychle nepřinutíme, aby se vzpamatoval, jeho vlk se taky vytratí.“ Což už se dělo. „A Samuel zemře tak jako tak, vezme s sebou ale spoustu dalších lidí.“

„Pravý vikinský pohřeb,“ poznamenal Warren.

Mary Jo na něj ostře pohlédla a on jí pohled opětoval.

„Čtu, ale jen knížky se spoustou obrázků,“ řekl pomaleji než obvykle a se silným texaským přízvukem.

„Tu odpověď obyčejně používám já,“ řekla jsem mu. „Nelíbí se mi, že jsi mi ji ukradl.“

Ben se zasmál. Ale pak se zeptal. „Čím se stav, kdy se lidská stránka rozplyne, liší od stavu, kdy prostě kontrolu převezme vlk?“

Vlci jsou neomalená stvoření a obvykle postrádají trpělivost pro opatrné našlapování, které zbytek světa považuje za zdvořilost.

„Jestli to chápu dobře, přijde Sam o rozum, začne napadat všechny okolo a nakonec padne mrtvý,“ řekla jsem. „Způsobí tak asi méně škody, než kolik jí vlk obvykle napáchá. Obzvláště když ten nepřestane, dokud ho někdo nezastaví. Přesto to není dobré.“

„Pokud k tomu dojde, bude snazší ho zabít,“ řekl Warren, když pochopil výhody. Samuel byl starý, mocný a chytrý ? pokud byl jeho vlk z poloviny takový, dokázal by se ho zbavit jedině Bran nebo Charles. V tomto stavu by ho ale zvládl odstranit kdokoli se stříbrem nabitou pistolí.

Samovi náš rozhovor zjevně nevadil. Přivřel oči a s falešnou prudkostí zacvakal na Warrena zuby. Uši měl ale postavené, aby ukázal, že jen žertuje.

Z jejich prostého přijetí reality mě bolelo u srdce.

„Sbalte to tu, děcka,“ řekl Adam se stále zavřenýma očima. „Je načase jít domů.“

Domů.

Ustaraně jsem pohlédla na Warrena. Za den či dva bude Adam opět na nohou ? a to díky šikovným vlkodlačím léčitelským supersilám. Ale smečka byla pořád rozložená.

„Jasně, šéfe.“ Warren na mě kývl, dál ale mluvil s Adamem. „Pokud ti to nebude vadit, nějaký čas s tebou zůstanu. Darryl tam bude taky.“

*

Naložili jsme Adama na korbu Warrenova pick-upu, ustlali mu na silné kempingové podložce a přikryli ho spacím pytlem. Vlkodlaci jsou vůči zimě víceméně imunní ? a vůbec vůči zimě, jaká obyčejně panuje v TriCities. Ale nemínili jsme riskovat. Přijal naši péči s královským pobavením, kterým ale dával zároveň najevo, že si naší starosti váží, i když nic neřekl.

„Kemping?“ pošeptala jsem Warrenovi, když jsme Adama uložili. „Tobě se fakt podařilo vytáhnout Kylea do přírody?“ Kyle si liboval ve vymoženostech civilizace. Nedokázala jsem si představit, že by dobrovolně strávil víkend v lese.

„Ne,“ zabručel. „Aspoň ne přes noc. Ale doufám, že na jaře se mi to podaří.“

„Ale měl jsi v autě spací pytle a kempingové podložky.“ Nedokázala jsem potlačit úsměv, který se mi dral na tvář. „Má to něco společného s ledničkou plnou masa?“

Sklopil hlavu, ale křenil se. „Neptej se na věci, které nechceš vědět, Mercy.“

Mary Jo jela na korbě pick-upu s Adamem a já jela za nimi v rabbitovi spolu s Benem a se Samem vzadu. Ben se nabídl, že rabbita odveze, abych mohla doprovodit Adama, ale ruce měl pořád živé a bolely ho. Mary Jo Adamovi neublíží; navzdory odporu nebo nenávisti, které chovala ke mně, ho toužila chránit.

Jakmile jsme vyjeli, Ben řekl: „Musíš zjistit, kdo byl druhý muž na hlídce.“

„Cože?“

„Druhý vlk, kterého Adam poslal hlídkovat s Mary Jo. Nechce ho udat a má vyšší postavení než já, takže se jí nemůžu zeptat. Kdyby se jí zeptal Warren… Patří k těm, kdo si myslí, že nemá v naší smečce co dělat.“

„Cože?“ Myslela jsem si, že gaye ve smečce nechtějí jen muži.

Ben kývl. „Otevřeně se k tomu nevyjadřuje, ale je paličatější než ostatní. Kdyby jí dal Warren rozkaz, který by nechtěla splnit ? třeba aby udala někoho, na kom jí záleží ? pravděpodobně by se mu postavila. Musel by jí ublížit a to by ho ranilo, protože ji má rád ? a přitom netuší, že patří k těm hloupým lidem.“

Vždycky jsem si myslela, že k těm hloupým lidem patří i Ben. Asi mě prozradil můj výraz, protože Ben se rozesmál.

„Když jsem sem přijel, byl jsem zahořklý. Východní Washington se s Londýnem nedá srovnávat.“ Dlouze se odmlčel, ale když jsem zahnula na dálnici, měkce pokračoval: „Warren je fajn. Stará se o smečku a to mezi těmi nahoře není tak obvyklé, jak si myslíš. Chvíli mi trvalo, než jsem se to naučil ocenit ? a to je moje vina.“

Poplácala jsem ho po paži. „Nám taky trvalo, než jsme si na tebe zvykli,“ řekla jsem. „Musí to být tvojí šarmantní osobností.“

Znovu se zasmál a tentokrát upřímně pobaveně. „Ano. Bezpochyby. Někdy jsi pěkná mrcha, víš to?“

Moje odpověď byla školácky automatická. „Vrána k vráně sedá,“ řekla jsem. „Myslíš, že tam byl ještě někdo, kdo se díval, jak Adam běží do hořícího domu, aby mě zachránil, a neudělal nic pro to, aby ho zastavil?“

„Adam nás vždycky posílá ve dvojicích. Jeden muž v čele, druhý jako záloha. Vždycky. Mary Jo tam nebyla sama, když jste se Samuelem odjížděli. Nebyla jediná, kdo se díval, jak někdo podpaluje váš dům.“

Odmlčel se. „Tuším, kdo to je, ale jsem předpojatý, takže budu držet jazyk za zuby. Ale pamatuj: Mary Jo… v hloubi duše je to hodná holka. Je hasičkou už od doby, kdy začali přijímat ženy. Tebe možná nemiluje, ale proti Samuelovi nic nemá. Nemyslím si, že by jen tak stála a přihlížela žhářství, kdyby někdo nezasáhl a neovlivnil ji. Ve smečce není moc lidí, kteří by jí dokázali podobně zatemnit zdravý rozum.“

„Myslíš si, že někdo jiný rozhodl, že poruší rozkazy.“

Ben pomalu přitakal. „Ano, myslím.“

„Někdo, komu Adam věřil natolik, že netrval na tom, aby se zúčastnil schůzky v jeho domě.“

„Ano.“

„A sakra.“

9.

VeVe tři ráno jsem popíjela kakao u kuchyňského stolu v Adamově domě spolu s Jesse, Darrylem, Auriel a Mary Jo. Kdyby bylo po mém, nejraději bych měla mezi sebou a Mary Jo několik lidí ? nevěřím totiž v lití vody do rozžhaveného oleje ? než jsem si ale nalila kakao, zůstalo jediné volné místo mezi Jesse a ní.

Pozitivní věcí bylo, že se většina vlků vrátila domů a Adam byl pořád v bezpečí. Sam s Warrenem drželi stráž v Adamově pokoji, zatímco my ostatní jsme se snažili rozhodnout, co budeme dělat, než se Adam postaví na nohy. Všechny ostatní vlky, kteří se objevili, jsme poslali domů.

Plánovala jsem, že se připojím k Adamovi, jakmile tady skončíme, ale věděla jsem, že je v pořádku. Spořádal pět kilo masa a upadl do spánku tak hlubokého, že připomínal kóma. Warren byl dost velký vlk na to, aby se postavil kterékoli dvojici zbývajících vlků ve smečce, tedy pokud by v ní nebyl Darryl, který mu byl nadřazen. Víceméně.

Sam byl poněkud nevypočitatelný, ale i v jeho současném stavu jsem si byla docela jistá, že by se přidal na naši stranu. Zraněný vlk je zranitelný. V nejlepším případě ho ochrání členové smečky ? ale když ve smečce panuje neklid, jako nyní v Adamově, je nejlepší držet si po ruce důvěryhodné strážce.

Warren se Samem se postarají o to, aby Adamovi nikdo neublížil.

Do kuchyně se přišoural Ben a vlekl za sebou jednu ze židlí z jídelny. Vklouzl mezi Jesse a Auriel, bolestivě sejmul krvavé prsty z opěradla židle a svezl se na ni. Jesse mu přisunula šálek horkého kakaa, pak se natáhla a ozdobila ho kopcem umělé šlehačky. Jessiny kudrnaté vlasy trochu povyrostly a obarvila si je narůžovo.

„Díky, drahoušku,“ řekl Ben podmanivě a ona rychle ucukla. Sklopil hlavu, aby mu neviděla do obličeje, a usmíval se, dokud si nevšiml, že ho sleduji. Přimhouřila jsem oči a on si odkašlal. „Všem v adresáři jsem poslal email, vysvětlil jim, co se dneska stalo, a oznámil jim, že Adam bude za den či dva zase v pořádku.“

Existence adresáře pro mě byla novinkou. Já na listině nebyla, asi proto, aby si na mě mohli všichni dosyta postěžovat, aniž by ranili moje city. S ohledem na stav Benových rukou se Auriel nabídla, že hlášení pošle za něj, ale odmítl s tím, že obsluhu počítače má na starosti on, a protože má pořád deset prstů, splní svoji povinnost.

Předklonil se a usrkl kakaa, aniž by se dotkl horkého šálku.

„Je instantní,“ omluvila jsem se. „Moje zásoba pravého kořeněného kakaa shořela s mým domem.“ Sotva mi ta slova splynula ze rtů, zalitovala jsem, že jsem je vůbec vyslovila. Dařilo se mi nemyslet na to, že ve tmě za kuchyňskými okny zůstala z mého domu jen hromádka popela.

„Je to kakao,“ řekl Ben. „V tuhle chvíli to stačí.“

Rozhostilo se ticho a já si uvědomila, že bych se měla ujmout velení. Zvláštním způsobem mi to připomnělo den, kdy jsem se musela postarat o sestřiny skautky, protože máma onemocněla. Čtrnáct děvčat, stůl plný vlkodlaků ? situace si byly až děsivě podobné.

Přejela jsem si rukama po obličeji. „Takže, s čím ještě se musíme vypořádat, než budeme moct jít do postele?“

Darryl složil velké ruce na stole. „Hasiči ještě neuzavřeli vyšetřování, ale jsou si docela jistí, že požár vznikl kvůli závadě na elektrickém vedení. Začalo hořet u skříně s pojistkami na chodbě. U starých karavanů se to prý občas stává, hlavně během prvních zimních týdnů, kdy se rozběhne topení.“ Pohlédl na mě. „Je to možné, nebo jsi zase někoho namíchla?“

Ebenově černou kůži a statnou postavu možná získal po africkém otci, ale jeho neproniknutelný čínský výraz byl naprosto dokonalý, i když byl Číňan jen napůl. Dalo se jen těžko odhadnout, jestli poslední větu myslel jako vtip nebo ospravedlnitelnou kritiku.

„Byli to fae,“ řekla jsem, povzdychla si a klepla kotníkem netečně do nohy stolu.

„Cože, všichni?“ zeptal se Ben vtipně. Svezla jsem se na židli, natáhla se okolo Jesse a kopla ho do nohy, což mi poskytlo obrovské zadostiučinění.

„Ne, všichni ne,“ řekla jsem, když vyjekl hranou bolestí.

„Působíš jeden problém za druhým, že, Mercy?“ řekla Mary Jo s pohledem upřeným z okna.

„Mrcho,“ řekl Ben. Bylo to dneska jeho oblíbené slovo ? a bylo lepší než nadávky, které používal obyčejně. Ten den v mé přítomnosti vlastně skoro neklel, když jsem nepočítala dobu, kdy mu Samuel ošetřoval ruce. A když jsem počítala jen slova, kvůli kterým filmy dostávaly označení „Mládeži nepřístupné“. Přemýšlela jsem, jestli to byla náhoda, nebo jestli se snažil zlepšit své chování ? anebo jsem s ním prostě netrávila dost času.

Mary Jo ohrnula ret. „Patolízale.“

„Ty ale máš odvahu házet kamením,“ řekl jí, „když jsi tam jen seděla a dívala se, jak Mercy podpalují dům.“

„Cože?“ řekl Darryl velice, velice tiše.

Ale Mary Jo Darryla neposlouchala. Místo toho se zvedla, opřela se o stůl a výhrůžně se naklonila k Benovi. „No a co? Měla jsem se snad kvůli ní postavit bandě neznámých fae?“

Auriel vstala, strčila do stolu a přirazila Mary Jo ke zdi tak tvrdě, že to muselo bolet. Ten, kdo Auriel dobře neznal, ji mohl podcenit. Byla jemně stavěná jako i jiné hispánky a vypadala, jako by si nikdy neušpinila krásně pěstěné ruce.

Většině smečky by bylo milejší, kdyby se na ně zlobil Darryl než Auriel.

Darrylova družka se mrazivě zeptala: „Ty ses jen dívala, jak banda fae pálí dům člena tvé smečky?“

Když se stůl dal do pohybu, zvedla jsem svůj hrnek s kakaem a podařilo se mi zachránit i Jessin. Bokem jsem odklonila stůl natolik, abych se ujistila, že nezasáhne Jesse. Darryl chytil Benův hrnek ? vlastní už vypil. Takže se na stůl a zem vylilo jen kakao Mary Jo a Auriel.

Rozhostilo se napjaté ticho, které přerušilo vítané zvonění mého mobilu. S bouchnutím jsem postavila hrnky na stůl a vytáhla ho z kapsy.

Číslo jsem nepoznávala. Obyčejně znám čísla lidí, kteří mi volají uprostřed noci.

„Haló?“

„Mercedes Thompsonová, máš něco, co patří mně. Já mám něco, co patří tobě. Zahrajeme si?“

Zmáčkla jsem hlasitý odposlech a položila telefon doprostřed stolu. Všichni až na Jesse volajícího stejně slyšeli ? když ale budeme všichni poslouchat nahlas, možná si někdo něčeho všimne. Můj mobil je relativně nový a zaplatila jsem navíc za dobrou kvalitu zvuku.

Darryl vytáhl svůj mobil ? jeden z těch miniaturních počítačů, které mají všechny dostupné vychytávky ? několikrát se dotkl displeje a položil ho vedle mého. „Nahrávání,“ řekl mi bezhlesně.

„Všechno, co jsem měla, v noci shořelo,“ oznámila jsem neznámému volajícímu a sotva jsem to řekla, znovu mě to zasáhlo. Chudák Médea. Zaťala jsem čelisti a rozhodla se, že ona osoba ? jejíž hlas zněl žensky, i když hluboce a chraplavě jako hlas kuřačky ? nikdy nezjistí, jakou bolest mi způsobila. Tedy pokud patřila k fae, kteří mi podpálili dům.

„Ta věc tam nebyla,“ řekla ? byla jsem si čím dál jistější, že jde o ženu. A následná slova mě přesvědčila o tom, že patří k fae. „Odhalila by se v ohni nebo ve smrti. Dívali jsme se, jak hoří, jak plameny požírají celý tvůj život, ale to, co jsi vzala Phineovi Brewsterovi jsme v uhlících ani v popelu nenašli.“

Fae často říkají věci, které lidem zní divně. Občas, když plácnu nějaké Zeeho pořekadlo, se lidé zarazí a zírají na mě.

„V ohni nebo ve smrti,“ řekla jsem a zopakovala frázi, která zněla jako nějaký citát.

„Odhalí se, když její majitel zemře nebo když shoří,“ objasnila netrpělivě.

„Tvůj lovec hlav vypadal jako někdo, kdo umí splnit úkol,“ řekla jsem. „Proč jsi ho nenechala, aby mě zabil, místo abys spoléhala na zálohu?“ Život s vlkodlaky mě naučil, jak kontrolovat situaci, aniž bych působila příliš agresivně. Jedním ze způsobů bylo položit otázku, která se zdála zcela mimo mísu ? a když zamaskujete skutečnou otázku jinou otázkou, šance, že získáte informace, se ještě zvýší.

„Kelly?“ řekla nevěřícně. Ale věděla, o kom mluvím. Musela to být ona, kdo celou věc, kvůli které málem zranili Maiu, zosnoval. „Kelly by ženě nikdy neublížil. Ale policie by mu nevěřila.“

Z jejího hlasu jsem poznala, že Kellyho Hearta zná osobně ? vycítila jsem, že jím pohrdá kvůli něčemu, co považuje za slabost.

„Hádám správně, když řeknu, že mluvím se ženou, která si říká Daphne Rondová?“ Zapamatovala jsem si jméno pohřešované producentky, protože se jmenovala stejně jako kráska z kresleného seriálu Scooby Doo, což mě zaujalo. Dala jsem si dobrý pozor na to, jak jsem otázku zformulovala, protože fae nemůžou lhát ? a patrně to nebylo její skutečné jméno. Fae obvykle neprozrazují svá skutečná jména vůbec nikomu.

„Někdy,“ odpověděla, ale nelíbilo se jí, že jsem ji prohlédla. Zajisté mohla odmítnout odpovědět, ale i to by byla odpověď. Kdyby pohřešovanou producentkou Kellyho Hearta nebyla, s velkým potěšením by mi oznámila, že se mýlím.

„Pan Heart si o tebe dělá starosti,“ řekla jsem jí. A hned jsem měla chuť kousnout se do jazyka. Nezasloužila si to vědět ? poslala ho na smrt. Kdyby Adam uvěřil, že mě Kelly zavraždil, vlastnoručně by ho zabil. Každému, kdo věděl, že chodím s místním alfou, to muselo být jasné ? proto sem lovce hlav poslala. „Jeho city by se změnily, kdyby věděl, co jsi pro něj naplánovala.“

„Kdyby věděl, po čem jdu, z celého srdce by mě podpořil,“ prohlásila s nečekanou vášní, což mi prozradilo, že má jisté pochybnosti a vadí jí to. „Je můj voják a řídí se mými rozkazy.“

Podobná slova jsem slyšela už dřív a rty se mi zkroutily vzteky ? kvůli Heartovi, který mě naštval… ale hlavně kvůli mému příteli Stefanovi, jinému vojákovi, kterého tak dlouho zneužívali, až ho zlomili.

„Jsi příliš přesvědčená o vlastní důležitosti,“ řekla jsem jí. „Ale to je u fae běžné.“ Zmáhala mě únava, proto pro mě bylo těžké bránit jí v tom, aby získala navrch, aniž bych ji rozzuřila. Koho měla? Stefana? Neviděla jsem ho už celé týdny. Zeeho? Nezavolala jsem mu, jak jsem měla v plánu, než mi shořel dům.

„A ty jsi zase příliš hloupá,“ odsekla s ledovým opovržením. S Kellym jsem ji popíchla… Ne tím, že ho ranila, ale že by nemusel splnit její přání, kdyby věděl, o co jí jde. „Ale to je u lidí běžné. Hlavně u těch, kteří se pletou do věcí, do kterých jim nic není.“ Odmlčela se, jako by něco zvažovala. Pak řekla: „Raději bys mě neměla dráždit, když mám někoho, na kom ti záleží.“

Jakmile skončila, ozvaly se dva výrazné zvuky. Úder a tlumený výkřik. Všichni jsme ztuhli a snažili se vypátrat, o koho se jedná.

„Muž,“ řekl Darryl bezhlesně.

Kývla jsem. Taky jsem to poznala. Po výkřiku následoval třetí zvuk: někdo s roubíkem v ústech se snažil mluvit. Zuřil. Na jeho hlase bylo něco zvláštního… nebyl to Stefan ani Zee.

Mary Jo mě chytila za rameno. Tvář měla bledou a staženou. „Gabriel,“ řekla bezhlesně.

Měla pravdu. Mary Jo mě přes léto nějakou dobu hlídala v garáži a pracovala se mnou a s Gabrielem. Taky ho znala.

Gabriel mě ani nenapadl ? myslela jsem si, že je v bezpečí. Na okamžik jsem v zoufalství zavřela oči. Stefan byl upír; Zee byl fae, kterému se ostatní fae s úctou vyhýbali. Gabriel byl sedmnáctiletý kluk bez jakýchkoli nadpřirozených schopností. Proti fae neměl žádnou šanci.

Jesse vydala tichý zvuk a rychle si přitiskla ruce na ústa, fae v telefonu ji ale slyšela.

„Zlobíš se, dítě?“ zeptala se. Myslela si, že jsem to byla já. „Víš, koho jsme chytili? Napovím ti. Kradl ti auto. Skoro jsme se ho zbavili ? ale patří ti, ne? Rozhodli jsme se vzít ho s sebou a zjistit, jestli budeš ochotná zahrát si hru.“

„Gabriel si může půjčit kterékoli moje auto,“ řekla jsem jí jasně ? a doufala jsem, že mě slyší i Gabrielovy lidské uši. „Šedým pánům se nebude líbit, až zjistí, že jsi do faeské záležitosti zatáhla člověka.“

Zasmála se. Její smích mě dočista zaskočil. Ženy s tak hlubokým hlasem mají obvykle i podobně hluboký smích. Ten její byl jemný a lehký ? úplně nelidský jako cinkání stříbrných zvonků ? a prozradil mi, o jakou fae jde, z čehož se mi ještě víc stáhl žaludek. Gabriel byl ve větším nebezpečí, než jsem si myslela.

Vedle telefonu na zdi visel bloček. Ukázala jsem na něj a Auriel naprosto tiše vstala a přinesla mi ho.

„Takže ti došlo, koho máme,“ řekla fae. „Zavolala ti jeho matinka? Vypadá tak sladce, nemyslíš?“ Její hlas zněl roztouženě. „V jiné době bych si ho nechala.“ Čekala jsem tirádu o starých dobrých časech ? během let jsem slyšela spoustu různých verzí. Ale v telefonu se rozhostilo ticho.

Napsala jsem: Královna víl. Cestuje s pěti až dvaceti stoupenci. Dříve zajímala lidi a dělala z nich své sluhy/milence. Unáší je do své říše, trochu se podobá zemi Pod Kopcem, a přesto je jiná. Magie: lidé tam vnímají čas různým způsobem. „Rip Van Winkle“ (100 let) nebo „Tomáš Veršotepec“ (ze sedmi dnů bylo sedm let). Tomáše Veršotepce jsem podtrhla, protože šlo o skutečnou historickou osobnost, kdežto Rip byl postavou z Irvingova příběhu, který mohl, ale také nemusel vycházet z různých legend ? včetně Tomášovy. Její smích zní jako cinkání stříbrných zvonků. Dokáže hypnotizovat magií. Zbavuje oběti svobodné vůle ? může mít stejný vliv i na faeské stoupence. Zákony ji svazují víc než většinu ostatních fae, ale v jejich mezích je velmi mocná.

Kniha mě naučila o fae mnohem víc, než jsem předtím věděla. Doufala jsem, že nám pomůže najít Gabriela dřív, než se královna víl rozhodne nechat si ho.

„Jsi trpělivá,“ řekla. „Neodpovídá to tomu, co jsem o tobě slyšela.“

„Nejsem zas tak trpělivá,“ odvětila jsem. „Myslím, že na tvoji hru nepřistoupím. Šedí páni by mohli moje problémy vyřešit za mě.“ Samozřejmě by to neudělali a já nebyla tak hloupá, abych je do celé věci zatahovala. Ale chtěla jsem vědět, jak zareaguje.

Znovu se zasmála. „Udělej to. Obrať se na ně, Mercedes Thompsonová. Ale jestli zjistí, co máš ? a že bys mohla tušit, oč se jedná ? zabijí tě bez ohledu na vlkodlaky. Taky by tě zabili, aby se k té věci dostali ? a věř mi, je snazší tebe, člověka, zabít než pátrat po tom, kam jsi tu věc schovala.“

Nepochybovala jsem, že říká o Šedých pánech pravdu. Fae vždycky říkají pravdu. A obvykle se nechají vyprovokovat posměšky ? proto jsem vložila do hlasu pořádnou dávku samolibosti, když jsem řekla: „Protože ty to taky nevíš.“

„Jde o Stříbrnou relikvii,“ řekla.

Nehledala knihu. Netušila jsem, o jakou „stříbrnou relikvii“ jde, protože kniha byla kožená a vykládaná zlatem; nebylo na ní nic stříbrného. Neměla jsem Gabriela za co vyměnit. Takže ho budeme muset najít a sebrat jí ho tak, aby nás už víckrát neobtěžovala. Spousta pohádek končí slovy: „A zlá víla se už víckrát neobjevila.“

„Nevíš, jak vypadá,“ řekla jsem sebejistě. „Myslíš si, že ji mám, protože Phin je mrtvý a relikvie se jeho vrahům neodhalila, což by udělala, kdyby ji měl ve svém vlastnictví.“ Řekla jsem to tak, jako bych si tím byla naprosto jistá.

„Máš ji?“ zeptala se. „Možná ji dal někomu jinému. Ale pokud ji nemáš, vezmu si toho krásného mladíka jako cenu útěchy a pustím se do hledání jinde.“

Kousla jsem se do rtu. Phin byl mrtvý.

„Mám něco, co patřilo Phinovi,“ řekla jsem opatrně. Až ráno opláču muže, jenž nastavil krk a pomohl mi i přes zákaz Šedých pánů, který miloval knihy a starožitnosti ? a jemuž volala ustaraná babička. V tuto chvíli jsem si potřebovala zachovat chladnou hlavu. Byla jsem unavená a Adamova bolest a vyčerpání začínaly prosakovat naším poutem, které si vybralo ten nejnevhodnější okamžik pro svůj návrat.

„Nic nepovíš vlkům,“ řekla. „To je první podmínka. Dozvím se, když ji porušíš. V tom případě si ponechám chlapce a zdvojnásobím své úsilí zabít tě.“

Rozhlédla jsem se po vlcích okolo stolu. „Včera ráno jsi mě netoužila vidět mrtvou natolik, abys riskovala hněv mého druha.“

Zasyčela. „Až získám Stříbrnou relikvii, už se nebudu muset bát vůbec nikoho. Ani vlků, ani Šedých pánů. Jediná věc, která tě teď chrání, je fakt, že by po tvé smrti mohlo nějaký čas trvat, než se relikvie odhalí. Jestli ale budeš dělat potíže, risknu to.“

„Co chceš, abych udělala?“ zeptala jsem se.

„Slib mi, že nepovíš vlkodlakům ani o mně, ani o tom, co máš, ani o nebezpečí, které hrozí Gabrielovi.“

„Dobrá,“ slíbila jsem neochotně. „Nepovím žádnému z vlků ani o tobě, ani o věci, kterou mám ve svém vlastnictví a která předtím patřila Phinovi, a ani o nebezpečí, které v tuto chvíli hrozí Gabrielovi.“

„A nepovíš nic ani fae. Ani Šedým pánům, ani starému fae, který byl dnes ráno ve tvé dílně.“

Pohlédla jsem na Darryla a ten ponuře kývl. Poví o tom Zeemu za mě.

„Nepovím žádném fae ani o tobě, ani o věci, kterou mám ve svém vlastnictví a která předtím patřila Phinovi, a ani o nebezpečí, které v tuto chvíli hrozí Gabrielovi.“

„Nemůžu tě donutit dohodu dodržet,“ řekla mi. „Tou magií už nevládnu. Když ale porušíš slovo, okamžitě se to dozvím ? a bude po dohodě. Krásný mladík bude můj a ty zemřeš.“

Jesse studenou rukou sevřela moji. S Gabrielem spolu už nějaký čas tak trochu chodili. „Tak trochu“, protože se potřeboval soustředit na školu, aby získal stipendium na vysokou.

„Dobrá,“ řekla jsem fae.

„Za druhé. Odneseš tu věc do knihkupectví a dáš ji mému rytíři vody.“

Rybák, napadlo mě. Rytíř vody mi ale nic neříkal. Možná se jednalo o titul, ne o druh fae.

„Ne. Neodnesu ji tvému rytíři do knihkupectví.“ Jeden z jejích lidí by nás mohl všechny zabít, aniž by sama porušila dané slovo. Museli jsme jednat rovnou s ní.

„Uděláš…“

„Nebudu ti věřit, pokud nepřistoupíš na osobní výměnu. Ty sama přivedeš Gabriela a já ho dostanu zpátky v pořádku a nezraněného výměnou za věc, kterou ti přinesu.“

„Nemůžu přivést Gabriela nezraněného,“ řekla pobaveně.

Mary Jo tiše, hrčivě zavrčela a já do ní šťouchla, abych ji umlčela. Možná fae nedávala pozor. Slyšela zvuk, který předtím vydala Jesse, ale jak rád říkal Bran, ani nejbystřejší smysly na světě vám k ničemu nejsou, když je zapomenete používat.

„Ne víc zraněného, než je teď,“ řekla jsem. „Jeho osobně a při smyslech a jeho tělo nebude o nic víc poškozené, než je právě teď.“

„To zvládnu,“ řekla stále pobaveně.

„Za poškození považuji i smrt.“

Zasmála se. Ten zvuk mi začínal jít na nervy. „Jsi nedůvěřivá, Mercedes. Copak nečteš pohádky? To lidé zrazují dohody. Dobře se vyspi… Hopla, vlastně nemáš kde spát. Tak si aspoň odpočiň. Zítra ti zavolám na toto číslo, až najdu bezpečné místo k výměně.“

Znervóznila jsem, protože působila příliš šťastně, jako by věděla něco, co já ne.

„Je Gabriel jediný člověk, kterého máš?“ zeptala jsem se, protože mě najednou napadlo, že může mít víc rukojmí.

Znovu se zasmála. „Přece si nemyslíš, že ti na to odpovím, že ne?“

A zavěsila.

„Ví někdo, která část země má předčíslí 333?“ zeptala jsem se.

„Žádná,“ řekl Ben. „Na 333 ani na 666 žádná čísla nezačínají. Telefonní společnosti na numerologii nevěří, ale spousta jejich zákazníků ano.“

„Mám zavolat Zeemu hned teď?“ zabručel Darryl. „Anebo se naštve, když ho někdo vzbudí?“

Podívala jsem se na něj. „Na první otázku nemůžu odpovědět. A Zee je naštvaný skoro pořád. Nenech se tím odradit.“

„Zavolám mu,“ řekla Auriel.

„Počkej, dokud…“ Než jsem mohla říct cokoli dalšího o Zeem, zaváhala jsem, protože jsem si nebyla jistá, kam až můžu zajít, než aktivuji faeské kouzlo. Ale Auriel pochopila a znovu se posadila.

„Slyšel někdo něco, co by nám pomohlo zjistit, odkud volala?“ zeptala se Jesse, která v televizi pravidelně sledovala detektivky.

„Žádné vlaky,“ řekla Mary Jo suše a odstrčila stůl, který ji držel u stěny. „Žádné šplouchání vody. Žádná auta ani jiný provoz. Žádná letadla. Žádné kostelní zvony. Žádní delfíni hrající si v pozadí.“

„Což vylučuje spoustu míst,“ řekla Auriel. „Jsem si docela jistá, že byla někde uvnitř. Slyšela jsem bzučení, což mohly být zářivky.“

„Já slyšel ozvěnu, jako by stála v místnosti s pevnými stěnami,“ řekl Darryl. „Ale nebyla velká. Zvuky nezněly dutě.“

„Když…“ Nemohla jsem říct: „Když ho uhodila,“ protože jsem slíbila, že nebudu s vlkodlaky mluvit ani o královně víl, ani o nebezpečí, které Gabrielovi hrozilo. „Když Mary Jo něco zaslechla, ozvalo se tiché zašoupání,“ řekla jsem. „Jako nohy židle drhnoucí po betonu.“ Zavřela jsem oči a uvažovala o pocitech, které ve mně zvuky v pozadí vzbuzovaly.

„Nepřítomnost zvuků zvenčí mohla znamenat, že nebyla jen uvnitř, ale přímo ve sklepě,“ řekl Darryl. „Pokud není zdejší, musela si najít nějaké bezpečné místo ? ne hotel. V poslední době se tady v okolí jen těžko shání místa k pronajmutí ? jeden z kolegů si na to stěžoval. Pokud je Phin mrtvý, možná fae používá jeho dům.“

„Žil v bytě, v jednom z nových činžáků v Západním Pasku ? a měl zvědavé sousedy.“ Vstala jsem a namočila utěrku, abych mohla utřít kakao.

„Co v knihkupectví?“ navrhla Auriel. Sebrala mi utěrku a hodila ji Mary Jo. „Tvůj svinčík. Ukliď ho.“

Mary Jo ztuhla ramena, ale bez protestů se pustila do uklízení.

„Se Samem jsme dneska v noci ve sklepě knihkupectví byli,“ řekla jsem. „Osvětlení tam ale nebzučí. A kromě toho tam nebyla ozvěna. Sklep byl plný knih, takže se zvuk nerozléhal. Místnost, ve které stála, působila prázdněji.“

„Byli jste v knihkupectví? Zachytila jsi nějaký pach?“ Myslela jsem si, že Ben dřímá. I když promluvil, oči nechal zavřené. Stres vyvolaný zraněním a břicho plné masa z Warrenovy tajemné ledničky na něj působily jako uspávací lék.

„Potřebuješ jít dolů a vyspat se?“ zeptala jsem se.

„Ne, jsem v pořádku. Objevili jste tam něco?“

„Zachytili jsme pach Phina ? a čtyř dalších fae. Jeden z nich, nějaký lesní fae, se vrátil a Sam ho zabil. S druhou lesní fae jsme se nesetkali. Je stejného druhu jako ten, kterého zabil Sam ? tím jsem si docela jistá. A pak tam byl fae, který páchl bažinou a mokrými věcmi, snad to byl její rytíř vody. Čím méně spojenců bude mít, tím budu šťastnější. Se čtvrtou fae, která zanechala v obchodě pach, jsem se setkala dneska dopoledne… No, vlastně včera. Vypadala jako šťastná babička. Nepoznala jsem, co je.“

„Byla to ona?“ zeptal se Ben a kývl na telefon.

„Na to ti nemůžu odpovědět,“ řekla jsem mu.

„Ale mně ano,“ řekla Jesse. „Unesla Gabriela ta stará žena?“

„Nevím,“ řekla jsem. Zavřela jsem oči a zvážila, co se stalo a kdy. „Ne. Procházela Phinovy záznamy a snažila se zjistit, komu Phin něco dal. V tu dobu už se mě ale pokusili jednou zabít ? pokud jsi to ještě nepochopila, incident, ke kterému došlo včera ráno u mě v garáži, byl namířen proti mně. Věděli, kde mě hledat.“ Kdybych si s tou ženou mohla promluvit, možná bych zjistila víc o tom, o co královně víl šlo.

„Není zrovna chytrá, tahle královna víl,“ řekl Ben. „Kdyby byla, věděla by, že nejsi člověk.“

„Zrovna se tím nechlubím,“ opáčila jsem. „A kromě spojení s Adamem a s marokem nejsem nijak důležitá. Neexistuje důvod, proč by o mně měla vědět. Hlavně když pracuje jako televizní produkční v Kalifornii.“

„Dělá ukvapené závěry,“ řekl Darryl. „Většinu lidí při pohledu na tebe, Mercy, napadne, že jsi fae nebo vlk a prostě to tajíš, protože jsi družkou vlka a pracuješ s fae.“ Zmlkl a zvedl přemýšlivě obočí. „Anebo si myslí, že jsi jedno nebo druhé a prozradíš jí to, když se ti bude vysmívat, že jsi člověk.“

„To zní docela pravděpodobně,“ řekla jsem.

„Proč jí prostě nedáš, co chce, výměnou za Gabriela?“ řekla Mary Jo. „Ta věc není tvoje a zdá se, že pravý majitel je mrtvý.“

Ben si odfrkl. „Obyčejně nejsi tak pitomá. Chtěla bys dát ženě, jako je tahle královna víl, magický předmět, o kterém je přesvědčená, že ji dokáže před námi ochránit?“

Darryl naklonil hlavu na stranu a pohlédl na Mary Jo. Zrudla a sklopila oči. „Nemysli si, že jsem zapomněl na to, že jsi neuposlechla Adamovy rozkazy,“ řekl. „Nemáš tady žádná práva a neopustíš dům, dokud si neodpykáš trest.“ Chvíli počkal, pak odpověděl na její otázku: „Ben má pravdu. A kromě toho, opravdu si myslíš, že nechá někoho, kdo ví, co má, naživu? Nemám nejmenší tušení, po čem jde. Pokud by byli Šedí páni ochotní zabít Mercy jen proto, že o té věci ví ? Mercy, která je v jejich přízni a je družkou našeho alfy ? nemyslíš si, že by neměli problém zbavit se někoho, koho už mají ve své moci a kdo se podobné ochraně netěší? Já si to odvodil z jediného telefonátu, takže tahle Daphne to určitě ví taky. Nemá v úmyslu nechat kohokoli jít. Přistoupí na výměnu, pak zabije jak Mercy, tak toho chlapce.“

„Anebo si chlapce nechá a zabije Mercy,“ dodala Jesse, která po otci zdědila taktické uvažování. „Gabriel by raději zemřel.“ Ale pořád to byla puberťačka s melodramatickými sklony. Nebyla jsem si jistá, jestli by Gabriel raději zemřel, než sloužil královně víl ? podle všeho to pro oběti bylo celkem příjemné, protože přišly o vlastní vůli.

Já bych byla raději mrtvá. Možná měla pravdu.

„Mercy,“ zabručel Darryl, „v jednom měla pravdu: potřebuješ se vyspat. Jdi do postele.“ Hlas mu zjihl. „Ty taky, Jesse. Tvému chlapci pomůžeme líp, když se pořádně vyspíme.“

Souhlasila jsem. Byla jsem tak unavená, že jsem sotva udržela otevřené oči.

Zívla jsem a zavěsila se do Jesse. „Dobře.“

*

S Jesse jsem se rozloučila u jejího pokoje, pak jsem co nejtišeji otevřela dveře Adamovy ložnice. Někdo stáhl z postele přehoz a hodil ho na zem. Adam ležel nahý na přikrývkách ? a vypadal příšerně. Tmavě rudé strupy mu pokrývaly velkou část končetin a i jiné části těla.

Warren si zul boty a ležel na boku na posteli čelem ke dveřím. Sam se stočil do klubíčka v nohách postele mezi nimi.

Trochu jsem se bála nechat ho o samotě se zraněným alfou, ale očividně se pořád choval netypicky na vlkodlaka, který nad sebou ztratil kontrolu. Když jsem zavírala dveře, rozvalil se na bok a koukl po mně. Zavrtěl se, a když se mu podařilo poodsunout Warrenovy nohy, spokojeně vydechl. Všimla jsem si, že Adama se ani nedotkl.

Warren byl vzhůru ? i když vypadal, že hluboce spí. Přelezla jsem přes něj a koutky úst se mu zkroutily nahoru. Uložila jsem se mezi něj a Adama a skrčila nohy, abych nekopala Sama.

Snažila jsem se Adama nedotýkat, ale obrátil se a přehodil mi paži přes bok. Vzbudil ve mně teplý, bezpečný a dobrý pocit ? a jeho to pravděpodobně bolelo. Pootevřel oči a zase je zavřel.

Chvíli jsem tam jen ležela a užívala si toho, že přežil. Zrovna když jsem upadala do spánku, otevřely se dveře.

„Je tu místo ještě pro jednoho?“ zeptal se Ben. Zvedla jsem hlavu a uviděla ho stát ve dveřích ve vytahaných teplácích. Vlasy na jedné straně hlavy měl rozcuchané, jako by už ležel, než za námi přišel nahoru. „Pokud ne, můžu…“

„Pojď dovnitř,“ zabručel Warren. „Půjdu se vyspat do jedné z ložnic pro hosty.“

Warren se skulil z postele a Ben si na ni vlezl. Nohou se opřel o moji a odpadl jako štěně, které si příliš dlouho hrálo. Když jste zranění, smečka poskytuje útěchu, pomyslela jsem si a složila hlavu zpátky na polštář. A poprvé za dlouhou dobu, možná vůbec poprvé, jsem ocenila, že k jedné patřím.

*

Probudila jsem se, protože mi bylo horko na hlavu. Byl to vzdáleně povědomý pocit, a tak jsem začala znovu usínat, když tu se mi do kůže na hlavě zaryly ostré, špičaté věcičky. Vtom jsem si vzpomněla, proč už by mi na hlavě neměla spát kočka.

Posadila jsem se a zírala do chladných očí lehce ožehnuté, pestrobarevné manské kočky, která dala najevo svoji nespokojenost s mojí nečekanou změnou pozice podrážděným mňouknutím. Páchla kouřem a v jednom místě měla spálený hřbet, ale jinak se zdála být v pořádku.

Adam se nepohnul, ale Ben se překulil a otevřel oči.

„Ahoj, kočko,“ řekla jsem s očima plnýma slz, když se přizpůsobila mé nové pozici a přesunula se na místo, kde jsme na ni s Benem oba snadno dosáhli a mohli ji hladit. „Myslela jsem, že je z tebe topinka.“

Strčila mi hlavu pod ruku a přetočila se, takže jsem jí prohrábla prsty srst. Ben se taky natáhl, když ale pohnul prsty, zarazil se. Vypadaly už líp ? ale pořád spíše jako něco z hororu.

„Neuvědomil jsem si, že to nevíš,“ řekl Ben stále chraplavě. „Měl jsem ti to říct. Adam šel do tvého pokoje. Já do Samova a našel jsem ji pod postelí.“

Utřela jsem si oči a nos do ramene (ruce jsem měla zaměstnané kočkou a plné kočičích chlupů). Sklonila jsem se k Benovi a políbila ho na nos.

„Díky,“ řekla jsem. „Moc by mi chyběla.“

„Jo.“ Natáhl se na záda a ruce si opatrně složil na břicho. „Taky by nám chyběla. Je to jediná kočka, kterou jsem kdy viděl tolerovat vlkodlaky.“ Jeho slova zněla zvláštně zranitelně. Asi nebyl zvyklý být hrdinou.

„Nelichoť si,“ řekl Adam suše. „Médea má ráda i upíry.“

„Adame?“ řekla jsem.

Už ale zase spal. A já ho cítila ve své hlavě, přesně tam, kde měl být.

10.

KKdyž jsem se probudila, celé tělo mě bolelo, což mě překvapilo. Pak jsem si ale vzpomněla na obrovského fae, který mě omráčil. Ve srovnání s mým spáleným domem a s Adamovým zraněním mi rvačka v knihkupectví nepřipadala důležitá. Vzadu na hlavě jsem měla bouli velkou jako husí vejce, byla jsem celá ztuhlá a kotníky ? oba dva ? mě bolely.

Sam chrápal, což nedělal zrovna často. Natáhl se mi přes chodidla, což pro něj nemohlo být zrovna pohodlné, ale vypadal docela spokojeně. Musel vycítit můj pohled, protože se překulil na záda a protáhl se ? a vzápětí už zase chrápal.

Adam pořád tvrdě spal jako většinu noci ? až na okamžiky, kdy ho budily záchvaty kašle, při nichž vykašlával krev našedlou kouřem. Během noci se ode mě odkulil a teď spal na boku. Pohladila jsem ho po lopatce a on se mi přitiskl na ruku, aniž by se vzbudil.

„Hej,“ řekla jsem mu. „Miluji tě.“

Neodpověděl, ale já odpověď nepotřebovala ? věděla jsem, co cítí. Až když jsem se bolestivě svalila z postele, uvědomila jsem si, že Ben zmizel. Pohled z okna mi prozradil, že je pořád ráno, i když ne brzké, ale zase nebylo tak pozdě, abych se cítila jako lenoch.

Ztuhle jsem odkulhala do koupelny. Dala jsem si horkou sprchu a zase se rozhýbala. A přestože jsem si musela obléct staré oblečení ? které páchlo krví a kouřem ? cítila jsem se dost dobře na to, abych se postavila novému dni. Po chvíli váhání jsem si vzala i podpažní pouzdro s pistolí.

Necítila jsem nijak vážnou potřebu chodit ozbrojená ? ale nevěděla jsem, kam svůj SIG bezpečně schovat. Adam patrně měl sejf na zbraně, ale já netušila kde. A tak jsem si schovala pouzdro s pistolí pod triko, které je aspoň trochu zakrývalo. Měla bych problém se k pistoli dostat, ale na tom nesešlo: byla nabitá olověnými kulkami a dům byl plný vlkodlaků. Pokud bych musela tasit zbraň, pravděpodobně by už bylo po mně.

S tou veselou myšlenkou jsem opustila ložnici a tiše za sebou zavřela. Nádherná vůně párků a másla mě přilákala do kuchyně.

Darryl vařil.

Auriel se zakřenila mému výrazu. „O nedělích,“ řekla spokojeně, „vaří on a já umývám nádobí. Většinou skončíme tady, v sídle smečky, a když vaří Darryl, všichni se tu zastaví. Je s tím spousta práce.“

To určitě byla, protože vlkodlaci byli pořádní jedlíci. Byla to ale jedna z věcí, které smečku stmelovaly: nedělní snídaně v Adamově domě.

„Umýváš nádobí, když vaří. Znamená to, že když ty vaříš, umývá on?“ zeptala jsem se.

„Ne,“ řekl Darryl a téměř profesionálně před nás postavil talíře s párky, vajíčky, opékanými brambory a topinkami, pak se vrátil zpátky ke sporáku. „Tak emancipovaní nejsme.“

Usmála se na jeho záda. „Ale luxuje.“ A Darryl vydal podrážděný zvuk.

„Viděli jste Bena?“ zeptala jsem se, pak jsem nedobrovolně přiznala: „Je to fakt dobré.“ Francouzský toast byl ochucený pravou vanilkou, skořicí a spoustou dalších věcí, mezi které patřil i autentický hořkosladký javorový sirup.

„Hm.“ Auriel kývla a kousla do pečené brambory. „Na vysoké se živil jako kuchař.“

„A dobře jsem vydělával,“ přitakal Darryl. „Ben sešel dolů, snědl snídani a odjel. Brzy se vrátí. Včera v noci jsem zavolal Zeemu.“

Odložila jsem vidličku. „Co říkal?“

„Jestli necháš moje chutné jídlo vystydnout, nic ti nepovím.“

Rychle jsem snědla další sousto a on se vrátil k vaření ? a k vyprávění. „Přehrál jsem mu včerejší telefonát a on ze mě vyšťáral všechno, co jsi nám řekla. Pak prohlásil, že uvidí, co bude moct udělat. Volal asi před hodinou a mám ti říct, že se co nejdříve zastaví. Může to ale několik hodin trvat, takže pokud ti zlá královna zavolá a bude se chtít sejít, nějak ji zdrž.“

„Jak na tebe působil?“

„Nabručeně. Kávu nebo pomerančový džus?“

„Voda stačí.“

Zvedl obočí.

„Ouha,“ řekla Auriel, ale usmívala se.

Darryl však ne. „Chceš snad naznačit, že moje káva není nejlepší ve čtyřech okresech? Anebo že můj čerstvě vymačkaný pomerančový džus není dokonalý?“

Dovnitř vtrhla Jesse a vypískla. „Ach, božínku, vaří Darryl. Skoro jsem zapomněla, že je neděle. Pomerančový džus, prosím.“ Pohlédla na mě a zasmála se. „Mercy nemá ráda ani pomerančový džus, ani kávu,“ řekla, vytáhla z kredence sklenici a nalila si ze džbánu, který Darryl připravil. „Je to smutné. Ale zůstane tak víc pomerančového džusu pro mě.“

Chovala se roztomile a vesele, ale pod očima měla tmavé kruhy. Vzala si talíř, který jí Darryl podal, a posadila se vedle Auriel.

„Takže,“ řekla a růžové vlasy dodávaly jejímu veselí na věrohodnosti ? s růžovými vlasy je těžké vypadat smutně ? přestože měla zarudlé oči. „Jak zachráníme Gabriela?“

„Všimli jste si, že všichni Mercyini známí potřebují dříve nebo později zachránit?“ zeptala se Mary Jo, když vešla do kuchyně.

Musela jsem s Mary Jo něco udělat. Ukousla jsem si z topinky a odložila vidličku na talíř. A nejlepší bude, když to udělám hned.

Vstala jsem. „Promiň,“ řekla jsem Darrylovi, pak jsem se obrátila k Jesse. „Půjčím si tvůj pokoj. Nevadí?“

Chvíli na mě zírala. „Ne?“ řekla a na konci věty zvýšila hlas, jako by její odpověď byla zároveň i otázkou. Možná byla.

„Máš dost dobré stereo na to, aby mě přes ně vlkodlaci v domě neslyšeli. A podle rámusu v přízemí je jich tu spousta.“

„Darryl vaří,“ řekla Auriel trochu omluvně.

„Chápu,“ řekla jsem. „Ocenila bych, kdybys hlídala můj talíř, dokud se nevrátím.“ Podívala jsem se na Mary Jo. „Ty. Se mnou.“

Bez ohlédnutí jsem vyšla nahoru po schodech a zamířila do Jessina pokoje. Tam jsem pustila stereo a zesílila ho, až mě skoro rozbolely uši. Hudba na CD zrovna neodpovídala mému vkusu, ale byla hlasitá a jen na tom záleželo.

„Zavři dveře,“ řekla jsem Mary Jo. Skoro mě překvapilo, že mě poslechla a šla se mnou.

S netečným výrazem vyhověla mojí žádosti.

„Dobrá. A teď, když se postavíš sem k oknu, je skoro nemožné, aby nás někdo slyšel.“

Všechna ta opatření nebyla skutečně nezbytná. V Adamově domě bylo tolik lidí, že navzdory dobrému sluchu nemohli špehovat, co se děje v sousedním pokoji ? odehrávalo se tu prostě příliš mnoho rozhovorů najednou. Ale díky stereu jsme měly prakticky zaručené soukromí.

„Co chceš?“ zeptala se, aniž by se pohnula ze středu místnosti.

Opřela jsem se o stěnu vedle okna a zkřížila paže na břichu. Nelíbilo se mi, že jsem se ocitla v této pozici. Celý život jsem byla samotář. I v době, kdy jsem žila v marokově smečce v Aspen Creeku, jsem byla úplně sama, kojot mezi vlky. Ale Adam potřeboval, aby za ním smečka stála ? a kvůli mně tomu tak nebylo. Pokud jsem byla součástí problému, měla bych se stát i součástí řešení, to jsem Adamovi dlužila. Teď zjistím, jestli mi všechny příležitosti, při nichž jsem sledovala, jak marok kroutí lidi do malých uzlíčků, pomůžou a jestli jeho technikou docílím stejných výsledků.

Usmála jsem se na ni. „Chci, abys mi řekla, co ti na mně vadí. Přímo teď a tady, kde nás nikdo nebude rušit.“

„Ty mi vadíš, Mercedes,“ vyštěkla. „Mrchožravý kojot mezi vlky. Nepatříš sem.“

„Ale no tak. Umíš to líp,“ dráždila jsem ji. „Zní to, jako by ti bylo tolik co Jesse ? a ani ona tak nemluví.“

S nečitelným pohledem zvážila má slova.

„Dobrá,“ řekla po minutě. „Bod pro tebe. Tak tedy za prvé: Nechala jsi Adama hnít celé dva roky po tom, co tě prohlásil za družku. A během těch let se naše smečka prakticky rozpadla, protože si Adam sotva dokázal zachovat chladnou hlavu ? a byl skoro k ničemu, když ostatní potřebovali udržet svého vlka pod kontrolou.“

„Souhlasím,“ řekla jsem. „Ale na svoji obranu ti musím připomenout, že mě Adam za celou dobu ani jedinkrát nepožádal, abych se stala jeho družkou ? a neudělal to ani předtím, než mě za ni prohlásil před smečkou. Nepožádal mě ani předtím, ani potom. Nepatřila jsem ke smečce ? za družku mě prohlásil jen proto, aby mi udržel ostatní vlky od těla ? takže jsem to zjistila až za dlouhou dobu. A dokonce ani pak se nikdo nezmínil o tom, jaké důsledky jeho prohlášení má. Zjistila jsem to až před několika měsíci, a jakmile jsem se dozvěděla, co se se smečkou a s Adamem děje, učinila jsem rozhodnutí.“

„Jak laskavé,“ vyštěkla a oči se jí vztekle leskly. „Stala ses Adamovou družkou kvůli smečce.“

„Bod pro mě,“ řekla jsem klidně. „Má volba neměla nic společného s problémy smečky ? Adam prostě potřeboval odpověď a i mé ‚ne‘ by stačilo k nastolení pořádku ve smečce. Souhlasila jsem, protože… protože je Adam.“ Můj, ozvalo se šeptem v mé hlavě, ale byla jsem si docela jistá, že to byl můj hlas.

„Za druhé,“ procedila skrz zaťaté zuby. „Protože jsi k nám pozvala nalezence, Adama skoro zabili a Jesse unesli.“

„Kdepak.“ Zavrtěla jsem hlavou. „To na mě nehodíš. Od začátku až do konce to byla záležitost vlkodlaků. Já se do ní zapletla, protože jsem byla ve špatnou chvíli na špatném místě. Nic víc. Bod pro mě.“

„Nesouhlasím,“ řekla. Všimla jsem si, že se postavila do pohovu jako voják. Napadlo mě, jestli ji to při výcviku naučil Adam, pokud jsem totiž věděla, Mary Jo v armádě nikdy nesloužila.

„Dobrá,“ řekla jsem a pokrčila rameny. „Žijeme ve svobodné zemi. Můžeš se cítit, jak chceš.“

„Nemůžeš popřít, kvůli komu málem zabili našeho třetího vlka, když se ve městě objevil démon. Mohla jsi za to ty a tvé styky s upíry,“ prohlásila.

Hlas měla chladný a tep klidný. Na Warrenovi jí nezáleželo; Ben měl pravdu. Nenazvala ho ani jménem, protože cítila, že jeho pozice je důležitější než on sám.

„Jakmile se ukázalo, že se ve městě nachází démon, vlkodlaci po něm nevyhnutelně museli jít,“ řekla jsem. „A Warren je ti úplně ukradený, takže nepředstírej, že si o něj děláš starosti.“

To ji donutilo zvednout hlavu a zadívat se na mě. Tvářila se dokonce trochu ustaraně. Snažila se předstírat, že nepatří k vlkům, kterým Warren vadí.

„Warren má desetkrát větší cenu než ty,“ řekla jsem jí. „Je tu, když je ho potřeba, a nesnaží se podkopat Adamovo postavení, když mu jeho rozkazy nevyhovují.“ Mávnutím ruky jsem umlčela její námitku. S rozhovorem o jejích nedávných aktivitách jsem chtěla počkat, dokud ji nerozložím natolik, aby mi zodpověděla všechny otázky. „Zpátky k věci. Co ještě?“

„Můžeš za to, že jsem zemřela,“ řekla. „Chudák Alec ? když mi rozsápal hrdlo, netušil, co dělá. Nikdo z nás to netušil. Upíři nás napadli kvůli tobě.“

Upíři nastražili past v baru U strýčka Mikea, v místní hospodě, kam se chodili bavit fae a ostatní nadpřirození tvorové. Jejich čáry měly u každého, kdo byl jakkoli spojen s vlky, vyvolat krvežíznivé šílenství. Mary Jo a další dva vlci ? Paul a Alec ? byli na špatném místě ve špatnou dobu. Ve chvíli, kdy jsme s Adamem dorazili na místo, byla už mrtvá. Když ale zemřete v přítomnosti Šedého pána, nebo aspoň jednoho konkrétního Šedého pána, není vaše smrt očividně tak nezvratná, jak by jinak byla.

„Bod pro tebe,“ připustila jsem a schválně se uvolnila, aby pochopila, že mi to ani v nejmenším nevadí. Ústy lhát nedokážu, někdy to ale zvládnu řečí těla. „Mohla bych říct, že vinit kohokoli jiného než ty, kdo si to doopravdy zaslouží, je hloupé ? za to, že jsi skoro zemřela, by ses měla zlobit na upíry. Kdybych ale nerandila s Adamem, nešli by upíři po vlcích, takže asi máš právo obviňovat mě.“

Čekala jsem, až vzhlédne, abych zjistila, jak se tváří. Když na mě pohlédla, opět se dokonale ovládala. Jen dvě věci by mohly vysvětlit, proč mě najednou tak nesnáší. První byl incident u Strýčka Mikea, ale ten ji dostatečně nerozzlobil. Takže zůstávala jen druhá možnost ? tu ale vytáhnu, až ji budu moct lépe využít.

„Ale,“ řekla jsem, „pokud mám přijmout vinu, musím se hájit tím, že tu teď stojíš jen kvůli mně. Fae tě oživila jen proto, že byla přesvědčena, že mi dluží laskavost.“

Zavrčela. „Proboha, doufám, že ti jednou někdo prokáže podobnou laskavost. Bolelo to… pořád to bolí. Některé dny necítím části těla.“

Věděla jsem to a dělalo mi to starosti, přestože mi fae dala své slovo, že Mary Jo bude zase jako dřív. Asi vynechala slovíčko „nakonec“, protože její utrpení fae vůbec nezajímalo.

„Příště jí povím, aby se neobtěžovala,“ slíbila jsem. Podupávala jsem nohou a přemýšlela, jak daleko zajít. Částečně to záleželo na tom, jakou roli jsem chtěla ve smečce hrát. Zrovna teď jsem se chovala jako Bran a používala techniky, které jsem od něj odkoukala během dospívání. Šlo mi to tak snadno, až jsem se cítila trochu nepříjemně ? nepovažovala jsem se za manipulativní osobu. Prozatím jsem o tom ale odmítla přemýšlet a raději jsem zvážila svůj současný problém.

Bran rád říkal: „Rozhodni se, jakých výsledků chceš docílit, a udělej všechno pro to, abys jich dosáhla.“ Takže čeho jsem chtěla docílit?

Zčásti to záleželo na tom, do jaké míry chtěla poškodit mě a do jaké Adama. Zjistila jsem, že přečiny vůči sobě odpustit dokážu, ale co se týkalo Adama, tam už jsem tak shovívavá nebyla.

Vzpomněla jsem si na to, jaký pohled na mě upřela tehdy v nemocnici, když se mi Adam měnil na klíně ? Adam, který málem uhořel při pokusu zachránit mě, protože mu neřekla, že jsem v bezpečí. Její pohled jasně říkal, že by jí bylo milejší, kdyby byl mrtvý, než aby mi ležel na klíně.

Byla to věc okamžiku, anebo ji vztek na to, že je Adam můj, dohnal k něčemu, co se nedalo vzít zpět?

„Mary Jo,“ řekla jsem příjemně, „obě víme, že to všechno je jedna velká kupa hnoje. Ano, je to pravda, aspoň víceméně, ale kvůli tomu se na mě nezlobíš.“

Prudce vystrčila bradu.

„Adam je můj,“ řekla jsem jí. „A ty se s tím neumíš smířit. Vadí ti, že jsem kojot? Že máme nějaký extrémně mezirasový ? nebo v našem případě mezidruhový ? vztah? Darryl je Afričan a Číňan, Auriel hispánka, a nevadí ti.“ Nevadilo jí, že jsem kojotí kožoměnec. Věděla jsem to. Jen mě napadlo, jestli to ví taky. Některým členům smečky to vadilo; možná některým vadili i Auriel s Darrylem. Pokud ano, byli dost chytří na to, aby si to nechali pro sebe.

Mary Jo stiskla rty, ale nic neřekla.

„Jak dlouho už ho chceš?“ zeptala jsem se. „Měla jsi celé roky od chvíle, kdy odešla Jessina matka.“

Branovy metody nestály za nic. Viděla jsem, jak jí oči potemněly bolestí, a toužila jsem se nakopnout. Ale byla aspoň částečně odpovědná za Adamova zranění. A když šlo o oheň, musela jsem po tom, co jsem viděla, jak Samuel drhne Adamovi mrtvé maso, souhlasit s Warrenem. Mary Jo se zachovala pitomě. Vsadila bych se, že neublížila Adamovi úmyslně, ale potřebovala jsem to vědět jistě.

Všimla jsem si, že bolest v její tváři nahradila zlost, a prostě ji dál sledovala.

„Nejsi nic,“ vyplivla. „Já taky nejsem nic. Proto to vím. Adam si zaslouží to nejlepší. Silnou a krásnou vlčici, ženu, která je…“

„Něco víc?“ nadhodila jsem. „Chytrá a s dobrým původem?“

„Která není kojotí míšenec,“ vyštěkla. V očích měla vlka a hlas jí zdrsněl. „Ne hloupou automechaničku nebo pitomou hasičku. Protože přesně to jsem, pitomá hasička. Potřebuje někoho něžného, ženského.“

„Zaslouží si toho tolik,“ řekla jsem pomalu. Dostala jsem ji, i když mi z toho bylo zle. Kojoti nejsou kočky; nehrajeme si s kořistí. „Myslím, že si zaslouží smečku, která za ním stojí.“

„Já za ním stojím,“ řekla. Neviděla jsem jí na ruce. Celou dobu stála v pohovu s rukama za zády. Podle toho, jak se jí napínaly bicepsy, bych se ale vsadila, že je zatínala v pěst, a hlas neměla tak tvrdý a jistý, jak chtěla. Ale její slova mi prozradila, co jsem potřebovala vědět, že ho nechtěla zabít. Zbytek tak byl zároveň těžší i snazší. Těžší proto, že než bude po všem, bude trpět ještě hůř ? snazší proto, že přežije.

„Stojíš za ním, co?“ řekla jsem měkce a zachovala si uvolněný postoj. „Zvláštní, mohla bych přísahat, že jsi mu nastražila past, že jsi ho chtěla zabít.“

„Dostala jsem ho ven,“ řekla. „S Darrylem jsme běželi za ním a vytáhli ho ven.“

„Ale ne dost rychle, Mary Jo,“ řekla jsem. „Mohl tam zemřít.“ Musela jsem se nadechnout, abych se ovládla. Mohl zemřít. Ale musela jsem pokračovat a donutit ji, aby mě vyslechla, aby si poslechla samu sebe.

„Kdo tam s tebou byl?“ zeptala jsem se chladně. „Ať už to byl kdokoli, podle Bena musel být dominantnější než ty. Nebyl to Warren ani Darryl.“ Ben by si všiml, kdyby Darryl nebyl na schůzce. Řekl by něco, protože kdyby za vším stál Darryl, bylo by příliš nebezpečné nechat si to pro sebe. A totéž platilo pro Auriel.

„Kdo je další na řadě?“ Dívala jsem se, jak se potí. Ben měl pravdu, byl to někdo vysoce postavený. Očekávala, že každým okamžikem vyslovím jeho jméno, takže muselo jít o někoho, kdo stál v hierarchii hodně vysoko. „Auriel. Nebyla to ani ona, že? Má Adama ráda. Ona by ho nikdy neposlala do hořícího domu kvůli někomu, kdo tam nebyl.“

Po mém rýpnutí ztuhla.

„A pak je tu Paul.“ To ji dostalo ? jak zajímavé. Ale věděla jsem, že ještě nejsem u cíle. „Ale nebyl to on. Adam Paulovi nevěří natolik, aby si jím nechal krýt záda. Nechal by si ho tady po celou dobu schůzky.“ Než jsem zjistila, jakou zášť ke mně Mary Jo chová, tipovala jsem, že tehdy na bowlingu mě ovlivnil Paul. Adam si patrně myslel totéž. Paula pořád štvalo, že prohrál souboj s Warrenem, a vinil z toho Adama. Paul byl stejně jako Ben zahořklý, těžko se s ním vycházelo a neměl mnoho přátel. Mary Jo ale rád měl, ji a jejího přítele Henryho.

Pozorně jsem sledovala její tvář. Připadalo mi, že vypadá ustaraně. Jestli to nebyl Paul, tak kdo? Tomu, kdo nepatřil ke smečce, a já k ní pořád ještě úplně nepatřila, nebyla hierarchie na nižších stupních žebříčku úplně jasná. V duchu jsem si prošla vlky, které jsem znala, a zarazila se. Henry? Byl to fajn chlap. Chytrý a rychlý. Tušila jsem, že je bankéř nebo něco podobného, co mělo do činění s financemi. Nikdy by… hm. „Nikdy“ bylo dost silné slovo.

Napadlo mě, co si asi Henry myslí o citech, které Mary Jo chovala k Adamovi.

„Henry,“ řekla jsem na zkoušku a Mary Jo zbledla. Možná netušila, kolik mi toho říká, aniž by otevřela ústa. „Včera v noci s tebou byl venku Henry. To on ti řekl, abys fae nechala podpálit mi dům.“

Dveře Jessina pokoje se otevřely, dovnitř vešel Adam a jemně je za sebou zavřel. Pohyboval se ztuhle a podle zaťaté čelisti a napjaté kůže okolo očí ho všechno bolelo. Viděla jsem to, což znamenalo, že trpí víc, než dával najevo. Alfa neprojevoval slabost, když tomu mohl zabránit.

Na sobě měl jen kalhoty svého gi, jejichž nohavice končily v půlce lýtek a odhalovaly vlhké rány na nohách. Měl i jiná zranění, ale ve srovnání s těmi na nohách nevypadala zle.

„Slyšel jsem tvůj hlas,“ řekl a přinutil mě odtrhnout oči od jeho nohou a pohlédnout mu do tváře. „A tak jsem přitiskl ucho na dveře a i přes hudbu jsem zaslechl, co jsi řekla, Mercy.“ Podíval se na Mary Jo, která se k němu otočila a úplně zapomněla na formální přehlídkový postoj. Prostě tam stála a vypadala zranitelně.

Kdyby tu místo Adama stál Samuel, bála bych se, že na ni bude příliš mírný. Ale Adam nepovažoval ženy za slabší pohlaví, uměl taktizovat a poznal organizovanou akci, když ji měl před nosem.

Nečitelně se na Mary Jo zadíval. „Takže Henry byl u toho, když fae podpálili Mercyin dům. A já si myslel, že jsi tam byla sama. Viděl jsem totiž Henryho včera v noci tady v domě, i když jsem mu jasně řekl, aby tě kryl. Kdybych se ho na to zeptal, určitě by mi sdělil, že si myslel, že jsem ho za tebou poslal jen na dobu schůzky… anebo by si vymyslel jiné vysvětlení.“

„To Henry ti řekl, že můj dům hoří, že?“ řekla jsem. Stejně jako Adam jsem sledovala Mary Jo. Do tváře jsem jí neviděla, ale napjala se jí ramena. Přítel na vysoké, student herectví, mi kdysi řekl, že ramena jsou nejvýmluvnější částí těla. Musela jsem souhlasit. Konečně začínala chápat, očekávala totiž, že Adam řekne ano.

„Vidím, že jsi dospěla k logickému závěru, Mercy,“ řekl mi, aniž by odtrhl oči od Mary Jo. „Přemýšlím, jestli už pochopila ? anebo se na plánu podílela.“

„Henry vrazil dovnitř a dostal tě ke karavanu dřív, než kdokoli vyběhl z domu?“ Hlas Mary Jo zněl ostře, ale nehádala se.

„Správně,“ přitakal Adam. „Víceméně. Vešel do kuchyně, a než jsem se mohl zeptat, co tam dělá a proč nehlídá Mercy, podíval se ven z okna a řekl: ‚Co je to? Hoří? Můj bože, její dům hoří.‘“

„Věděl to,“ řekla Mary Jo nejistě. „Díval se, jak ho fae podpalují. Nedovolil mi je zastavit, protože se o mě bál. Řekl, že Mercy se Samem jsou pryč, a komu ublíží, když drzému kojotovi shoří dům? Zaslouží si trpět za všechnu bolest, kterou způsobila.“

Mary Jo pohlédla na Adama. „Myslel tím mě. Fakt ho nazlobilo, když nás napadli upíři… a ublížili mi, protože se snažili dostat Mercy. Chtěl jí to vrátit.“

„Jsem mu ukradená,“ řekla jsem jí. „Mě jeho přítelkyně nemiluje. Henrymu šlo jen o Adama. Naskytla se mu šance pomstít se mu a on ji využil.“ Podívala jsem se na Adama. „Než příště vtrhneš do hořící budovy, abys mě zachránil, napřed se sakra dobře ujisti, že jsem uvnitř. A obuj si boty, zatraceně.“ Znovu jsem pohlédla na jeho nohy. „Mokvají ti popáleniny. Upatláš si všechny koberce.“

Usmál se. „Taky tě miluji, zlatíčko. A po tom, co jsi mi to tu všechno zakrvácela, jsem našel firmu, která dokáže z koberců dostat skoro všechno.“

„Chtěl Adamovi ublížit,“ řekla jsem Mary Jo. „Protože zraněný je i zranitelný. Alfa může být kdykoli vyzván. Adam je zraněný a za normální situace by tak mohl souboj odložit, aniž by kdokoli něco namítl, obzvláště když marok rozhodl, že souboje o místo alfy nesmí proběhnout bez jeho svolení. Ale smečka je…“ Podívala jsem se na Adama. „Promiň, já vím, že je to moje vina. Ale smečka je rozbitá. Adam nemůže souboj odložit, když to ve smečce tak vře. Kdyby to udělal, čekalo by ho něco víc než jen formální souboj ? hrozila by mu vzpoura.“

Chápejte, vyrostla jsem ve vlkodlačí smečce. Znám rizika. Ani strach z maroka nedokáže udržet povahu smečky zcela pod kontrolou. Proto alfa dělá vše, co může, aby před smečkou utajil svoji slabost.

„Henry tě vyzval?“ zeptala se Mary Jo šokovaně. „Když ho nezabiješ ty, udělá to marok.“

„Skoro,“ řekl Adam. „Vyzval mě Paul. Asi před čtyřmi minutami mi vlezl do ložnice oknem a před Benem, Alecem a Henrym mě vyzval na souboj. Henry se nabídl, že odveze Bena, který chtěl vyzvednout nějaké oblečení pro Mercy, protože Benovy ruce jsou pořád příliš bolavé, než aby mohl řídit, a navrhl, aby šel Alec s nimi.“

Odmlčel se a těžce řekl: „Henry je tak ochotný.“

Mary Jo kývla. „A o Alecovi je známo, že je neutrální. Není tvým největším fanouškem, ale ani zarytým odpůrcem.“

Adam pokračoval něžněji: „Museli si dohodnout nějaké znamení, protože se s Paulem objevili v mé ložnici skoro zároveň a ve chvíli, kdy tam ani Warren, ani Darryl nebyli, aby je zastavili. Ben a Henry byli svědky výzvy. Henryho šokovalo, že mě Paul vyzval, když jsem zraněný.“

„Nastražili ti léčku,“ řekla Mary Jo tupě. „Využili mě k tomu, aby ti nastražili léčku.“

„To jsem se ti snažila vysvětlit,“ řekla jsem a věcně se zeptala: „Tehdy na bowlingu jste to byli jen ty a Henry, nebo vám pomohl i Paul?“

Kývla a vůbec si neuvědomila, že dělám závěry bez důkazů, protože ji příliš rozptýlilo pochopení, že všechno je jinak, než předpokládala. „Byli jsme to Paul, Henry a já. Navrhl mi to Paul. ‚V úctyhodné smečce nemůže zastávat druhé místo kojot.‘“ Mary Jo pohlédla na Adama. „Tvrdil, že pro tebe není dost dobrá ? a já souhlasila. Henry se zdráhal. Musela jsem ho přemlouvat. Obelstili mě, že? Jedou v tom spolu.“

Bylo mi jí líto. Ale litovala jsem ji víc, než jsem zjistila, že Adama vyzval Paul. Henry byl dobrý bojovník ? jednou nebo dvakrát jsem ho viděla zápasit ? ale na Paula ani zdaleka neměl. Paul… obyčejně bych se neobávala, že by Paul mohl nad Adamem zvítězit, ale Adamovi obyčejně nemokvaly rány na nohách a ruce neměl oteklé a rozedřené.

Proto jsem Mary Jo nelitovala natolik, abych ji nechala vyklouznout a svalila vinu na její společníky.

„Za tou věcí na bowlingu jsi jen ty,“ řekla jsem jí. „Ach, Paul by určitě nebrečel, kdybychom se s Adamem rozešli ? ale Adama se chce zbavit víc než mě. Henry… pro Henryho to možná byla poslední kapka ? to víš líp než já. To tehdy pochopil, jak moc chceš Adama?“

Adam se ke mně prudce otočil. Asi si neuvědomil, co k němu Mary Jo cítí.

„Paul,“ začala Mary Jo, pak zmlkla. Zavřela oči a zavrtěla hlavou. „Ne, Paul ne.“ Křivě se na Adama usmála. „Paul je houževnatý a není hloupý ? ale neumí plánovat. Nikdy by nepřišel na to, jak tě donutit, abys přijal výzvu dřív, než bys byl připravený. Má pravdu. Je za tím Henry. Co můžu udělat?“

„Vůbec nic,“ řekl. „Prostě buď příště chytřejší.“

„Kdy dojde k souboji?“ zeptala jsem se a snažila se chovat chladně, být dobrá kojotka, která nechá svého druha bojovat na smrt, i když ho bolí jen chodit. Musela jsem to udělat, protože protesty a pláč by nic nezměnily, jen by mu všechno ještě ztížily. Kdyby výzvu odmítl, Paul by se stal alfou ? a jak jsem znala Paula, první, co by udělal, by bylo, že by Adama zabil. V to aspoň Henry doufal.

A důvodem, proč výzvu předložil Paul a ne Henry, bylo, že až se o celé věci dozví marok, Paul zemře. Smečku pak povede Darryl s Warrenem jako zástupcem. Smečka nesnese gaye na druhé pozici, protože kdyby se něco stalo Darrylovi, vedl by smečku on. A tak Warrena zabijí, nebo ho Bran přesune jinam ? a zástupcem alfy se stane Henry.

Aby k tomu došlo, musel by Adam samozřejmě prohrát souboj s Paulem. Udělalo se mi zle.

Adam pohlédl na Jessin budík, který ukazoval 9:15. „Za patnáct minut v doju,“ řekl. „Mohla bys jít dolů a říct Darrylovi a Warrenovi, že je budu potřebovat jako svědky? Asi si ještě na deset minut lehnu.“ Na chodbě pak dodal: „Pokud přežiji, Mary Jo, budu tě muset za to, co jsi provedla na bowlingu, potrestat. Zkazila jsi mi slibně se vyvíjející večer a to ti nezapomenu.“

*

„Vystydlo ti jídlo,“ zavrčel Darryl, když jsem vešla do kuchyně. „Doufám, že šlo o něco důležitého.“

Jesse tu pořád byla a utírala nádobí, které Auriel umývala. Nemohla jsem ji nijak ušetřit, ne když si Paul vynutil, že souboj proběhne tady ? neexistovala sebemenší šance, že bych Jesse přesvědčila, aby počkala někde v bezpečí; na to byla příliš dcerou svého otce.

„Paul vyzval Adama na souboj,“ oznámila jsem jim. „Za patnáct minut v doju v garáži.“

Darryl se s vrčením bleskurychle otočil a Auriel se postavila mezi něj a Jesse, ta si toho ale asi vůbec nevšimla, protože upírala pohled na mě.

„Jak se k Adamovi dostal?“ zajímala se Auriel. „Kdo ho měl strážit?“

„Já,“ řekla jsem po šokovaném okamžiku. „Asi jsem to měla být já.“

„Ne,“ řekla Auriel. „Měl to být Samuel. Ben řekl, že nechal Adama se Samuelem a s tebou.“

„Samuel nepatří ke smečce,“ zavrčel Darryl a oči mu v tmavé tváři zlatě zářily.

Sam není Samuel, napadlo mě. Za normálních okolností by Samuel výzvě zabránil. Přemýšlela jsem, jestli si to Paul nebo Henry uvědomili. Asi ne.

„Moje vina,“ řekla jsem.

„Ne.“ Nechala jsem Mary Jo v Jessině pokoji, ale musela mě sledovat dolů. „Není to tvoje vina,“ řekla Mary Jo. „Warren nebo Darryl by možná dokázali Paula zastavit, ale Henry se postaral o to, aby u toho nebyli.“ Upřela na mě nečitelný pohled, na který by mohl být pyšný i sám Darryl, nebyl ale příliš nepřátelský. „Ani by je nenapadlo, že by Samuel mohl zasáhnout. Považují ho za vlka samotáře, ne za Adamova přítele.“

Uvědomila jsem si, že mi pohledem dává vědět, že ostatním o Samuelově stavu nepoví, když o něm sama pomlčím.

„Henry?“ Darryl byl v takovém šoku, že zapomněl na zlost. „Henry?“

Mary Jo vystrčila bradu. „Naplánoval to.“ Podívala se na mě, pak se odvrátila. „Chce Adama zabít a využívá Paula… a využil i mě, aby toho dosáhl.“

„To ti namluvili?“ Do kuchyně vešel sám Henry. Byl šlachovitý, o kousek vyšší než já, často se usmíval a jeho oříškově hnědé oči vypadaly někdy spíše šedě nebo zlatě než tmavohnědě nebo zeleně. Vlasy měl ostříhané nemoderně a téměř jistě se holil břitvou namísto elektrickým strojkem, protože ten nikdy nezajistí tak dokonalé oholení. „Mary Jo…“

„Jak nepohodlné,“ zamumlala jsem. „Nemoct lhát jinému vlkodlakovi.“

Kdyby se Mary Jo přede mě nepostavila, udeřil by mě. Zachytila ránu určenou mě a nalétla na středový ostrůvek. Žulová deska se uvolnila, když na ni dopadla, a začala klouzat ? Jesse ji ale zachytila, než mohla spadnout na zem, a postrčila ji zpátky. Kdyby takovou silou uhodil mě, nevstala bych jako Mary Jo ? a ta se držela za žebra.

Henry se ji chystal znovu napadnout, cestu mu ale zastoupila Auriel a vycenila zuby.

„Hijo de perra!“ obořila se na něj rozzuřeně.

Henry zrudl, takže urážka asi ťala do živého. Vynadat někomu do čubčích synů bylo mezi vlkodlaky hrubou urážkou.

„Hijo de chihuahua,“ opravila ji Mary Jo.

Auriel potřásla hlavou. „Darryl říkal, že za nepokoji, které smečkou už pár let zmítají, nemůže být Paul. Paula by nikdo neposlouchal. Věděli jsme, že má pravdu, ale nikdo jiný nás nenapadl. Podezřívala bych spíše Petera než tebe.“

Peter byl jediný submisivní vlk ve smečce. Bylo nepředstavitelné, že by se submisivní vlk zapletl do mocenských her. Pokud měla Auriel pravdu, celá věc začala dlouho před katastrofickým incidentem v bowlingové hale.

„Jak dlouho už víš, že by tě Mary Jo odkopla jako prašivého psa, kdyby mohla mít Adama?“ zeptala jsem se.

Zavrčel něco neslušného.

„Nemáš ani špetku rozumu,“ řekla Auriel. Předpokládala jsem, že mluví se mnou, proto jsem jí odpověděla.

„S tebou mezi námi se o nic nepokusí,“ řekla jsem jí. „Je dost chytrý na to, aby se tě bál.“

„Věděl to od chvíle, co mě zabili,“ řekla Mary Jo a odpověděla tak na otázku, kterou jsem položila Henrymu. „Je to tak, že? Od okamžiku, kdy jsem se probrala. Políbil jsi mě na čelo a já ti řekla Adame. Ale vypadá to, že jsi něco tušil už dlouho předtím.“

„Vypadni,“ poručil Darryl hlasem hlubokým vzteky. „Vypadni z domu, Henry. Až se vrátíš na souboj, přijdeš dveřmi rovnou zvenku. A raději doufej, že Adam souboj vyhraje, jinak s tebou tak vymetu podlahu, že nebude potřeba ani rakve. Postačí hadr.“

Henry zrudl, zbělel a znovu zrudl. Beze slova opustil místnost. Otevřel vchodové dveře a práskl jimi.

Do kuchyně vešel zachmuřený Ben se Samem v patách.

„Kam Henry tak pospíchal? Darryle, dobře ? hledal jsem tě. Právě jsem mluvil s Warrenem. Slyšel jsi…?“ Zmlkl, když uviděl Jesse. Pak si nás dobře prohlédl. „Vidím, že už jste to slyšeli.“

Darryl ztuhl. „Samueli?“ řekl měkce.

„Je takový už několik dní,“ odpověděl Ben. „Zatím nic neprovedl. Je to dlouhý příběh a můžeš si ho poslechnout později: za pět minut máme být v garáži.“

11.

JJediný důvod, proč garáž nebyla nacpaná vlkodlaky, byl, že se zvěst o souboji ještě neroznesla.

Namísto třiceti nás tu bylo jenom osmnáct, když nepočítám Sama, který ke smečce nepatřil. Ale musela jsem se neustále rozhlížet a počítat, protože se mi zdálo, že je nás tu míň lidí. Většinu soubojů o dominanci provází stejně jako box nebo wrestling pošťuchování, výskot, posměšky a sázky. Tady ale panovalo strašidelné ticho a jen jedna osoba se pohybovala.

Paul běhal na místě po straně žíněnky a každých deset nebo patnáct vteřin se zastavil, aby se protáhl nebo si cvičně zaboxoval. Byl vysoký a měl blond vlasy a krátký rusý plnovous. Pleť měl bledou a pihovatou jako většina zrzavých lidí. Tváře mu zrudly vzrušením z nadcházejícího souboje. Stejně jako Adam měl na sobě jen kalhoty kimona.

Žádná tradice nenařizuje, že souboje o dominanci musí probíhat v lidské podobě. Je to ale běžné, protože v souboji tak jde víc o dovednost a sílu. Když jste vyzbrojení zuby a drápy, může šťastný zásah vyřadit i zkušenějšího soupeře.

Na opačné straně žíněnky, naproti Paulovi, zaujal Adam postoj v podřepu, hlavu měl skloněnou, oči zavřené a ramena uvolněná. Z tváře mu zmizely všechny známky bolesti, než ale došel z domu do doja, nedokázal se zbavit ztuhlosti, kterou v něm bolest vyvolala. I kdyby se mu to však podařilo, jen idiot by si při pohledu na popraskané strupy na nohou a rukou neuvědomil, že je v průšvihu.

I přes vážnost svých zranění se měl jako alfa uzdravovat rychleji. Jistě, zranění vlkodlaků, a dokonce i jednoho vlkodlaka, se hojí různě rychle s ohledem na spoustu věcí. Možná na tom byl hůř, než dal najevo, anebo problémy ve smečce narušily jeho léčivé schopnosti. Snažila jsem se netvářit ustaraně.

S Jesse jsme měly přístup až k okraji žíněnky na Adamově straně ? na místo tradičně vyhrazené rodině alfy, nebylo ale nejmoudřejší být tu, žádná z nás by se totiž nedokázala rozumně bránit, kdyby se boj přenesl mimo žíněnky. Sam stál vedle Jesse a Warren pak mezi námi, asi aby bojovníkům zabránil ublížit nám.

Adam neměl hodinky, ale přesně ve chvíli, kdy hodiny na stěně ukázaly devět třicet, zvedl hlavu, otevřel oči a kývl na Darryla.

Vlci si na řečnění nepotrpí. Darryl zamířil doprostřed žíněnky. „Paul se rozhodl vyzvat našeho alfu na souboj,“ oznámil stroze, stáhl rty a pokračoval: „Vyhnul se formalitám a neoznámil výzvu marokovi.“

Nikdo nic neřekl ani se nezatvářil překvapeně. Všichni věděli, co Paul udělal.

Existovala malá naděje, že marok zhodnotí neuspořádané vztahy ve smečce a uzná, že Paul neměl na vybranou a musel alfu vyzvat. Šance, že by marok Paula nezabil, by ale byla větší, kdyby Adam nebyl zraněný. Jenže Paul byl asi přesvědčen, že je v právu a že o tom maroka přesvědčí.

No, asi to bylo možné. Ale nemyslela jsem si, že si Paul uvědomuje, jak nepravděpodobné to je. Pokud jsem věděla, nikdy se s marokem osobně nesetkal. Henry, který maroka znal, ho asi přesvědčil, že všechno dobře dopadne. Lidé jako Henry dokáží ostatní přesvědčit o čemkoli.

Darryl se rozhlédl po přihlížejících. „Mým úkolem je postarat se o to, abyste se drželi stranou. Pokud vás budu muset zabít, abych zajistil férovost souboje, udělám to. Jasné?“

„Promiňte,“ ozvala se Mary Jo.

Měřila sotva metr padesát, proto jsem si nevšimla, že vstoupila na žíněnku a postavila se před Darryla.

„Vyzývám Paula,“ řekla.

To už pořádný rozruch způsobilo. Rozlehlo se hlasité vytí, jak garáž plná vlkodlaků začala protestovat ? ženy se soubojů neúčastní.

Darryl zvedl ruku a postupně se rozhostilo ticho.

„V hierarchii stojím do tří míst od něj,“ řekla. Oči řádně klopila k Darrylovým nohám, ale obličej měla zvednutý. „Mám právo bojovat s ním o možnost vyzvat na souboj alfu.“

Zírala jsem na ni. Něco podobného jsem od Mary Jo, která dovolila, aby fae podpálili můj dům, i když měla stát na stráži, nečekala.

„Nestojíš tři místa od něj,“ zavrčel Darryl.

Zvedla ruku. „Paul,“ řekla a zvedla jeden prst. „Henry.“ Druhý prst. „George a já.“

Měla pravdu. Přesně tam bych ji umístila.

„Jsi žena bez druha,“ řekl Darryl. „Stojíš na žebříčku úplně dole. Po Georgovi následuje Alec.“

„Aleku,“ zavolala, aniž by se odvrátila od Darryla. „Kdo je dominantnější, ty nebo já?“

Alec obešel ostatní vlky a pohlédl na ni, pak na Paula. Pochopila jsem, co chce říct, a Darryl se začal uvolňovat. Všimla jsem si, že Adam hledí na Mary Jo s překvapenou úctou.

Alec otevřel ústa, pak zaváhal. „Poznali byste, kdybych lhal,“ řekl. Zvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Doufám, že víš, co děláš, Mary Jo.“ Zadíval se Darrylovi do očí a řekl: „Mary Jo stojí nade mnou.“

A rozpoutal se chaos. Paul se postavil před Darryla a vztekal se. Patřil k několika málo lidem ve smečce, kteří byli dost vysocí na to, aby mohli hledět Darrylovi z očí do očí. Kdyby ostatní nedělali takový rámus, slyšela bych, co říká ? ale uhádla jsem to. Paul měl Mary Jo rád. Nechtěl ji zabít.

Mary Jo tam jen stála; stejně jako Adam tvořila mezi povykujícími vlkodlaky oázu klidu. Byla malá, ale každičký gram její váhy tvořily svaly. Byla houževnatá, rychlá a mrštná. Nebyla jsem si tak jistá jako Paul, že prohraje ? nechtěla bych s ní bojovat. Kdyby vyhrála, mohla by se Adamovi vzdát. Kdyby se rozhodla bojovat ? o čemž jsem pochybovala ? vstupovala by do souboje unavená a možná i zraněná.

Pak jsem si ale vzpomněla na to, jak ji Henry odhodil na kuchyňský pult. Když na něj dopadla, zlámala si nebo naštípla žebra. A přestože to na ní nebylo znát, neměla dost času uzdravit se. Nikdo až na alfu za úplňku se nedokázal uzdravit tak rychle.

„Dost,“ zařval Warren nečekaně a jeho hlas práskl nad křičícími hlasy jako výstřel.

Darryl se otočil k Mary Jo a řekl: „Ne.“

„Není to tvoje rozhodnutí,“ informovala ho. „Adame?“

„Mám problém,“ řekl. „Spravedlnost vyžaduje, abych se rozhodnutí vzdal, protože nejsem nestranný. Proto nechám ve jménu spravedlnosti rozhodnout tři lidi za sebou ? Mercy, Darryla a Auriel.“

Podíval se na mě.

Věděla jsem, co chci říct. Auriel se pravděpodobně postaví na stranu Mary Jo ? a Darrylův názor už jsme znali. I kdyby Mary Jo prohrála, pomohlo by to Adamovi. Rozhlédla jsem se po vlcích a z tváří mnoha z nich jsem vyčetla odpor ? taky si to spočítali a vůbec se jim nelíbilo, že se mám na rozhodnutí podílet.

Našla jsem ale kličku.

„Připadá mi, že máme další problém,“ řekla jsem. „Pokud se shodneme na tom, že Mary Jo může bojovat, protože stojí v hierarchii do tří míst od Paula, pak já prohlašuji, že Paul nestojí do tří míst od Adama.“ Stejně jako Mary Jo jsem zvedla ruku. „Adam, pak já.“ Zvedla jsem prst. „Darryl, Auriel a Warren.“

„Pak Honey,“ řekl Warren a pousmál se. „A pak teprve Paul.“

Paul zavrčel. „Už výzvu přijal. To má přednost.“

Podívala jsem se na Adama.

„Hezký pokus,“ řekl mi. „Ale souhlasím s Paulem.“

„A oficiální pravidla,“ řekl Ben nabručeně, „která jsem se musel naučit zatraceně nazpaměť, než mě do smečky přijali, říkají, že výzva se smí vznést, cituji, do tří mužů. Důležité je slovo muži.“

„Takže Mary Jo bojovat nemůže,“ řekl Paul s ulehčeným úsměvem. „Není muž.“

„Výzva Mary Jo stále platí,“ poukázala jsem. „V hierarchii stojí do tří mužů od tebe. Zmiňují pravidla někde, že vyzyvatel může být jedině muž?“ Kyle mi jednou řekl, že být dobrým právníkem znamená neklást svědkovi otázky, na které neznáte odpověď. Věděla jsem, co pravidla říkají, ale bude to znít lépe, když to řekne někdo jiný.

„Ne,“ odpověděl Ben.

Udělala jsem, co jsem mohla. Pod Adamovým tichým nátlakem jsem pohlédla na Mary Jo a řekla: „Stejně jako Adam jsem příliš zaujatá.“

„Mercy,“ zašeptala Jesse prudce. „Co to děláš?“ Poplácala jsem ji po ruce, kterou mě vzala za zápěstí.

„Takže rozhodnou Darryl, Auriel a Warren,“ řekl Adam.

Mé pouto s Adamem opět víceméně fungovalo, proto jsem věděla, že věří, že kdybych se na rozhodnutí podílela, jen by to přispělo k dalším svárům. Což byl další hloupý důsledek přijetí kojota do vlčí smečky ? mělo tu přece jít o právo Mary Jo na výzvu bez ohledu na pohlaví. Rozhodla jsem se, že má pravdu.

„Ve smečce máme jen tři ženy,“ prohlásil Darryl. Neřekla bych, že na mě zapomněl, spíše mínil tři vlkodlačice než ženy všeobecně. „Což je typické pro všechny smečky. Většina vlkodlaků zemře do deseti let od proměny, ale u vlčic je ta doba skoro dvakrát delší, protože nebojují s muži o dominanci. A přesto je jich tak málo. Jste pro nás příliš vzácné, než abychom vám dovolili podobně riskovat.“

Chvíli mi trvalo, než mi došlo, že nemluví s celou smečkou, nýbrž se svojí družkou.

Auriel si založila paže na hrudi. „Dávalo by to smysl, kdyby ženy byly důležité pro přežití druhu. Ale my nejsme. Nemůžeme rodit děti ? proto nejsme pro smečku o nic důležitější než kdokoli jiný.“

Znělo to jako stará hádka.

„Hlasuji ne,“ řekl Darryl a zacvakal zuby.

„Hlasuji ano,“ odpověděla Auriel chladně.

„Zpropadeně,“ řekl Warren. „To se mám ještě ke všemu zaplést do manželské hádky?“

„Je to na tobě,“ řekla Auriel ponuře.

„K čertu,“ řekl Warren, „to je mi polízanice. Mary Jo?“

„Ano?“

„Víš to jistě, drahoušku?“

Zdálo se mi, jako by celá smečka zatajila dech.

„Je to moje vina,“ řekla mu. „Adama zranili, smečka je vzhůru nohama. Nemůžu za všechno, ale ani jsem to nezastavila. Asi je načase, abych s tím něco udělala, nemyslíš? Abych se to pokusila napravit?“

Warren na ni hleděl a já viděla, jak mu očima prokmitl vlk. „Dobrá. Dobrá. Jdi a bojuj s ním, Mary Jo ? a raději vyhraj. Slyšíš?“

Kývla. „Udělám, co budu moct.“

„Udělej víc,“ zabručel.

„Mary Jo.“ Paulův hlas zněl žalostně. „Nechci ti ublížit, ženská.“

Skopla si boty a začala si stahovat ponožky. „Takže se vzdáváš?“ zeptala se a zůstala stát na jedné noze.

Zíral na ni a tělo se mu napjalo sílícím vztekem. „Nastavil jsem pro tebe krk,“ řekl.

Kývla. „Ano. A bylo ode mě špatné, že jsem tě o to žádala.“ Odhodila stranou druhou ponožku a pohlédla na něj. „Ale Henry nás oba využil, aby zničil naši smečku. Dovolíš, aby mu to prošlo?“

V garáži se rozhostilo naprosté ticho. Nebyla jsem si jistá, jestli někdo vůbec dýchá. Henryho jméno všechny šokovalo. Otočili se k němu. Opíral se o stěnu mezi garážovými vraty, tak daleko od Adamovy strany žíněnky, jak jen to šlo.

Paul na něj taky pohlédl. Na okamžik jsem si myslela, že to zabere.

„Dovolíš nějaké holce, aby tě tahala za ocas jako mě?“ řekl Henry nešťastně. „Chce Adama a je ochotná zbavit se nás obou, aby ho dostala.“ Bylo to mistrné představení a Paul mu ho sežral i s navijákem.

„K čertu s tebou,“ řekl jí Paul. „K čertu s tebou, Mary Jo. Přijímám tvoji výzvu.“ Podíval se na Adama. „Budeš muset počkat. Asi si dám napřed zákusek.“

Odešel na opačnou stranu žíněnky a postavil se vedle Henryho. Mary Jo zamířila k Adamovi.

„Přijímám tvé odškodnění,“ řekl. „Pamatuj, že bojuje srdcem, ne hlavou.“

„A pohybuje se pomaleji doleva než doprava,“ přitakala.

Adam od ní poodstoupil. Při chůzi přes bílou žíněnku na ní nechal krvavé stopy. Krev byla lepší než žlutý hnis, že?

„Dobrá práce,“ zamumlal, když se ke mně připojil. „Děkuji. Nebyl jsem si jistý, jestli mě slyšíš, nebo ne.“

Warren uvolnil Adamovi místo mezi Jesse a mnou a postavil se vedle Jesse z opačné strany. Sam se přesunul ke mně a s povzdychem si lehl na betonovou podlahu.

„Uvidím, jestli mi budeš blahopřát, až ji zabije,“ řekla jsem velice tiše. Řekla bych mu o tom, že má zraněná žebra, ale obávala jsem se, že mě uslyší nesprávná osoba a dozví se to Paul. Henry to samozřejmě věděl… ale nějak jsem si nemyslela, že by Paulovi prozradil, co Mary Jo udělal. Paul by to nepochopil ? a Henry byl dost chytrý na to, aby to věděl.

Mary Jo zaujala stejnou pozici jako Adam, čelem k Paulovi, který k ní stál zády.

„Výzva byla předložena a přijata,“ řekl Darryl. „Boj na život a na smrt s tím, že vítěz může přijmout kapitulaci poraženého.“

„Souhlasím,“ řekla Mary Jo.

„Ano,“ řekl Paul.

Mary Jo byla rychlejší a lépe vycvičená. Ale její údery nebyly tak tvrdé. Kdyby byli s Paulem přibližně stejně vysocí, místo aby měřil přes metr devadesát, měla by docela dobrou šanci. Ale byl o víc než třicet centimetrů vyšší a měl tedy i delší dosah. Z jeho souboje s Warrenem jsem si pamatovala, že je na tak vysokého muže překvapivě rychlý.

Nakonec se mu podařilo zasáhnout ji pěstí do ramene a srazil ji na zem, jako by ji praštil kladivem.

„Vzdej se,“ řekl.

Vrazila mu chodidla mezi nohy a rozkopla je. Pak se jako opice překulila mezi jeho nohama, vyskočila a udeřila ho loktem do ledvin. Kopnutím zezadu do kolene ho skoro povalila na zem, ale vzpamatoval se.

„Jdi k čertu,“ procedila skrz zuby, když se od něj dostatečně vzdálila.

„Přestaň ji šetřit,“ řekl Darryl těžce. „Je to boj na život a na smrt, Paule. Když bude moct, zabije tě. Přijal jsi její výzvu, tak jí prokaž úctu a bojuj doopravdy.“

„Správně,“ řekl Adam.

Paul bezhlesně zavrčel, ustoupil k okraji kruhu, zvedl paže do vysokého bloku, ruce zaťal do volných pěstí a nohy postavil kolmo k sobě, čímž ji doslova vyzýval k útoku na trup.

Podobná lest měla ale jeden problém. Kdyby Mary Jo udeřila správně, mohla ji proměnit ve velkou chybu. Popadla jsem Adama za ruku a snažila se mu nezarývat nehty do kůže. Byl celý napjatý a mumlal: „Dávej pozor, dávej pozor. Je rychlejší, než vypadá.“

Mary Jo zamířila pomalu doleva, pak doprava a Paul se lehce otáčel, aby k ní stál neustále čelem. Přesunula váhu doprava ? pak ale bleskurychle vyrazila doleva, zaútočila. Přidřepla a provedla dlouhý výpad, který připomínal útok šermíře. Její pěst se proměnila v rozmazanou šmouhu, jak přesunula bok a rameno do jedné linie a udeřila jako kopím. Byl to dokonalý útok provedený s nadlidskou rychlostí.

Paul se ale plynule otočil a její pěst ho tak sotva škrábla do břicha a udeřila do prázdného vzduchu. Nato ji praštil pěstmi jako kladivy do nechráněných zad a srazil ji na žíněnku se zaduněním připomínajícím vzdálené hřmění. Adam vedle mě zachroptěl, jako by sám cítil zásah Paulových pěstí.

Mary Jo byla očividně omráčená. Ležela na břichu a slepě mžourala. Ústa a hrdlo se jí pohybovaly jako rybě na suchu. Pak se dlouze, roztřeseně nadechla a zaostřila. Jestli ji předtím žebra bolela, po takové ráně musela být v agonii.

Každý rozumný člověk by poznal, že je po boji, a kapituloval by, ona se ale pomalu škrábala na lokty a zvedala se ze žíněnky. Paul zkroutil rty v neveselém úsměvu, když sledoval její snahu.

„Zůstaň dole,“ řekl jí. „Zůstaň dole. Vzdej se, zatraceně. Nechci ti víc ublížit.“

Podařilo se jí opřít se o lokty a zvedala se na kolena, když k ní rychle přiskočil a hranou chodidla ji zasáhl zezadu do stehna a srazil ji zpátky na žíněnku. Z hrdla se jí vydral krátký výkřik, ale trhnutím se zvedla na kolena a vyskočila na nohy.

Její obrana byla příliš nízko, protože si pravý loket tiskla ke zraněným žebrům. Pod loktem se jí pomalu šířila malá skvrna jasně rudé krve. Cítili ji všichni vlci v místnosti i já. Obávala jsem se, že jí zlomené žebro propíchlo plíci. Levou nohu měla zraněnou, proto zaujala prostý postoj s většinou váhy na špičce pravé nohy. Stála na úplném okraji kruhu, takže neměla kam ustoupit, na druhou stranu ji Paul nemohl napadnout zezadu.

Paul se blížil pomalu a opatrně, jako dravec pronásledující zraněnou kořist. Ale viděla jsem, jak se mračí na její žebra. Snažil se přijít na to, jak si je zranila.

Pohyboval se doleva a doprava, nutil ji používat zraněnou nohu a pozoroval ji s hlavou nakloněnou na stranu. Musel slyšet totéž co já ? slabé bublání selhávající plíce. Ústa měla otevřená, jak se snažila nasát do sebe víc kyslíku.

Paul vykopl před sebe. Nebyl to elegantní manévr, nepoužil ale ani všechnu sílu. Mary Jo udeřila oběma pažemi dolů a zpomalila tak úder nasměrovaný na svoji zraněnou nohu, přesto odlétla dozadu ze žíněnek.

Zachovala si rovnováhu, ale noha jí očividně k ničemu nebyla. Moře rukou ji postrčilo, avšak nijak naléhavě, zpátky do kruhu, kde na ni čekal Paul.

„To je v pořádku,“ řekl Adam. „Je to v pořádku. Vzdej se, Mary Jo.“

Mary Jo vypadala poraženě, když ale vstoupila do kruhu, znenadání vykopla zraněnou nohou, jejíž prsty přitom napnula jako baletka. Její výkop byl stejně prostý jako Paulův. Dopředu a vzhůru, nasměrovaný mezi jeho nohy.

Pokusil se ho zablokovat, ale příliš pozdě. Ozvala se tupá rána a Paulovi vylétl dech z plic. Rychle ucouvl, předklonil se, pěsti si zkřížil před rozkrokem a všechny svaly v těle se mu napjaly nečekanou bolestí. Mary Jo ho následovala, i když jsem viděla, jak ji to bolí. Využila toho, že si přestal dávat pozor, a udeřila ho pěstí do zátylku.

S dokonalou přesností zasáhla nervy. Dobrý úder, Mary Jo.

Kdyby nebyl vlkodlak, celé týdny by se mu blýskalo před očima a zvonilo by mu v uších. Oči mu po vlčím způsobu zesvětlaly a paže se mu zvláštně pohybovaly, jak se mu pod kůží začaly přesunovat kosti. Paul potřásl hlavou ve snaze zbavit se následků zásahu. Kdyby byla Mary Jo v lepším stavu, mohla v tu chvíli souboj ukončit.

Byla ale příliš pomalá. Narovnal se a s očividnou námahou zvedl ruce zpátky do obranné pozice. Pak k ní pomalu, nesmiřitelně vyrazil a prostou chůzí překonal vzdálenost, která je od sebe dělila. Pravou pěstí se mu ohnala po krku, ale zablokoval úder pravou rukou, levou jí zatlačil na loket, otočil ji a kolenem ji tvrdě nabral do zraněných žeber. Přistála obličejem na žíněnce a kašlala krev. Paul ji následoval a dosedl jí na ramena. Chytil ji za nohu a začal ji ohýbat dozadu, až se jí záda prohnula v oblouku. Ozvalo se slabé praskání a Mary Jo začala rukama zběsile škrábat po žíněnce, jak nad sebou ztratila kontrolu a její vlk bojoval o přežití.

„Zatraceně,“ řekl. „Vzdej se. Nenuť mě, abych tě zabil.“

Pohlédla jsem na Henryho. Ten bastard vše sledoval naprosto bez emocí.

„Vzdej se,“ zařval Adam. „Mary Jo. Vzdej se.“

Mary Jo udeřila dlaní dvakrát do žíněnky.

„Vzdává se,“ řekl Paul a pohlédl na Darryla.

„Paul vítězí,“ řekl Darryl. „Přijímáš její kapitulaci?“

„Ano, ano.“

„Je po všem,“ prohlásil Darryl.

Paul vyskočil na nohy a přetočil ji. „Zdravotník,“ volal zoufale. „Zdravotník.“

Několik hlav se otočilo k Samovi. Zůstal na místě, ale doslova se třásl touhou pomoct. Zavřel oči a nakonec se otočil k žíněnce zády. Byl to Warren, kdo vyhrnul Mary Jo triko, zatímco Adam šel pro lékárničku.

Já chytila za ruku Jesse a obě jsme zůstaly na místě. Během několika vteřin jsem přes dav neviděla, co se děje.

„Musíme vytáhnout žebro z plíce,“ řekl Adam napjatě a dodal: „Úlomky prostě zahoď. Kosti znovu narostou.“ Ošetření je u vlkodlaků v mnoha ohledech mnohem jednodušší ? i když brutálnější ? než u lidí. „Podrž ji, Paule. Čím víc se bude vzpírat, tím víc to bude bolet.“ Pak mnohem měkčeji zabroukal: „Vydrž to, zlato. Za několik vteřin budeš moct zase dýchat.“

„Já ji do žeber nepraštil,“ řekl Paul.

„Henry ji narazil na pult v kuchyni,“ řekla Auriel. „Tady. Neupatlejte ji tou mastí celou. Naneste jen trochu kolem rány, aby teflonová náplast přilnula, na třech stranách ji ale budete muset přilepit, a to půjde líp na neumaštěné kůži.“

Rozhostilo se ulehčené ticho, když to, co udělali, zabralo a Mary Jo se dokázala nadechnout. Když už nebyla v ohrožení života, vlci ustoupili a poskytli jí prostor.

K doju patřila i jednoduchá nosítka ? kovový rám potažený plátnem a s rukojeťmi na koncích. Alec s Auriel na ně Mary Jo naložili a odnesli ji do domu. Člověka by propíchnutá plíce sklátila na hodně dlouho. Mary Jo ale postačí, když spořádá pár kil syrového masa a během několika hodin, ne-li dřív, se jí plíce zacelí. Žebra se budou hojit déle, ale za pár dní, nanejvýš za týden bude zase na nohách. Nemusela si dělat starosti s infekcí, i když jí chyběly kusy žeber a musela jí dorůst plíce.

Henry se ani nepohnul. Všimla jsem si, že po něm ostatní členové smečky vrhají pohledy. A když začali opouštět žíněnku v přípravě na poslední souboj, zůstal okolo Henryho volný prostor ? kde předtím žádný nebyl.

Zatímco dva vlci utírali ze žíněnky krev, ustoupil Paul do svého rohu a Adam do svého.

Nespouštěla jsem z Paula oči. Úder do nervů, který mu Mary Jo zasadila…

Napřed jsem si myslela, že se z něj jednoduše oklepal; na svoji stranu žíněnky se vrátil docela pevným krokem. Ale zatímco uklízeli žíněnku, Paul pomalu třásl hlavou, mnul si ucho a vyhýbal se místu, kam ho udeřila. Rychle mrkal a zdálo se, že má problém zaostřit.

Potom ale dlouze, vyrovnaně vydechl a soustředil se. Uklidnil se a začal hluboce a pravidelně dýchat. Stál jako socha a holá hruď se mu slabě leskla potem. Nebyl na něm ani gram tuku a vypadal, jako by pózoval pro reklamu na Calvina Kleina nebo pro náborový plakát americké armády.

Když byla mokrá místa na žíněnce víceméně suchá, vrátil se Darryl zpátky do jejího středu.

„Paule, pořád chceš pokračovat ve výzvě?“

Podíval se na Henryho. „Uhodil jsi Mary Jo?“

Byl pořád vyvedený z míry? Nedokázala jsem to poznat.

„Byla to nehoda,“ řekl Henry. „Mercy řekla…“ Pohlédl na mě. „Víš, někdo tak křehký jako ty by se měl naučit držet jazyk za zuby, ostatní by pak kvůli tobě nemuseli trpět.“

„A lidé, kteří mohou ztratit tolik jako ty,“ opáčila jsem, „by se měli naučit lépe ovládat.“ Jako urážka to za moc nestálo. Důležitější ale bylo, aby moje odpověď byla rychlá, ne chytrá. Podívala jsem se na Paula. „Mary Jo se postavila mezi mě a Henryho.“

„A tys ji nechala bojovat?“ zeptal se Paul nevěřícně. „Nenapadlo tě, že to může být nebezpečné?“

„Boj na život a na smrt je nebezpečný,“ řekla jsem. „Věděla, že je zraněná. Já věděla, že ji nechceš zabít.“

Zíral na mě, pak pohlédl na Henryho a nakonec na Darryla a řekl: „Ano. Skončeme to.“

Darryl se mu napůl uklonil, sestoupil ze žíněnky a řekl: „Pánové, začněte.“

Začali pomalu.

Paula dělila od Adama většina doja, když mu vysekl pozdrav, který jsem neznala; provedl ladné gesto rukama a předloktími, udělal půlkrok vpřed a zase ustoupil. Vyrazil dýchavičný, syčivý zvuk, který zněl cize a predátorsky.

Adam zaťal ve výšce hrudi ruce v pěst, pomalu a mlčky je nechal klesnout a plynule přešel v postoj s otevřenými dlaněmi: byl to běžnější pozdrav, prostý a přímý. Velice se podobal pozdravu, který mě naučil sensei. Když pohnul prsty, popraskaly mu strupy na rukou.

Paul vyrazil vpřed rychlou sérií úkroků ze strany na stranu, díky níž doslova plul po žíněnce, aniž by se dalo předvídat, kde se v následujícím okamžiku ocitne. Levou paži měl téměř svisle zvednutou, pravou spustil dolů a nevědomky ji držel v blízkosti rozkroku.

Adam ho sledoval a lehce se otáčel, aby k němu stál neustále čelem. Viděl to co já? Že Paul mrká, jako by nemohl zaostřit?

Adam se pousmál. Kvůli mně? Rozhodla jsem se, že bude lepší nelézt mu do hlavy, pokud zjistím, jak tomu zabránit, aby se mohl plně soustředit na Paula.

Paul vykopl nízko u země a zamířil Adamovi na koleno a Adam přenesl váhu a zvedl nohu v obraně. Když blok dokončil, změnil Paul směr a vykopl vzhůru s úmyslem zasáhnout Adama do pravé tváře upraveným výkopem z otočky. Paul byl dost silný na to, aby do kopu vložil i navzdory krátké vzdálenosti pořádnou sílu. Adam odrazil útok v poslední chvíli a pod jeho silou klopýtl o půlkrok dozadu. Paul znovu odtančil z dosahu.

Adam se pomalu, rozvážně přesunul o několik smělých kroků vpřed, aniž by spustil oči z protivníka. Paul couvl a automaticky vyklidil pole alfovi. Když si uvědomil, co dělá, zamračil se na Adama, který mu hleděl upřeně do očí. Mezi vlkodlaky se bitvy bojují na více frontách.

Aby unikl Adamovu pohledu, provedl Paul další otočku a vykopl, přestože byl příliš daleko, než aby zasadil efektivní ránu. Napadlo mě, že je to hloupé plýtvání energií, ale dovolilo mu to přerušit oční kontakt, aniž by souboj prohrál. Používal víc nohy než ruce a mě napadlo, jestli si je v souboji s Mary Jo nezranil. Pokud ano, nebyl natolik vážně zraněný, aby na tom záleželo.

Paul využil setrvačnosti kopu, ostře se otočil a vykopl divoce dozadu s tím, že nabere Adama do žaludku. Možná byl pitomec, ale uměl se pohybovat a byl neuvěřitelně rychlý.

Adamovi se opět podařilo útok zablokovat, ale jen ho otupil. Zlomil se v pase a nechal se odhodit dozadu, kde přistál na nohách na žíněnce. Paul ho okamžitě následoval s pažemi zvednutými ve vysokém bloku, který použil na Mary Jo. Adam nabyl zpět rovnováhu právě ve chvíli, kdy se k němu Paul dostal. Otočil se na levé noze a pravou kopl z boku. Ozvalo se ostré šlehnutí látky, jak nohu bleskurychle napnul, ale minul Paula o víc než dlaň a možná i víc.

Paul zaťal ruce v pěst a udeřil dolů ve stejném útoku, který použil na Mary Jo. Adam byl ohnutý v pase, nohu, kterou minul, měl stále nataženou a záda vystavená Paulovým pěstem. A pak provedl jeden z těch manévrů, které vidíte jen v kung-fu filmech, a vodorovně se přetočil. Nebyla jsem jediná, kdo zalapal po dechu.

Výkop neminul; byl to začátek něčeho krásného a nebezpečného. Adam nakopl Paula levou nohou do ramene tak silně, že Paulův úder minul a zasáhl prázdný prostor. Útok ho otočil ve vzduchu a srazil ho na žíněnku.

Paul dopadl stejně těžce jako vzrostlá borovice a všichni slyšeli, jak mu praskla kost v paži. Adam přistál na břiše s jednou nohou uvězněnou pod Paulovým tělem, které leželo kolmo k němu. Ale na rozdíl od Paulova pádu byl ten Adamův úmyslný a kontrolovaný. Než mohl Paul zareagovat, Adam se stočil a udeřil ho holení do hrudi.

V karate filmech imitují praštění kostí lámáním celeru. Věřte mi, mám dobrý sluch a tyhle věci vím: Paulova žebra nezněla jako celer. Člověka by podobný úder mohl zabít; určitě by potřeboval masáž srdce. Vlkodlaci jsou ale houževnatější.

Paul udeřil rukou do žíněnky.

„Vzdává se,“ řekl Adam.

„Adam vítězí,“ oznámil Darryl. „Přijímáš Paulovu kapitulaci, alfo?“

„Ano,“ odpověděl Adam.

„Je po boji,“ řekl Darryl.

Adam se sklonil k Paulovi. „Souboj s Mary Jo tě částečně ochromil, proto jsem měl čas najít způsob, jak tě zneškodnit, aniž bych tě zabil. Poděkuj jí, protože ti zachránila život.“

Paul pohnul hlavou a nastavil Adamovi krk. „Udělám to, alfo.“

Adam se usmál. „Pomohl bych ti vstát ? ale bude lepší, když ti Warren napřed prohlédne žebra. Jedna propíchnutá plíce stačí.“

Během souboje jsem pečlivě sledovala Henryho. Pohlédla jsem na něj zrovna ve chvíli, kdy vstoupil na žíněnku.

„Alfo,“ zvolal. „Vyzý…“

Nepodařilo se mu výzvu dokončit ? protože jsem tasila z pouzdra SIG a střelila ho do krku.

Všichni na něj chvíli zírali, jako by netušili, odkud se všechna ta krev vzala.

„Zastavte mu krvácení,“ řekla jsem. Sama jsem se ale ani nepohnula. Ta krysa mohla, pro mě za mě, třeba vypustit duši. „Byla to olověná kulka. Bude v pořádku.“ Nějakou dobu ale nepromluví ? ani nevyzve Adama na souboj. „Až ho stabilizujete, zavřete ho do cely, kde nebude moct napáchat žádné další škody.“

Adam na mě pohlédl. „Jenom ty přijdeš na pěstní souboj vyzbrojená pistolí,“ řekl s jasným obdivem. Pak se rozhlédl po své smečce. Po naší smečce. „Udělejte, co řekla,“ přikázal.

12.

ZZatímco smečka doprovázela Adama vítězoslavně zpátky do domu, já zůstala na místě s Jesse a se Samem ? oba vypadali vyčerpaně.

Paul opustil dojo stejně jako Mary Jo, na nosítkách ? a měl by odpočívat vedle ní v jedné z dolních ložnic, které byly považovány spíše za majetek smečky než Adamův. Členové smečky si mohli kteroukoli zabrat pro sebe a zdřímnout si tam, něco si přečíst nebo ji použít i k jinému účelu, a taky to dělali. S Adamem v domě nebude mít ani Paul, ani Mary Jo během uzdravování problém ovládnout se ? jejich vlci věděli, že alfa je poblíž a ochrání je.

Vlkodlačí existence byla v některých ohledech strašlivá. V mnoha ohledech. Ale patřily k ní i docela fajn věci ? a některé byly dokonce příjemné. Jednou z nich bylo vědomí, že dokud je po ruce alfa, máte bezpečný úkryt.

Věděla jsem, že Henry nevykrvácel a pravděpodobně se už i uzdravil. Kulka je malá a díra, kterou způsobí, čistá, pokud cestou ven nezasáhne něco tvrdého ? jako třeba kost. Postaví se na nohy dřív než Mary Jo nebo Paul. Otázkou samozřejmě zůstávalo, co se s ním stane. O tom asi rozhodne Adam.

Warren se zdržel, dokud všichni ostatní neodešli. Pak zavřel dveře.

„Adam se po tobě bude do pěti minut shánět,“ řekl mi. „A do šesti minut ho budeš muset odvést do postele, jinak do deseti minut skončí před celou smečkou v bezvědomí na zemi.“

„Já vím,“ řekla jsem mu.

Usmál se a působil unaveně, i když stejně jako já výzvě jenom přihlížel. „Byl to pěkný souboj. Myslím, že by dokázal Paula porazit, i kdyby Mary Jo nezasáhla.“

Kývla jsem. „Ale Paul je zpátky ve smečce a šťastnější než předtím. A to by se asi bez Mary Jo nestalo.“

„Tuhle část nenávidím,“ řekla Jesse roztřeseně.

„Tu část, kdy jsou všichni v bezpečí a ty by sis nejraději našla tichý koutek a brečela jak malá?“ Warren pohlédl na mě. „Asi je to lepší, než když jsou lidé v ohrožení ? ale ani já tuhle chvíli zrovna nemiluji.“ Objal Adamovu dceru paží a ona se k němu přitulila.

„Tak,“ řekl. „Pěkně si pobreč, zlato. Nikdo nebude tvrdit, že na to nemáš právo. A prolij i pár slz za mě, protože pokud mě Kyle nachytá u toho, jak brečím, bude si myslet, že se ze mě stává zženštilý chlapeček.“

Jesse se zasmála, ale hlavu nezvedla.

Warren pohlédl na mě. „Běž. Máš vlastní rameno, na kterém si můžeš pobrečet. Pověz mu, že se postarám o Jesse. Samueli, ty zůstaň se mnou. Nepotřebujeme další drama a pochybuji, že by Adam dal najevo slabost před někým, kdo by mohl být jeho rivalem, dokud adrenalin trochu neopadne.“

Sam se protáhl, zívl a lehl si na zem.

„Díky, Warrene,“ řekla jsem.

Usmál se a sklopil přední část imaginárního kovbojského klobouku. „Ale, madam, dělám jen svoji práci. Darryl krmí stádo a já sháním dohromady zatoulané kusy.“

Jesse se odtáhla, utřela si oči a usmála se. „Už jsem ti řekla, že jsi můj oblíbený kovboj?“

„Jasně že jsem,“ řekl samolibě.

„Jsi jediný kovboj, kterého zná,“ informovala jsem ho.

Pohlédl na hodinky. „Zůstaly ti už jen asi dvě minuty.“

„Mercy?“ zeptala se Jesse, a než jsem mohla odejít, chytila mě za paži. „Co bude s Gabrielem?“

„Najdeme ho,“ řekl Warren, než jsem mohla odpovědět. Usmál se na mě. „Mám dobrý sluch a v domě bylo včera v noci dost ticho na to, abych vás v kuchyni slyšel.“ Sklonil se a podíval se Jesse do očí. „Nepomůže mu, když budeme bezhlavě pobíhat kolem. Zee slíbil, že se na celou věc podívá, a naší nejlepší šancí teď je počkat na něj.“

„Kdyby nám Zee nemohl pomoct, už by nám to řekl,“ ujistila jsem Jesse a hleděla jen na ni. Nemluvila jsem s Warrenem, jen s Jesse. Neporušila jsem slovo. „Zachráníme ho.“

„Mohli bychom na ně poštvat Sylvii,“ řekl Warren.

„Slyšel jsi o tom?“ Samozřejmě že slyšel. Ve smečce se zprávy šíří rychle.

„Slyšel co?“ Jesse se pomalu vzpamatovávala. Warrenovo objetí bylo přesně to, co potřebovala.

„Sylvie pohrozila, že na mě poštve policii, pokud se jí ještě někdy objevím na prahu. Gabriel už pro mě nepracuje.“ Zamračila jsem se. Vůbec mě nenapadlo, že to může mít dopad i na Jesse. „Nevím, jestli patříš k lidem, kterým k němu zakázala přístup ? ale naštvala se na mě, protože jsem ji nevarovala, že Sam je vlkodlak, než si z něj Maia udělala poníka, takže očekávám, že s vlkodlaky bude nějaký čas na nože. Až přivedeme Gabriela domů, budeme si o tom s ním muset promluvit.“

Kývla. „Jestli se nám podaří zachránit ho, s radostí se se Sylvií pohádám o právo na to chodit s ním.“

„To je dobře,“ řekl Warren.

Odstoupila od něj a málem přepadla přes Sama. „Hej,“ řekla mu. „Jak to, že jsi nepomohl Mary Jo a nechal všechno na Warrenovi s tátou?“

„Není sám sebou,“ řekla jsem. „Nebyl by to dobrý nápad.“

Sam se na mě provinile podíval a odvrátil se.

Přemýšlela jsem o jeho pohledu celou cestu zpět do domu a do obývacího pokoje, kde smečka obsadila všechny kusy nábytku i podlahu. Bylo tu víc vlků než předtím a ti, kdo přišli pozdě, si nechávali celý souboj podrobně vylíčit. Adamovu smečku jsem neviděla tak uvolněnou už… no, vlastně ještě nikdy. Až do loňského roku jsem s vlkodlaky hodně času netrávila ? a poslední rok pro ně nebyl zrovna klidný.

Cestou k Adamovi, který seděl na jednom konci koženého gauče, mě zastavila Honey. V garáži jsem si jí nevšimla ? a Honey je nemožné si nevšimnout, protože je velmi dominantní a velmi krásná ? takže musela přijet později s ostatními.

„Mary Jo uznali za dominantnější, než je Alec?“ zeptala se. Zvláštní bylo, že se netvářila zrovna šťastně. Její druh Peter byl submisivní vlk, a Honey proto považovali za nejnižšího člena smečky, tedy až na Mary Jo, ale osobností a bojovými dovednostmi měla stát u vrcholu. Fakt, že by ji mohli zařadit tam, kam ve skutečnosti patřila, možná urážel její představu o tom, jak by měla jednat dáma. Možná se bála problémů ve smečce nebo se svým druhem. Nebo toho, že se stane terčem v bojích o dominanci. Ať už měla jakýkoli problém, v tu chvíli mě nezajímal ? Adam se totiž nakláněl doprava. Brzy si toho někdo určitě všimne.

„Ano,“ řekla jsem, proklouzla okolo ní a překročila někoho nataženého na podlaze. „Neptej se mě, co to znamená z dlouhodobého hlediska; myslím, že to neví nikdo. Adame?“

Vzhlédl a mě napadlo, jestli byl Warrenův odhad toho, kolik času Adamovi zbývá do zhroucení, správný; vypadal příšerně.

„Měl bys jít se mnou. Musíme zavolat marokovi.“ Zmínka o marokovi měla ostatním zabránit v tom, aby nás následovali. Pro jistotu jsem ještě dodala: „Nebude se mu líbit, že jsme ho vynechali. Čím dřív se o tom dozví, tím líp.“

Adamovi zajiskřilo v očích, jinak se ale tvářil dál stoicky. „Pokud mi má vyprášit kožich, ať to raději udělá v ložnici. Pomůžeš mi? Paulovi se podařilo zasadit několik dobrých úderů.“

Natáhl jednu z ubohých, spálených rukou a já ji sevřela, aniž bych sebou trhla nad tím, jak moc to muselo bolet. Mělo to smečce dokázat, že je stejně silný jako dřív. Z očí mu zmizela jiskra, zato koutky úst zkroutil v úsměvu, když se lehce postavil, aniž by moji pomoc využil.

Jakmile jsme se dostali k hlupákovi, který blokoval jedinou přístupovou cestu ke schodišti, vzal mě Adam okolo pasu a zvedl mě přes něj, pak ho sám překročil.

„Scotte?“ řekl Adam, když jsme stoupali vzhůru do schodů.

„Jo?“

„Pokud tě někdo nepostřelí, nestáhne z kůže a ostatky nehodí na podlahu, nechci, abys mi ještě někdy ležel v cestě.“

„Ano, pane!“

Na vrcholu schodiště už se mi těžce opíral o rameno a cestou do ložnice na mně skoro visel.

Někdo ? vsadila bych se, že Darryl ? nechal na nočním stolku tři obrovské sendviče s pečeným masem, hrnek horké kávy a sklenici ledové vody. Médea spala na polštáři uprostřed postele. Pohlédla na nás, a když jsem se ji nepokusila vystrnadit, znovu zavřela oči a usnula.

„Drobky v posteli,“ zamumlal Adam s pohledem upřeným na sendviče, když jsem mu pomáhala do postele.

„Vsadila bych se, že tady v tom mauzoleu někde máš čisté ložní prádlo,“ řekla jsem mu. „Večer ho najdeme a převlečeme. A bude po drobcích.“ Sebrala jsem půlku sendviče a podržela mu ho před obličejem. „Jez.“

Usmál se a kousl mě do prstu s hravostí, kterou bych u něj v jeho vyčerpaném stavu nečekala.

„Jez,“ řekla jsem přísně. „Jídlo, pak spánek. Záchrana…“ Kousla jsem se do rtu. Adam byl vlk. Nemohla jsem mu říct o Gabrielovi, i když mi to nepřipadalo správné. „Jídlo, pak spánek. Všechno ostatní může počkat.“

Bylo ale příliš pozdě. Nepřejde to slovo jen tak. Vzal si ode mě sendvič, kousl si a polkl. „Záchrana?“

„Nemůžu o tom mluvit. Promluv si s Jesse nebo s Darrylem.“

Mercy?

Jeho hlas objal moji mysl jako vzpružující zimní vítr, čerstvý a sladký. Podívejte se na mě, dokážu komunikovat bez mluvení ? jen kdybych přišla na to jak. Upřeně jsem na něj hleděla.

Nakonec se usmál. „Nemůžeš o tom mluvit. Někomu jsi to… slíbila. To jsem pochytil. V kufříku ve skříni mám blok. Co kdybys ho přinesla a napsala mi o tom, co mi nemůžeš říct, dopis.“

Políbila jsem ho na nos. „Zase jsi trávil čas s fae, co? Vlci obvykle dodržují zákony nejen doslova, ale drží se i jejich ducha.“

„Pak je dobře, že nejsi vlkodlak.“ Hlas měl drsný únavou a kouřem.

„Opravdu si to myslíš?“ zeptala jsem se. Když jsem vyrůstala, přála jsem si být vlkodlak, abych doopravdy zapadla do marokovy smečky. Napadlo mě, jestli by si nevlastní otec nerozmyslel své rozhodnutí následovat družku na smrt, kdybych byla vlkodlak namísto kojota. Ale když Adam řekl, že je rád, že vlkodlak nejsem, znělo to, jako by to myslel vážně.

„Nezměnil bych jediný vlas na tvojí hlavě,“ řekl mi. „Teď jdi, přines si blok a všechno sepiš, než umřu zvědavostí.“

„Udělám to, když něco sníš.“

Poslušně si kousl a já se pustila do hledání, až jsem ve skříni našla jeho kufřík. Odsunul se stranou, abych se mohla posadit na kraj postele, a Médea hlasitě protestovala, dokud si ji nepoložil do klína. Seděla jsem vedle něj, sepisovala, co mi přišlo na mysl, a on zatím snědl všechno až na poslední půlku sendviče („Tvůj,“ řekl. „Jez.“) a usnul.

Skončila jsem. „Adame?“

Nepohnul se, ale všimla jsem si, že jeho ruce vypadají líp. Opět za ním stála smečka ? aspoň prozatím. Anebo se jeho magie prostě rozhodla začít konečně fungovat. Lidé, kteří se příliš úporně snažili vysvětlit, jak magie funguje, končili v blázinci.

Na konec poslední stránky jsem připsala „Sladké sny“ a položila blok vedle něj. Vyklouzla jsem z ložnice a zavřela dveře. Neudělala jsem ještě ani dva kroky, když mi zazvonil mobil. Byl to Zee.

„Jdi někam, kde tě nikdo neuslyší,“ řekl.

Vešla jsem do Jessiny ložnice ? byla prázdná ? zavřela dveře a znovu pustila hudbu. Adam spal jako zabitý, což mohlo trvat pět minut nebo i několik hodin. Nikdo jiný nic neuslyší.

„Dobrá.“

„Vím, že se mnou nesmíš mluvit o ženě, která unesla našeho Gabriela,“ řekl Zee. „Takže budeš muset jen poslouchat.“

„Poslouchám.“

„Mám tu Phinovu babičku a musíme si promluvit. Ale bez vlkodlaků.“

„Proč?“ Nešlo tu přímo o únos, takže jsem si řekla, že se můžu zeptat, aniž bych rozzuřila královnu víl.

„Protože se jich k smrti děsí, skoro ji totiž zabili. Nemůže se na žádného ani podívat, aniž by dostala panický záchvat. A nechceš být nikde poblíž, když ho dostane.“

Napadlo mě, jestli bych s ní soucítila, kdybych tyhle záchvaty taky nemívala. „Fajn. Kde?“

„Dobrá otázka. Tvůj dům už není,“ řekl. „Ona tady nežije, takže tu bydlení nemá. Můj dům se nehodí. Na místo, kde žije pohromadě tolik fae, nepůjde.“

„Tak co v garáži?“

„Za patnáct minut,“ souhlasil. „Máš něco, co patří Gabrielovi?“

Otevřela jsem ústa a zase je zavřela. Jak specifické kouzlo bylo? Rozhodla jsem se raději hrát na jistotu. „Na tu otázku nemůžu odpovědět.“

„Něco sežeň.“

Ozval se ženský hlas: „Něco, co je jeho, k čemu ho váže pouto, na čem mu záleží nebo mu to patří už nějaký čas.“

„Slyšela jsi?“ zeptal se Zee.

Neodpověděla jsem.

„Dobře.“

Zavěsil.

Nic takového jsem neměla. Gabriel byl neuvěřitelně pořádný; nenechával věci ležet kolem.

Rozhlédla jsem se po pokoji. Jesse něco určitě měla. Mohla jsem se zeptat jí anebo jít za Sylvií.

Při vzpomínce na Sylvii jsem si uvědomila, že jsem jí měla zavolat, jakmile jsem se o Gabrielovi dozvěděla. Raději bych se ale svlékla do naha a procházela se po nákupním centru jen s růžovým péřovým boa. Raději bych se nechala smažit v oleji. Ve žluklém oleji.

Mohla jsem jí zavolat cestou do garáže. Napřed jsem musela najít Jesse a doufat, že má něco Gabrielovo, co bych mohla použít.

Shodou náhod vešla Jesse do svého pokoje, zrovna když jsem se chystala za ní jít. „Hledám Samuela,“ řekla. „Někam se ztratil. Ben říká, že bychom ho měli nakrmit, protože dneska ještě nežral, a Benovi na tom, nevím proč, fakt moc záleží. Nečekala jsem, že tu Samuela najdu ? ale ani jsem nečekala, že tu najdu tebe.“

„Právě jsem se za tebou chystala.“

Podívala se na mě, pak na stereo. „Máš ráda Bullet for My Valentine?“ zeptala se. „Stejně jako jsi předtím s Mary Jo poslouchala Eyes Set to KM?“

„Rozumím uštěpačnosti,“ řekla jsem jí. „Nemusela jsi jí použít tolik, pochopila bych. Vedla jsem soukromý rozhovor.“

Napjatě se usmála. „Nech mě hádat. Nemám nic vědět, protože jsem holka. Jenom člověk. Nesmím riskovat.“

„Umíš to se zbraní?“ Na to jsem se zeptat nechtěla. Chtěla jsem ji jenom požádat o nějakou Gabrielovu věc. Ale věděla jsem, jaké to je bezmocně vysedávat, zatímco někdo jiný je v průšvihu.

Po mé otázce ztuhla ? stejně jako její otec, když se dělo něco důležitého. „Táta mi dal k narozeninám čtyřicítku 1911,“ řekla. „Pověz mi, že jsi našla Gabriela.“

Naléhavost v jejím hlase rozhodla. Byli mladí ? on se snažil nebrat jejich vztah vážně, protože se chtěl dostat na školu; ona se snažila nebrat jejich vztah vážně, protože věděla, jak to on cítí. Možná z toho nakonec nic nebude, ale moc jí na něm záleželo. Takže jí nesmírně záleželo i na tom, jak celá věc dopadne ? a když dokáže střílet, dokáže se i bránit.

Jesse byla dcerou svého otce. Byla chytrá, bystrá a houževnatá. Ale už jeden z mých křehkých lidí byl v nebezpečí a já se chystala riskovat život dalšího.

Ale nemohla jsem mluvit o Gabrielovi ani s fae, ani s vlkodlaky, a jak dokázal dopis, ve kterém jsem shrnula vše Adamovi, psaní bylo příliš časově náročné. Potřebovala jsem Jesse.

Vtáhla jsem ji do pokoje a zavřela dveře. „Volal Zee a chce se se mnou sejít za patnáct minut v garáži. Našel fae, která nám může pomoct, ale děsí se vlkodlaků. Musíme najít nějakou Gabrielovu věc, na které mu moc záleží. Nemyslím si, že by ho plánovala najít po čichu, takže to může být něco tvrdého jako třeba prsten, ne věc, kterou by si mohla očichat jako třeba ponožka nebo triko.“

„Půjdu taky?“

„Na tuhle schůzku,“ řekla jsem jí. „Potřebuji tě. Ale musíš pochopit, že tě nemíním vyměnit za Gabriela. Nedovolím, aby se ti něco stalo.“ Co nejzářivěji jsem se na ni usmála, protože fae mě k smrti děsili. „Potřebuji tě. Ale taky potřebuji, abys poslechla, až tě pošlu domů.“

Upřela na mě otcovy oči a já poznala, kdy se rozhodla. „Dobrá. Povíme jim, že si potřebuješ koupit nějaké věci, když ti včera shořel dům?“

„Tajné dívčí věci,“ řekla jsem. „Nezapomeň, že vycítí lež. Takže až bude po všem, koupím pořádnou krabici čokoládové zmrzliny s mátou.“

„Tajné dívčí věci,“ řekla. „A co když s námi pošlou Warrena? Z nějakého důvodu si myslí, že by se měl o dívčí věci zajímat ? což nedává naprosto žádný smysl, protože Kyle má přece rád muže, a čím mužnější, tím líp. Co uděláme?“

„Preventivní zásah,“ řekla jsem jí. „Ze všeho nejdřív najdeme Warrena a pošleme ho hlídat tvého otce, protože spí.“

Vtom vylezl zpod postele Sam.

*

Vyšlo to. Dostaly jsme se až k autu jen se Samem. Nikomu z vlků v domě nevadilo, že jdeme s Jesse pryč ? protože jsme s sebou měly Sama.

„Musíš zůstat tady, Same,“ řekla jsem. A zastavila se. A podívala se na něj. Opravdu podívala.

Vlk Sam by se neotočil zády, když se všichni snažili pomoct Mary Jo ? a netvářil by se provinile. Protože vlk Sam není doktor ? je vlk. Dneska ráno poznal Darryl docela rychle, že Samuel je v maléru. Ale v garáži se žádný z vlků na Sama divně nedíval. Protože to byl Samuel.

„Vítej zpátky,“ řekla jsem a snažila se chovat, jako by o nic nešlo. Netušila jsem, proč se znovu rozhodl ujmout kontroly ? nebo jestli je to dobrá věc ? ale řekla jsem si, že čím míň s tím naděláme, tím šťastnější Samuel bude. Ale…

„Nemůžeš s námi,“ řekla jsem mu. „Slyšel jsi Zeeho. Jedeme za ženou, která…“ Zarazila jsem se. „Jak to fae dělají, že dokáží lhát bez lhaní? Krucinál. Podívej, Samueli, jedeme za ženou, která se k smrti bojí vlků. Musíš zůstat tady. Jako vlk s námi nemůžeš a nemáš žádné šaty.“

Prostě tam stál a hleděl na mě.

„Paličáku,“ řekla jsem.

„Přijdeme pozdě,“ varovala Jesse. „A Darryl na nás kouká z okna a mračí se.“

Sebrala jsem ze svého auta kabelku a podržela Samuelovi otevřené zadní dveře Adamova pick-upu. „Na zadním sedadle by měly být džíny, tepláky a podobné věci, jestli chceš,“ řekla jsem Samuelovi. „A až dojedeme ke garáži, budeš muset zůstat venku a nechat to na nás. Snad zjistíme… co potřebujeme… a pak asi budeme moc rády, že tě máme s sebou.“

*

Cestou do garáže jsem zavolala Sylvii. Mohla by trvat na tom, že uvědomí policii ? ale já doufala, že jí to vymluvím. Telefon vyzváněl, dokud se neozval záznamník.

„Sylvie, tady je Mercy ? mám zprávy o Gabrielovi. Potřebuji, abyste mi zavolala…“

„Řekla jsem vám to jasně,“ obořila se na mě, když zvedla sluchátko. „Moje rodina s vámi nechce mluvit. A pokud si vás Gabriel vybral namísto nás…“

„Unesli ho,“ přerušila jsem ji, než mohla říct něco, co by jí později zlomilo srdce. Nebyla tak tvrdá, jak předstírala ? věděla jsem to, protože i já jsem ze sebe často dělala velkého tvrďáka.

Do ticha, které se rozhostilo, jsem řekla: „Včera v noci se objevil v garáži a chtěl si vzít jedno z aut ? k čemuž má mé svolení. Vy asi budete vědět lépe než já, proč to udělal a kam chtěl jet. Mám přítele, který je v průšvihu, a Gabriel se k celé věci připletl.“

„V jakém průšvihu?“ zeptala se. „Nechte mě hádat. Vlkodlaci.“

„Ne, nejde o vlkodlaky,“ řekla jsem a podráždilo mě, že automaticky předpokládá, že všichni vlkodlaci jsou zlí. Na mě ať se klidně zlobí, ale o vlkodlacích špatně mluvit nebude.

„Povězte Maie, že její vlkodlačí kámoš nastaví krk, aby zachránil jejího velkého bráchu, kterého unesli darebáci.“ Věděla jsem, že Samuel ? můj Samuel, který se zrovna měnil na zadním sedadle ? by nikdy nestál stranou, kdyby nějakému člověku hrozilo nebezpečí. Byl jediný vlkodlak, kterého jsem znala, jenž se tolik zajímal o obyčejné lidi prostě proto, že to byli obyčejní lidé. Většina vlkodlaků, dokonce i těch, kterým se jejich existence líbila, cítila k normálním lidem odpor, ne-li nenávist, protože byli něčím, čím sami už být nemohli.

Sylvie mlčela. Asi jí konečně došlo, že Gabriel má problémy.

„Gabriel žije,“ řekla jsem jí. „A postarali jsme se, aby únosci věděli, že musí zůstat živý a zdravý, pokud chtějí dosáhnout svého. Policie by nepomohla, Sylvie. Prostě nemají správné prostředky, aby se s těmi darebáky vypořádali. Pokud uvědomíte policii, jen tím všechno zhoršíte a někoho to bude stát život.“ Jako Phina. „Můj vlkodlačí přítel je lépe vybavený. Slibuji, že vám dám vědět, jakmile zjistím víc ? nebo kdybyste mohla vy nebo policie nějak pomoct.“ A zavěsila jsem.

„Páni,“ řekla Jesse. „Ještě jsem nezažila, že by si Sylvii někdo takhle podal. Myslím, že i Gabriel se jí trochu bojí.“ Usadila se pohodlněji. „Dobrá práce. Možná ji to donutí přemýšlet. Chci říct, vlkodlaci jsou děsiví a jsou nebezpeční, ale…“

„Ale jsou to naši děsiví a nebezpeční vlkodlaci a žerou jenom lidi, které nemají rádi.“

Blýskla po mně úsměvem. „Tak nějak. Když to říkáš takhle, dokážu pochopit, proč se rozčílila. Ale zdá se mi, že když donutila Gabriela, aby od tebe odešel, bylo to, jako by řekla, že nevěří jeho úsudku. Jako by byl tak pitomý, aby pracoval někde, kde je to nebezpečné.“

„Jako třeba někde, odkud by ho mohla unést tlupa děsivých fae?“ zeptala jsem se suše a pokračovala: „Jako by to byl její syn, kterému měnila plenky? Musíš rodičům odpustit, že se chovají rodičovsky, přestože už jejich dětem nejsou čtyři. A když už o tom mluvíme, až se tvůj táta dozví, že jsem tě vzala na schůzku s cizí fae, vypráší mi kožich.“

Zakřenila se. „Stačí, když ho necháš, aby se vykřičel, a vyspíš se s ním. Muži jsou ochotní odpustit kvůli sexu všechno.“

„Jessiko Tamarindo Hauptmanová, kdo tě to naučil?“ zvolala jsem s hranou hrůzou. Jak zvláštní, že ve mně dokázala vyvolat příjemný pocit, i když jsem právě ječela na matku, jejíhož syna unesla královna víl… Znělo to trochu jako příběh o Sněhové královně. Doufala jsem, že nenajdeme Gabriela ve stejném stavu, v jakém chudák Gerda našla svého Kaie ? se střípkem ledu v srdci.

*

Když jsem zajela ke garáži, Zeeho pick-up už tam stál. Brouk, kterého jsem půjčila Sylvii, parkoval tam, kde ho nechala, ale byl zničený. Někdo vyrval dveře na straně řidiče, čelní sklo bylo rozmlácené a na sedadle byla krev.

Samuel se ještě úplně neproměnil.

„Zůstaň tady,“ řekla jsem mu a vysedla z Adamova pick-upu.

„Není pes,“ řekla Jesse cestou k dílně.

„Já vím.“ Vzdychla jsem si. „A stejně neposlechne. Skončeme to co nejrychleji.“

Zee přestavěl tři židle v kanceláři, takže už nestály v jedné řadě jako obvykle, nýbrž naproti sobě ? chyběl už jen stůl. Když zjistil, že jsem s sebou vzala Jesse, trochu ho to překvapilo, ale přitáhl další židli.

„Jsem tu, abych vám ulehčila práci,“ vysvětlila Jesse. „Může mluvit se mnou namísto s vámi.“

Nepřekvapilo mě, když jsem zjistila, že Zeeho společnice je starší žena z knihkupectví ? ale nepřekvapilo by mě ani, kdybych měla před sebou úplnou cizinku. Byla trochu jiná než babičkovská žena, se kterou jsem se setkala. Kdyby ji viděla Karkulka, asi by řekla: „Babičko, ty máš ale velké zuby.“

„Mercy,“ řekl Zee, „můžeš této ženě říkat Alicie Brewsterová. Alicie, Mercedes Thompsonová,“ zaváhal, „a Jesse.“

Podíval se na mě. „Doufám, že víš, co děláš,“ řekl.

„Její přítomnost všechno uspíší,“ vysvětlila jsem. „Až skončíme, vrátí se domů.“

„Dobrá,“ řekl a posadil se vedle Alicie.

„Přišla jste do vnukova obchodu a hledala ho,“ řekla fae, aniž by vzala na vědomí, že jsme si byly představeny. „A abyste vrátila, co jste si vypůjčila.“

Pohlédla jsem na Jesse. „Když jsem se s Alicií setkala ve Phinově obchodě, snažila jsem se mu vrátit jeho knihu. Zavolal Tadovi ? Zeeho synovi ? a požádal ho, aby mi vzkázal, ať se o ni postarám. Byl to divný telefonát a fae, který se přistěhoval do bytu vedle Phinova, byl ještě divnější. Cestou do knihkupectví už jsem začínala věřit, že je něco v nepořádku. Když jsem uviděla za pultem Alicii, která mi nedokázala říct nic o tom, kde Phin je nebo kdy se vrátí, rozhodla jsem se, že jí knihu nedám. A že se pokusím zjistit, kam se Phin poděl.“

„A tak jste se vrátila do obchodu v noci a hledala ho tam?“

„Myslela jsem si,“ vyprávěla jsem Jesse, „že jsme tady, abychom zjistili, kde je Gabriel a jak ho zachráníme.“

„Rozhodla jsem se, že vám napřed položím několik otázek, teprve pak uvidím, kolik vám toho povím,“ odpověděla Alicie.

Čímž jasně naznačila, že když na otázky neodpovím, nic nám neřekne. Pokud vůbec něco věděla. Pohlédla jsem na Zeeho. Pokrčil rameny a zvedl ruce z klína ? neměl na ni žádný vliv.

Jedinou další možností bylo čekat na telefon královny víl.

„Dobrá,“ řekla jsem Jesse. „Už víš, že jsme se se Samem v noci vypravili do knihkupectví, abychom se tam porozhlédli a pokusili se zjistit, jestli se Phinovi něco nestalo. Objevili jsme, že obchod převrátili naruby tři fae, jeden vodní a dva lesní.“

„Obchod byl maskovaný kouzlem,“ řekla Alicie. „Silným kouzlem, které jsem nedokázala zlomit, i když jsem o něm věděla. Tak moc jsem se bála, že vnukovo tělo leží hned vedle mě a já ho prostě necítím.“

„Každá magie něco stojí,“ řekl Zee a založil si ruce poseté jaterními fleky na malém pivním bříšku. „Maskovací kouzlo není tak náročné jako většina magie v současnosti, ale ovlivnit zrak a sluch, změnit fyzické parametry není snadné. Jen málo fae má dobrý čich, proto se na pachy vynakládá méně síly. Magie působí na Mercedes…“ Pohlédl na mě.

„Obvykle říkám ‚divně‘,“ řekla jsem mu.

„Působí na Mercedes divně. Někdy funguje bez problémů, jindy vůbec. Ale má dobrý čich, což jí umožňuje prohlédnout maskování. Viděl jsem ji zlomit maskovací kouzlo samotného Šedého pána. Ten, po kom jdeme, není Šedý pán.“

„Na podlaze jsme našli Phinovu krev, Jesse,“ řekla jsem. „Nedělám si velké naděje, že žije. Ale tělo jsme neobjevili. Sešli jsme dolů do sklepa ? ten byl taky vzhůru nohama ? ale když jsme byli tam dole, jeden z fae, kteří obchod zničili, se objevil na schodech.“

„Našla jsem jeho mrtvolu ve sklepě,“ řekla Alicie zvláštním hlasem. „Něco už ji začalo žrát.“

„Sam v poslední době není sám sebou,“ řekla jsem Jesse. „Fae mě omráčil, a když jsem se probrala, zjistila jsem, že ho Sam zabil a…“

„Sam,“ řekla fae měkce ? a ruce v klíně zaťala v pěst. „Zee říkal, že máte přátele mezi vlkodlaky. Sam je vlkodlak?“

„Sam je vlkodlak a můj přítel,“ odpověděla jsem možná až příliš ostře, ale už mě unavovalo, jak všichni Samuela neustále napadají. „Zachránil mi život, když toho ne tak docela Zeleného obra zabil. Nevadí mi, že si ho dal jako zákusek.“ A pokud to ve mně budilo odpor, zasela ho do mě matka, ne vlkodlaci. Neporušil žádné vlkodlačí tabu ? je lepší oběť sežrat než po sobě nechat těla.

Nezdálo se ale, že by Alicii můj výbuch urazil.

„Samuel Cornick,“ řekl a zachytila můj pohled. „Samuel Marokson, Samuel Branson, Samuel Bílý vlk, Samuel Rychlá noha, Samuel Nositel smrti, Samuel Mstitel.“ Nedokázala jsem si vzpomenout, jakou barvu očí v knihkupectví měla, ale rozhodně nebyla zelená. A nemyslela jsem tím lidsky zelenou barvu, nýbrž pronikavě zelenou jako tráva, která ztmavla v modř a zase se rozjasnila.

„To budu já,“ řekl Samuel ve dveřích. Na sobě měl šedou mikinu a podařilo se mu najít džíny, které mu byly jen trochu velké. „Ahoj, Ari. Už je tomu několik století.“ Hlas měl měkký. „Nevěděl jsem, že máš talent pro pravá jména.“

Zadívala se na něj a já viděla, jak se jí rozšířily zorničky, až zakryly proměnlivé duhovky, a oči jí zčernaly jako bezhvězdná noc. A pak se rozpadlo její maskovací kouzlo.

Nejednou jsem viděla fae odložit maskování. Někdy je to pěkná, pestrobarevná podívaná, jindy to vypadá, jako když já měním tvar ? mrknete a muž před vámi má najednou anténu a ruce porostlé dvacet centimetrů dlouhými vlasy.

Ale tohle bylo jiné. Připomínalo mi to selhávání elektrického přístroje, a to včetně tichého syčení. Na paži, kterou měla doposud zahalenou svetrem, se jí objevil kus holé kůže s malou jizvou. Ozvalo se zasyčení, svetr se znovu zhmotnil, a naopak na stehně se jí objevilo holé místo velké dvacet na deset centimetrů s obrovskou, děsivou jizvou, hlubokou a tuhou ? rána se zahojila tak špatně, že patrně omezila pohyblivost její nohy. Za okamžik zmizela a jizvy se jí objevily na tváři, ruce a na krku. Pleť v okolí jizev měla tmavší, než jakou ukazovala světu. Nejednalo se o nijak cizokrajnou barvu, byla o pár odstínu tmavší než moje, a naopak světlejší než Darrylova, ale zdála se hebčí než lidská. Vypadalo to, jako by nám odhalovala stará zranění ? anebo spíše Samuelovi, protože od něj ani na okamžik neodtrhla oči.

Jesse se natáhla a sevřela mi koleno, její výraz se ale nezměnil, když fae pomalu vstala. Začala těžce dýchat, couvala a sunula za sebou židli, až narazila do regálu a neměla kam ustoupit. Otevřela ústa dokořán, lapala po dechu a já si uvědomila, že jsme svědky panického záchvatu po faeském způsobu.

Zee tvrdil, že její záchvaty jsou nebezpečné.

„Ariano,“ řekl Samuel hlasem připomínajícím Médeino nejněžnější předení. Nepohnul se ode dveří, dal jí prostor. „Ari. Tvůj otec je mrtvý a jeho bestie taky. Slibuji, že jsi v bezpečí.“

„Nehýbejte se,“ pošeptal Zee nám s Jesse s očima upřenýma na fae. „Mohlo by to skončit moc zle. Říkal jsem, abys s sebou nebrala vlky.“

„Jsem tady sám za sebe, starochu,“ řekl Samuel. „A slíbil jsem Arianě, že když mě bude potřebovat, přijdu. Byl to slib a hrozba zároveň, i když jsem to tak tehdy nemyslel.“

Alicie Brewsterová ? kterou Samuel očividně znal jako Arianu ? zanotovala krátkou melodii a pustila se do vyprávění.

„Před dávnými časy v daleké zemi,“ začala hlasem vypravěčky, „žila faeská dcera, která dokázala vtisknout magii stříbru, a proto ji podle něj pojmenovali. V dobách, kdy fae umírali chladným železem, kdy se jejich magie vytrácela, protože neznalí stoupenci Jediného Boha stavěli kostely na místech jejich moci, kovy její dotyk milovaly, její magie vzkvétala a v jejím otci sílila závist.“

„Byl to pořádný darebák,“ řekl Samuel s očima upřenýma na její vrásčitou tvář, na které se občas na líci nebo v koutku oka objevily jizvy. „Mercy by řekla, že byl pořádný hajzlík. Byl to lesní pán, jehož největší magií byla schopnost ovládat netvory. Když zemřel poslední z obrů ? z netvorů, které magií ovládal ? stal se z něj lesní pán bez velké moci a nenáviděl Arianu, jejíž moc rostla. Když fae ztratili schopnost vkládat magii do věcí ? jako je tvoje hůl, Mercy ? ona to pořád uměla. Ostatní se o tom dozvěděli.“

„Objevil se velký faeský lord,“ ujala se slova Ariana. Nezdálo se, že by Samuela vnímala, ale počkala, dokud neskončil, teprve pak promluvila. „Chtěl po ní, aby vyrobila zvrhlý artefakt, který by pohlcoval faeskou magii jeho nepřátel a předával ji jemu. Odmítla, ale její otec souhlasil a zpečetil smlouvu krví.“

Zmlkla a po chvíli pokračoval Samuel: „Bil ji a ona odmítala. Vládl podobnou magií jako královna víl, dokázal ovládat ostatní. Mohla být užitečná, ale působila pouze na zvířata.“

„A tak ji proměnil ve zvíře.“ Arianin hlas se rozlehl kanceláří, přestože byla tak přecpaná, že by se v ní neměl rozlehnout ani výstřel z pistole, a zněl tak děsivě, že si Jesse přisedla blíž.

Ariana se už nedívala na Samuela, ale já nedokázala říct, na co hledí. Rozhodně na nic šťastného.

„Tehdy byla faeská magie ještě dost silná a fae se dali zabít jen železem nebo ocelí,“ řekl Samuel.

Nezdálo se, že by mu Arianina panika dělala starosti, Zeemu ale ano. Pomalu se zvedl ze židle a dřepl si mezi Jesse a zjizvenou fae.

„Použil svoji moc a mučil ji,“ řekl Samuel. „Jeho dva faeští psi dokázali vytím zabít jelena v běhu a pohledem vyděsit muže k smrti. Každé ráno je na ni na hodinu poštval, protože věděl, že dokud je do hodiny zastaví, Ariana nezemře ? taková totiž byla jejich magie.“

„Zlomila se,“ zachraptěla Ariana. „Zlomila se a sloužila mu stejně věrně jako psi. Nevnímala nic než jeho rozkazy, vyrobila, co žádal, a použila k tomu stříbro, magii a vlastní krev.“

„Nezlomila ses,“ řekl Samuel naprosto jistě. „Bojovala jsi každý den.“

Arianin hlas se změnil, když vyštěkla: „Nemohla s ním bojovat.“

„Bojovala jsi s ním,“ zopakoval Samuel. „Bojovala jsi a on povolával své psy, až jeho magie selhala, protože ji použil víckrát, než měl. Slyšel jsem ten příběh od někoho, kdo byl u toho, Ariano. Bojovala jsi s ním, zastavila ho a artefakt zůstal nedokončený.“

„Je to můj příběh,“ zavrčela a upřela černé oči na Samuela. „Selhala. Vyrobila tu věc.“

„Pravda nepatří nikomu,“ namítl Samuel. „Arianin otec navštívil čarodějku, protože vlastní magií už svoji vůli prosadit nedokázal.“ Něco v jeho hlase mi prozradilo, že tu čarodějku znal a nenáviděl ji. „Zaplatil, co požadovala, aby posílila jeho magii čarodějnictvím.“

„Dal jí svoji pravou ruku,“ řekla Ariana.

Samuel čekal, ale jen na něj zírala.

„Myslím, že chtěl povolat své psy,“ řekl Samuel. „Ale zatoulali se příliš daleko a unikli ze sféry jeho vlivu. Přivolal něco úplně jiného.“

„Vlkodlaky,“ řekla Ariana, obrátila se k nám zády a nahrbila se. I na zádech měla jizvy.

„Zaútočili jsme, protože jsme museli,“ řekl Samuel něžně. „Ale můj otec byl silnější než ostatní a odolal. Zabil jejího otce. Ukončili jsme útok, ale byla vážně zraněná. Člověk by zemřel nebo by byl znovu zrozen jako jeden z nás. Ona jen trpěla.“

„Ošetřil jsi ji,“ řekla jsem. „Pomohl jsi jí uzdravit se. Zachránil jsi ji.“

Ariana se zhroutila ? a Samuel nás všechny přeskočil a chytil ji, než mohla klesnout na zem. Tělo měla ochablé, oči zavřené a jizvy opět bezpečně schované maskovacím kouzlem.

„Opravdu?“ zeptal se Samuel a hleděl na ni s láskou v očích. „Jizvu na rameni má ode mě.“

Zatraceně, pomyslela jsem si a sledovala ho. Zatraceně, Charlesi. Našla jsem něco, pro co Samuelovi bude stát za to žít.

Samuel byl s Adamem, když zavolala královna víl a řekla nám, co hledá. Stříbrnou relikvii. Stačila zmínka o artefaktu a odmítl se poddat vlkovi. Ale vrátil se k nám, až když zavolal Zee a v telefonu se ozval Arianin hlas.

„Zachránil jsi ji,“ trvala jsem na svém. „A miloval jsi ji.“

„Nevěděla to, že?“ řekla Jesse a zdálo se, že ji příběh uchvátil stejně jako Arianu. „Vyléčil jsi ji a ona se do tebe zamilovala ? a ty jsi jí nedokázal říct, co jsi. To je fakt romantické, doktore.“

„A tragické,“ řekl Zee trpce.

„Proč to říkáte?“ vyprskla Jesse.

Starý fae se zamračil a ukázal na Samuela. „Já šťastný konec nevidím, ty snad jo?“

Samuel si přitáhl faeskou ženu k sobě. Vypadalo to divně, mladý muž objímající ženu, která mohla být jeho babičkou. Ale fae nestárnou, vytrácí se. Její vzhled byl maska. Jizvy byly skutečné, ale viděla jsem jeho výraz a věděla, že ho zajímá jen bolest, kterou představovaly.

„Konce jsou relativní,“ řekla jsem a Samuel prudce zvedl hlavu. „Chci říct, dokud oba žijí, příběh ještě neskončil, ne? Nech si poradit, Samueli, trocha času dokáže vyléčit i hodně ošklivé rány.“

„Zdá se ti vyléčená?“ obořil se na mě. Jeho oči měly barvu ledu.

„Jsme naživu,“ řekl Zee suše. „A nezmizela nám ? na což má pořád dost magie. Řekl bych, že máte šanci.“

13.

SSamuel se chystal říct něco Zeemu, když žena v jeho náruči otevřela oči. Znovu byly zelené. Zmateně se na nás podívala, jako by nechápala, co se stalo.

Věděla jsem přesně, jak se cítí.

Jakmile Samuel zjistil, že je při vědomí, rychle a opatrně ji postavil. „Omlouvám se, Ari. Padala jsi… nedotkl bych se tě…“

Nikdy v životě jsem nic podobného neviděla. Samuel, syn velšského barda, který po otci zdědil výřečnost, koktal jako zaláskovaný puberťák.

Chytila Samuela za mikinu a naprosto užasle na něj hleděla. „Samueli?“

Ucouvl, ale nepokusil se jí vytrhnout. „Nemůžu ti dát prostor, když mě nepustíš,“ upozornil.

„Samueli?“ zopakovala, a přestože jsem si toho doposud nevšimla, její hlas se během záchvatu změnil a zněl teď na ženu středního věku, za kterou se vydávala, příliš mladě. Slyšela jsem v něm taky slabý přízvuk, britský, velšský nebo nějaký takový. „Myslela jsem… hledala jsem tě, ale nemohla tě najít. Zmizel jsi beze stopy. Nezůstalo mi po tobě vůbec nic.“

Znovu se pokusil ustoupit a tentokrát ho nechala. Ucouvl k vyraženým dveřím, které oddělovaly kancelář od garáže. „Jsem vlkodlak.“

Ariana kývla a udělala dva kroky vpřed. „Uvědomila jsem si to, když jsi zabil psy, kteří po mně šli.“ V jejím hlase zazněl lehký humor. Dobře, pomyslela jsem si. Samuela bych přenechala jen ženě se smyslem pro humor. „Prozradily tě zuby ? anebo možná ocas. Znovu jsi mě zachránil ? a pak jsi zmizel a já znala jen tvé křestní jméno.“

„Vyděsil jsem tě,“ řekl ostře.

Pousmála se a zaťala ruce v pěst. „No, ano. Ale já tě asi vyděsila víc, protože jsi utíkal… hodně, hodně dlouho, Samueli.“

Uhnul před jejím pohledem ? nejdominantnější vlkodlak v TriCities, a nedokázal se jí podívat do očí. Copak nechápal, že ho pořád chce, i když ji děsí?

Pokusila se udělat další krok vpřed a zastavila se. Cítila jsem její hrůzu, ostrou a trpkou. S malým povzdychnutím couvla.

„Ráda tě zase vidím, Samueli,“ řekla. „Díky tobě jsem naživu i staletí poté, co se mě otec pokusil zničit. Místo toho se jeho tělem už dávno nakrmily zvířata a stromy v jeho lese.“

Samuel sklopil hlavu a s pohledem upřeným na podlahu řekl: „Jsem rád, že jsi v pořádku ? a omlouvám se za to, že jsem ti dneska způsobil panický záchvat. Měl jsem se držet stranou…“

„Ano. Záchvaty paniky. Dokáží být docela…“ Podívala se na Zeeho, který znovu seděl na židli a tvářil se, jako by posledních deset minut sledoval nudnou mýdlovou operu. „Zranila jsem někoho, Siebolde?“

„Ne,“ řekl a založil si paže na hrudi. „Jen jsi dala našemu vlkovi pravá jména a pověděla Mercedes s Jesse příběh Stříbrné relikvie.“

Pohlédla na mě, pak na Jesse, možná aby zjistila, jak moc nás vyděsila. Ať už viděla cokoli, uklidnilo ji to, protože se stydlivě usmála.

„Ach, to je dobře. Dobře.“ Ramena se jí uvolnila a obrátila pozornost zpátky k Samuelovi. „Už je často nemívám. Smrtelní psi už mi vůbec nevadí. Teď už mě děsí jen faeští psi, ti magičtí ? černí a pekelní. Jen když mě ovládne…“ Kousla se do rtu.

„Strach?“ dokončil Samuel a ona neodpověděla. Všimla jsem si, že vynechala vlkodlaky.

„Jsem rád, že se ti vrátila magie,“ řekl. „Myslela sis, že jsi ji ztratila.“

Zhluboka se nadechla. „Ano. A na čas jsem byla ráda.“ Podívala se na mě. „Má to spojitost s naší současnou situací. Jste Samuelova přítelkyně, Mercedes?“

„A družka místního alfy, Jessina otce,“ odvětila jsem. Sotva jsem jí mohla říct, že Samuel je volný ? to by bylo příliš očividné. Viděla jsem, že je pro ni důležité, že mi Samuel nepatří.

„Chtěla jste nám…“ Do takové míry jsem propadla dohazovačství, že jsem málem všechno zpackala. Zavřela jsem ústa a chytila Jesse za ruku.

„…pomoct najít Gabriela,“ dokončila za mě Jesse.

Když Ariana vzala do ruky židli a vrátila se na místo, kde jsme seděli, vůbec se nepohybovala jako člověk, nýbrž jako… vlk, odvážně, ladně a silně. Aniž by pohlédla na Samuela, sedla si.

„Zeptej se jí na věc, po které jde královna víl,“ požádala jsem Jesse.

„Podle Zeeho chce Stříbrnou relikvii,“ řekla Ariana. „Magický předmět, který jsem vyrobila pro otce ? i když nikdy nefungoval tak, jak si jeho objednatel představoval. Celé roky jsem si myslela, že jsem při jeho výrobě vyčerpala všechnu svoji magii.“ Zavřela oči a usmála se. „Žila jsem jako člověk, jen hodně dlouho. Vdala jsem se, měla děti…“ Pohlédla na Samuela, který zíral přes naše hlavy ven z okna. Tvářil se netečně, ale já na jeho krku viděla, jak rychle mu tepe srdce.

Ariana rychle pokračovala: „Trvalo skoro celé století, než mi došlo, že mezi mojí ztracenou magií a Stříbrnou relikvií existuje spojení.“

Křivě se na mě usmála. „Já vím. Neměla jsem žádnou magii a poslední věc, kterou jsem vyrobila, měla magii požírat. Myslela byste si, že mi to dojde dřív. Ale věděla jsem, že artefakt není hotový… Nepamatovala jsem si, jak daleko jsem byla s prací, když otec zavolal vlky. A za čas už to pro mě nebylo tak důležité ? byla to prostě nedokončená věc, která nic nedělala. Někdo ji ukradl a já si myslela, že je to tak jen dobře. Nechala jsem jim ji a za několik měsíců se mi magie vrátila. Tehdy jsem pochopila, že jsem uspěla, aspoň částečně. Relikvie pohlcuje faeskou magii ? ale většinou jen magii osoby, která ji zrovna vlastní.“

„Tak proč by ji královna víl chtěla?“ zeptala jsem se a teprve pak dodala: „Jesse?“

„Požírá faeskou magii, Mercy,“ řekl Zee. „Jak snadné by s její pomocí bylo proměnit mocného protivníka v někoho zranitelnějšího, než je obyčejný člověk ? lidé aspoň ví, že žádnou moc nemají. Mezi fae jsou pořád povoleny souboje.“

„Anebo možná dobře nechápe, co relikvie dělá,“ hádala Ariana. „Možná věří, že funguje, jak měla: krade moc jednomu fae a dává ji druhému. Slyšela jsem příběhy ? a neobtěžovala se je vyvrátit. Když jsem teď odpověděla na vaši otázku, mám taky jednu. Mercy, dostala jste tu knihu od Phina darem?“

Nadechla jsem se, abych odpověděla, ale Jesse mi připlácla ruku na ústa a vmísila se do hovoru: „Bude lepší, když se budete ptát mě,“ řekla. „Mercy tak nebude riskovat, že poruší slovo.“ Spustila ruku. „Dal ti Phin tu knihu?“

„Ale co s tím má kniha společného?“

„Maskovací kouzlo,“ ozval se Samuel. „U všeho, co je svaté, Ari, jak se ti to povedlo? Zamaskovala jsi tu věc jako knihu a dala ji vnukovi?“

„Z větší části je člověk,“ odpověděla, aniž by na něj pohlédla. „A řekla jsem mu, ať ji někam zamkne, aby ho nezbavila té trochy magie, kterou má.“

„Co kdyby ji prodal?“ zeptala jsem se. „Jesse?“

„Zrodila se z mé krve,“ řekla Ariana. „Nakonec si najde cestu zpátky ke mně. Jesse, prosím, zeptejte se jí. Daroval jí tu knihu?“

„Ne. Kdybych si to mohla dovolit, asi bych si ji koupila…“ Zmlkla jsem, protože schoulila ramena a zakryla si tvář rukama.

„Promiňte, promiňte,“ řekla Ariana, škytla a utřela si obličej. Samuel k ní vykročil, ale zůstal stát, protože se přikrčila, jen trochu.

„Jde o to, že… byla jsem si tak jistá, že Phin je mrtvý ? že ho zabili, aby se k ní dostali. Byla by to moje vina.“ Znovu si utřela oči. „Obyčejně se tak nechovám, ale Phin je… zbožňuji ho. Tolik se podobá synovi, kterého jsem před dávnou dobou ztratila… A myslela jsem si, že je mrtvý.“

„A teď víš, že žije?“ zeptal se Samuel.

„V ohni nebo ve smrti,“ řekla Jesse, která pochopila dřív než my ostatní. „To říkala královna víl. Že kdyby zabila Mercy nebo relikvie shořela, odhalila by se. Ale jestli patří Phinovi…“

„Kdyby ho zabili, Stříbrná relikvie by se jim odhalila,“ přitakala Ariana. „Nehledali by ji.“

„Proč jste to tak zařídila?“ zeptala se Jesse.

Ariana se na ni usmála. „Nezařídila. Předměty moci se… vyvíjí i přes omezení, která jim byla vnucena. Proto jsem si ji nechala, i když jsem si myslela, že nic nedělá. I nedokončená byla předmětem moci.“

„Jak vám došlo, že… ach.“ V Jessině hlase zaznělo pochopení.

„Správně. Relikvie je velmi stará a její majitelé umírali různým způsobem. Ta věc s ohněm přišla až později.“ Zatvářila se zadumaně. „A dost okázalým způsobem.“

„Nejste její majitelkou vy?“ zeptala se Jesse.

„Ne pokud si chci ponechat magii ? jen jsem ji vyrobila. Proto se jí říká Stříbrná relikvie.“

„Ve velštině znamená Ariana stříbro.“ Samuel se posadil na zem a opřel se o kovový regál. Taky měl za sebou pár těžkých dnů ? ale doufala jsem, že kvůli Arianinu strachu znovu nepropadne zoufalství.

„Jesse,“ řekla jsem. „Zeptej se, jak najdeme Gabriela.“

„Přinesly jste něco, co tomu mladíkovi patřilo?“

Jesse jí podala bílou plastovou tašku. „Svetr, který mi půjčil, když mi byla zima.“

„Phin říkal, že když se dotýká předmětů, dokáže občas díky své magii vycítit různé věci,“ řekla jsem. „Třeba o jak starý předmět se jedná. Psychometrie.“

„Tu schopnost zdědil po mně.“ Ariana vytáhla svetr z tašky a přitiskla si ho na tvář. „Ach ne. To nepůjde.“

„Proč ne?“ zeptal se Samuel. „Patří mu. I odsud cítím jeho pach.“

„Já s pachy nepracuji,“ řekla mu s očima upřenýma na svetr. „Jde mi o pouta, o svazky, které nás váží k věcem.“ Podívala se na Jesse. „Ten svetr znamená víc pro vás, jako dárek z lásky, než znamenal pro něj, když ho nosil. S jeho pomocí bych našla vás, ale jeho ne.“ Zaváhala. „Chová k vám stejné city jako vy k němu?“

Jesse se začervenala a zavrtěla hlavou. „Já nevím.“

„Podejte mi ruku,“ řekla fae.

Jesse natáhla ruku a Ariana ji uchopila ? a usmála se jako vlk, když vycítí kořist. „Ach ano, použiji jako magnet vás.“ Otočila se a podívala se na Zeeho. „S její pomocí ho najdu. Je tím směrem.“ Ukázala dozadu do garáže.

*

Vzali jsme si Adamův pick-up, protože do Zeeho bychom se všichni nevešli ? a Zee řídil. Ariana seděla vpředu a Samuel za Zeem, tak daleko od ní, jak jen to ve velkém voze šlo.

Burácení silného motoru vyvolalo na Zeeho obličeji úsměv; uměl ocenit moderní technologie líp než já.

„Adam má dobrý vkus,“ řekl jen.

Pátrání po Gabrielovi bylo frustrující, protože chvíli trvalo, než nám došlo, že musíme přejet řeku, a silnice nevedly vždy směrem, kterým Ariana ukazovala. Adam měl v přihrádce mapu a Samuel nás s její pomocí vedl víceméně správným směrem.

Nakonec jsme se ocitli na prázdné, rovné louce na konci křivolaké polní cesty (v Adamově mapě nebyla), na kterou bychom se z TriCities dostali během hodiny, kdybychom věděli, kam jedeme. Louka byla obehnaná plotem, který jsme museli přelézt. Před deseti lety možná zadržoval dobytek, teď ale byly sloupky nakloněné a ostnatý drát prověšený. V blízkosti místa, kde jsme parkovali, stály ruiny staré chatrče.

Ariana, která sem v pleteném svetru a úpletových kalhotách zrovna nezapadala, zůstala stát uprostřed louky mezi trsy vousatky a šalvěje.

„Tady,“ řekla ustaraně.

„Tady?“ zopakovala Jesse nevěřícně.

Využila jsem zastávky a očistila si ponožky od semínek sveřepu. Kdybych tušila, že se vydáme do přírody, vzala bych si holínky ? a teplejší bundu.

„Královna víl si tu vybudovala sídlo, Elfame,“ poznamenal Zee rozvážně.

„A to je špatné?“ zeptala jsem se.

„Velmi,“ řekl. „Znamená to, že je silnější, než jsem si myslel ? a pravděpodobně jí slouží i víc fae, když si pořád ještě dokáže vystavět sídlo.“

„Jak je to možné?“ zeptala se Ariana. „Musela by se napojit na Pod Kopec, aby si mohla vybudovat vlastní zemi. Brány na Tajné místo se nám uzavřely už před staletími ? a Pod Kopec se v této zemi nikdy nenacházel.“

Podívala jsem se na Zeeho, nemohla jsem si pomoct. Osobně jsem totiž Pod Kopcem byla ? a odpřísáhla mlčení.

„Pod Kopec je tam, kde se rozhodne být,“ řekl Zee. „Rezervace je odsud vzdušnou čarou sotva patnáct kilometrů. Většina tamních fae není mocná ? ale je nás tam hodně, mnohem víc, než si vláda myslí. A podobná koncentrace s sebou přináší moc.“ Dal si dobrý pozor, aby nepřiznal, že se v rezervaci otevřela jedna nebo dvě cesty Pod Kopec.

Ariana napřáhla ruku dlaní dolů a na okamžik zavřela oči. „Máš pravdu, Zee. Cítím tu moc s příchutí Starého místa. Přemýšlela jsem, proč nechala Phina žít, když bylo logičtější zabít ho. Přechytračila sama sebe, když ho s sebou vzala do Elfame.“

„Královny víl se řídí pravidly,“ souhlasil Zee. „Smrtelníci, které odvedou do Elfame, nesmí být zabiti ani utrpět trvalou újmu ? je to součást magie místa vybudovaného mimo.“

Ariana se pousmála. „Můj Phin musí být příliš lidský na to, aby ho zabila. Zajímalo by mě, jestli to věděla, když ho s sebou brala do svého domova? Jako člověka ho nemůže z vlastní vůle rok a den propustit.“

„Znamená to, že nemůže zabít Gabriela?“ Jesse si masírovala paže, aby se zahřála. „A my ho rok a den nemůžeme dostat zpátky?“

„Nemůže zabít ani Gabriela,“ odpověděl Samuel. „Což ale neznamená, že mu nemůže ublížit nebo ho uhranout. Zajatci víl mohou být osvobozeni únosem, bitvou nebo zkouškou.“

„Zkouškou? Jako v písničce ‚The Devil Went Down to Georgia‘ jen s vílou?“ zeptala jsem se. Zdálo se mi, že už jsem podobné příběhy o vílách slyšela.

„Správně,“ přitakal Samuel. „Strany se dohodnou na utkání ? obvykle jde o hudbu, protože královny víl jsou hudebně nadané. Ale existují i příběhy o závodech v běhu nebo v plavání. Můj otec zná krásnou starou píseň o mladíkovi, který vyzval vílu na soutěž v jedení a vyhrál.“

„Jak se dostaneme dovnitř?“ zeptala se Jesse.

„Já znám jen jeden způsob, jak se do Elfame dostat, a to následovat královnu,“ řekla Ariana.

„Možná dokážu otevřít cestu,“ řekl Zee. „A myslím, že se mi i podaří zabránit jí v tom, aby to zjistila. Ale budu muset zůstat tady a držet dveře otevřené ? a neudržím je navěky. Budete mít nanejvýš hodinu a pak budete muset ven. Pokud se dveře zavřou… Stejně jako Pod Kopcem i v Elfame běží čas jinak. Pokud se dveře zavřou, nikdo nedokáže říct, kolik času uběhne, než se dostanete ven.“

„Dobrá,“ řekla Jesse.

„Tak to ne,“ řekla jsem. „Ty ne, Jesse. Ne.“

„Já budu v nejmenším nebezpečí,“ řekla mi. „Jsem dokonale lidská smrtelnice ? nemůžou mě zabít.“

„Ale můžou zařídit, že si budeš přát být mrtvá,“ namítl Samuel.

„Potřebujete mě, abyste našli Gabriela.“ Jesse vystrčila bradu. „Jdu s vámi.“

Podívala jsem se na Arianu a ta kývla. „Elfame je zcela pod kontrolou své paní. Jestli máme najít vašeho mladíka rychle a dostat ho ven, budeme ji potřebovat.“

„Pak zavolám Adamovi, ať přivede vlky.“ Měla jsem se zastavit u Sylvie pro něco neživého, co by Ariana mohla k nalezení Gabriela použít. Nechtěla jsem způsobit Adamově smečce další potíže ? ale ještě víc jsem chtěla dostat Gabriela s Phinem ze zajetí víl a ochránit Jesse.

Ariana se rychle nadechla. „Je mi to líto,“ řekla. „Samuel je… cizí vlkodlaky bych nesnesla. Kdyby šlo jenom o strach, zvládla bych to. Ale moje záchvaty můžou být nebezpečné pro všechny okolo.“ Podívala se na Zeeho. „Myslíš, že by ho dokázali najít beze mě?“

„Ne,“ řekl Zee. „Já musím zůstat tady, takže tě budou potřebovat, aby se neztratili. A kromě toho si myslím, že přivést vlkodlaky by byla chyba. Samuel je dost starý a mocný ? myslím, že vůli královny víl odolá. Ale ostatní vlci… existuje příliš velké riziko, že by je obrátila proti vám. Kdyby uhranula tebe nebo Jesse, Ariana se Samem by vás dokázali dostat ven. Ale u smečky by stačilo, aby uhranula jediného vlka, a všichni byste zemřeli.“

„To je v pořádku, Mercy,“ řekla Jesse. „Nejsem bezmocná a… Dokázala bys tu stát a čekat, kdyby tam uvnitř byl táta?“

„Ne.“

„Připravení?“ zeptal se Zee.

„Dobrá,“ řekla jsem. Byla jsem si bolestivě vědoma toho, že by ze mě Adam neměl radost, ale Jesse měla pravdu. Z nás všech jí patrně hrozilo nejmenší nebezpečí. „Dostaňme je ven.“

„Dobře,“ řekl Zee ? a bez fanfár či dramat zrušil své maskování.

V jednu chvíli tu stál vyšší, hubený stařík s pivním bříškem a jaterními skvrnami na krku a rukou, vzápětí vysoký, ladný válečník s pletí tmavou jako mokrá kůra. Slunce mu pozlatilo vlasy spletené do silného copu, který mu visel přes rameno až pod opasek. Když jsem ho viděla naposledy, propíchnuté uši mu zdobily kostěné náušnice. Tentokrát žádné neměl.

Nepatřil do džínů a flanelové košile, které měl pořád na sobě. Oblečení mu i v jeho současné podobě pořád dobře padlo. Dávalo to smysl, protože Zee, kterého jsem znala, byl iluzí, a tento, včetně oděvu, pravý.

Zeeho skutečná tvář byla zlověstná ? krásná, hrdá a krutá. Vzpomněla jsem si na příběhy, které jsem o Temném kováři z Drontheimu četla. Zee neuklízel domy ani nezachraňoval ztracené děti. Patřil k fae, kterým bylo lepší se obloukem vyhnout, a když to nebylo možné, chovat se k nim velmi, velmi zdvořile. S věkem trochu zjihl a už nevykuchal každého, kdo se mu znelíbil. Aspoň jsem tedy nic podobného na vlastní oči neviděla.

„Páni,“ řekla Jesse. „Jste krásný. Děsivý. Ale fakt krásný.“

Chvíli na ni hleděl, pak řekl: „Slyšel jsem Gabriela říkat totéž o tobě, Jesse Adamstochter. Asi to mínil jako kompliment.“ Otočil se k Arianě. „Budeš muset zrušit maskování. V Elfame fungují jen maskovací kouzla královny, a jestli budeš čekat, dokud ho z tebe Elfame nestrhne, upozorníš všechny uvnitř na to, že se do jejich domova vloudil vetřelec.“

Zaťala ruce v pěst, pohlédla na Samuela a odvrátila se.

„Viděl jsem tvoje jizvy,“ řekl. „Jsem doktor a vlkodlak. Viděl jsem tvé rány živé a čerstvé ? jizvy mi nevadí. Představují vavříny těch, kdo přežili.“

Stejně jako Zee se neobtěžovala s ohňostrojem. Bez maskování měla její pleť teplejší barvu než Zeeho a byla o několik odstínů světlejší. Krásně doplňovala stříbřitě fialové vlasy o délce prstu, které se jí vznášely okolo hlavy jako chmýří ? hodně se podobaly Jessině současnému účesu. Když Ariana odložila maskovací kouzlo, změnilo se i její oblečení, a to v prosté, skoro bílé šaty s cípovým lemem u kolen.

Nebyla konvenčně krásná ? na to měla příliš nelidskou tvář, oči na člověka velké a nos malý. Její jizvy nebyly tak strašlivé, jak se zprvu zdály. Vypadaly starší, méně zarudlé… ale měla jich spoustu.

„Jsme připraveni,“ řekl Samuel a pohlédl na Arianu s hladem, který neměl nic společného se žaludkem.

Zee si sáhl dozadu za hlavu a zpod límce košile tasil dýku s tmavou čepelí, elegantní ve smrtící jednoduchosti. Buďto ji schovával v pochvě, nebo s pomocí magie, to jsem nepoznala, a u Zeeho bylo možné obojí. Řízl se čistě do předloktí. Chvíli se nic nedělo, pak mu z rány vytryskla tmavě rudá krev. Poklekl a nechal ji skanout na hlínu.

„Matko,“ řekl. „Vyslyš mě, své dítě.“

Položil nezraněnou ruku na zem a smíchal prašnou hlínu s krví. Německy zašeptal: „Erde, geliebte mutter, dein kind ruft. Schmecke mein blut. Erkenne deine schöpfung, gewähre einlass.“

Z magie mě obvykle brněly nohy a lechtal nos ? nic se ale nestalo. Zee vstal, odpočítal čtyři kroky a řízl se do druhého předloktí.

Klekl si, sklopil hlavu a tentokrát v jeho hlase zazněla moc. „Erde mein, lass mich ein.“

Krev se mu řinula po kůži na hřbety rukou, které tiskl k zemi. „Gib mir mut!“ zakřičel ? a otočil ruce a otřel krev do hlíny.

„Trink mein blut. Erkenne mich.“ Předklonil se a opřel se o paže. Napřed se do země ponořily jeho ruce, pak i paže, a to až nad rány, které si způsobil. Sehnul se, až se ústy skoro dotýkal hlíny, a zašeptal: „Öffne dich.“

Půda pod mýma nohama zavibrovala a mezi místy, kde nyní Zee klečel a kde předtím smísil svoji krev s hlínou, se objevila puklina.

„Erde mein,“ řekl. Země se otřásala vibracemi v jeho hlase, který zněl temněji, jako by ho vyvlekl z hluboké jeskyně. „Lass mich ein. Gib mir glut.“ Čelem se dotkl země. „Trinke mein blut. Es quillt für dich hervor. Öffne mir ein tor!“

Zablesklo se, čtvercový kus hlíny prostě zmizel a na jeho místě se objevily kamenné schody, které se po osmi stupních začaly stáčet kolem vnitřní osy. Víc jsem neviděla, protože z hlubin stoupala hustá mlha, která asi po třech metrech schodiště zcela zahalila.

Zee vytrhl ruce ze země. Paže měl umazané od hlíny, ale nezůstala na nich ani stopa po ranách či krvi. Napřáhl ruku k Arianě a podal jí zářící kámen.

„Udržím dveře otevřené asi hodinu,“ řekl Zee. „Ariana dokáže s pomocí kamene najít cestu zpátky. Až začne světlo kamene blikat, budete vědět, že mi dochází síly a musíte se okamžitě vrátit. Dokud budou dveře otevřené, čas v Elfame poplyne stejně rychle jako čas tady venku. Pokud se dveře zavřou, možná se dostanete ven, ale nevím do jaké doby.“

*

Samuel šel první, následovaný Arianou. Pobídla jsem Jesse, ať jde přede mnou, takže jsem uzavírala průvod. Světlo nad námi rychle sláblo, až jsme se ocitli v úplné tmě. Jesse klopýtla a já ji zachytila, než mohla spadnout.

„Tady,“ řekla Ariana. „Položte mi ruku na rameno, Jesse.“

„A já se chytím tebe,“ řekla jsem Jesse. „Samueli, vidíš něco?“

„Teď už ano,“ řekl. „Před námi se rozjasňuje.“

„Rozjasňuje“ byl relativní pojem, ale následujících deset schodů už jsem viděla. Schodiště končilo tunelem v hlíně, prosvíceným drahokamy o velikosti pomerančů zasazenými v půdě. Byl asi o dvacet centimetrů nižší než Samuel, a jak strop, tak stěny byly prorostlé kořeny.

„Nad námi žádné stromy nejsou,“ řekla jsem. „A i kdyby byly, jsme tak hluboko, že bych tu žádné kořeny nečekala.“

„Má na dvoře lesního pána,“ řekla Ariana a natáhla ruku k závěsu z tenkých kořenů, který halil hliněnou stěnu. Kořeny se pohnuly, krátce se jí otřely o prsty a zase sklouzly na místo.

„Jaká jste fae, Ariano?“ zeptala se Jesse. „Taky lesní paní? Nebo gremlin jako Zee, protože pracujete se stříbrem?“

„Nikdo není jako Zee,“ odpověděla. „Je jedinečný. Skoro všichni fae umí do jisté míry pracovat se stříbrem ? stříbro miluje faeskou magii. Ale máte pravdu: mezi předky mám i železem políbené fae a ocel mě neděsí.“

Hovořili jsme tiše, ale nijak zvlášť jsem se nebála, že nás někdo odhalí. Cítila jsem… prázdnotu, která mi napovídala, že tu kromě kořenů, které se mi zaplétaly do vlasů a podtrhávaly mi nohy, nic živého není.

„My…“ zarazila jsem se, protože jsem si vzpomněla, že o vílí královně nesmím mluvit. Porušila jsem už slovo? Záleželo na tom, když jsme se chystali vloupat do jejího sídla?

„Jesse,“ řekla jsem a rozhodla se hrát na jistotu, „vůbec jsme záchranu nenaplánovali.“

„Když se chystáš do Elfame, je zbytečné cokoli plánovat,“ řekl Samuel, který musel jít v předklonu a s nataženou rukou, aby odstrkával kořeny. „Je to zvláštní místo. Ariana nás zavede ke svému vnukovi a ke Gabrielovi a my se je pokusíme dostat ven tak, že se prostě vypořádáme se vším, na co cestou narazíme.“

„To zní… jednoduše,“ řekla jsem.

„Mohlo by to být jednoduché,“ řekla Ariana. „Určitě nečeká návštěvu ? neexistuje mnoho fae, kteří by dokázali otevřít zadní vrátka do sídla královny víl. Její nevolníci si nás nevšimnou ? nevnímají, jen automaticky plní královniny povely. Možná se nám podaří Phina s Gabrielem najít a zmizet s nimi, než si kdokoli uvědomí, že je něco v nepořádku.“

„Neměli jsme s sebou vzít…“ Ariana mi přitiskla prsty na ústa.

„Je lepší nemluvit v jejím sídle o tom, po čem tolik touží,“ varovala mě. „Mohla by to slyšet. A ne. Je to mocná věc, a přestože nedělá to, co by měla, ve špatných rukou by mohla napáchat velké škody.“

„Dobrá,“ řekla jsem.

Samuel zvedl hlavu. „Od této chvíle bude lepší mlčet. Začínám cítit pachy jejích lidí.“

Jakmile na ně upozornil, ucítila jsem je taky. Blížili jsme se k místu, kudy často procházeli. Volná hlína na zemi přešla v udusanou půdu, kořeny prořídly a nahradily je hrubě otesané kamenné kvádry. Na místě zeminy se objevilo dláždění a strop se zvedl, takže Samuel mohl opět jít vzpřímeně.

Do našeho tunelu začaly ústit další.

Ženin pach jsem zachytila dřív než Samuel, asi proto, že se k nám blížila zezadu a já šla poslední. Ale nezáleželo na tom, protože sotva jsem se otočila, byla u nás.

Na sobě měla roztrhanou bundu a špinavé džíny a v rukou nesla velkou desku na krájení. Vrazila do mě a odskočila. Když se mě pokusila obejít, zastoupila jsem jí cestu.

„Odnes to do kuchyně,“ řekla, aniž by vzhlédla. Přešlápla a veškerou pozornost upírala na desku v rukou. Vlasy jí visely v chuchvalcích okolo obličeje a klouby měla umazané od hlíny. Krk jí zdobil tenký stříbrný obojek. „Do kuchyně, dítě. Do kuchyně. Vezmi to do kuchyně.“

Uhnula jsem stranou a ona kolem nás skoro proběhla.

„Nedbá o své nevolníky,“ poznamenala Ariana nesouhlasně.

„Nevolníky?“ zeptala se Jesse.

„Otroky,“ odpověděla jsem. „Jsou uhranutí.“

„Pojďme za ní,“ řekla Ariana. „Kuchyň by měla ležet v srdci Elfame.“

Rozběhli jsme se za ní a minuli mladíka v policejní uniformě, ženu v běžeckém oděvu a starší ženu s kouřící čajovou konvicí. Všichni měli na krku stříbrný obojek a pohybovali se nepřirozeně netečně. Dlažební kostky přešly v kamenné dlaždice a strop dál stoupal, až se nám klenul dobré čtyři a půl metru nad hlavami.

Drahokamy, které předtím ozařovaly tunel, nyní lemovaly stěny a visely ze stropu na něčem, co připomínalo stříbrné drátky nebo možná pavučinu. Každopádně to nevypadalo dost silně na to, aby je to udrželo. Samuel občas zavadil hlavou o ty nejníže visící a rozhoupal je.

Vešli jsme do kuchyně jako vytržené ze seriálu z padesátých let ? obrovská kuchyňská sestava měla dva sporáky se šesti hořáky a sama místnost byla větší než můj spálený karavan. Rozhlédla jsem se, ale žádný z lidí nebyl Donna Reedová nebo June Cleaverová… a ani Gabriel Sandoval. Naleštěné bílé přístroje byly uspořádány v dost divném stylu a tři ledničky se stříbrnými rukojeťmi zdobil stříbrný nápis Frigidaire. Lidé se stříbrnými obojky připravovali jídlo a pití ? a vůbec si nás, jak se zdálo, nevšímali. Žena, kterou jsme sledovali, odložila desku vedle jednoho z dřezů a začala do něj napouštět vodu ruční pumpou namísto kohoutkem.

„Promiňte,“ řekla Ariana a přistoupila k muži, který míchal v kotlíku něco, co připomínalo ovesnou kaši.

„Zamíchej kaši sedmkrát sedmdesátkrát,“ řekl.

„Kde drží zajatce?“ zeptal se Samuel a použil nátlak, kterého jsou schopni jen skutečně dominantní vlci. Jeho hlas se místností zvláštně rozlehl.

Všichni v kuchyni pomalu ustali v práci. Šest lidí se stříbrnými kruhy na krku se postupně otočilo a zadívalo na Samuela. Muž, na kterého promluvila Ariana, ustal v pohybu jako poslední. Vytáhl lžíci z kotlíku a ukázal na jeden ze sedmi kruhových průchodů. Ostatní, opět postupně, ukázali stejným směrem.

„Čtyřicet sedm kroků,“ řekl muž u ovesné kaše.

„Tunelem doprava,“ pokračoval ten, který sekal na kousky tuřín.

„Osmnáct kroků a otočit,“ dodala dívka hnětoucí těsto na chléb. „Klíč je na háčku. Žluté dveře.“

„Nepouštějte je ven,“ řekl chlapec, který vypadal na třináct a naléval ze džbánu vodu do sklenic.

„Pokračujte v práci,“ přikázal Samuel a lidé se opět vrátili k povinnostem.

„To je asi ta nejděsivější věc, jakou jsem kdy zažila,“ řekla Jesse. „Chcete tu všechny ty lidi nechat?“

„Zachráníme Gabriela s Phinem,“ řekla Ariana. „Pak předneseme celou věc Šedým pánům, kteří držení nevolníků zakázali. Jen královna víl může osvobodit své nevolníky a jen Šedí páni ji k tomu mohou donutit. V Elfame je absolutní vládkyní.“

„Co když uhranula Gabriela?“

„Neuhranula,“ řekla Ariana jistě. „Slíbila to Mercy a porušení slibu by pro ni mělo kruté následky. A můj Phin je proti podobným věcem chráněný.“

Cesta, jíž jsme opustili kuchyň, nebyla tak působivá jako ta, kterou jsme přišli. Podlahu tvořily osmistranné bílé dlaždičky a asi třicet centimetrů od stěn se pak táhly linie černých dlaždiček. Čtyřicet sedm kroků od kuchyně se tunel rozšířil v malou místnost. Černé kachličky utvářely v jejím středu keltský uzel. Naproti chodbě, v níž jsme stáli, se otvíraly další a po každé straně ještě jedna.

Zahnuli jsme doprava. Tady podlahu pokrývaly hrubé dřevěné desky se stopami ručního tesání. Pod Samuelem, který z nás byl nejtěžší, trochu vrzaly.

„Osmnáct,“ řekl a zastavil se před žlutými dveřmi se staromódním klíčem na háčku ? byly to první dveře, na které jsme v Elphame narazili.

Samuel klíč vzal a odemkl s ním dveře.

„Doktore?“ řekl Gabriel. „Co tu děláte?“

„Gabrieli.“ Jesse se protlačila kolem Samuela.

Samuel ji s klíčem v ruce následoval dovnitř. Ariana a já jsme šly poslední.

Gabriel objímal Jesse. „Co tu všichni děláte? Taky vás dostala?“

Místnost byla bílá. Bílé kamenné stěny a bílý strop, ze kterého visely čiré krystaly vyzařující světlo. Podlahu tvořil jediný kus naleštěného bílého mramoru. Stály tu dvě postele s bílým povlečením.

Barvu dodávali místnosti jen Gabriel a muž ležící na jedné z postelí. Vypadal příšerně, a kdyby Ariana nezašeptala jeho jméno, vůbec bych ho nepoznala.

Phin se pomalu posadil, jako by ho bolela žebra, a Ariana si k němu pospíšila a klesla vedle lůžka na koleno.

Zamračil se na ni. „Kdo?“

„Babička Alicie,“ řekla.

Zatvářil se překvapeně, pak se usmál. „Už ti někdy někdo řekl, že vůbec nevypadáš jako babička? Takže jste tu, abyste nás zachránili? Jako ve starých příbězích?“

„Ne,“ řekl Samuel a otočil se ke dveřím. „Je to past.“

„Vítejte v mém domově,“ ozval se známý temný hlas. „Jsem tak ráda, že jste mě navštívili.“

Ve dveřích cely se objevila půvabná žena. Vlasy připomínající tmavý kouř měla stažené dozadu do složitého copu z mnoha malých copánků. Padal jí dolů na záda a na zem jako ohon výstavního arabského koně a zdůrazňoval její porcelánovou pleť a růžové rty.

Hleděla na mě. „Vítám tě ve svém domě, Mercedes Thompsonová. Právě jsem se ti snažila dovolat na mobil, když jsem tě ? ke svému překvapení ? objevila tady. Ale nevzala jsi tu věc s sebou.“ Slyšet královnu víl hovořit o mobilních telefonech mi přišlo málem k smíchu. Málem.

Vystrčila jsem bradu. Únosem, silou nebo zkouškou. „Nejsem tak špatný hráč, vílí královno. Kdybych ji s sebou vzala, nemohly bychom si spolu zahrát.“

Usmála se a stříbřitě šedé oči se jí rozpálily. „Pro mě, za mě,“ řekla. „Zahrajme si tedy.“

14.

„A“Ale na zkoušku tu není správné místo,“ řekla. „Následujte mě.“

Ariana vzala Phina do náruče. Samuel pohlédl na Gabriela.

„Jsem v pořádku, doktore,“ řekl. Pohlédl na Arianu, pak na mě. „Vlkodlak?“ zeptal se bezhlesně.

„Ne,“ řekl Samuel. „To jsem já. Ariana je fae.“

Gabriel se zprudka otočil k Samuelovi. „Vy jste…“ Pak se mu rozjasnila tvář. „To pár věcí vysvětluje… Sněhulák?“

Samuel se usmál. „Opravdu nepotřebuješ pomoct?“

„To Phin je vážně zraněný,“ řekl. „Za poslední týden se jeho stav hodně zlepšil, ale zpočátku nevypadal dobře.“

Ostře jsem na Gabriela pohlédla, ale asi nebylo důležité říct mu, že ve skutečném světě byl pryč sotva den ? jestli se odsud nedostaneme dřív, než se zavřou Zeeho dveře, nebude na tom stejně záležet.

Z chodby k nám dolehl hlas královny víl. „Jdete?“

Ariana kývla na Samuela, který šel opět jako první. Vydal se za vílí královnou, Ariana ho následovala a já mávla rukou na Gabriela s Jesse, aby šli přede mnou. Zhluboka jsem se nadechla, jak to člověk dělává, aby si pročistil mysl a plíce před namáhavým úkolem ? a ucítila v čisté, mramorové místnosti hlínu a rostliny.

Zee říkal, že v Elfame fungují jen maskovací kouzla vílí královny. Když jsme ji následovali chodbou, věnovala jsem zvýšenou pozornost svému čichu.

Otázka, napadlo mě, když jsem se snažila odlišit od sebe skutečné pachy a ty vyprodukované královninými iluzemi. Když něco vypadá jako chodba, působí to jako chodba a chová se to jako chodba ? je důležité vědět, jestli to je skutečně chodba?

Ale zvědavost byla moje nejhorší vlastnost. Jak jsme šli, pach hlíny, mízy prýštící z poraněného dřeva a něčeho, co mohl být žal, sílil. Vzhlédla jsem k zavěšeným světlům a namísto stříbrných drátů viděla kořeny, drahokamy pak nahradily zářící kameny hodně podobné tomu, který dal Zee Arianě. Mrkla jsem a drahokamy byly zpátky, protože jsem v ně ale přestala věřit, mihotaly se.

Zakopla jsem, podívala se dolů a na okamžik spatřila kořen trčící z měkké hlíny, pak se podlaha před mýma očima změnila a já opět viděla bílé dlaždičky, dokonale rovné, takže na nich nebylo o co zakopnout.

„Mercy?“ zeptala se Jesse. „Jsi v pořádku?“

Královna se po mně ohlédla, a přestože byla pořád krásná, v ničem se nepodobala ženě, kterou byla sotva před několika minutami. Tvář měla protáhlou a délky jejích řas by člověk dosáhl jen s pomocí lepidla a umělých náhražek. Z ramen jí vyrůstala úzká, průsvitná křídla podobná vážčím. Byla příliš malá, než aby ji dokázala uzvednout bez pomoci magie.

„Jasně,“ řekla jsem.

Královniny dlouhé stříbrné šaty byly skutečné, na lemu a na manžetách je ale hyzdily tmavě hnědé skvrny, pravděpodobně zaschlá krev. Náhrdelník připomínající stříbrný a diamantový vodopád byl ve skutečnosti ze zašlého černého kovu a z nebroušených kamenů.

Při pohledu na obrovskou síň, do které nás uvedla, mi poklesla čelist, už kvůli její okázalosti. Podlahu tvořil bílý mramor protkaný šedými a stříbrnými žilkami a sloupy ze zeleného nefritu se ladně zvedaly do výšky a podpíraly klenutý strop, který by se klidně hodil i do katedrály Notre Dame. Z mramorové podlahy vyrůstaly stříbrné stromy s nefritovými listy. Chvěly se ve větru, který jsem necítila, a když na sebe narážely, půvabně zvonily. Po místnosti byly rafinovaně rozmístěny elegantní lavice ze světlého a tmavého dřeva připomínající sadu dřevěných šachů. Odpočívaly na nich krásné ženy a pohlední muži, kteří se k nám otočili, když jsme vešli.

Na opačné straně síně se nacházelo zvýšené pódium se stříbrným trůnem, jemně tepaným a zdobeným zelenými a rudými drahokamy velkými jako moje ruka. Vedle trůnu ležela stočená kočka připomínající malého geparda, aspoň dokud nezvedla hlavu a neodhalila obrovské uši. Serval, pomyslela jsem si, nebo něco dost podobného středně velké africké divoké kočce. Ale žádnou kočku jsem necítila: celá místnost páchla hnijícím dřevem a tlejícími věcmi.

A najednou místnost, kterou jsem procházela, zmizela.

Nemyslela jsem si, že se v okolí dají najít přírodní jeskyně. Bylo tu několik umělých, které do čediče vyhloubily některé vinice, aby v nich mohlo zrát víno. Většinu zdejšího podloží tvoří vyvřeliny, ve kterých se dají najít lávové tubusy, ale ne vápencové jeskyně jako v Carlsbadu. Ale magii asi geologie nezajímá, protože jsme procházeli obrovskou jeskyní, jejíž stěny, strop a podlahu netvořila skála, nýbrž hlína a kořeny.

Elfame vytvořila magie, ale já přemýšlela, jestli to byla královnina magie. Při pohledu na kořeny v jeskyni u Zeeho dveří Ariana řekla, že tu někde musí být lesní pán. A jak jsem se tak rozhlížela, napadlo mě, že měla pravdu.

Podlaha byla plná propletených kořenů ? musela jsem si dávat dobrý pozor, abych nezakopla a neprozradila se. Královnin trůn byl jedinou věcí v celé místnosti, která se nezměnila, když jsem maskování prohlédla. Sloupy nahradily silné kořeny visící ze stropu nebo vyrůstající z podlahy jako živé stalaktity a stalagmity. Lavice byly ze živého dřeva, které sice nebylo tak elegantní jako královnina iluze, zato krásnější.

Většina fae v místnosti nebyla pohledná ? i když několik ano, pokud jste netrvali na lidské kráse jako standardu pro hodnocení. Žádný z nich nevypadal jako lesní pán nebo paní ? Ariana s vílí královnou působily nejlidštěji, ani ony by ale nemohly vejít ve své skutečné podobě do obchodu, aniž by všichni ihned poznali, že jsou jiné.

Ale nemarnila jsem čas zkoumáním faeského dvora. Upoutal mě totiž tvor za královniným trůnem. Byl veliký a ležel naprosto bez hnutí, takže připomínal obrovitou sekvoj podťatou dřevorubcovou sekyrou. Pokrývala ho kůra a jehličí a jeho čtyři oči velké jako talíře zářily jako rubínové lucerny. Byl spoutaný železnými řetězy, které se třpytily magií. Nevěděla jsem, jak lesní pán vypadá, ale obrovský strom s očima by odpovídal.

Vedle trůnu stála žena středního věku s hrubými rysy a odstínem pleti lidu Středomoří ? byla Řekyně, Italka, nebo možná dokonce Turkyně. Na krku měla obojek, který jsem si začala spojovat s královninými nevolníky, ale také byla řetězy připoutaná k trůnu. Čich mi prozradil, že se někde mezi fae, lidmi a umírajícím lesním pánem nachází čarodějka. Tušila jsem, že mocnou čarodějku by královna víl asi neudržela pod kontrolou jen stříbrným kruhem na krku.

Existovaly různé druhy čarodějů. Nejmenší problémy byly s vyznavači náboženství Wicca. Někteří měli jiskřičku moci, dost na to, aby posílila jejich víru, ale ne tolik, aby upoutala pozornost větších a nebezpečnějších tvorů.

Pak tu byli bílí čarodějové ? lidé narození v rodinách čarodějů, kteří se rozhodli nekonat zlo. Stejně jako nadaní lidé narození v obyčejných rodinách, ani bílí čarodějové neměli velkou moc ? protože magie čarodějů vychází ze smrti, bolesti a obětí a bílí čarodějové se těchto praktik vzdali.

Většina mocných čarodějů byla černá. A bylo to z nich cítit, z některých víc než z jiných. Někteří černí čarodějové se pohybovali na hraně zla. Patřila k nim třeba Elizaveta Arkaděvna, čarodějka naší smečky. Na čarodějku ? dokonce i na černou čarodějku ? byla mocná. Ale pokud jsem to chápala dobře, vyhýbat se zlu bylo těžké, náročné na čas a vybíralo si to na čaroději větší daň než skutečná černá magie. Bylo mnohem snazší využít při čarování utrpení jiných a výsledky byly mnohem předvídatelnější.

Tato čarodějka ? a jak jsme se blížili k trůnu, její pach sílil a utvrzoval mě v mém přesvědčení ? páchla nejčernější magií. V jejím sousedství se dozajista ztráceli domácí mazlíčci a malé děti a občas možná i nějaký ten bezdomovec. Vsadila bych se, že železné řetězy, které poutaly lesního pána, vyrobila ona.

Místnost, kterou viděli ostatní, byla sice vysoká, ale nijak zvlášť velká. Jeskyně, již jsem viděla já, byla větší, ale skoro polovinu zabíral lesní pán za trůnem. Dojít k pódiu netrvalo dlouho.

Královna víl se posadila na kraj stříbrného trůnu, natáhla se dolů a pohladila čarodějku ? které se to vůbec nelíbilo. Když si královna sedala, zatřepotala křídly a složila je, aby se mohla opřít.

Zamrkala a její oční víčka vydala tichý rp-rp zvuk. Když jsem se jí postavila tváří v tvář, všimla jsem si, že její očí jsou… divné. Zírala a zírala, pak rychle zamrkala. Těžko se na ni dívalo.

„Jesse,“ řekla. „Prozraď mi své jméno.“

„Jessica Tamarinda Hauptmanová,“ řekla Jesse a její hlas zněl trochu cize.

„Jessica,“ řekla královna. „Není to hezké jméno? Posaď se mi k nohám, Jessiko.“ Podívala se na mě a usmála se, když Jesse poslechla.

Královna se k ní sehnula a pohladila ji po hlavě ? Jesse to ocenila víc než čarodějka. „Už je napůl moje,“ řekla mi královna. „Tvůj mladík, Gabriel, je na tom stejně, že ano?“

„Ano, má královno,“ zamumlal napjatě.

„Nenasadila jsem mu obojek jen kvůli naší dohodě, Mercedes Thompsonová, ale když nepotlačuji svoji magii, lidé v mé blízkosti mi propadají. Nebylo od tebe chytré přivést mi dalšího otroka.“ Naposledy Jesse pohladila a posunula se na trůně dozadu. „Ale nevzala jsi do mého Elfame jen člověka. Pověz, Mercedes, jak se ti podařilo přivést s sebou nejen fae, ale i vlka, i když jsi měla zakázáno o celé věci s nimi mluvit?“

Podala jsem jí zkrácenou verzi. „Pořídila jsem si nahrávku našeho rozhovoru.“

„Chápu.“ Tvářila se, jako by spolkla citrón, ale neprotestovala. „Takže chceš znovu vyjednávat, Mercedes Thompsonová.“ Chladně se usmála. „Chceš vyměnit Stříbrnou relikvii za svůj život?“

Ariana na mě ostře pohlédla, ale já uměla poslouchat ? a už předtím, než jsem si přečetla Phinovu knihu, jsem slyšela příběhy o dohodách s vílami, kterých lidé nakonec hořce litovali. Když si nedám dobrý pozor, můžu vyměnit knihu za svůj život ? a nakonec si přát smrt. Například bych odsud mohla odejít, ale být nucena nechat tady Jesse a Gabriela.

„Nevím,“ řekla jsem a zavrtěla se pod tíhou královnina pohledu. Kousla jsem se zevnitř do rtu tak silně, až začal krvácet ? bolelo to, protože lidské zuby nejsou dost ostré na to, aby snadno prokously kůži.

„Samueli,“ řekla jsem, „polibek pro odvahu a jasný zrak, lásko?“

Samuel se ke mně překvapeně otočil ? polibek byl pravděpodobně tou poslední věcí, na kterou teď myslel. Postavila jsem se na špičky a málem na něho musela vyšplhat, abych se dostala k jeho ústům. Přitiskla jsem své rty na jeho a snažila se mu vnutit do úst co nejvíce krve. Po kratičkém zaváhání mu zjevně došlo, o co mi jde. Podvolil se, olízl mi ret a něžně mě postavil na zem.

Doufala jsem, že má krev zapůsobí stejně jako tehdy v knihkupectví a že uvidí totéž co já. Ze Samuelovy reakce se to dalo jen těžko odhadnout, ale zdálo se, že to funguje. Možná na tom nesešlo, ale kromě pistole v mém pouzdře a té, kterou měla Jesse vzadu za opaskem, byl Samuel naší jedinou zbraní proti fae. A možná i nejlepší, protože bude mnohem těžší ho zastavit. Neublíží mu, když uvidí, proti čemu stojí.

„Jak láskyplné,“ řekla královna znuděně. „Už jsi dostatečně odvážná a jasnozřivá, abys mi dala Stříbrnou relikvii?“

„O tom jednat nechci,“ řekla jsem a snažila se, aby si nevšimla krve na mých rtech. „Šlo by o výměnu. A tu bych zvážila jen v případě, že by mým společníkům bylo dovoleno odejít. Ne, chci podstoupit zkoušku, a pokud jí projdu, bezpečně a co nejdříve odsud odejdou.“

„Takže máš na mysli opravdovou zkoušku?“ řekla. „Ovládáš hru na nějaký hudební nástroj?“

S piánem máme vzájemně nenávistný vztah. Nepovažovala jsem své břinkání za hru a učitelka klavíru se mnou souhlasila. „Ne.“

„Takže se utkáme v něčem jiném. Budeš držet jednoho z mých poddaných v objetí, zatímco se bude měnit. Za každou proměnu propustím jednu osobu.“

Luskla prsty, čarodějka si pro sebe začala mumlat a nejbližší fae ? malé stvoření s jemnými kostmi, pletí jako broskvička a zelenorůžovými vlasy ? vzplál. Nešlo o maskovací kouzlo, v místnosti se totiž nic nezměnilo. Jednalo se o skutečné plameny, i když samotnému fae neubližovaly.

„Nemůže držet oheň, zemřela by,“ řekla Ariana. Od chvíle, kdy jsem políbila Samuela, na mě ani na něj nepohlédla. Nevěděla jsem, jestli tuší, že máme něco za lubem ? anebo si myslí, že jsme milenci. „A to porušuje podstatu zkoušky. Vyzyvatel musí mít šanci ? ať už jakkoli malou ? úkol splnit.“

„Dobrá,“ řekla královna. „Když jsi tak vybírává, Stříbro, budeš vyzyvatelkou ty.“ Místností se rozlehl její zvonivý smích a kořeny ve stropě se začaly svíjet. „Samozřejmě vím, kdo jsi, drahá Stříbro ? jak sis mohla myslet něco jiného? Kolik z nás se rozhodlo žít se zohavením po zubech psů a vlků? Jen Stříbro. Takže buďto přistoupíš na výzvu, nebo tuto skoro smrtelnou ženu, která není tak lidská jako tvůj Phin nebo chlapec, zabiji. Míšenec není dost lidský na to, aby se na něj vztahovaly hostitelské zákony Elfame.“

Ariana jako by královniny posměšky ani neslyšela. Zřetelně a pomalu řekla: „Obejmu tohoto fae, který bude měnit podoby ? první bude oheň. Za každou následující proměnu bude jeden z mých společníků volný. Promění se pětkrát, vždy na tři minuly, a pokud uspěji, odejdeme všichni. Pokud ne, za každou proměnu, kterou udržím, odejde jeden z nás.“

Zatímco Ariana mluvila, položila Phina na zem vedle Gabriela. Dokonce i uhranutý položil Gabriel Phinovi ruku na rameno, aby ho podepřel.

„Čtyři proměny,“ řekla královna. „Pět podob. Mercedes Thompsonovou nepustím, protože je paní Stříbrné relikvie.“

„To je v pořádku,“ řekla jsem Arianě. „Přežiji jako obvykle. Zeptejte se ostatních. Až budete všichni v bezpečí, budu jednat s královnou o knize.“

„Šest podob,“ řekla Ariana. „Za každého jednu. Tak to stojí v pravidlech. ‚Ve smluvené zkoušce životy všech zajatců jsou v sázce.‘“

Dvakrát se to nerýmovalo, ale i špatná poezie stačila k zaznamenání pravidel vílí královny.

Královna podrážděně zamrkala. Měla jsem co dělat, abych se neodvrátila ? anebo taky nezačala rychle mrkat.

„Dobrá,“ zavrčela. „Ale Mercedes přijde na řadu jako poslední a tvůj vnuk jako první.“

Samuel řekl: „Phin, Jesse, Gabriel, Ariana, já a Mercedes.“

„Phin, Ariana, ostatní a nakonec Mercedes,“ nabídla na oplátku královna.

Věděla jsem, o co se snaží. Myslela si, že když přesune Arianu s Phinem dopředu, zmenší tím Arianinu motivaci, jak se zkouška bude stávat těžší a těžší.

Samuel zavrtěl hlavou. „Phin, Jesse, Gabriel, Ariana, já a Mercedes.“

„Začínám se nudit,“ řekla královna. „Dobrá. Dohoda je uzavřena.“

Ariana přimhouřila oči a zadívala se na Samuela ? asi proto, že ji postavil před sebe. Ale souhlasila jsem s ním. Napřed jsme odsud museli dostat bezmocné, teprve pak ty, kdo se o sebe uměli postarat. Což znamenalo postavit Arianu před Samuela.

„Přijímám,“ souhlasila Ariana, vykročila a objala hořícího fae. Sotva se ho dotkla, vlasy i šaty jí vzplály a všechno nehořlavé spadlo na zem, i Zeeho kámen, jehož neochvějná zář nebyla ve svitu plamenů skoro vidět. Z Arianina těla se začalo kouřit a vzápětí také vzplálo.

„Má v sobě zemi, vzduch, oheň a vodu,“ řekl Samuel. Kdybych ho dobře neznala, myslela bych si, že ho vůbec nezajímá, co se děje. „Díky tomu byla schopná velké magie i poté, co se Pod Kopec ocitl z dosahu. Magický oheň jí neublíží.“

Královna hovořila s čarodějkou. Když domluvila, čarodějka vstala a v ruce se jí objevil ocelový nůž. Sebrala řetězy a poodstoupila, kam až jí dovolily, na dosah k lesnímu pánovi. Vrazila do něj nůž a tvor podobný stromu zařval, otřásl se a nůž zbrotila jantarová tekutina. Podlaha pod mýma nohama se pohnula a kořeny ve stropě se smrskly a zkroutily.

Samuel mi položil ruku na loket a podepřel mě, díky čemuž jsem poznala, že krev fungovala. I přes maskování viděl realitu, se kterou jsme se museli vypořádat.

Čarodějka nůž olízla a vnořila prst do rány, kterou zajatému fae způsobila. Pak do vzduchu načrtla symboly, jež se ošklivě žlutě rozzářily. Nato si vykasala halenu, odhalila holé břicho, sebrala symboly ze vzduchu a připlácla si je na kůži. Když skončila, vrátila se k trůnu, posadila se a do čista čepel olízala. Zachytila můj pohled a usmála se.

Možná o maskovacím kouzle nevěděla, anebo si myslela, že se bojím koček. Jedna věc byla jistá: věděla, že z ní mám strach. Přála jsem si vědět, co právě udělala.

Ať už šlo o cokoli, těžko nám to pomůže. A pomoc jsme potřebovali. Tři minuty násobeno šesti bylo osmnáct minut ? a Zee už nějaký čas držel vchod otevřený. Dalších osmnáct minut dalece přesáhne hodinu, kterou nám slíbil. Vílí královna nebude k propuštění zajatců potřebovat Zeeho dveře ? ale dokud budou otevřené, dostanou se na povrch ve stejný den.

Čas konečně vypršel a fae, kterého Ariana držela, se proměnil v led. Tři minuly byly hodně dlouhá doba, když jste měli držet obrovskou kostku ledu. Nedokázala jsem pochopit, proč ho Ariana tak pevně objímá, namísto aby ho držela volněji a tolik se ho nedotýkala. Obzvláště když jí shořelo oblečení a před ledem ji tak vůbec nic nechránilo.

„Kůže na kůži, pamatuj,“ řekla královna nabručeně. Očividně doufala, že Ariana couvne.

Slyšela jsem, jak si fae okolo šeptají o Arianiných jizvách. Jak jsou ošklivé, zahanbující. Napadlo mě, že to možná dělají naschvál, že se jedná o nějakou královninu lest, ale pokud ano, jejich posměšky na Arianu nijak nepůsobily.

Tři minuty uplynuly a Jesse byla v bezpečí ? a fae, kterého Ariana držela, se proměnil v kouř. Ale zdálo se, že na to byla připravená, protože když se začal na okrajích rozplývat, natáhla se a sebrala nejbližšímu fae plášť. Omotala ho kolem sebe a fae, dotkla se pláště studenou rukou, pokryla ho vrstvou ledu a uvěznila kouř uvnitř zmrzlé látky.

Pokradmu jsem se rozhlédla po ostatních fae v síni. Několik jich tu bylo, už když jsme přišli, ale další se objevili až po nás, jako by je sem královna svolala. Napočítala jsem jich dvacet osm bez lesního pána, který, jak jsem tušila, mezi její stoupence nepatřil.

Zadívala jsem se jim do tváří, a přestože byly méně… prázdné než u nevolníků, nemyslela jsem si, že jsou úplně svobodní. Možná to bylo tím, jak hladově všichni zírali na královnu, jako by čekali na jakýkoli úkol či rozkaz ? na cokoli, čím by jí mohli dokázat svoji lásku. Pohybovala jsem se ve společnosti fae a věděla jsem, že je vzácné, aby se na něčem shodli tři, natož dvacet osm.

„Podívejte se na jizvy, které jí otec způsobil,“ řekl jeden.

„Jak mohla přežít? Vypadá to, jako by ji pokousaly bestie.“

„Copak ten příběh neznáte?“ řekl třetí. Všichni hleděli na Arianu, ne na královnu víl, když pokračoval: „Její otec ji nechával tři roky každé ráno svými zvířaty týrat.“

Ariana stiskla rty, protože jí na mysli vytanuly vzpomínky. Uplynuly další tři minuty ? získala svobodu pro Gabriela.

Fae pod pláštěm začal růst a Ariana nechala látku sklouznout na zem. Napřed jsem nedokázala pochopit, v čem výzva spočívá. Tvor se proměnil v jiného fae, ve velkého muže s téměř lidskými rysy. Jeho kůže měla barvu a strukturu břízy, na některých místech byla hladká a bílá, jinde hrubá a tmavě šedá nebo černá. Jeho vlasy připomínaly drcenou kůru a padaly mu kolem obličeje. Nebyl ošklivý ani děsivý ? ale Ariana se roztřásla.

Samuel vedle mě ztuhl a z hrdla se mu začalo linout tiché vrčení.

„Vítej, dcero,“ řekl fae s kůží jako kůra. Potom přešel do velštiny; mluvil s tak zvláštním přízvukem, že jsem mu nerozuměla. Zvedl pravou paži ? a já uviděla, že mu chybí ruka ? a pohladil ji s ní po vlasech.

Arianin otec byl lesní pán, ale očividně odlišný druh než ten, kterého zajala královna víl, protože vypadal úplně jinak.

Vílí královna použila své lidi k tomu, aby Arianu nalomila, aby jí připomněla, co jí otec provedl. Ale podcenila ji, pokud si myslela, že se tak snadno vzdá. Pevně ho objala a přitáhla si ho k sobě.

Samuelově velštině jsem rozuměla: nemluvil po telefonu, vyslovoval pomalu a jeho slova byla docela prostá. „Nemůže zavolat své psy, Ari, lásko. Žádný strach. Jsou dávno mrtví. Postaral jsem se o to. Není skutečný, není. Takovou moc nemá. Můj táta tvého tátu zabil. Já zabil jeho psy. Už se nevrátí.“

Trpělivě na ni mluvil, aby se mohla soustředit na něco jiného než na fae, který očividně přijal tvář a postavu jejího otce tyrana.

Sledovala jsem čarodějku a nebyla si tak jistá jako Samuel, že Arianin otec není skutečný. Čarodějky dokáží pěkně děsivé věci. První tři podoby, které na sebe fae vzal ? oheň, led a kouř ? páchly faeskou magií. Z této jsem kromě mužova vlastního pachu vycítila černou magii, čarodějnictví ? a čarodějky dokáží probudit mrtvé.

Tři minuty držela Ariana muže, který ji mučil, dokud nepřišla o rozum. Když bylo po všem, mohla ho pustit a z Elfame odejít a nechat Samuela a mě v zajetí. Ale byla houževnatější. A tak když se její otec proměnil ve vrčícího vlkodlaka, který se víc než zběžně podobal Samuelovi, klesla na kolena, aby si ho mohla přitáhnout blíž, a upřela oči na Samuela. Oči jí zčernaly a z tváře jí zmizely všechny emoce, ale držela ho a pořád dokola bezhlesně opakovala jedno jméno ? Samuelovo.

I Samuel klesl na kolena, oči mu zbělely a objevil se v nich divoký pohled.

„Tady ne,“ řekla jsem mu. Teď jsem musela rozptýlit já jeho. „Nesmíš se proměnit, Samueli. Musíš ji, Phina a děcka dostat ven. Musíš, protože ona to nezvládne. Vydrž to.“

Nedokáže mě osvobodit: napřed její otec, pak vlkodlak a já si uměla docela dobře představit, jaká bude poslední podoba, protože vílí královna neměla v úmyslu nechat mě jít.

Žena, která se vydávala za Daphne, mě považovala za majitelku Stříbrné relikvie. Myslela si, že jakmile propustí Gabriela, naše dohoda o mém bezpečí padne. Očividně jsem nebyla dost lidská na to, aby se na mě vztahovaly zákony pohostinnosti, které vílí královně zakazovaly zabíjet lidi, kteří do její říše vstoupili. Mohla mě klidně zabít a získat knihu.

A vyšlo by jí to nebýt jedné drobnosti. Já Stříbrnou relikvii nevlastnila; jejím majitelem byl Phin. Když mě zabije, způsobí si jen pořádné potíže ? až budou ostatní volní, udělám, co budu moct, abych ji o tom přesvědčila. Stačí, když vydržím, než si pro mě přijde Adam.

Kdyby se ale Arianě podařilo udržet fae i v jeho poslední podobě, značně by mi to samozřejmě usnadnilo život.

Ariana udržela vlkodlaka celé tři minuty ? pak se změnil v psa. Připomínal obrovského bígla, bílého s hnědými skvrnami a zakulacenýma, plandavýma ušima, po přátelském výrazu, se kterým většina bíglů žije a umírá, u něj ale nebylo ani stopy.

Ariana pohlédla na psa, kterého objímala. Pažemi ho držela okolo šíje a nohy měla skoro schované pod jeho tělem. Chvíli se nic nedělo a já sobě navzdory ucítila záblesk naděje. Nepřála jsem si zůstat sama s královnou víl, která mě chtěla zabít.

Pak se ale Ariana od psa, který asi vypadal jako zvíře, s jehož pomocí ji otec mučil, odkulila, stočila se do klubíčka a otevřela ústa, aby vykřikla, hrůza ji ale připravila o hlas. Samuel ji vzal do náruče a broukal jí. Nic neříkal, prostě jí půjčil svůj hlas. Ale nezapomněl ani na nepřítele a královnu víl nespouštěl z očí.

„Pět,“ řekla královna nevrle. „Myslela jsem si, že si tě nechám vlkodlaku, ale byla silnější, než jsem předpokládala.“

Samuel zavrčel. Všimla jsem si, že Zeeho kámen pod břichem psa, který se zcela soustředil na Arianu, bliká.

„Samueli,“ řekla jsem naléhavě. „Zee čeká. Dostaň odsud děcka a Phina…“ Hlavně Phina. Odmítala jsem dát ještě víc moci někomu, kdo byl ochotný využít černou čarodějku a mučit s její pomocí jiného tvora. Potřebovali jsme dostat Phina do bezpečí, aby se Stříbrná relikvie ocitla mimo královnin dosah. „Seber je a vypadni odsud.“

„Pomůžeš mi vstát?“ požádal Phin Gabriela. Pochopil, o co mi jde.

Gabriel zaváhal, když ale královna Phinovu žádost nezamítla, pomohl mu na nohy.

„Ty,“ řekla královna a ukázala na nejbližšího fae. „Odveď je ven a nech je jít. Lidského muže budeš muset nést.“ Pohlédla na Jesse, pak na Gabriela. „Jděte, děti, a až opustíte Elfame, buďte jako dřív.“

Fae, na kterého ukázala, se hluboce uklonil a vzal Phina do náruče stejně lehce jako předtím Ariana. Ne všichni fae byli podobně silní. Když se vydal ke dveřím, Jesse s Gabrielem ho mlčky následovali.

Samuel se zastavil a políbil mě na tvář. Stále objímal Arianu, která se třásla hrůzou. „Zůstaň naživu,“ řekl mi.

„Takový je plán,“ řekla jsem. Obezřetně jsem pohlédla na Arianu, kterou v zajetí držel záchvat paniky. Vzpomněla jsem si, čeho se nejvíce obávala, když posledně přišla k sobě, proto jsem dodala: „Ty na sebe taky dávej pozor. Teď vypadni, dokud to jde bez problémů.“

„Semper Fi,“ řekl, pohlédl na Zeeho kámen a pospíšil si za ostatními.

Pokud jsem věděla, Samuel nikdy nebyl u mariňáků. Ale věděl, že pochopím, co se mi snažil říct. Mariňáci své lidi nikdy neopouští. Vrátí se i s Adamem. Já jen musela do té doby přežít.

Všichni jsme čekali, dokud se fae, který je doprovázel, nevrátil. Uklonil se královně a řekl: „Jsou venku, živí a zdraví, má královno.“

Zhluboka jsem se nadechla a o několik vteřin později se ze Zeeho kamene stal jen další šedý šutr mezi kořeny na podlaze jeskyně. Odhadla jsem, že měli dvě minuty k dobru ? ale Zee pravděpodobně držel dveře otevřené, dokud je nespatřil.

„Dohoda je splněna,“ řekla mi královna.

„Fajn,“ odpověděla jsem.

„Vyměníš knihu za svůj život.“

„Ne.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Zvážila jsem to ? a rozhodla se, že to neudělám.“

Už jsem nemusela nikoho chránit. Jen samu sebe. Obavy z toho, co čarodějka udělá, když ji osvobodím, mě přiměly při tasení zbraně zaváhat ? a draze jsem za to zaplatila. Zrovna jsem sahala pod triko, když mě dva z královniných poskoků chytili za paže. Zbraň dopadla na zem a královna víl ji odkopla stranou ? daleko z čarodějčina dosahu.

„Nepochopila jsi mě,“ řekla mi. „Zabiji tě a tvá smrt mi knihu odhalí.“

„Myslela jsem, že knihu musím vlastnit, aby to fungovalo,“ řekla jsem zmateně.

Královna na mě zírala. „Dala jsi tu knihu snad někomu jinému, než jsi se vydala sem dolů?“

„Ne tak, jak si myslíš,“ odpověděla jsem.

„A jak tedy?“ řekla měkce.

„Proč bych ti to měla říct?“ opáčila jsem. Vílí královna ostře kývla a čarodějka se natáhla a dotkla se mě.

*

Když jsem přišla k sobě, ležela jsem na posteli, která předtím patřila Phinovi. Aspoň po něm voněla, místnost ale tvořily kořeny a hlína, ne mramor. Chvíli mnou zmítal zmatek, ale pak jsem se úplně probrala a uvědomila si, že jsem celu nikdy neviděla bez maskovacího kouzla ? jen jsem ji cítila.

Bolelo mě celé tělo, přesto jsem neměla žádné další modřiny. Držela jsem se, dokud to šlo, abych Samuelovi s Adamem poskytla dost času na to dostat všechny do bezpečí. Nevěděla jsem, jestli to stačilo. Očekávala jsem, že až bude po všem, zemřu. Ale uměla jsem se vypořádat s nečekanými situacemi ? i když to znamenalo chodit na nočník. Bílá porcelánová nádoba pod druhou postelí musela být nočník. Vílí královna tu měla kuchyň s ledničkami a jiným moderním vybavením, ale neměla záchod? Chvíli jsem o tom přemýšlela a dospěla k názoru, že asi jen nemá záchod pro vězně.

Po velmi dlouhé době, patrně ale spíše sotva hodinu po tom, co jsem se probudila, se otevřely dveře a dovnitř vešla královna se dvěma pobočnicemi a dvěma pobočníky.

První z mužů byl fae, který odvedl Samuela s ostatními ven. Byl vysoký, vyšší než Samuel, a měl oči barvy mořské pěny. Teprve teď jsem si uvědomila, že je to vodní fae, který se vloupal do knihkupectví. Druhý muž byl na lidská měřítka malý, ale ne nápadně. Kůži měl zelenou a vlnila se jako moře. Stejně jako královna měl na zádech křídla, ale ta jeho byla našedlá a kožená, ne hmyzí.

Žena, která nesla židli, vypadala skoro jako člověk, jen oči měla oranžové a pleť světlounce modrou. Druhou ženu pokrývaly od hlavy k patě lesklé hnědé chlupy dlouhé asi pět centimetrů a paže měla o třetinu delší, než bylo obvyklé. Nesla stříbrný kruh dost velký na to, aby mi padl okolo krku.

Při pohledu na něj jsem se pokusila o útěk. Vysoký muž mě chytil, posadil mě na židli a žena, která ji přinesla, mě k ní přivázala: za zápěstí, lokty a kotníky.

Pak mi nasadili stříbrný obojek na krk.

Jakmile je královna uhrane, jen ona je může osvobodit.

„Trvalo příliš dlouho, než jsem odhalila tvá tajemství, Mercedes,“ řekla. „Majitelem knihy je Phin, ale Ariana ho bezpečně střeží v rezervaci, kde se k němu nikdo z mých poddaných nedostane. Knihu jsi dala příteli, ale ten ji dal vlkodlakům, a od nich ji taky nedostaneme.“

Jak dlouho jsem byla mimo a kolik jsem jí toho řekla? Nepamatovala jsem si všechno a to mi dělalo starosti.

Královna víl měla na sobě jiné šaty než předtím. Byly modrozlaté. Znamenalo to, že je jiný den? Anebo se prostě umazala a musela se převléknout?

„Prozatím mi zůstala jen pomsta.“ Její oči divně zamžikaly. „Nakonec přestanou Stříbrnou relikvii tak pečlivě střežit a já ji získám. Do té doby si vezmu, co se nabízí. Doufám, že si vítězství užiješ.

Mercedes Atheno Thompsonová,“ řekla a položila mi ruku na čelo. Podívej se na mě.

Poslední věta se mi ozvala v mysli. Připomnělo mi to, jak se mi do hlavy navezla Mary Jo tehdy v bowlingové hale. Bez té zkušenosti by mi asi královnin hlas nepřipadal tak cizí.

Chceš mi sloužit. Na ničem jiném ti nezáleží.

Záleží mi na Adamovi.

Pokud se odsud nedostanu živá, bude si to klást za vinu s tím, že kdyby na tom byl líp, vzala bych ho s sebou a zachránil by mě. Přijal by odpovědnost za celý svět, kdyby jím někdo (jako já) občas nezatřásl. Takže jsem musela přežít ? protože mi na Adamovi záleželo.

Hlas vílí královny se dál nesl mojí myslí, ale já ji neposlouchala.

„Komu sloužíš?“ zeptala se nahlas a sňala ruku z mé hlavy. Neznělo to, jako by ji odpověď dvakrát zajímala.

„‚Vyberte si dnes, komu budete sloužit,‘“ zamumlala jsem. „‚Ale já a můj dům budeme sloužit Hospodinu.‘“ Zdálo se mi příhodné citovat Jozueho.

„Cože?“ zeptala se zaskočeně.

„Co sis myslela, že řeknu?“ zajímala jsem se trochu zklamaně. Někteří opravdu staří fae Písmo nesnáší, ale jí očividně nevadilo ? aspoň samotný citát ne.

„Odveďte ji do síně,“ poručila a řasami rozzlobeně tloukla do tváří.

Muži mě zvedli i s křeslem a odvlekli mě zpátky do síně. Jen matně jsem si pamatovala, co mi tam čarodějka provedla ? matka mi jednou řekla, že stejně se cítila při porodu. Bolest a pak nic. Ale pokud přede mnou mysl to nejhorší zablokovala, tělo mi to vynahradilo. Jak jsme se blížili, žaludek se mi stahoval a zmáčel mě pot. Nepřekvapilo by mě, kdyby muži, kteří mě nesli, cítili při vstupu do síně můj strach.

Odnesli mě před trůn a postavili na zem.

„Co jsi s ní udělala?“ zasyčela královna na čarodějku, která se před ní krčila. „Co jsi provedla, že mi odolává?“

„Nic, má královno,“ řekla čarodějka. „Nic, co by jí umožnilo vám vzdorovat. Je člověk jen napůl. Možná je problém v tom.“

Královna ji pustila a přiřítila se ke mně. Zpoza opasku tasila stříbrný nůž a řízla mě do paže nad kousnutí, které mi způsobil Samuel. Vypadalo pořád čerstvě, takže jsem nemohla ztratit příliš mnoho času.

Promnula moji krev mezi prsty a vložila si je do úst. Potom se sama řízla a nakapala mi tři kapky své krve do otevřené rány.

Chystala se mě k sobě připoutat starou magií. Vlkodlaci ji používali, když přijímali někoho do smečky.

Zpanikařila jsem. Byla se přese mě schopná dostat ke smečce? Zeemu dělalo starosti, že by mohla uhranout vlky.

„Moje krev tobě,“ řekla a já už ji nemohla nijak zastavit. „Moje stříbro, moje magie, naše krev tě činí mojí.“ Protože bylo po všem.

Mysl mi obklopila mlha.

Vzpírala jsem se a vzpírala, ale neměla jsem s čím bojovat; byla to jen mlha, která všechno halila a dusila mé myšlenky.

15.

BBojovala jsem a bojovala a najednou se ocitla sama uprostřed zasněžené pustiny. Byla tak krutá zima, že mi při nádechu mrznul nos, ale jinak jsem se necítila nepříjemně, přestože jsem byla nahá.

„Mercedes,“ ozval se Bran bez dechu. „Tady jsi! Konečně.“

Otočila jsem se dokola, ale nikde ho neviděla.

„Mercedes,“ řekl mi, „mohu s tebou mluvit, protože patříš k Adamově smečce, a ta naopak patří mně. Ale musíš poslouchat, protože já tě neslyším. Můžu ti jen ukázat, co si myslím, že potřebuješ.“

„Dobrá,“ odpověděla jsem. Vědomí, že mě neslyší, ve mně vzbuzovalo osamělost. Cítila jsem se sama, protože mě tam ve sněhu nenašel Adam. Chvěla jsem se, přestože mi ještě pořád nebyla zima.

„Největší zbraní v arzenálu královny víl je uhranutí. Jako členka smečky bys vůči němu měla být víceméně imunní. Ale ty jsi zvláštní případ a řekli mi, že nikoho nenapadlo naučit tě, jak magii smečky využít. Můj syn i Adam, který by měl mít víc rozumu, zjevně předpokládali, že to pro tebe bude instinktivní věc, tak to totiž funguje u vlků. Když Adam zjistil, že tomu tak není, rozhodl se počkat a napřed zjistit, kdo se tě pokusil ovlivnit ? místo aby se postaral o tvé bezpečí.“

„Bylo to složité,“ odsekla jsem ostře. Nelíbilo se mi, že kritizuje Adama. Věděla jsem, co měl Adam v plánu, a souhlasila jsem.

Následovala odmlka a zdálo se mi, že cítím jeho překvapení.

„Omlouvám se za to, že jsem tě urazil,“ řekl pomalu. „Ale je… zajímavé, že cítím, že jsi uražená.“ Vytušila jsem, že pokrčil rameny, pak pokračoval. „Měla bys vědět, že uhranutí se zase tolik neliší od pout smečky, Mercedes. Pouta nemají podrobit členy smečky alfovi ani jim vnutit určité chování. Smečka potřebuje rozmanitost, ze které čerpáme sílu: víc síly, než kolik má jedna pitomá vílí královna, která magii krade a využívá k tomu čarodějku. Jasné?“ Jeho zuřivost mnou otřásla, tak byl naštvaný.

Ale ne na mě, takže to nebyla moje starost.

„Rozumím,“ odpověděla jsem, i když mě nemohl slyšet. Nebo skoro nemohl.

„Něco ti ukážu,“ řekl. A najednou jsem v bílém sněhu spatřila stříbrnou girlandu. „Tohle je jedno z pout tvé smečky,“ řekl mi. Neviděla jsem ho, ale cítila, že jde vedle mě, když jsem girlandu následovala. Zastavili jsme se na jejím konci, v místě, kde byla uvázaná ke kameni… ukrytému v měkké stříbrné kleci. Kámen teple žlutě zářil, což jsem na tomto studeném místě uvítala.

„Vánoční girlanda a balvan?“ řekl a já slyšela, že se usmívá. „Proč ne skleněná ozdoba?“

„Vlci nejsou křehcí,“ řekla jsem mu. „Jsou… paličatí a dá se s nimi jen těžko pohnout.“

„No, proč ne,“ souhlasil. „Víš, kdo to je? Cítíš, jaké si o tebe dělá starosti?“

„Mary Jo,“ řekla jsem. A jakmile mě na to upozornil, ucítila jsem to. Vnímala jsem, že mě hledá a běhá po čtyřech, aby co nejlépe využila čich. Neměla stopu ? a já vycítila dlouhé kilometry za ní a dálky táhnoucí se do znaveného nekonečna oběma směry.

„Obvykle to není tak zřetelné,“ řekl Bran a odtáhl mě od Mary Jo. „Teď to tak cítíš hlavně proto, že jsem s tebou já ? marok. A je tu fakt, že tě víla uvěznila ve tvé vlastní hlavě ? poznám to podle hloubky našeho kontaktu. To, co provedla, je neodpustitelný zločin…“ Opět jsem cítila, jak se snaží ovládnout zlost, „…ale díky tomu jsi získala moc, kterou bys jinak neměla.“ Odmlčel se. „I pouto mezi námi dvěma je silnější, než by mělo být. Sice neslyším tvá slova, ale cítím… Ale je zbytečné se tím teď rozptylovat. Máme jiný úkol.“

Odvedl mě k další girlandě a opět chtěl vědět, komu patří. Po třetí jsem je dokázala najít i bez jeho pomoci. Čtvrtá byla Paulova. Doprovázel Mary Jo ? a stejně úzkostně se mě snažil najít. Ale pořád neměl rád Warrena. Viděla jsem, že jeho girlanda a ta Mary Jo jsou propletené a propojené s ostatními. Postupně jsme procházeli kolem balvanů, které představovaly vlky ve smečce.

Bran mě zastavil u Darrylova, přestože jsem chtěla pospíchat dál a najít Adamův.

„Ne,“ řekl. „Chci, aby ses napřed porozhlédla tady. Najdeš Darrylovo pouto s Auriel? Liší se od jiných pout ve smečce.“

Hledala jsem a hledala. Nedaleko jsem objevila Aurielin balvan, ale nic víc. Nakonec jsem v zoufalství Darrylův kámen zvedla a uviděla, že se pohnul i Aurielin ? jako by byly spojené… a nedokázala jsem pochopit, jak jsem mohla přehlédnout zářivě zlaté lano mezi nimi, doslova bilo do očí. Možná jsem příliš úporně pátrala po stříbrné girlandě, a jejich pouto zatím bylo úplně jiné ? hebčí, pevnější, hlubší. Na rozdíl od pout smečky nebylo k balvanům uvázané; vycházelo z jednoho kamene a končilo v druhém.

Bran mě vzal za loket. „Dobrá, přestaň si s nimi hrát. Darryl začíná být nešťastný. Chci ti ukázat ještě něco.“

Odvedl mě do středu stříbrných vláken.

Magie smečky skoro zakrývala černočerný kámen. Vyzařovaly z něj vztek, strach a žal, a to tak silně, že bylo těžké se k němu přiblížit.

„Neboj,“ řekl Bran a z hlasu mu zaznívala drsná náklonnost. „Adam v poslední době vyděsil už dost lidí. Podívej se a pověz mi, co vidíš.“

Tohle byl Adam? Přiběhla jsem k balvanu a přitiskla na něj ruce. „Je zraněný,“ řekla jsem, pak jsem se opravila: „Trpí.“

„Kde je vaše pouto druhů?“

Leželo ve sněhu, křehké a matné. Na mnoha místech bylo hrubě zauzlované, aby drželo pohromadě.

„Vytvořilo se rychle, v okamžiku nouze, což není nutně špatná věc,“ řekl marok, „ale všechno ještě zhoršilo surové zacházení bandy idiotů. Z nichž většina měla mít víc rozumu.“

Viděla jsem, že kolem uzlů je lano roztřepené, jako by se ho pokusil překousat pes… nebo vlk a někdo ho svázal dohromady, aby se nepřetrhlo.

„Henry už ve smečce není,“ řekl Bran. „Jen pro případ, že sis toho nevšimla. Přijal jsem ho do své smečky, abychom si promluvili z očí do očí. Za několik měsíců ho možná nechám jít. Za tuhle šlamastyku může z velké části on.“

Ale mně už rozkousané části starost nedělaly.

„Je přetržené,“ řekla jsem a klekla si do hlubokého sněhu. Lano přede mnou nečekaně končilo, jako by ho někdo přeřízl ostrým nožem. Myslela jsem si, že Adama pořád necítím kvůli tomu, jak naše pouto přepálil, když si myslel, že jsem mrtvá. Ale z toho jsme se zotavovali, ne? Kdy jsem o naše pouto přišla?

Bolelo mě, že je zlomené.

„To,“ zavrčel Bran, „je práce černé magie.“

Jeho hlas se ozval v mém pravém uchu tak silně, že jsem se otočila ? a zahlédla něco obrovského a strašlivého, co se nepodobalo Branovi v žádné podobě, v jaké jsem ho kdy spatřila.

„Nechápal jsem to, dokud se Samuel nezmínil o tom, že je do celé věci zapletená čarodějka. S královnou našly slabinu a využily ji,“ řekl mi. A zvláštně pobaveným hlasem dodal: „Vůbec tě neděsím, co?“

„Proč bych se tě měla bát?“ zeptala jsem se, ale soustředila se na přetržené lano. Ublížila bych Adamovi, kdybych se ho dotkla?

„Udělej to,“ řekl Bran. „Dal by cokoli za to, kdyby tě znovu ucítil.“

„Moje,“ řekla jsem. „Moje.“

Ale stále jsem se držela zpátky.

S povýšeným humorem, který Bran občas používal a který ve mně vzbuzoval nutkání praštit ho, řekl: „Určitě najdu někoho jiného, kdo ho bude chtít.“

Popadla jsem lano oběma rukama ? a ne proto, že bych se bála, že by to mohl udělat někdo jiný, ať už si Bran myslel, co chtěl. Ale protože jsme k sobě patřili, já k Adamovi a Adam ke mně. Milovala jsem, když mi dovolil rozesmát ho ? od přírody byl vážný a zatížený povinnostmi. Věděla jsem, že by mě nikdy neopustil, nezklamal ? protože za svůj dlouhý život neopustil nikdy nic. Kdybych se zlatého lana našeho pouta neujala, věděla jsem, že by si na mě Adam sedl a svázal mě jím jako tele. Líbilo se mi to. Moc.

„Mercy!“ Hlas nepatřil Branovi. Byl to pánovitý hlas, napůl šílený. Na okamžik se rozhostilo ticho, pak se Adam vzchopil a klidněji řekl: „Konečně. Našel jsem tě. Mercy, jdeme pro tebe. Nikam nechoď.“

Zabalila jsem se do jeho hlasu a držela se lana mezi námi tak pevně, až mi proniklo do kostí. „Adame,“ řekla jsem šťastně. A pak jsem škádlivě dodala: „To ti to trvalo. Čekal jsi snad, až se osvobodím sama?“

Rozhlédla jsem se po zasněžené pláni poseté veselými girlandami a zářícími balvany. Zavřela jsem oči a zahalila se do smečky jako do teplého pláště. Cítila jsem, jak se královna víl dotkla zlatého lana, které mě pojilo s Adamem ? a tentokrát se roztříštila její magie.

*

Hleděla jsem do očí zajatému lesnímu pánovi. Mrkl a já rychle sklopila zrak ? a uviděla, že mi z paže pořád kape krev. Podle toho, kolik jsem jí ztratila, jsem musela být mimo jen několik vteřin.

„Tak,“ řekla vílí královna. „Teď jsi moje.“

Zamrkala jsem a snažila se tvářit stejně tupě jako ostatní nevolníci, když přeřízla lana, která mě poutala k židli.

„Zajdi do kuchyně a přines něco na utření podlahy,“ poručila mi.

Vstala jsem a dala se do pohybu. Přestala mi věnovat pozornost, už jsem totiž nebyla zajímavá. Přidala jsem do kroku, protože jsem u jedné z lavic zahlédla svoji pistoli. Někdo ji tam musel odkopnout. Dávalo to smysl. Jen málo fae by ji mohlo zvednout ze země, aniž by si ublížilo. A přestože by žádného z nevolníků ani nenapadlo použít ji, fae by asi váhali, než by přikázali otrokovi zbavit se jí.

Zvedla jsem ji a otočila se. Pomalu, abych neupoutala pozornost fae v síni ? kteří hleděli na svoji královnu, ne na novou nevolnici. Královna se nakláněla přes područku trůnu a hovořila s čarodějnicí. Střelila jsem ji třikrát do srdce. Čarodějka mě sledovala a usmívala se, když jsem mačkala spoušť.

„Hm,“ ozvalo se vedle mě. Otočila jsem hlavu a pohlédla dolů na osmi či devítileté, lidsky vypadající dítě.

Dívenka se na mě usmála. „A oni se báli, že by se ti mohlo něco stát, kdybychom čekali na ostatní. Jako správný kojot jsi všem zkazila zábavu.“

Když jsem tuto fae viděla naposledy, hrála si s jo-jem na dvorku domu, v němž došlo k vraždě a který hlídala. Neznala jsem její jméno, ale věděla jsem, že je fakt mocná, ostatní se jí bojí a je mnohem starší, než vypadá.

Na okamžik se mi zdálo, že vedle sebe vidím někoho úplně jiného, usmála se na mě ale a řekla: „Moje maskování neprohlédneš, Mercedes.“

Ostatní fae v síni se ani nepohnuli, ztuhli v okamžiku, kdy jejich královna zemřela.

Dívenka zamířila k mrtvé královně a já ji následovala. Čarodějka si přitáhla mrtvolu blíž, nabírala do dlaní královninu krev a potírala s ní stříbrný nevolnický kruh na krku.

„Tak to ne,“ řekla dívenka, sehnula se, dotkla se těla a něco zamumlala. Královnino tělo se obrátilo v prach.

Dívenka začala couvat ? a pak si všimla lesního pána v řetězech za trůnem. Neřekla bych, že ho viděla, než proměnila královnu v hromádku popela.

Stříbrný kruh na čarodějčině krku praskl ? vzápětí ho ale nahradily malé prsty. Uslyšela jsem jen ozvěnu šepotu a i čarodějka se rozpadla v prach. Dívenka si nabrala šedý popel do dlaně, zvedla ho k ústům a lízla si, jako by to byla zmrzlina.

„Mňam,“ řekla. Ruce, šaty i ústa měla umazané od popela. „Miluji čarodějky.“

„Já radši čokoládu, pokud vám to nevadí,“ řekla jsem.

„Mercy!“ zařval Adam někde za síní.

„Ouha,“ řekla dívenka. „Někdo propásl vraždění.“

„Tady!“ zavolala jsem. „Jsme v pořádku.“

A pak tomu tak skutečně bylo. Protože tu byl Adam a objímal mě a díky tomu bylo opravdu všechno v pořádku.

*

Kopla jsem do sněhu a narazila si palec o dřez. Nadešla noc po velké záchranné akci a všichni slavili v Adamově domě. Objímali mě a pečovali o mě, až jsem se rozhodla, že nadešel čas zkontrolovat ruiny svého domu.

Sníh je z velké části zakryl a smečka tu uklidila. Měli na to celý měsíc, co jsem byla pryč. Asi jsem měla štěstí, že to nebyl rok, nebo dokonce století.

Po tom, co musel Zee zavřít dveře, nedokázali už Elfame znovu najít. Zee mi vysvětlil, že Elfame je vzhledem k rezervaci neustále v pohybu a Ariana mě nedokázala vypátrat.

Teprve když se obnovilo moje pouto s Adamem, podařilo se jim Elfame lokalizovat. Zatímco se Zee snažil otevřít nové dveře, poslali dívku s jo-jem napřed, aby mě ohlídala. Ona zjevně něco tak přízemního jako dveře nepotřebovala. Určitě měla nějaké jméno, nebyla jen dívka s jo-jem, ale fae mají na jména divný názor a nikdo jí žádné nechtěl dát.

Fae, kteří patřili královně víl, se dočasně usídlili v rezervaci. Někteří si vůbec nepamatovali, jak se k ní dostali. Jiné rozzlobilo, že jsem ji zabila, ale ne natolik, aby se mi pomstili. Podle Zeeho Šedí páni na jedné straně zuřili nad tím, jak královna víl zneužila lesního pána a černou čarodějku, na druhé straně jásali nad důkazem o tom, že Pod Kopec vrací nějakou moc fae.

Z karavanu moc nezůstalo, jen hromádka věcí, která by se dala případně znovu použít. O stodolu s vanagonem jsem ale nepřišla. A neztratila jsem ani Médeu a Samuela.

Když jsem to tu viděla poprvé, pod verandou se schovával kojot a já to vzala jako znamení. Nakonec jsem karavan koupila a poprvé v životě jsem měla pocit, že mám domov. Domov, který mi nikdo nemohl vzít.

„Loučíš se?“

Neslyšela jsem maroka přicházet, ale Bran už byl takový.

„Jo.“ Usmála jsem se na něj, aby pochopil, že mi jeho přítomnost nevadí.

„Chtěl jsem ti poděkovat za Samuela,“ řekl Bran.

Zavrtěla jsem hlavou. „To jsem nebyla já. Byla to Ariana ? viděl jsi je spolu? Nejsou roztomilí?“ Ariana v Adamově domě nebyla, i když Samuel ano. Ještě by nesnesla bláznivě slavící smečku vlkodlaků. Samuel o ní ale dobrých dvacet minut mluvil.

Ariana se nedokázala dotknout Samuela ve vlčí podobě ? ještě ne, jak mi řekl Samuel. Ale se Samuelem v lidské podobě problém neměla a ani ve společnosti ostatních vlkodlaků nepodléhala panice ? pokud se chovali klidně a přistupovali k ní jeden po druhém. S velkou hrdostí mi vysvětlil, že jen potřebovala důvod, aby začala na svých fobiích pracovat. Bran se po Samuelových slovech usmál a jeho úsměv naznačoval, že má něco za lubem. Anebo možná jenom chtěl, abych si to myslela. Zjistila jsem, že je mi líp, když si nedělám hlavu s tím, co Bran dokáže, a co ne.

„Ariana je dar,“ řekl Bran. „Ale kdyby nebylo tebe, Samuel by tu nebyl, aby ho přijal.“

„Od toho jsou přátelé,“ řekla jsem mu. „Zvednou tě, když jsi dole ? a nakopou ti zadek, když to potřebuješ. Adam pomohl. A když už mluvíme o přátelích, díky za lekci v magii smečky, zachránila mě před tím, aby se ze mě stala zombie.“

Usmál se a díky svému výrazu vypadal na šestnáct. Kdybych ho neznala, těžko bych uvěřila, že mladíček s ostýchavým pohledem je marok.

„Slyšela jsi všechno?“ zeptal se. „Nebyl jsem si jistý, kolik se toho k tobě dostalo.“

Zadívala jsem se do jeho nevinného obličeje. „Kolik jsi toho vycítil ty?“

Zahleděl se na mě bezelstnýma očima, pak se zakřenil. „Myslím, že nám oběma dodala sílu jistá zainteresovaná strana.“

„Kdo?“

„Zee bez problémů vysvobodil lesního pána z řetězů. Mimochodem, je to okouzlující chlapík, velmi vlídný a mocný. Královna ho asi před rokem nebo rokem a půl unesla z jeho domova v severní Kalifornii. Jeho ženu a rodinu nesmírně potěšilo, když slyšeli, že se brzy vrátí domů. Daphne, královna víl, očividně navštívila zdejší rezervaci a rozhodla se tu zapustit kořeny. Uhranula černou čarodějku a s její pomocí unesla lesního pána ? protože nebyla dost silná na to, aby uhranula jeho.“

„Myslíš, že nám pomohl on?“

„Někdo určitě. Už jsem to skoro vzdal.“ Rozhlédl se po ruinách mého domu. „Existuje i jiná odpověď, ale mám trochu problém vypořádat se s ní. Už ses rozhodla, co tady s tím uděláš?“

„Byla jsem pojištěná,“ řekla jsem. „Asi si koupím nový dům.“ Gabriel bude potřebovat někde bydlet.

Spolu se Zeem udrželi během měsíce, co mě pohřešovali, dílnu na nohou. Jeho matce se to nelíbilo, proto žil v Adamově domě. Ve sklepě ? tak daleko od Jessiny ložnice, jak jen to podle Adama šlo.

„Podívej,“ řekl Bran. „Tvůj dub neshořel.“

„Jo,“ řekla jsem potěšeně. „Je trochu popálený, ale myslím, že bude v pořádku.“ Vykročila jsem k němu a nohou o něco zachytila. Napřed jsem si myslela, že je to rukojeť smetáku, ale když jsem se k té věci sehnula, ukázalo se, že je to moje stará kamarádka hůl.

„Aha,“ řekl Bran. „Uvažoval jsem, kam se poděla.“

Zamyšleně jsem na něj pohlédla. „Viděl jsi ji?“

„Ležela na gauči u Adama ve sklepě,“ řekl. „Když jsem ji vzal do ruky, najednou se mi všechno dařilo a našel jsem tě mezi pouty smečky, jako bys nikdy nikam nezmizela.“

Křivě jsem se usmála. „Objevuje se v zajímavých okamžicích.“

„Takže,“ řekl, „přemýšlela jsi o tom, že by ses pustila do chovu ovcí?“

„Zrovna teď ne,“ odpověděla jsem suše. „Ne.“

Chvíli jsme se v přátelském tichu procházeli.

„Mám nějaké fotky,“ řekl Bran nečekaně. „Bryana a Evelyn.“ Mojí vlkodlačí pěstounské rodiny. „A taky několik tvých starých fotek ze školy, kdybys je chtěla.“

„To bych ráda,“ řekla jsem.

Podíval se k Adamovu domu a já uviděla, že se blíží někdo další.

„Vypadá to, že už tě hledají. Nechám vás o samotě.“ Políbil mě na čelo a odběhl.

U plotu z ostnatého drátu se setkal s Adamem, který řekl něco, co jsem neslyšela, ale Brana to rozesmálo.

„Ahoj,“ řekla jsem, když se Adam přiblížil. Místo odpovědi mě zalil vřelostí, ze které mi zrudly tváře.

„Máš klíče k vanu?“ zeptal se a jeho hlas připomínal temné pohlazení, ze kterého mi naskočila husí kůže.

„Jsou v něm.“

„Dobře,“ řekl, vzal mě za paži a bryskně vykročil ke stodole, která požár bez újmy přežila. „Kdybych se musel vrátit pro pick-up, někdo by si našeho odchodu určitě všiml. Mám klíče k Warrenovu bytu. Říkal, že v pokoji pro hosty převlékl postel.“

Zastavil se u vanu. „Potřebuji řídit.“

Obyčejně bych se s ním pohádala už jen z principu, ale někdy, obzvláště když Adam působil tak prudce, jako by se chystal vybuchnout, bylo lepší alfa mužským ustoupit. Beze slova jsem zamířila ke dveřím spolujezdce.

Nepřekročil povolenou rychlost a nemluvil. Až do Richlandu jsme nenarazili na červenou, ale tam nám došlo štěstí.

„Adame,“ řekla jsem něžně, „když mi zlomíš volant, budeme muset k Warrenovi dojít pěšky.“

Uvolnil stisk, ale nepohlédl na mě. Položila jsem mu ruku na stehno a cítila, jak se mi pod dlaní třese.

„Pokud se chceš k Warrenovi vůbec dostat,“ řekl téměř hrdelním hlasem, „nedotýkej se mě.“

Na tom, když vás někdo chce, je něco nesmírně vzrušujícího. Odtáhla jsem ruku a zhluboka nasála vzduch do plic. „Adame,“ řekla jsem.

Konečně naskočila zelená. Napadlo mě, jestli čas strávený v Elfame nějak nenarušil moje vnitřní hodiny, protože se mi zdálo, jako bychom tam seděli celé hodiny namísto vteřin.

Warren bydlel v jednom z domů, které za druhé světové války vyrostly jako houby po dešti, aby obsáhly bleskurychle se rozrůstající populaci zaměstnanců jaderného průmyslu v Richlandu. Jeho byt tvořil jednu část dvojdomku. Ani v jedné části se nesvítilo ? a ta druhá měla v okně ceduli s nápisem K PRONAJMUTÍ.

Adam zaparkoval a vyklouzl z vanu, aniž na mě pohlédl. Dveře zavřel s největší opatrností, což prozrazovalo hodně o stavu jeho mysli. Vysedla jsem a vůbec mě nezajímalo, jestli je můj milovaný Vanagon Syncro zamčený, nebo ne ? což asi prozrazovalo hodně o stavu mé mysli.

Adam odemkl dveře Warrenova domku a podržel mi je. Jakmile jsme byli oba uvnitř, zase je zamkl.

Když se ke mně otočil, oči měl jasně zlaté a tváře rudé. „Jestli to nechceš,“ řekl mi jako pokaždé od… incidentu s Timem, „můžeš říct ne.“

„Dáme si závod do ložnice,“ řekla jsem a vyrazila ke schodům.

Než jsem mohla udělat víc než dva kroky, opatrně mě vzal za paži. „Nebylo by… dobré zrovna teď utíkat.“ Styděl se za to, že se nedokáže ovládnout; někdo jiný by si toho možná nevšiml. I mně by to možná uniklo nebýt našeho pouta.

Dotkla jsem se jeho ruky a poplácala ji. „Dobrá,“ řekla jsem. „Co kdybys mě vzal do postele?“

Nebyla jsem připravená na to, že mě tak rychle popadne a zvedne do náruče, jinak bych nevyjekla.

Ztuhl.

„Promiň,“ řekla jsem. „Jsem v pořádku.“

Vzal mě za slovo a odnesl mě nahoru po schodech. Tak trochu jsem očekávala, že poběží, ale šel úmyslně pomalu a jeho kroky byly skoro těžké. Schody byly úzké a prudké a on si dával pozor, abych se nepraštila do hlavy ani do nohou.

Těsně za prahem ložnice pro hosty mě postavil na zem a zavřel dveře. Stál tam zády ke mně a těžce dýchal.

„Měsíc,“ řekl. „A ani Zee, ani žádný jiný fae nám nedokázal říct, jestli tě ještě někdy dostaneme zpátky. Samuelova žena tě nemohla najít ? všechno, co jsi měla, shořelo. A ani van, ani rabbit nepředstavovaly dost silné pouto. Chtěla se tě pokusit najít přese mě, ale nedokázala se mnou být ani v jedné místnosti ? byl jsem napůl nepříčetný. Nepřicházelo v úvahu, aby se mě dotkla. Myslel jsem, že jsem tě ztratil.“

Vzpomněla jsem si na to, jak po mně Mary Jo s Paulem pátrali. „Hledali jste mě.“

„Hledali,“ přitakal. Zprudka se otočil a přitáhl si mě k sobě. Třásl se a schoval si tvář v mých vlasech. Pokud se tak snažil zabránit tomu, abych zjistila, co cítí, bylo to marné. Díky našemu poutu jsem vnímala úplně vše.

Co nejsilněji jsem ho objala, aby věděl, že jsem skutečná, že mi nevadí, když mě pevně obejme. „Jsem tady,“ řekla jsem.

„Já tě taky nemohl najít,“ zašeptal téměř neslyšně. „Naše pouto bylo přetržené a já nedokázal říct, jestli jsi to udělala úmyslně, jestli to byla práce královny ? anebo jestli jsi mrtvá. Cítili jsme tě v poutech smečky, ale to se občas stává, když její členové zemřou. Přijel Bran a ani on tě nedokázal najít. A pak nám včera Darryl vařil oběd a upustil na zem pánev.“

Slyšela jsem to už od několika lidí, ale nepřerušila jsem ho.

„Myslel si, že se někdo snaží ublížit Auriel, a vyběhl do půlky schodiště ? kde už na něj čekala, protože si naopak dělala starosti o něj. Tehdy vyšel ze sklepa Bran a řekl…“ Zmlkl.

„Řekl: ‚Odvedl jsem nejtěžší práci, alfo. Teď nám pověz, kde je tvá družka,‘“ řekla jsem. „A v ruce držel moji hůl.“

„A najednou jsi tu byla,“ řekl Adam. „Uvnitř mě, přesně tam, kam patříš.“

Odtáhl se a položil mi ruce na tváře. Teplo jeho kůže mi připadalo tak drahé a jeho žhavé, jantarově žluté oči rozdmýchávaly oheň v mém srdci ? a v mém těle.

Zachvělo se mu chřípí jako hřebci, který ucítí klisnu. Ruce spustil k mému kabátu, roztrhl ho a odhodil ho na podlahu, pak ucouvl.

„Zatraceně,“ řekl drsně s hlavou svěšenou. „Zatraceně… nedokážu to.“

Přetáhla jsem si triko přes hlavu a svlékla si džíny a spodní prádlo. Warren v domě netopil, protože v poslední době spal většinou u Kylea. Já ale chlad nevnímala, protože jsem cítila sílu Adamova chtíče jako žár hořáku.

„Co můžu udělat?“ zeptala jsem se něžně, stáhla z postele přehoz a lehla si.

„Nedokážu být něžný. Já vím… vím, že potřebuješ, abych se choval opatrně, ale to teď nezvládnu.“ Otevřel dveře. „Musím jít. Pošlu…“

„Jestli mě necháš ležet nahou na posteli, aniž by ses se mnou pomiloval, pak…“

Hrozbu jsem nedokončila. Možná to způsobilo slovo „nahou“ nebo „postel“, ale než jsem dokončila větu, byl na mně.

Měl pravdu; nebyl něžný. Do této chvíle bylo naše milování sice vášnivé, ale vždy zjemněné humorem a láskyplností. Zranili mě a on se ke mně choval velmi opatrně.

Ale ve tmě Warrenovy ložnice pro hosty nebylo pro láskyplnost a humor místo. A přestože jsem z jeho dotyků cítila péči, rozhodně se nechoval starostlivě. Ne že by mi ublížil ? právě naopak. Jeho oheň a chtíč neměly s prostou touhou nic společného a úplně mě pohltily ? a jako fénix jsem povstala z popela.

Oplácela jsem jeho naléhavost svojí a zarývala prsty do hedvábím potaženého kamene jeho paží, zatímco jeho hříšná ústa mě laskala na kůži. Byl žhavý a tvrdý a jeho touha mě nutila odpovídat vlastním žárem. Kůži mi skrápěly kapky jeho potu a jeho pach na mě působil jako afrodisiakum, protože to byl Adam. Potřeboval mě a já jeho.

Zvedl se nade mnou, zavřel zlaté oči a vnořil se do mě, stal se mojí součástí jediným silným přírazem. Teprve ve chvíli, kdy byl celý ve mně, na mě znovu pohlédl a v očích měl tak vítězoslavný pohled, tak primitivní žádost, že mě asi měla vyděsit.

„Moje,“ řekl a pohyb jeho boků v sobě nesl spíše majetnictví než vášeň.

Zvedla jsem bradu a zadívala se mu do očí ve výzvě, kterou jsem mu mohla bez následků předložit jen já. Napnula jsem svaly na břichu, zaryla paty do matrace a vší silou nadzvedla boky. „Můj,“ řekla jsem.

Adamův vlk se na mě usmál a štípl mě zuby do ramene. „S tím dokážu žít,“ řekl. A pak mi ukázal, co podobně vlastnický vztah znamená u alfy vlkodlaků, který umí trpělivě a svědomitě lovit kojoty.

*

Snila jsem o tom, že jdu sněhem, ale nebála jsem se. Měla jsem kolem sebe bezpečně omotané silné zlaté lano. Nebylo rozedřené ani zauzlované, vedlo mě do lesa a teple mi svítilo na cestu. Následovala jsem ho s lehkým srdcem a velkou nedočkavostí, protože jsem věděla, že mě čeká něco báječného. Nakonec mě zavedlo k modrošedému vlkovi se zlatýma očima.

„Ahoj, Adame,“ řekla jsem mu.

*

„Pšš,“ řekl Adam rozespale. Přitáhl si mě blíž a překulil se přese mě, jako by mě tak mohl umlčet. „Spi.“

Moje tělo bylo unavené. Bylo mi teplo a cítila jsem se v bezpečí. Nemělo by být těžké znovu usnout, obzvláště po tak krásném snu. Ale připomněl mi, jaké to bylo být ztracená.

„Taky jsem tě nemohla najít,“ řekla jsem Adamovi a stulila se k němu. Od chvíle, kdy jsem s ním byla naposledy v posteli, zhubl. Po ohni mu nezůstaly žádné jizvy a vlasy vždy nosil krátké, cítila jsem ale jeho žebra a věděla, kolik sil jsem ho stála.

„Přestala jsem se snažit,“ přiznala jsem. „Tolik jsem se bála, že mě využije k uhranutí celé smečky. Nevěděla jsem, že to nedokáže, že není dost mocná.“ Zavřela jsem oči a vzpomínala na to, jak moc jsem byla vyděšená. Téměř ihned jsem je zase otevřela, protože jsem ho potřebovala vidět, abych se cítila v bezpečí. „Na tom místě jsem měla pocit, jako by měla dost moci na cokoli.“

Ležel tak nehybně, až mě napadlo, že znovu usnul, pak ale promluvil: „Ublížila ti.“ Nebyla to otázka.

„Ano.“ Nemínila jsem mu lhát. „Ale šlo jen o bolest, doopravdy mě nezranila. Věděla jsem, že pro mě přijdeš, když vydržím.“ Postarala jsem se, aby slyšel jistotu v mém hlase.

Otočil nás, takže jsem ležela na něm. Ruce mi přesunul na ramena a lehce mnou zatřásl. „Už nikdy mě nenuť projít něčím takovým. Nesnesl bych to.“

„Dobře,“ slíbila jsem ukvapeně. „Už nikdy víc.“

Zasmál se a pevně mě objal. „Copak tě Bran neučil neslibovat nic, co nemůžeš splnit?“ Vzdychl si. „No, pokud se nechystáš mlčet, abych mohl spát, budu se muset nějak zabavit.“

Když skončil, oba jsme usnuli.

*

Adam mě doprovodil, když jsem následujícího rána, hodinu před otevřením, zašla do knihkupectví vrátit knihu Phinovi. Pořád byla zabalená v jednom z Kyleových ručníků a očividně se bez jakýchkoli potíží přesunula z Kyleovy skříně do Adamovy. Přivezli nám ji Darryl s Auriel spolu s novým kabátem pro mě a se šaty pro Adama, protože ty jeho nepřežily. Darryl se ani neusmál, i když mu muselo být jasné, co jsme dělali, i kdyby byl člověk a neměl vlčí čich. Místo toho nás s Auriel tak spokojeně sledovali, až mě to trochu zneklidnilo. Byla jsem ráda, když nás nechali o samotě.

Phin seděl za pultem v knihkupectví a vypadal skoro stejně, jako když jsem ho viděla poprvé, jen trochu zhubl: jako muž neurčitého věku se šedivějícími zlatými vlasy a laskavýma očima. Až na několik nových regálů vypadal obchůdek stejně jako dřív.

„Ahoj, Mercy. Adame,“ řekl Phin s přátelským úsměvem.

„Ahoj. Něco ti neseme.“ Opatrně jsem ručník rozbalila a položila knihu na pult.

Kožené desky byly na dotyk měkounké jako máslo.

„Ariana má dobrý smysl pro ironii,“ poznamenal Adam, když si poprvé přečetl titul ? na deskách a na hřbetu bylo zlatým písmem vyraženo Magie vyrobená. „Jen těžko se dá uvěřit tomu, že je to pouhé maskování.“

„Není, aspoň ne úplně,“ řekla Ariana a obešla regál.

Vypadala jinak. Už to nebyla žena středního věku, své skutečné vzezření pozměnila jen natolik, aby působila lidsky. Pleť měla snědou a lidsky hladkou, oči šedé a vlasy stejně blonďaté, jaké musel mít za mlada Phin.

Na okamžik se zadívala na Adama a ten zůstal stát s chlácholivou nehybností muže, který se snaží nesplašit divoké stvoření.

„Změnil jsi se,“ řekla mu a trochu se uvolnila. „Uklidnila tvého vlka.“

„Omlouvám se, že jsem tě vyděsil.“ Adamův hlas zněl opatrně a něžně a já si vzpomněla, že říkal, že s ním nedokázala být ani v jedné místnosti.

Zavrtěla hlavou. „Nebyla to tvoje vina ? ani starý strach, ani ten nový. Přesto už teď nevypadáš tak děsivě.“ Odhodlaně se nadechla, vystrčila bradu a zamířila k nám.

Pohlédla na knihu a zavrtěla hlavou. „Působíš mi tolik problémů.“ Adamovi a mně téměř stydlivě řekla: „Chtěli byste vědět, jak doopravdy vypadá?“

„Prosím,“ řekla jsem.

Položila obě ruce na knihu a já ucítila vlnu magie. Když knihu zvedla a odložila ji stranou, na pultě zůstala malá stříbrná figurka ptáčka. Hádala jsem, že je to skřivan, ale nebyla jsem odborník. Nebyl o nic větší než má dlaň a vypadal úžasně realisticky. Pohlédla jsem na knihu hned vedle.

„Nejlepší maskování je skutečné,“ řekla. „Prostě jsem v knize artefakt schovala.“

Adam mi položil ruku na rameno, sehnul se a řekl: „Taková malá věc, a je s ní tolik problémů.“ A vtiskl mi polibek na špičku ucha.