Patricia Briggs

Mercedes Thompsonová 06. Říční znamení

Z The Dalles Chronicle

Dva místní muži pohřešováni

Thomas Kerrington (62) a jeho syn Christopher Kerrington (40) jsou i nadále pohřešováni, přestože jejich loď objevili včera opuštěnou tři kilometry po proudu od přehrady John Day. Muži se v pondělí ráno vydali na rybářskou expedici, ze které se už nevrátili. Max Whitehead z říční stráže okresu Sherman říká: „Letošní rok je hodně zlý, co se týká utonulých v Columbii. Zvýšili jsme počet hlídek a nabádáme lidi na člunech, aby brali bezpečnost velmi vážně.“ Pátrači dál prohledávají řeku, ale po čtyřech dnech je naděje, že oba muži budou nalezeni živí, mizivá.

Z Hood River News

Tento týden se drasticky snížilo množství ryb na přehradách John Day a The Dalles. Allen Robb z oregonského ministerstva pro rybaření a divokou zvěř říká: „Obáváme se, že mezi přehradami unikla do řeky nějaká chemikálie. Došlo ke značnému poklesu množství ryb a naši odborníci tvrdí, že jde hlavně o ty větší, jako je dospělý losos kisuč.“ Přestože stále probíhá rozsáhlé šetření, nebyl zatím v řece objeven žádný jed ani nezvykle velké množství uhynulých ryb. „Ryby se bojí,“ říká místní rybářský průvodce John Turner Bowman.

1.

V ostré záři pouličního osvětlení jsem viděla, že trávník před Stefanovým domem vyschl v letním žáru dožluta. Byl posekaný, ale tomu, kdo ho sekal, šlo prostě jen o jeho zkrácení, ne o to, aby působil hezky. Podle kupek suché trávy na zadním dvorku bylo možné, že přerostl natolik, až jeho posekání nakázalo město. Zbylá tráva byla tak suchá, že ji nebude třeba vůbec sekat, pokud ji někdo nezačne zalévat.

Zajela jsem s rabbitem k obrubníku a zaparkovala. Když jsem Stefanův dům viděla naposledy, dokonale zapadal do nóbl sousedství. Nezájem se zatím dotkl jen trávníku, ne vnějšku domu, ale já si dělala starosti o lidi uvnitř.

Stefan byl houževnatý, chytrý a… prostě Stefan ? dokázal se znakovou řečí bavit s hluchými chlapci o Pokémonech, vypořádat se s odpornými zlořády, i když při tom byl uvězněný v kleci, a nakonec odjet ve VW mikrobusu, aby se následující den znovu postavil darebákům. Byl jako Superman, jen měl dlouhé špičáky a poněkud narušenou morálku.

Vystoupila jsem z auta a vydala se po chodníku k verandě. Na příjezdové cestě na mě přes zaprášená okna Stefanova obvykle čisťounkého mikrobusu dychtivě zíral plyšový Scooby-Doo. Stefanovi jsem ho darovala já, protože dokonale sedl k vozu, který vypadal jako z kresleného seriálu.

Stefan se mi neozval už měsíce, vlastně od Vánoc. Sama jsem se mezitím zapletla do spousty věcí, mimo jiné mě na den unesli (pro mě to byl den, pro ostatní měsíc, takový už byl talent vílích královen). Včera v noci jsem mu čtyřikrát volala, abych ho pozvala na naši tradiční noc špatných filmů. Chyběla nám jedna osoba do počtu, protože Adam ? můj druh, snoubenec a alfa Smečky columbijského poříčí ? odjel na služební cestu.

Adam vlastnil bezpečnostní firmu, která donedávna přijímala hlavně vládní zakázky. Ale od chvíle, kdy vlkodlaci ? a Adam ? vystoupili na veřejnost, začal jeho obchod vzkvétat i v jiných oblastech. Lidé byli očividně přesvědčení, že vlkodlaci se v bezpečnosti dobře vyznají. Dělal, co mohl, aby našel někoho, kdo by za něj cestoval, ale prozatím správnou osobu nenašel.

Když teď Adam odjel, mohla jsem se víc věnovat ostatním lidem ve svém životě. Rozhodla jsem se, že Stefan už měl dost času na to vylízat si rány, ale vypadalo to, že jsem přišla s několikaměsíčním zpožděním.

Zaklepala jsem na dveře, a když nikdo neodpověděl, zaklepala jsem znovu, rázněji a pěkně rytmicky. Nakonec jsem se uchýlila k bušení. Teprve pak se konečně ozvalo cvaknutí zámku a dveře se otevřely.

Chvíli trvalo, než jsem Rachel poznala. Když jsem ji viděla posledně, byla zosobněním rozčarované gotičky nebo holky na útěku. Teď vypadala jako závislák. Zhubla o dobrých patnáct kilo, které si nemohla dovolit ztratit. Vlasy jí visely na ramena ve zplihlých, mastných, rozcuchaných pramenech. Na tvářích měla rozmazané, vybledlé šmouhy rozteklé řasenky, takže připomínala kompars z filmu Noc oživlých mrtvol. Krk měla zhmožděný a hrbila se, jako by ji bolely kosti. Snažila jsem se nedat najevo, že jsem si všimla chybějících posledních dvou prstů na pravé ruce. Ta se jí zahojila, ale jizvy byly pořád ošklivě rudé.

Marsilie, paní upírů v TriCities, využila Stefana, svého věrného rytíře, k tomu, aby odhalila zrádce uvnitř klanu, a součástí její taktiky bylo, že mu sebrala stádo ? lidi, které si držel a pil jejich krev ? a zlomila krevní pouta, jež ho k nim vázala, aby ho přesvědčila, že jsou mrtví. Asi si myslela, že je bylo nutné i mučit, ale nevěřím, že by kterýkoli upír ? tedy až na Stefana ? řekl pravdu. Marsilie byla přesvědčená, že Stefanovi nebude vadit, jak jej a jeho stádo využila, až zjistí, že to udělala, aby ochránila samu sebe. Koneckonců byl její věrný voják. Přepočítala se v tom, jak těžce Stefana její zrada zasáhla. A vypadalo to, že se pořád nezotavil.

„Raději odsud zmiz, Mercy,“ řekla mi Rachel mdle. „Není to bezpečné.“

Zachytila jsem dveře, než je mohla zavřít. „Je Stefan doma?“

Trhaně se nadechla. „Nepomůže. Nepomáhá.“

Aspoň to vypadalo, že mě nevaruje před Stefanem. Když jsem jí zabránila zavřít dveře, otočila hlavu a já uviděla, že ji někdo pokousal na krku. Rány jí způsobily lidské zuby, ne upíří špičáky, ale strupy jí brutálně ostře vystupovaly na šlaše mezi klíční kostí a čelistí.

Ramenem jsem strčila do dveří, vešla dovnitř a natáhla ruku, abych se strupů dotkla. Rachel ucukla a ustoupila jak ode dveří, tak ode mě.

„Kdo ti to udělal?“ zeptala jsem se. Nemohla jsem uvěřit tomu, že by Stefan dovolil, aby jí někdo znovu ublížil. „Jeden z Marsiliiných upírů?“

Zavrtěla hlavou. „Ford.“

Na okamžik jsem netušila, o kom mluví. Pak jsem si vzpomněla na velkého muže, který mě odvezl domů, když jsem byla u Stefana naposledy. Byl už napůl upír a šílel z toho ? a to už předtím, než do něj Marsilie zaryla drápy. Byl to odporný, děsivý chlap ? a tušila jsem, že naháněl strach už předtím, než se o upírech vůbec dozvěděl.

„Kde je Stefan?“

Jen stěží se vyrovnávám s dramaty, která končí zraněním. Bylo Stefanovou povinností starat se o své lidi, a to bez ohledu na to, že pro většinu upírů představovalo stádo jen pohodlný zákusek a lidé v něm umírali pomalou, ohavnou smrtí i celých šest měsíců.

Stefan takový nebýval. Věděla jsem, že Naomi, žena, která se mu starala o domácnost, s ním žila víc než třicet let. Stefan byl opatrný. Chtěl dokázat, že upíři nemusí zabíjet, aby přežili. Ale podle toho, jak Rachel vypadala, se už o to dvakrát nesnažil.

„Nemůžeš dál,“ řekla. „Musíš odejít. Nemáme ho rušit a Ford…“

Podlaha ve vstupní hale byla špinavá a já cítila pot, plíseň a kyselý pach starého strachu. Čich jsem měla skoro stejně citlivý jako kojot a dům mi páchl jako skládka. Lidem by asi smrděl stejně.

„Tak já ho tedy rušit budu,“ řekla jsem ponuře. Někdo očividně musel. „Kde je?“

Když jsem pochopila, že mi nemůže nebo nechce odpovědět, zamířila jsem hlouběji do domu, zařvala jeho jméno a zaklonila hlavu, aby se můj hlas donesl až do patra. „Stefane! Pohni zadkem a pojď dolů. Musím si s tebou něco vyříkat. Stefane! Už ses litoval dost. Buďto Marsilii zabij ? a s tím ti pomůžu ? nebo se přes to přenes.“

Rachel mě plácala po rameni a tahala mě za oblečení, jak se mě snažila vystrnadit z domu. „Nemůže ven,“ řekla naléhavě a úzkostně. „Stefan ho nutí zůstávat uvnitř. Mercy, musíš zmizet.“

Jsem houževnatá a silná a ona se třásla únavou a patrně i nedostatkem železa. Bez problémů jsem zůstala, kde jsem byla.

„Stefane,“ zařvala jsem znovu.

A pak se najednou seběhlo tolik věcí, že jsem si je musela později rozebrat, abych si ujasnila, v jakém sledu k nim došlo.

Rachel se ostře nadechla a strnula, přestala do mě strkat a místo toho se na mě pověsila. Vzápětí jsem ale vyklouzla z jejího sevření, protože mě někdo zezadu popadl a hodil na pianino u stěny mezi vstupní halou a obývákem. Způsobilo to takový rámus, až mi třeskutá rána mého pádu splynula s bolestí, která mi vystřelila ze zad, jakmile jsem na pianinu přistála. Díky donekonečna opakovaným lekcím karate jsem neztuhla a skulila se na zem. Nebylo to nijak zábavné. Obličejem jsem padla na dlažbu. Někdo sebou ochable praštil vedle mě a já zjistila, že hledím do tváře Fordovi, velkému, děsivému chlapíkovi, který se z nějakého nevysvětlitelného důvodu vrhl na zem ke mně a z koutku úst mu při tom crčela krev.

Vypadal jinak než posledně, byl hubenější a špinavější. Oblečení měl nasáklé potem, starou krví a sexem. Ale oči, které na mě na okamžik upřel, byly dokořán otevřené a překvapené jako oči dítěte.

Potom mi výhled zastřelo vybledlé fialové triko, otrhané, špinavé džíny a dlouhé, neučesané tmavé vlasy.

Můj zachránce byl hubený a neupravený, ale čich mi prozradil, že je to Stefan, ještě než se mozek vzpamatoval natolik, aby se zeptal. Nemytý upír je cítit líp než nemytý člověk, ale ani on nevoní příjemně.

„Ne,“ řekl Stefan měkce. Ford přesto vykřikl a Rachel vypískla.

„Jsem v pořádku, Stefane,“ řekla jsem a ztuhle se překulila na čtyři. On mě však ignoroval.

„Hostům neubližujeme,“ řekl Stefan a Ford zakňoural.

Vstala jsem a nevšímala si protestů bolavých ramen a boku. Zítra budu samá modřina, ale nic horšího, a to díky senseiovým někdy až brutálním lekcím v padání. A vypadalo to, že i pianino srážku přežilo.

„Nebyla to Fordova vina,“ řekla jsem hlasitě. „Prostě se snaží dělat tvoji práci.“ Nevěděla jsem, jestli tomu tak je, nebo ne; tušila jsem, že Ford je prostě cvok. Ale byla jsem ochotná říct cokoli, abych upoutala Stefanovu pozornost.

Stefan i nadále dřepěl mezi Fordem a mnou, otočil ale hlavu a zadíval se na mě. Oči měl studené a hladové a zíral, jako by mě vůbec nepoznával.

Snažily se mě zastrašit větší nestvůry, než byl on, takže jsem sebou ani netrhla.

„Máš se o ty lidi starat,“ obořila jsem se na něj. Dobrá, děsil mě, proto jsem na něj tak vyjela. Nebylo vždy moudré vztekat se, když jsem se vylekala. Vyrostla jsem ve smečce vlkodlaků, takže jsem to dobře věděla. Ale při pohledu na Stefana a na to, co se stalo s jeho domovem, mi bylo do breku ? a raději se budu bát a zlobit, než abych brečela. Kdyby Stefana napadlo, že ho lituji, nikdy by nepřijal moji pomoc. Kritika se přijímá snadno.

„Podívej se na ni…“ ukázala jsem na Rachel a Stefan poslechl, zareagoval totiž na velitelský tón mého hlasu, který jsem si začala půjčovat od Adama. Být družkou alfy mělo i výhody.

Jakmile si Stefan uvědomil, co jsem udělala, trhl pohledem zpátky ke mně a vycenil špičáky, takže připomínal spíše vlkodlaka než upíra. Vzápětí ale přestal vrčet a znovu se podíval na Rachel.

Ramena se mu uvolnila a pohlédl dolů na Forda. Neviděla jsem velkému muži do obličeje, ale řeč jeho těla mému smečkou vycvičenému zraku prozradila odevzdání.

„Merda,“ řekl Stefan a pustil Forda.

„Stefane?“

Z tváře mu zmizela hrozba, ale spolu s ní i všechny ostatní emoce. Vypadal skoro omámeně.

„Jdi se osprchovat, učesat a převléct,“ řekla jsem rázně a udeřila, dokud byl slabý. „Necourej se a nenechávej mě tu svým lidem napospas příliš dlouho. Dneska večer tě vezmu ven, budeš se se mnou, Warrenem a Kylem dívat na špatné filmy. Adam odjel, takže se uvolnilo místo.“

Warren byl můj nejlepší přítel, vlkodlak a třetí v hierarchii Smečky columbijského poříčí. Kyle byl právník, člověk a Warrenův milenec. Noc špatných filmů pro nás byla terapií, ale někdy jsme pozvali lidi, o kterých jsme si mysleli, že to potřebují.

Stefan na mě nevěřícně pohlédl.

„Očividně potřebuješ, aby tě někdo nakopnul a donutil hnout kostrou,“ informovala jsem ho a rozmáchlým gestem jsem obsáhla zbídačený stav jeho domu i lidí. „Ale místo toho máš mě, přátelského kojota ze sousedství. Můžeš to rovnou vzdát, protože tě nepřestanu otravovat, dokud to neuděláš. Kdyby ale bylo třeba, znám kovboje, který by ti zvládl nakopat zadek.“

Zvedl koutek úst. „Warren je vlkodlak. Nepotřebuje kolem sebe kopat, aby se krávy daly do pohybu.“ Jeho hlas zněl drsně, jako by ho dlouho nepoužíval. Pohlédl dolů na Forda.

„V nejbližší době nikomu neublíží,“ řekla jsem. „Ale pokud mám dost času, dokážu dohnat k nepříčetnosti většinu lidí, takže by sis měl radši pospíšit.“

Ozvalo se lupnutí a Stefan zmizel. Věděla jsem, že se umí teleportovat, i když to přede mnou dělal jen zřídka. Jeho lidé sebou instinktivně trhli, takže to asi ani před nimi nedělal často. Oprášila jsem si ruce a otočila se k Rachel.

„Kde je Naomi?“ zeptala jsem se. Neuměla jsem si představit, že by nechala věci zajít tak daleko.

„Zemřela,“ řekla Rachel. „Marsilie ji zlomila a my ji už nedokázali dát zpátky dohromady. Myslím, že pro Stefana to byla poslední kapka.“ Pohlédla na schodiště. „Jak jsi to udělala?“

„Nechce, abych mu nakopala zadek,“ odpověděla jsem.

Objala se pažemi a její zmrzačená ruka byla jasně vidět. Byla samá modřina, pokousaná a potlučená, a přesto řekla: „Dělali jsme si o něj takové starosti. Nepromluvil s námi od chvíle, kdy Naomi zemřela.“

Chudáček Stefan se snažil stočit do klubíčka a zemřít, protože ho Marsilie zaprodala ? a zbytky stáda se pokusil vzít s sebou. Rachel si o něj dělala starosti.

O něj.

„Kolik vás zůstalo?“ zeptala jsem se. Naomi byla houževnatá. Pokud zemřela, určitě nebyla sama.

„Čtyři.“

Nebylo divu, že vypadal tak špatně. Čtyři lidi nemohli upíra uživit.

„Vyráží na lov?“ zeptala jsem se.

„Ne,“ řekla. „Myslím, že od Naomina pohřbu neopustil dům.“

„Měli jste mi zavolat,“ řekla jsem.

„Ano,“ řekl Ford na zemi hlasem tak hlubokým, že se rozléhal. Oči ale neotevřel. „Měli.“

Když už na mě neútočil, všimla jsem si, že i on je vyzáblý. To nemohlo být pro muže, který se měnil z člověka v upíra, dobré. Hladová upíří mláďata měla sklony vyrážet do světa a hledat si vlastní potravu.

Stefan neměl dopustit, aby to zašlo tak daleko.

Byla jsem v pokušení nakopat mu zadek, tedy až do chvíle, kdy zavrzaly schody a já vzhlédla a uviděla ho scházet dolů. Doma mám zaprášený diplom z historie, kvůli kterému jsem musela protrpět řadu filmů o Třetí říši. V koncentračních táborech umírali lidé, kteří vypadali méně vychrtle než Stefan. Světle zelené triko se Scooby-Doo mu dobře padlo, když jsem ho v něm viděla před několika měsíci, teď na něm ale přímo viselo. Umytý a upravený vypadal hůř než předtím.

Rachel říkala, že Marsilie zlomila Naomi. Při pohledu na Stefana jsem pochopila, že málem zlomila i jeho. Jednou se ocitnu s Marsilií ve stejné místnosti, v ruce budu držet dřevěný kůl a při všem, co je mi svaté, použiji ho. Marsilie i celý její upírský klan by samozřejmě museli být v bezvědomí. Jinak by bylo po mně, protože Marsilie je mnohem nebezpečnější než já. Přesto mi už pouhé pomyšlení na to, jak jí vrážím naostřený kus dřeva do hrudi, zlepšilo náladu.

Stefanovi jsem řekla: „Potřebuješ napít, než půjdeme? Aby nás někdo nezastavil a nechtěl po mně, abych tě odvezla do nemocnice nebo rovnou do márnice?“

Zarazil se a pohlédl na Rachel a Forda. Pak se zamračil a na tváři se mu objevil zmatený a trochu ztracený výraz. „Ne. Jsou příliš slabí. Nezůstalo jich dost.“

„Nemluvila jsem o nich, Shaggy,“ řekla jsem něžně. „Dala jsem ti krev už dřív, jsem ochotná udělat to znovu.“

Upřel na mě hladové, rubínově rudé oči, pak ale dvakrát mrkl a vrátil jim barvu zázvorového piva ve sklenici, za kterou svítí slunce.

„Stefane?“

Mrkl. Byl to zajímavý efekt: rubíny, zázvorové pivo, rubíny, zázvorové pivo. „Adamovi se to nebude líbit.“ Rubíny, rubíny, rubíny.

„Nabídl by se sám, kdyby tu byl,“ řekla jsem mu popravdě a vykasala si rukáv.

Pil z vnitřní strany mého lokte, když mi zazvonil mobil. Rachel mi ho pomohla vytáhnout z kapsy a otevřela mi ho. Stefan si toho asi ani nevšiml.

„Mercy, kde k čertu jsi?“

Darryl, Adamův zástupce, se rozhodl, že je jeho úkolem stavět mě do latě, když je Adam pryč.

„Ahoj, Darryle,“ řekla jsem a snažila se, aby to neznělo, jako bych právě krmila upíra.

Pohled mi padl na Forda, který se sice nezvedl z podlahy, ale zíral na mě a jeho oči připomínaly naleštěné žluté drahokamy ? citrín nebo jantar. Nepamatovala jsem si, jakou barvu měly před chvílí, ale kdyby vypadaly takhle divně, určitě bych si toho všimla. Uvědomila jsem si, že k upírovi má už jenom krůček. Než jsem mohla dostat strach, z úvah mě vytrhl Darrylův hlas.

„Ke Kyleovi jsi odjela už před hodinou a podle Warrena jsi ještě nedorazila.“

„No jo,“ řekla jsem užasle. „Hleďme na to! Hodina, a ještě nejsem u Warrena.“

„Drzoune,“ zavrčel.

Můj vztah s Darrylem se pohyboval mezi láskou a nenávistí. Sotva jsem si začala myslet, že mě nenávidí, udělal něco milého, třeba mi zachránil život nebo mě povzbudil. A sotva jsem dospěla k názoru, že mě má rád, seřval mě. Patrně jsem ho prostě neuvěřitelně mátla, což bylo v pořádku, protože to bylo vzájemné.

Ze všech Adamových vlků nenávidí upíry nejvíce právě Darryl. Kdybych mu řekla, co právě dělám, dorazil by sem i s posilami a rozpoutala by se jatka. Vlkodlaci všechno zbytečně komplikují.

„Víc než třicet let jsem žila bez chůvy,“ řekla jsem mu znuděně. „Určitě se bez ní dostanu i ke Kyleovi.“ Začínala se mi trochu točit hlava. Protože jsem neměla třetí ruku, klepla jsem Stefana po hlavě tou, v níž jsem držela mobil.

„Co to bylo?“ zeptal se Darryl a Stefan mi sevřel paži pevněji.

Ostře jsem se nadechla, protože to bolelo ? a uvědomila jsem si, že Darryl slyšel i to.

„Můj milenec,“ řekla jsem Darrylovi. „Teď mě omluv, ještě není hotový.“ A zavěsila jsem.

„Stefane,“ řekla jsem. Ale nebylo to nutné. Pustil mě, o několik kroků couvl a klesl na koleno.

„Promiň,“ zavrčel. Rukama se opřel o zem a zaťal je v pěst.

„Žádný problém,“ řekla jsem a pohlédla dolů na paži. Ranky byly zacelené a jeho sliny je rychle hojily. Za poslední rok jsem se dozvěděla o upírech víc než předtím za celý život. Někdy je nevědomost požehnáním.

Například jsem věděla, že díky poutu s Adamem nebudu mít žádné následky, když Stefanovi dovolím, aby se znovu napil mojí krve. Člověk bez ochrany, který dá upírovi napít víc než jednou, je mu podřízen ? jako všichni lidé ve stádu: stali se na upírovi závislí a byli připravení uposlechnout jakýkoli rozkaz.

Znovu mi zazvonil mobil, a protože jsem teď měla k dispozici obě ruce, zkontrolovala jsem napřed číslo volajícího: Darryl. Dobrá, fakt, že jsem nakrmila Stefana, možná bude mít následky, ale ty budou souviset spíše s tím, že to na mě Darryl požaluje Adamovi, než se samotným Stefanem. Zmáčkla jsem tlačítko po straně mobilu, aby přestal vyzvánět.

„Dostal jsem tě do průšvihu,“ řekl Stefan.

„S Darrylem?“ zeptala jsem se. „S ním se dokážu dostat do průšvihu sama ? a když překročí meze, vymetu s ním podlahu.“

Stefan se zvedl, naklonil hlavu na stranu a usmál se na mě ? najednou se mnohem víc podobal sám sobě. „Ty? Slečna kojot proti velkému zlému vlkovi? To si nemyslím.“

Asi měl pravdu.

„Darryl není moje chůva,“ řekla jsem mu odvážně.

Odfrkl si. „Ne. Kdyby se ti ale během Adamovy nepřítomnosti něco stalo, nesl by za to vinu.“

Čekal.

„Do háje,“ zaklela jsem a zavolala Darrylovi.

„Jsem v pořádku,“ ujistila jsem ho. „Napadlo mě, že by si Stefan chtěl vyjít, proto jsem se u něj stavila, abych ho vyzvedla. Zavolám ti od Kylea a ty pak můžeš zavolat Adamovi a ujistit ho, že jsem dorazila v pořádku. A taky mu můžeš říct, že pokud po mně zrovna nejdou vílí královny, nestvůry z močálů nebo pomatení násilníci, dokážu se o sebe postarat.“

Darryl se ostře nadechl. Asi šlo o poznámku o násilnících, ale odmítala jsem dál chodit kolem horké kaše. Ten muž byl mrtvý a já ho zabila. Noční můry z velké části ustaly, a když přece jen vystrčily růžky, měla jsem Adama a ten mi pomáhal s nimi bojovat. V boji je dobré mít Adama po boku, i když se jedná jen o boj s ošklivými vzpomínkami.

„Zapomněla jsi na démonem posedlé upíry,“ pronesl Stefan do ticha. Upíři slyší soukromé telefonní hovory stejně dobře jako vlkodlaci ? a vlastně i já. Od chvíle, kdy jsem se nastěhovala do hlavního stanu smečky, jsem si velmi oblíbila esemesky.

„Zapomněla,“ přitakal Darryl. Hlas mu zjihl na melasu a štěrk. „Snažíme se ti dát prostor, Mercy. Ale je to těžké. Jsi tak křehká a…“

„Zbrklá?“ nadhodila jsem. „Hloupá?“ Právě jsem získala hnědý pásek v karate a živím se opravováním aut. Křehká jsem jen ve srovnání s vlkodlakem.

„Vůbec ne,“ odmítl, i když mi nejednou vynadal, že jsem jak zbrklá, tak hloupá, a přidal ještě spoustu dalších nelichotivých přízvisek. „Tvá schopnost přežít cokoli nás ostatní někdy nutí celé dny polykat prášky na žaludeční vředy. Nechutnají mi.“

„Jsem v bezpečí. Jsem v pořádku.“ Měla jsem jen několik modřin po srážce s klavírem ? a když jsem vykročila, uvědomila jsem si, že se mi trochu točí hlava ze ztráty krve. Darryl si ale mojí nevinné lži nevšimne. Stejně jako většina vlkodlaků sice uměl vycítit lež, ale nebyl marok, který ji vyčenichal ještě dřív, než jsem ji vyslovila, a to dokonce i po telefonu. A kromě toho jsem byla víceméně v bezpečí ? trochu obezřetně jsem pokukovala po Fordovi, ale od chvíle, kdy s ním Stefan praštil o zem, se ještě nepohnul.

„Děkuji,“ řekl Darryl. „Zavolej od Kylea.“

Zavěsila jsem. „Myslím, že mi bylo milejší, když mě smečka toužila vidět pod drnem,“ řekla jsem Stefanovi. „Jsi připravený vyrazit?“

Stefan se natáhl dolů a pomohl Fordovi na nohy ? načež ho přirazil ke stěně. „Necháš Mercy na pokoji,“ řekl.

„Ano, mistře,“ pravil Ford. Vůbec se nevzepřel, když s ním Stefan smýkl.

Ze Stefana odplynuly všechny známky násilí a opřel se čelem o rameno většího muže. „Omlouvám se. Spravím to.“

Ford zvedl ruku a poplácal Stefana po rameni. „Ano,“ řekl. „Jistěže ano.“

Přiznávám, překvapilo mě, že Ford dokáže říct víc než: „Ford zničit.“

Stefan od něj poodstoupil a pohlédl na Rachel.

„Je v kuchyni jídlo?“

„Ano,“ řekla, pak polkla a dodala: „Mohla bych připravit hamburgery a nakrmit ostatní.“

„To by bylo fajn, děkuji.“

Kývla, usmála se na mě a zamířila hlouběji do domu ? asi do kuchyně ? a Ford se vlekl za ní jako přerostlé štěně, fakt velké štěně s ostrými zuby.

Vyšli jsme ven a Stefan přelétl pohledem zbytky trávníku. Zastavil se u mikrobusu, zavrtěl hlavou a následoval mě k mému autu. Mlčel, dokud jsme nenajeli na dálnici podél Columbie.

„Staří upíři někdy mívají okno,“ řekl mi. „Nesnášíme změnu tak dobře, jako když jsme byli lidmi.“

„Vyrostla jsem ve vlkodlačí smečce,“ připomněla jsem mu. „Ani staří vlkodlaci se neumí dobře vypořádat se změnou.“ Potom jsem dodala, jen aby si nemyslel, že s ním soucítím: „Oni s sebou samozřejmě obvykle nevezmou bandu lidí, která je na nich závislá.“

„Opravdu?“ zamumlal. „Zvláštní. Myslel jsem, že Samuel s sebou málem vzal pořádnou bandu lidí.“

Podřadila jsem a předjela stařenku, která jela osmdesátkou v místě, kde byla povolená stovka. Když řev rabbitova dieselového motoru ulevil mému podráždění, přeřadila jsem a řekla: „Bod pro tebe. Máš pravdu. Omlouvám se, že jsem nepřišla dřív.“

„Ach,“ řekl Stefan a upřel pohled na své ruce. „Přišla bys, kdybych zavolal.“

„Kdybys dokázal požádat o pomoc,“ řekla jsem, „pravděpodobně bys ji nepotřeboval.“

„Tak,“ řekl, aby změnil téma. „Na co se dneska večer podíváme?“

„Nevím. Volba je na Warrenovi a ten dokáže být nepředvídatelný. Když na něj přišla řada posledně, dívali jsme se na Nosferatu z roku 1922 a předtím to byli Ztraceni ve vesmíru.“

„Ztraceni ve vesmíru se mi líbili,“ řekl Stefan.

„Film, nebo seriál?“

„Film? Ach ano. Na film jsem zapomněl,“ řekl suše. „Je to tak lepší.“

„Někdy je nevědomost požehnáním.“

Podíval se na mě a zamračil se. „Pomerančový džus tě zbaví bolesti hlavy.“

A tak jsem zajela k okýnku rychlého občerstvení, kde jsem objednala dva pomerančové džusy a na Stefanovo naléhání i burger. Když mi znovu zazvonil mobil, předpokládala jsem, že je to zase kvočna Darryl, proto jsem ho zvedla, aniž bych zkontrolovala číslo volajícího. Jednou se to odnaučím.

„Mercy,“ řekla matka. „Jsem tak ráda, že jsem tě zastihla. V poslední době jsi pořád nedostupná. Chci ti říct, že mám problémy s hrdličkami. Našla jsem lidi, kteří chovají holuby, ale po chlapíkovi s hrdličkami jako by se slehla zem. Dneska jsem se dozvěděla, že prý choval i bojové psy a stráví tak několik let za mřížemi.“

Moje bolest hlavy se okamžitě zhoršila. „Holuby?“ Říkala jsem, že nechci žádné hrdličky. Hrdličky a vlkodlaci k sobě prostě… no, každopádně jsem je zatrhla.

„Na tvoji svatbu,“ řekla matka trpělivě. „Však víš, na tu v srpnu. Je už za šest týdnů. Myslela jsem si, že mám hrdličky pod kontrolou…“ Určitě jsem jí řekla, že nechci žádné hrdličky. „… ale na druhou stranu, no, rozhodně bych nechtěla dát peníze někomu, kdo pořádá psí zápasy. Ale Adamovi by to možná nevadilo?“

„Adamovi by to vadilo,“ řekla jsem. „Vadí to i mně. Žádné hrdličky. Žádné holuby, matko. Žádné bojové psy.“

„Ach, dobře,“ řekla vesele. „Myslela jsem si, že to řekneš. Přece jen to vychází z indiánské legendy.“

„Co?“ řekla jsem obezřetně.

„Motýli,“ pravila lehce. „Bude to krásné. Jen si to představ. Mohli bychom vypustit i balónky napuštěné héliem. Možná by stačilo pár stovek. Vypustíme k nebi motýly a zlaté balónky a oslavíme váš společný nový život. No,“ řekla bryskně a odhodlaně, „raději bych se do toho měla dát.“

Zavěsila a já zírala na telefon. Stefan se svíjel smíchy na sedadle spolujezdce.

„Motýli,“ vyrazil ze sebe mezi záchvaty bezmocného smíchu. „Zajímalo by mě, kde našla motýly.“

„Jen se směj,“ řekla jsem mu. „Ty nebudeš muset vysvětlit smečce vlkodlaků, proč se moje matka chystá vypouštět motýly…“ Znovu se rozchechtal. Bylo marné doufat, že půjde o jednoho nebo dva motýly. Ne, moje matka nikdy nedělala nic polovičatě. Představila jsem si tisíc motýlů, a proboha, dvě stovky zlatých balónků.

Předklonila jsem se a zabušila čelem do volantu. „Uteču. Řekla jsem Adamovi, že bychom měli utéct, ale nechtěl ranit city mojí matky. Hrdličky, holubi, motýli ? nakonec skončíme u letadla s plakátem a ohňostroje…“

„U pochodového orchestru,“ řekl Stefan. „Se skotskými dudáky v kiltech. U břišních tanečnic ? máme tu několik místních skupin. U tetovaných motorkářů. Vsadím se, že bych jí dokázal pomoct najít tančícího medvěda…“

Zaplatila jsem za jídlo, zatímco on vymýšlel další a další způsoby, jak zvětšit moji hrůzu ze svatebního dne.

„Díky,“ řekla jsem, zhluboka se napila pomerančového džusu a zařadila se zpět do provozu. Nesnáším pomerančový džus. „Opravdu jsi mi pomohl. Mým nejnovějším životním cílem je postarat se o to, abys nezůstal s mojí matkou o samotě, dokud nebudeme s Adamem svoji.“

*

Díky krvi a smíchu se Stefan zotavil natolik, že si Kyle s Warrenem téměř nevšimli, v jaké je nepohodě. Kyle jen poznamenal: „Někdo by si měl uvědomit, že vyzáblost nesluší ani modelkám.“ Rovněž se taktně nezmínili o pomerančovém džusu, kterého bych se obyčejně nedotkla.

Sebrali jsme tři obrovské mísy popcornu z mikrovlnky a zamířili nahoru do kinosálu. Kyle je velice úspěšný právník; má dost velký dům na to, aby v něm byl kinosál. I Adamův dům má kinosál ? ale jeho dům je neoficiálně sídlem celé smečky. Neustále u nás někdo přespává. V Kyleově domě žijí jen Kyle s Warrenem. Ten by se spokojil se životem ve stanu. Kyle ale dává přednost perským kobercům, mramorovým pultům a koženým křeslům. Něco to vyjadřuje ? i když nevím co ? že žijí v Kyleově představě domova, ne ve Warrenově.

Warren ten večer vybral Ve stínu upíra, fiktivní film o natáčení Nosferatu. Někdo dobře prozkoumal legendy, kterými byl starý film opředen, a pohrál si s nimi.

V jednu chvíli jsem se zadívala na Stefanovu soustředěnou tvář a hlasitě zašeptala: „Víš, ty jsi upír. Neměl by ses jich bát.“

„Každý,“ řekl Stefan s naprostým přesvědčením, „kdo se kdy setkal s Maxem Schreckem, by se upírů bál po zbytek života. A tady ho dokonale vystihli.“

Warren, jenž seděl na zemi ve své oblíbené pozici ? opřený zády o Kyleovy nohy ? film zastavil, narovnal se a otočil se ke Stefanovi, který seděl na opačném konci gauče. Já jako jediná holka obsadila novou lenošku.

„Film je pravdivý? Max Schreck byl doopravdy upír?“ zeptal se Warren. Max Schreck byl herec, jenž hrál upíra v Nosferatu.

Stefan přikývl. „Ve skutečnosti se nejmenoval Schreck, ale používal to jméno jedno nebo dvě století, takže mu budu říkat takhle. Děsivý starý netvor. Fakt děsivý, fakt starý. Rozhodl se, že chce být ve filmu, a žádný z upírů se necítil dost silný na to, aby mu v tom zabránil.“

„Momentík,“ řekl Kyle. „Myslel jsem si, že si lidi stěžovali mimo jiné na to, že všechny scény se Schreckem byly filmované ve dne. Copak vy upíři přes den nespíte?“

Kyle věděl jako Warrenův milenec o tom, co se děje pod rouškou noci, víc než většina lidí, pro které byli upíři jen filmové nestvůry, ne muži, kteří nosili trička s obrázkem Scooby-Doo a žili v přepychových sídlech ve skutečných městech. Byla jsem ale přesvědčená, že nepotrvá dlouho a upíři budou odhaleni. Vlkodlaci vystoupili na veřejnost před rokem a půl ? i když si dávali dobrý pozor na to, co lidem odhalili. Fae se ukázali už v osmdesátých letech. Lidé postupně zjišťovali, že svět je mnohem děsivější, než jim vědecké poznatky posledních několika staletí tvrdily.

„Přes den umíráme,“ řekl Stefan. „Ale Max byl velice starý. Dokázal spoustu věcí a vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se mohl pohybovat venku i ve dne. Setkal jsem se s ním jen jednou ? dlouho před Nosferatu. Bez pozvánky se zúčastnil jedné z festas vládce Milána, Pána noci. Bylo zvláštní vidět tolik mocných lidí krčit se před nemytým, nuzně oblečeným a neuvěřitelně odporným mužem. Viděl jsem, jak zabil dvě stě let starou upírku pohledem ? prostě se na ni podíval a ona se rozpadla v prach, protože se mu vysmála. Jejím mistrem byl Pán noci a už tehdy byl velmi starý a mocný ? přesto vůbec neprotestoval. A to byla nejmladší z jeho potomků a byla mu velmi drahá.“

„Je Schreck pořád naživu?“ zeptal se Warren.

„Nevím,“ řekl Stefan a tišeji dodal: „Nechci to vědět.“

„Byl vždycky tak ošklivý, nebo se to zhoršilo s věkem?“ zeptal se Kyle. Kyle byl krasavec a věděl to. Nikdy jsem si nebyla jistá, jestli je doopravdy ješitný, nebo je to jedna z tuctů věcí, jimiž maskoval bystrou mysl ukrývající se za hezkou tváří. Tušila jsem, že asi obojí.

Stefan se usmál. „Ta otázka trápí všechny starší upíry. Na věk se neptáme, ale dokážeme ho víceméně odhadnout. Wulfe je pravděpodobně nejstarší upír ? až na Maxe ? s nímž jsem se kdy setkal. A není ošklivý ani děsivý.“ Odmlčel se a zamyšleně dodal: „Aspoň na povrchu.“

„Možná byl fae, aspoň zčásti,“ nadhodila jsem. „Někteří vypadají velmi… nezvykle.“

„O tom jsem nic neslyšel,“ řekl Stefan. „Ale kdo by to věděl?“

Warren znovu pustil film a vědomí, že Max Schreck, původní hrabě Orlok, byl noční můrou i pro upíry, dělalo film mnohem děsivější ? a už tak byl dost strašidelný. Jen na Warrena očividně nezapůsobil.

Jakmile film skončil, pohlédl Warren na Stefana. „Upíre,“ řekl bez urážky, „co kdybychom zašli do kuchyně, zatímco tihle dva projdou Kyleovu úžasnou sbírku filmových zázraků a najdou něco, po čem by Mercy neutekla vyděšeně domů.“

„Hej!“ řekla jsem uraženě.

Zakřenil se, vstal z podlahy a před Kyleovýma obdivnýma očima protáhl své štíhlé tělo. Warren nebyl tak hezký jako Kyle, ale rozhodně nebyl ani Max Schreck a předváděl se. Možná nebyl Kyle jediný ješita.

„Taky hej, Mercy,“ řekl Warren. „Co takhle druhý film? Stefan je zvyklý být vzhůru dlouho a tebe doma nečeká Adam. Vy dva něco najděte a já se Stefanem zajdeme doplnit popcorn.“

Kyle počkal, dokud Warren se Stefanem nesešli dolů, pak řekl: „Stefan vypadá hladově. Myslíš, že ho Warren nakrmí, než ho přivede zpátky?“

„Myslím,“ řekla jsem, „že by to mohl být dobrý nápad. Ze mě už se dneska napil a začínal se tvářit, jako by z tebe byla dobrá večeře. Nemyslím si, že by Warren Stefanovi dovolil, aby se napil tvé krve, i kdyby tě o to požádal a ty jsi svolil. Vlkodlaci jsou strašně majetničtí. Bude lepší, když to udělá Warren. Je vlkodlak a patří ke smečce, takže neskončí jako Stefanův dobrý přítel Renfield.“

Kyle se zašklebil.

„Neptej se, když nechceš znát odpověď,“ řekla jsem, vyskočila z lenošky a vydala se probádat jednu z knihovniček nacpanou bluray, DVD a kazetami.

Když se Warren se Stefanem vrátili, bylo mi jasné, že se Stefan znovu nakrmil. Pohyboval se skoro stejně ladně jako obvykle.

„Nemáš Frankensteinovu nevěstu?“ zeptal se, když Kyle vybral druhý film. „Otce nevěsty? Čtyři svatby a jeden pohřeb?“ pohlédl na mě. „Anebo Motýlka?“ Jo, už mu bylo líp.

Hodila jsem po něm polštářem. „Sklapni. Prostě sklapni.“

Stefan polštář chytil a se smíchem mi ho hodil zpátky.

„O co jde?“ zeptal se Kyle.

Zabořila jsem hlavu do polštáře. „Matka vzdala snahu sehnat na svatbu hrdličky ? i když jsem ani nevěděla, že se o to pokouší ? a stejně tak i holuby. Místo toho chce vypustit motýly a balónky.“

Warren se zatvářil náležitě šokovaně, ale Kyle se zasmál.

„Je to nový trend, Mercy,“ řekl. „A měla bys být ráda, protože jde o tradici vycházející z indiánské legendy. Říká se, že když chytíš motýla, pošeptáš mu přání a vypustíš ho, odnese tvou žádost k Velkému duchovi. A protože jsi motýla vypustila, i když jsi ho mohla zabít nebo uvěznit, Velký duch bude na tvoje přání pohlížet shovívavě.“

„Jsem mrtvá,“ řekla jsem polštáři. „Motýli a balónky budou moje smrt.“

„Aspoň to nejsou holubi,“ podotkl Warren prakticky.

2.

„C“Co jsi provedla Darrylovi?“ zeptal se Adam, když zabouchl dveře na straně řidiče mého rabbita.

Obvykle řídím rabbita já, ale alfa vlci se s cestou komerčními aerolinkami vypořádávají jen těžko. Adam musel svěřit pilotování cizinci, což v něm probudilo potřebu kontroly, takže když jsme pro něj s jeho dcerou Jesse přijely na letiště, rozhodl se řídit sám.

„Nic jsem mu neprovedla,“ protestovala jsem.

Adam se na mě dlouze zadíval, pak vycouval z parkovacího místa a zamířil k výjezdu z parkoviště.

„Cestou k Warrenovi jsem se zastavila u Stefana,“ řekla jsem. „Adame, Stefan má skutečné problémy. Ztratil velkou část stáda a ještě ho nenahradil. Umírají; on umíral.“

Adam mě vzal za paži a obrátil ji tak, aby viděl vnitřní stranu mého lokte. I já si se zájmem prohlédla neporušenou kůži.

„Mercy,“ řekl Adam, když se Jesse na zadním sedadle zachichotala. „Přestaň si ze mě utahovat.“

„Je to na druhé ruce,“ řekla jsem. „Jen dvě ranky. Za den nebo tak nějak budou pryč. Víš, že mi to neublíží. Naše pouto a smečka mu brání v tom, aby mě k sobě připoutal jako normálního člověka.“

„Už se nedivím, že byl Darryl tak rozčilený,“ řekl Adam, když zastavil za jiným autem u okýnka pokladny. „Nemá upíry rád.“

„Stefan si musí sehnat víc lidí,“ řekla jsem. „Ví to a vím to i já ? ale nemůžu mu to říct.“

„Proč ne?“ zeptala se Jesse.

„Protože upíří stádo tvoří oběti,“ odpověděl Adam. „Většina jich pomalu zemře. Stefan se k nim chová líp než průměrní upíři, ale pořád jsou to oběti. Kdyby mu Mercy řekla, ať se vydá na lov, vypadalo by to, že schvaluje, co dělá.“

„Což neschvaluju,“ řekla jsem horlivě. Řidič auta před námi se dohadoval s pokladní. Začala jsem se rýpat ve švu na džínech.

„Ale je to Stefan,“ řekl Adam. „A ten není špatný chlapík ? na upíra.“

„Jo,“ souhlasila jsem vážně. „Jenže pořád je upír.“

Pokladní hádku očividně vyhrála, protože jí řidič podal kreditku. Všimla jsem si, že žena má vedle sebe svazek balónků; na tom uprostřed stálo: „Vše nejlepší k narozeninám, babi!“

„Chci tě o něco požádat,“ řekla jsem Adamovi, když podal ženě v budce parkovací lístek.

„O co jde?“ Vypadal unaveně. Tento měsíc musel už podruhé do Washingtonu na opačné straně země a cestování ho vyčerpávalo. Zaváhala jsem. Možná bych měla počkat, až se pořádně vyspí.

Jesse se znovu zahihňala. Byla to hodná holka a dobře jsme spolu vycházely. Dneska byly její vlasy stejně tmavě hnědé jako vlasy jejího otce. Včera byly zelené. Zelená nesluší nikomu. Po třech týdnech, kdy její vlasy připomínaly hnijící špenát, se mnou asi konečně souhlasila. Když jsem dneska ráno vstala, právě si je barvila. Hnědý odstín byl u ní trochu překvapivější než zelený.

„Ticho, ty jedna,“ okřikla jsem ji naoko přísně. „Žádné poznámky z hlediště.“

„Co potřebuješ?“ zeptal se Adam.

Cítila jsem se líp už jen proto, že byl doma ? neklid a úzkost, které mi dělaly společnost, kdykoli byl pryč, polevily a spolu s nimi ustoupila i panická klaustrofobie.

Pokladní kývla a mávnutím nás pustila, protože jsme si příjezd dobře načasovaly a auto stálo na parkovišti jenom patnáct minut ? takže jsme to měli zdarma.

Při pohledu na její balónky, hlavně na zlaté, se mi sevřel žaludek.

„Chci se vdát,“ řekla jsem, když Adam zařadil rychlost a balónky jsme nechali za sebou.

Naklonil hlavu na stranu a krátce na mě pohlédl, než obrátil pozornost zpátky k silnici. Čich mu asi prozradil, jak se cítím. Většinu silných pocitů před vlkodlaky neutajíte. I já mám dobrý čich, ale říkal mi jen to, že vedle něj při letu domů seděla žena, protože její vůně mu ulpěla na rukávu. Naše pouto druhů nám často umožnilo vnímat pocity toho druhého, nebo méně často číst tomu druhému myšlenky. Ale zrovna teď nefungovalo.

„Měl jsem dojem, že se chystáme vzít,“ řekl opatrně.

„Hned teď, tati.“ Jesse strčila hlavu mezi opěradla sedadel. „Chce se vdát hned teď. Její máma jí v pátek zavolala s tím, že vzdala hrdličky…“

„Myslel jsem si, že jsi jí řekla, že hrdličky nechceš,“ přerušil ji Adam.

„…a holuby,“ pokračovala jeho dcera vesele.

„Holuby?“ řekl Adam zamyšleně. „Holubi jsou pěkní. A dobře chutnají.“

Udeřila jsem ho do ramene. Ne silně, jen abych mu oplatila škádlení.

„…protože se rozhodla, že motýli budou lepší,“ pokračovala Jesse.

„Motýli a balónky,“ řekla jsem Adamovi. „Chce vypustit motýly a balónky. Dvě stě balónků. Zlatých.“

„Asi sežene monarchy, když chce zlaté balónky,“ dodala Jesse nápomocně.

„Monarchy,“ řekl Adam. „Dokážeš si představit, jak se ta ubožátka snaží přijít na to, kterým směrem migrovat z TriCities?“

„Musíme ji zastavit, než zničí ekosystém,“ řekla jsem mu a žertovala jsem jen napůl. „A napadá mě jediný způsob, jak to udělat. Moje sestra utekla kvůli tlaku, který na ni máma při plánování svatby vyvíjela. Myslím, že to můžu udělat i já.“

Zasmál se ? a vypadal mnohem méně unaveně.

„Miluji tvoji matku,“ řekl s upřímným zadostiučiněním, které snížilo jeho hlas do předení. „Záchrana ekosystému v TriCities je asi dobrý důvod proč vzít do zaječích. Takže se vezmeme. Mám s sebou pas. Máš u sebe rodný list, abychom získali licenci, nebo musíme napřed domů?“

*

Bylo to trochu komplikovanější, a tak trvalo dva dny, než jsme se vzali. Utéct a vzít se už není tak snadné jako dřív, tedy pokud zrovna nežijete v Las Vegas. Možná bychom to ale přece jen stihli za jeden den, kdybych netrvala na tom, že nás oddá pastor Arnez. Musel nás vmáčknout mezi pohřeb a dva sňatky.

Adam toho při bojích ve Vietnamu hodně ztratil. Řekl mi, že lidskost a víra v Boha byly jen dvě z mnoha věcí. Ze svatby v kostele nebyl zrovna nadšený, ale nemohl odmítnout, aniž by přiznal, že v Boha stále věří, jen se na něj zlobí. A já byla ráda, že tohle téma necháme ještě nějaký čas u ledu.

Chtěli jsme velmi malý obřad, kterého by se zúčastnili jen Adam, Jesse, já a dva svědci. Peter, jediný submisivní vlkodlak ve smečce, se v pravou chvíli zastavil u Adama doma, takže jsme mu vnutili roli svědka. O svých plánech jsme informovali i Zeeho, mého učitele, který mě zastoupí v dílně, zatímco pojedeme na narychlo sjednanou svatební cestu, a Zee se ihned přihlásil o privilegium být druhým svědkem. Navzdory pověstem nečiní fae žádný problém vejít do svatostánku jakékoli církve. Pro fae byla smrtící ocel, kterou s sebou první křesťané přinesli, ne jejich náboženství ? i když i fae na to někdy zapomínají.

Zpráva o naší svatbě se ale stejně roznesla, a když jsme v úterý ráno zajely s Jesse ke kostelu, byla na místě už většina smečky. Adam měl přijet zvlášť spolu s Peterem, abychom uctili tradici. Musel se zastavit pro benzin, takže jsme s Jesse dorazily na místo první, a když jsme parkovaly, stála okolo spousta známých aut.

„Zprávy se šíří rychle,“ řekla jsem, jakmile jsem vystupovala z auta.

Jesse vážně přitakala. „Vzpomínáš si, když se teta Auriel snažila překvapit Darryla večírkem? Možná bychom to zvládli, kdybychom svatbu dokázali zařídit na včerejšek. Vadí ti to?“

„Ne,“ řekla jsem. „Nevadí. Ale jestli se svatby zúčastní hodně lidí, bude to mámu mrzet.“ Žaludek se mi začal stahovat stresem. Svatby se plánují mimo jiné i proto, aby nebyly raněny ničí city. Možná to přece jenom nebyl dobrý nápad.

Když jsme ale vešly do kostela, ukázalo se, že se o svatbě nedozvěděla jen smečka. U dveří nás uvítal strýček Mike ? tomu to asi řekl Zee. Když jsem mu nakoukla přes rameno, zjistila jsem, že s sebou přivedl několik dalších fae, a to včetně, trochu k mé hrůze, dívky s jojem, která, pojídala popel vílí královny, když jsme se viděly naposledy. Fae se samozřejmě nejmenovala ‚dívka s jojem‘, neznala jsem její jméno, ale hrála si s ním, když jsem ji viděla poprvé. Byla nebezpečná a mocná a vypadala jako desetiletá dívenka v letních šatech a s kvítím ve vlasech. Usmála se na mě. Asi věděla, jak moc mě děsí, a připadalo jí to zábavné.

Neplánovala jsem jít formálně k oltáři. Ale jak se začali scházet hosté, odtáhl mě stranou Samuel ? vlkodlak, můj bývalý spolubydlící a kdysi dávno i kluk ? a dal mi kytici z bílých a zlatých květin.

Odhrnul mi vlasy z levého ucha, sehnul se a zašeptal: „S Jesse budeš mít plné ruce práce, co? Stačily jí tři dny na to, aby všechno zorganizovala.“

„Tři?“ řekla jsem. „Rozhodli jsme se utéct teprve včera.“

Usmál se na mě a políbil mě na čelo. „Já se o tom doslechl v sobotu.“ Před tím než se Adam vrátil z východního pobřeží.

Pohlédla jsem na Jesse, která se na mě zakřenila a bezhlesně pronesla: „Překvapení.“ Pořádně jsem se rozhlédla. Zatímco jsme čekali na Adama, předsíň kostela začala působit slavnostně, jak lidé přinášeli krabice s květinami převázané širokými bílými stuhami ? a pokud jsem se nemýlila, několik fae použilo magii a přiložilo ruku k dílu.

Oblékla jsem si svatební šaty, které jsem si pořídila minulý měsíc. Připadalo mi divné vzít si je na tak kratičký obřad, ale když už jsem je měla ? od pasu dolů byly nařasené tak hustě, že připomínaly pěnu, horní část byla naopak přiléhavá, z bílého hedvábí a s úzkými rukávy ? ale Jesse rozhodla, že si je musím vzít. A Jesse si oblékla šaty družičky, protože: „V čem jiném bych měla jít?“ Neměla jsem nejmenší podezření, možná proto, že jsem se do těch šatů zamilovala a využila bych jakékoli výmluvy, jen abych si je mohla obléct.

Někdo otevřel dveře kaple, aby se lidé mohli usadit, ale spousta lavic už byla zaplněná, a to nejen vlky, nýbrž i fae ? viděla jsem, že vedle sebe sedí několik Adamových obchodních partnerů, pravidelných zákazníků mé garáže a taky Tony, můj kontakt na kennewickém policejním oddělení. Přistoupila jsem ke kapli, abych se podívala, koho Jesse pozvala na moji tajnou svatbu. Bylo tu fakt hodně hostů.

Samuel mě zadržel. Předsíň se vyprázdnila a zůstali jsme v ní jen my dva, Jesse a Darryl ? a varhany začaly hrát Wagnera.

Jesse se zavěsila do Darryla a vedla průvod k oltáři. Za prahem kaple se zastavila, aby moje sestry Nan a Ruthie, které se očividně schovávaly těsně za dveřmi, mohly jít napřed, vedeny Warrenem a Benem, dalšími Adamovými vlky.

U oltáře na mě vedle faráře čekal Adam.

Mrkáním jsem zahnala slzy a popotáhla ? a Samuel pustil moji paži.

Pohlédla jsem jeho směrem, abych zjistila, co se děje, ale jeho místo zaujal jiný muž.

„Zee si chtěl přisvojit čest odvést tě k oltáři,“ řekl Samuelův otec Bran, marok, který vládl vlkům všude, kam se pravděpodobně v životě podívám, a alfa montanské smečky, jež mě vychovala. „Ale já měl přednostní právo.“

„Dlouho se kvůli tomu hádali,“ zašeptal Samuel. „Bál jsem se, že dojde ke krveprolití.“

Nahlédla jsem do kostela a uvědomila si, že dorazila i spousta montanských vlků, s nimiž jsem vyrostla. Samuelův bratr Charles seděl vedle své družky a usmíval se na mě. Charles se usmíval jen vzácně.

V tu chvíli jsem se ke svému zahanbení rozbrečela.

Zatímco jsme pomalu šli vpřed, naklonil se Bran blíž a pošeptal mi tak tiše, aby to nikdo jiný neslyšel: „Než tě napadne, jak je to od nás milé, že jsme to pro tebe udělali, měla bys vědět několik věcí. Všechno to začalo sázkou…“

Když jsme se postavili do řady před oltářem, a to tak ladně, jako bychom to nacvičili, ukázalo se, že Bran měl pravdu: už mě nezmáhaly city. Ani jsem neplakala. Nan, Ruthie a Jesse stály na mé straně spolu s Branem, který mě stále držel za ruku. Darryl, Warren a Ben se seřadili naproti vedle Adama.

Moje matka, zrádkyně jedna, seděla v přední řadě a poslala otčíma, aby mi na kytici připnul hedvábného motýla. Políbil mě na tvář, s Branem na sebe kývli, pak se vrátil zpátky k mojí matce. Ta se zářivě usmála a vůbec nevypadala jako hanebná intrikánka, kterou byla.

„Balónky?“ zeptala jsem se bezhlesně a zvedla obočí, abych dala najevo, co si o její lsti myslím.

Diskrétně ukázala nahoru ? a tam, těsně u stropu, visely tucty zlatých balónků a na jejich provázcích hedvábní motýli.

Bran se zasmál ? určitě mému ohromenému výrazu.

„Stejně jako fae,“ zamumlal, „ani tvoje matka nelže. Prostě tě bezostyšně nasměruje tam, kde tě chce mít, a to všechno pro tvoje dobro. Jestli ti to pomůže, nejde jen o tebe; přišla za mnou, abych vychoval kojotí štěně, a podívej, jak jsem dopadl. Ty jí aspoň nedlužíš sto dolarů.“

„Dobře ti tak, neměl jsi sázet proti mojí matce,“ řekla jsem, když se melodie blížila ke konci a on mě vedl ke snoubenci.

Bran se zastavil těsně před Adamem, přitáhl si mě blíž a zamračil se na něj ? a všichni v kapli vycítili jeho autoritu. Bran dokázal maskovat, kdo je, obvykle to dělával a vydával se za šlachovitého, nedůležitého mladíka. Čas od času ale ukázal, co v něm doopravdy je. Byl velice, velice starý a mocný. Vládl vlkům v naší části světa a nikdo v kapli, dokonce ani obyčejní lidé, by se nedivil, že dokáže donutit alfy vlkodlaků poslouchat. I na varhaníka dolehla jeho moc, hudba se zajíkla a ztichla.

„Štěně,“ řekl do ticha, „dneska ti dávám jeden ze svých pokladů. Doufám, že se o ni dobře postaráš.“

Adam se nenechal zastrašit a kývl. „Postarám.“

Branova hrozba odezněla a znovu z něj byl nevýrazný mladík v hezky šitém šedém smokingu. „Obrátí ti život vzhůru nohama.“

Adam se usmál a já koutkem oka viděla, jak se matka začala ovívat ? Adam vypadá fakt dobře, když se vyfešákuje, a ve smokingu bere dech, i když se neusmívá.

„To dělá už deset let, pane,“ řekl. „Neumím si představit, že by se to v nejbližší době změnilo.“

Bran mi dovolil udělat krok vpřed a Adam mě vzal za ruku.

„Přišel jsi v poslední době o peníze?“ pošeptala jsem mu.

„Vypadám snad hloupě?“ odpověděl šeptem a zvedl si moji ruku ke rtům. „Někdy musím spát. O ničem jsem nevěděl, dokud mi tvoje matka nezavolala do hotelu a neřekla mi, že ti volala kvůli motýlům. Očividně si už pár týdnů telefonovaly s Jesse. My dva jsme se o tom dozvěděli jako poslední.“

Chvíli jsem na něj zírala, pak jsem se otočila k pastoru Arnezovi, který se široce usmíval. Pohřeb a dvě svatby, to určitě.

„Já se taky nevsadil,“ pošeptal mi pastor.

„Většinu lidí,“ řekl Adam zamyšleně ? a dost hlasitě na to, aby ho slyšeli i ti bez nadpřirozených darů ? „překvapí blízcí narozeninovou párty. Tebe překvapili svatbou.“

A skoro jako by to měli nacvičené ? jakkoli mě aspoň tucet lidí později ujistil, že neměli ? všichni zakřičeli: „Překvapení!“

V krátkém tichu, které následovalo, jeden z balónků praskl a jeho zbytky, včetně hedvábného motýla, se snesly k zemi za farářem. Jestli to bylo znamení, netušila jsem jaké.

*

Ve sklepení kostela byla nachystána působivá tabule a já využila příležitosti a zahnala do kouta svoji sestru Nan.

„Jak to, že tys mohla utéct, a mě překvapili svatbou?“ zeptala jsem se.

Zakřenila se na mě. „Máš na bradě dort.“ Natáhla se a utřela mě ? rozhlédla se po ubrousku, pak si strčila prst do úst a olízala ho.

„Fuj,“ řekla jsem jí.

Pokrčila rameny. „Hej, aspoň jsem si prsty neolízla předem. A kromě toho je to dobrá poleva a byla by škoda ji promarnit. A abych odpověděla na tvoji otázku, já utekla proto, aby se máma s tchyní nepovraždily. Kdyby se pokusily podobně překvapit mě, tekla by krev. Uspořádali ti svatbu, protože se máma, Bran a… několik dalších členů rodiny cítilo provinile.“

„Provinile,“ řekla jsem. „Je třeba mít svědomí, abys cítila vinu. Nemyslím si, že by toho máma byla schopná.“

Nan se zahihňala. „Možná máš pravdu. Ale ta sázka nebyla naše vina; můžeš za to ty.“

Nevěřícně jsem zvedla obočí. „Já?“

„Začalo to, když jsme si všimli děsu, který se ti objevil v očích pokaždé, jakmile jsme začali mluvit o svatbě, proto jsme si z tebe začali trochu utahovat, prostě jsme nedokázali odolat.“

Sestra mi opravdu několikrát soucitně zavolala. Přimhouřila jsem oči a ona se provinile začervenala.

„Sázka vznikla jednoduše,“ pokračovala. „Táta jednou řekl: ‚Deset ku jedné, že s Adamem zdrhnou ještě před datem svatby.‘“

„Táta v tom jel taky?“ Zřídkakdy jsem nevlastnímu otci říkala „táta“. Ne že bych ho nezbožňovala, ale bylo mi šestnáct, jakmile jsem ho poznala, i když v té době byli s mámou svoji už skoro dvanáct let. Začala jsem Kurtovi říkat jménem a nikdy jsem se toho zvyku nezbavila.

„Jistěže ne.“ Přiloudala se k nám moje nejmladší sestra Ruthie se sušenkou v ruce. Nan byla vysoká a měla jemné rysy, takže se podobala otci; Ruthie byla miniaturní kopie mámy, což znamenalo, že byla malinká, nádherná a vlezlá. „Tátu šokovalo, co začal. Vsadily jsme se s Nan a s mámou a krátce potom se přidal i Bran.“

Ledabyle sebrala ze stolu sklenku s punčem. Vzala jsem ji z její ruky a vrátila zpátky.

„Ještě ti není jednadvacet,“ řekla jsem.

„Příští měsíc,“ zakňourala.

Ušklíbla jsem se. „Vsadila sis na moji svatbu. Nezasloužíš si shovívavost.“ Narovnala jsem se, protože mě napadlo něco báječného. „Vlci,“ řekla jsem a podtrhla volání poutem smečky, které jsem se teprve učila používat. Nemusela jsem ani mluvit nahlas. Vlci po celém kostele, všichni v lidské podobě, zbystřili a otočili se ke mně. „Mojí sestře Ruthie ještě nebylo jednadvacet. Nesmí pít alkohol.“ A v případě, že by jí to nedošlo, jsem řekla: „Pokud se dneska k punči nebo k nějakému jinému alkoholu jen přiblížíš, moji vlci tě zastaví.“

Ruthie dupla a pohlédla na Nan. „Jen počkej. Ty ses vsadila taky. Taky tě dostane a pak se budu culit já.“ Uraženě odkráčela a s Nan jsme za ní hleděly.

Nan zavrtěla hlavou. „A tohle jednou dostane nějaký chudák chlap.“

Zasmála jsem se. „Nebude mít ani zdání, do čeho spadl. Kurt si pořád myslí, že naše matka je sladká žena, která potřebuje ochranu, a je dokonale šťastný.“ V tu chvíli jsem si vzpomněla, že se na ni mám zlobit. Zamračila jsem se. „Dost o mámě a Ruthie. Chtěla jsi mi říct, jak jste se dostali od sázky k tomuhle překvapení.“

„No,“ pravila, „jak jsem říkala, je to tvoje vina. Když si máma všimla, jak tě celá věc stresuje, nabídla se, že za tebe všechno zařídí.“ Zasmála se, když uviděla, jak se tvářím. „Já vím. Děsivá představa, že? Ale ty ses očividně nemínila plánováním bavit.“

Úkosem pohlédla na Brana, který se živě bavil s mým otčímem. Nevlastní táta je zubař. Bran vládne vlkodlakům. Nechtěla jsem vědět, co mají společného, že se tváří tak vzrušeně.

„No a tak jsme si tě začali dobírat,“ řekla Nan, „jenom z legrace ? a ze sázky se stala trochu vážnější věc. Jakmile přesáhla dvacet dolarů, mámina soutěživost převládla nad mateřskými instinkty. Tipovala, že utečete zítra. A tak přišla s motýly a holuby, ale asi se najednou začala cítit provinile, protože nabyla dojmu, že tě okrádá o skutečnou svatbu. Rozhodla se naplánovat ji bez tebe tak jako tak. Což dokazuje, že musí mít svědomí, i když není úplně vyvinuté. Naverbovala Jesse jako prostřednici a s obvyklou efektivitou svatbu připravila.“ Nan si zhluboka lokla alkoholického punče a do očí jí vyhrkly slzy.

„Jsem tak ráda, že jsme s Toddem utekli,“ řekla upřímně. „Katastrofa, kterou by moje svatba skončila, se už nedala odvrátit. Ale myslím, že ty sis tohle zasloužila, a mám kvůli tobě velkou radost.“ Naklonila se ke mně a políbila mě na tvář. Pak zašeptala: „Je to fakt fešák. Jak jsi někoho takového ulovila?“

„Spratku,“ řekla jsem a objala ji. „Todd taky není žádná sekaná.“

Samolibě se usmála a znovu si usrkla. „Ne, není.“

„Mohl by být,“ ozval se za mnou Ben a britský přízvuk mu dodal nádech civilizovanosti, který si nezasloužil. „Chceš, aby z něj byla sekaná, drahoušku?“

Otočila jsem se a postarala se, abych stála mezi Benem a Nan. „Ruce pryč od mých sester,“ připomněla jsem mu.

Tváří mu probleskl ublížený výraz. U Bena bylo stejně tak možné, že jsem ho doopravdy ranila, jako že to jen předstíral ? ale instinkty mi napověděly, že nepředstíral. Proto jsem pokračovala falešně káravým tónem: „Ruthie je příliš mladá a Nan je vdaná za velmi milého muže. Takže se chovej slušně.“

Tušila jsem, že i Nan si všimla jeho ublíženého výrazu. Byla jemnější než matka, povahou i vzhledem se víc podobala otci. Když někdo trpěl, nedokázala to snést a musela mu pomoct.

Dramaticky si povzdychla. „Tolik fešáků, a já jsem připoutaná jenom k jednomu.“

Ben se na ni usmál. „Kdykoli to budeš chtít změnit…“

Dloubla jsem ho do boku ? mohl ucuknout, ale neobtěžoval se.

„Dobrá,“ řekl a ucouvl v přemrštěném strachu. „Budu hodný, slibuji. Jen už mi neubližuj.“

Řekl to tak hlasitě, až se k nám otočili všichni okolo.

Adam se protlačil smečkou, a jakmile procházel okolo Bena, rozcuchal mu vlasy. „Chovej se slušně, Bene.“

Ben z doby, kdy jsem se s ním seznámila, by zavrčel a před laskavým pokáráním ucukl. Tento se na mě zakřenil a Adamovi řekl: „Ne když budu moct.“

Měla jsem Bena ráda. Ale kdybych ho nachytala o samotě s Ruthie nebo Jesse, bez váhání bych po něm vystřelila. Už na tom byl líp, než když se k Adamově smečce připojil, ale pořád byl nebezpečný. Jedna jeho část stále nenáviděla ženy a viděla v nich kořist. Dokud si to bude myslet, bude potřebovat dohled.

„Chtěl bych ti někoho představit,“ řekl mi Adam a kývl na Nan.

Vzal mě za ruku a společně jsme prošli okolo obrovského svatebního dortu. Byl krásný, ozdobený modrými a bílými kvítky a stříbrnými zvonky ? a přestože jsme ho rozřezali a každému dali kousek, pořád byl obrovský. Někdo si ho objednal na svatbu, ale nezaplatil, což byl jediný způsob ? prozradila mi Jesse ? jak ho mohli získat. Ať už si ho původně objednal kdokoli, musel plánovat mnohem větší svatbu, než byla moje. Rozhlédla jsem se po davu ve sklepení a snažila si představit větší svatbu.

„Teď rychle,“ řekl Adam, vytáhl mě ven bočními dveřmi a nahoru po schodech. „Utečeme.“

Na parkoviště jsme se dostali, aniž bychom kohokoli potkali. K Adamovu trucku byl z nevysvětlitelného důvodu připojený cestovní přívěs, který vypadal větší než karavan, ve kterém jsem žila, dokud ho v zimě nespálila vílí královna. Čekal tu na nás jako prostředek rychlého úniku.

„Nač ten spěch?“ zeptala jsem se, když mě Adam vysadil dovnitř stranou řidiče, nasedl za mnou a nastartoval, ještě než zavřel dveře.

„Někteří fae mají divné představy o tom, jak se rozloučit s nevěstou,“ vysvětlil, zatímco já se přesunula na sedadlo spolujezdce, a vyjel z parkoviště, „podle Zeeho patří k tradicím mimo jiné i únos. Rozhodli jsme se neriskovat, že by Bran vybuchl, kdyby k tomu došlo, a Zee slíbil, že ostatní zabaví, dokud nezmizíme.“

„Na to jsem zapomněla.“ Byla jsem sama sebou šokovaná, protože obyčejně takové chyby nedělám. „Bran se Samuelem představují možná větší nebezpečí než fae,“ řekla jsem mu. „Někdy ti povyprávím barvitější svatební historky, o které se se mnou podělil Samuel.“ Ve srovnání s nimi vypadal únos neškodně.

Zapnula jsem si bezpečnostní pás, pak jsem pomohla i jemu a ohlédla se. „Jestli sis nevšiml, táhneš za sebou něco velkého.“

Usmál se na mě a oči mu šťastně zářily jako nikdy dřív. „To je moje překvapení. Říkal jsem ti, že naplánuju líbánky.“

Zamrkala jsem na přívěs. „Rozhodl ses vzít s sebou vlastní motelový pokoj?“ Tyčil se nad námi a byl vyšší než truck ? který byl sám o sobě hodně vysoký ? vyšší a taky širší, protože měl po stranách části, které se očividně vyklápěly. „Jsem si docela jistá, že je větší než můj starý karavan.“

Adam se ohlédl přes rameno a tiše se zasmál. „Možná ano. Vidím ho poprvé. Přivezli ho Peter s Honey.“

„Je tvůj?“

„Ne. Půjčil jsem si ho.“

„Doufám, že nejedeme někam, kde mají úzké, klikaté cesty,“ řekla jsem. „Anebo malá parkoviště.“

„Myslel jsem si, že bychom mohli strávit noc na pěkném odpočívadle v Boardmanu v Oregonu,“ řekl Adam a najel na dálnici číslo 395, která mířila na jih. „Svatební noc strávíme v pachu dieselu a za řevu silných motorů.“ Zasmál se, když uviděl můj výraz. „Prostě mi věř.“

V Boardmanu jsme zastavili, abychom se převlékli. Uvnitř vypadal přívěs ještě úžasněji než zvenku.

Adam rozepnul milion malinkatých knoflíčků, které se mi táhly od boků až ke krku. A další milion knoflíčků od loktů k zápěstí čekal. K jejich rozepnutí bylo zapotřebí obou rukou, takže jsem se zatím užasle rozhlížela kolem sebe. „Připomíná mi to obrovský magický pytel. Zvenku je obrovský a uvnitř ještě větší.“

„Tvoje šaty?“ řekl zaujatě.

Odfrkla jsem si. „Velmi zábavné. Přívěs. Znáš magické pytle, že? Šikovné magické věcičky, do kterých se vejde víc, než kolik by podle jejich velikosti mělo.“

„Opravdu?“

Povzdychla jsem si. „Jsou to smyšlené magické předměty ve hře Dungeons & Dragons.“ Natáhla jsem krk, ohlédla se po něm a řekla: „Neříkej mi, že jsi nikdy nehrál D&D. Existuje nějaké pravidlo, které by vlkodlakům zakazovalo bavit se?“

Opřel se čelem o moje rameno a zasmál se. „Možná jsem se narodil v temném dávnověku…“ Vlastně se narodil v padesátých letech, i když vypadal, jako by mu bylo sotva pětadvacet; když se člověk stane vlkodlakem, jeho stárnutí se zastaví a zvrátí, „…ale hrál jsem D&D. Můžu ti však říct, že Darryl nikdy. Dává přednost paintballu.“

Trvalo mi minutu, než jsem si představila Darryla, jak hraje paintball. „Děsivé,“ zamumlala jsem.

„Nemáš ani zdání.“

Adam se otřel tváří o moji a vrátil se k rozepínání. „Mohl bych je na tobě roztrhnout, místo abych se piplal s knoflíky,“ řekl po deseti minutách. Myslel nabídku vážně a pronesl ji s nadějí, i když odsouzenou k záhubě.

„Jestli to uděláš, tak ty knoflíky zpátky přišiješ,“ řekla jsem mu. „Jesse chce šaty taky použít.“

„Brzy?“ zeptal se.

„O tom nic nevím.“

„Nějak mě to neuklidňuje,“ zabrblal.

„Gabriel jde na podzim na vysokou v Seattlu,“ připomněla jsem mu. „Myslím, že pro tento rok jsi v bezpečí.“ Můj pomocník měl slabost pro Adamovu dceru a právě teď bydlel v malinkém domku, kterým pojišťovna nahradila můj starý karavan. Gabriel a Jesse z toho měli radost, Adam mohl vyletět z kůže. Měl Gabriela rád, ale byl alfa vlkodlak ? což znamenalo, že byl vůči dceři až přehnaně ochranitelský.

Nakonec Adam knoflíky zvládl. Zatímco jsem šaty věšela do skříně (ano, přívěs měl skříň), Adam vyměnil smoking za džíny a triko s krátkým rukávem. Nestávalo se často, aby se oblékl tak jednoduše. Kromě tréninku se snížil maximálně k pohodlným kalhotám a košili. Já si v triku a v džínech připadala slušně oblečená. Pracovala jsem jako automechanik, takže zázrak byl, když jsem měla čisté nehty. A přesto jsme se k sobě hodili.

V nedaleké restauraci nám koupil mléčné koktejly a burgery (jeden pro mě, čtyři pro sebe), natankoval a znovu jsme vyrazili na cestu.

„Jedeme do Portlandu?“ zeptala jsem se. „Nebo k vodopádům Multnomah?“

Usmál se na mě. „Jdi spát.“

Počkala jsem tři vteřiny. „Už tam budeme?“

Jeho úsměv se rozšířil a z tváře mu zmizely poslední zbytky napětí. Pro takový úsměv bych… udělala cokoli.

„Co?“ řekl.

Naklonila jsem se k němu a opřela se tváří o jeho paži. „Miluju tě,“ řekla jsem mu.

„Ano,“ souhlasil samolibě. „Miluješ.“

*

Řeka Columbie se zařezává do dna rokliny, kaňonu, který se táhne téměř sto třicet kilometrů Kaskádovými horami a je součástí hranice mezi Washingtonem a Oregonem. Většina lidí na cestách volí hlavní, členitou dálnici na oregonské straně, jedna se ale nachází i na washingtonské a vede podél velké části rokliny. Na západní straně kaňonu roste deštný prales mírného pásma, na východní se rozkládá step porostlá sveřepem a pelyňkem a také dech beroucí čedičové skály, které na některých místech tvoří varhany.

Adam sjel z dálnice u Biggsu a přejel most přes Columbii zpátky na washingtonskou stranu. Tento most patří k mým oblíbeným místům. Řeka je tu skoro kilometr a půl široká a on se nad ní elegantně klene k městu Maryhill.

Na počátku dvacátého století ho založil finančník Sam Hill (známý z nadávky „Kde, u Sama Hilla?“). Představoval si, že tu nastolí ráji podobnou farmářskou komunitu quakerů a pojmenoval město po své manželce Mary Hillové. Asi by jí to připadalo úžasnější, kdyby nestálo uprostřed pustiny se sotva pět centimetrů silnou vrstvou ornice. Z města toho moc nezůstalo ? několik malých sadů, dvě vinice a státní kemp ? nic z toho ale nedělalo Maryhill něčím zvláštním.

Sam Hill se však nezastavil jen u města. Postavil tu památník první světové válce, přesnou repliku Stonehenge, která byla vidět z dálnice na oregonské straně řeky.

Jakmile jsme přejeli most, zahnuli jsme na západ a pryč od Stonehenge a Maryhillu. Po deseti nebo patnácti minutách cesty po úzké silnici, která se zařezávala do stepi táhnoucí se podél rokliny, jsme dorazili do kempu. Přestože byl dokonale upravený, nikdo tu nebyl. Adam zajel na příjezdovou cestu, z kapsy na mapy na stínítku vytáhl kartu a protáhl ji kontrolní skříňkou vedle brány. Zablikalo zelené světýlko a brána se otevřela.

„Máme to tu pro sebe,“ řekl. „Pracoval jsem na zdejších bezpečnostních opatřeních a řekli mi, že tu můžeme zůstat, i když kemp oficiálně otvírá až na jaře. Sprcha v přívěsu určitě funguje, ale ta na toaletách bude mnohem větší.“

Rozhlédla jsem se po kempu, kde vysoké duby a javory zastiňovaly štěrkem vysypaná stání pro karavany. Takhle velké stromy nebyly v této části státu běžné, stejně jako mimořádně zelená tráva ? někdo si dal s jejich vypipláním spoustu práce.

Adam zaparkoval v půli cesty mezi budovou toalet ze šedého kamene a řekou. Mračila jsem se na stromy. Musely být skoro dvacet metrů vysoké s kořeny hluboko zarytými v zemi, aby nenarušily dokonale upravený kemp.

„Deset dnů,“ řekla jsem.

Věděl, jak moje mysl pracuje. „Zee se o dílnu postará,“ řekl. „Darryl s družkou dohlédnou na Jesse, která mi před odjezdem oznámila, že nepotřebuje chůvu.“

„Na což jsi odpověděl, že má tělesné strážce, ne chůvy,“ pravila jsem. „A ona namítla, že tělesní strážci obvykle neříkají lidem, které chrání, kdy mají být zpátky doma.“

„A to jsi u naší hádky ani nebyla,“ žasl Adam. „Pak se do celé věci vložil Darryl a řekl: ‚Ale rodina ano.‘ A tím to skončilo. Takže co ještě ti dělá starosti?“

„Stefan,“ řekla jsem. „Požádala jsem Warrena, aby na něj dal pozor, ale…“

„Se Stefanem jsem mluvil,“ řekl Adam. „Na rozdíl od tebe mi svědomí nezabránilo říct mu, že si musí doplnit stádo. Jeden z jeho problémů je, že nechce lovit na vlastním dvorku, ale nemůže nechat svoje lidi o samotě. Ben se nabídl, že je pohlídá, a Warren by měl odjet se Stefanem zítra do Portlandu. Ještě něco?“

„Deset dnů,“ řekla jsem a široce se usmála. „Deset dnů volna s tebou. Bez vyrušení.“

Adam se ke mně naklonil a políbil mě ? a to bylo naposledy, co jsem si na nějaký čas dělala s čímkoli starosti.

3.

„ŠŠli jsme si zaplavat do řeky ? tedy já plavala a Adam se jen ponořil po hruď, protože vlkodlaci neplavou. Jejich svalová hmota je příliš hutná, než aby ji voda nadnášela, takže klesají ke dnu jako kotvy.

Kemp byl postavený kolem docela velké zátoky, kde byl proud dost silný na to, aby tu voda nestála, ale na druhou stranu tak slabý, že se v řece dalo plavat. Strategicky rozmístěné trsy hlošiny a různých keřů, které jsem nedokázala pojmenovat, spolu s tří až čtyřmetrovým svahem těsně u řeky zajišťovaly zátoce soukromí. Teplota vystoupala na dobrých osmatřicet stupňů, takže voda byla opravdu příjemná.

Šplíchali jsme po sobě a navzájem se potápěli jako malé děti a já se smála, až jsem musela vylézt z vody a sednout si na břeh, abych popadla dech.

„Zbabělče,“ zavolal Adam z řeky, ruce měl při tom pod hladinou, aby do nich mohl nabrat vodu a postříkat mě.

„Nejsem zbabělec,“ odmítla jsem. Lapala jsem po dechu a slunce se mi snažilo vypéct vodu z vlasů, kůže i plavek najednou.

„Tak co děláš tam nahoře?“ zeptal se.

Otevřela jsem oči dokořán a zatřepotala řasami. „Sleduju divokou přírodu.“ Sklopila jsem oči k jeho báječně svalnatému břichu. Vlkodlaci jen zřídkakdy nemají kondičku, ale Adam byl o trochu víc vypracovaný než průměrný vlkodlak. „Mám odsud pěkný výhled,“ zapředla jsem.

Vydal tichý zvuk, a když jsem vzhlédla, v očích měl žhavý pohled. „Musím souhlasit,“ řekl a odhodlaně zamířil ven z vody.

Vypískla jsem a se smíchem vyskočila na nohy ? při tom mě upoutalo něco ve vodě. Rychle se otočil, aby zjistil, na co se dívám, ale zmizelo to. Napadlo mě, že to musela být kláda plovoucí těsně pod hladinou. Na takovou vzdálenost se jen těžko odhaduje velikost, ale na rybu byla ta věc rozhodně příliš velká.

Než na řece vybudovali přehrady, jeseteři tu prý dosahovali setsakramentsky velkých rozměrů, podle Zeeho měli tři metry i víc. Věc mezitím zmizela, odvedla ale aspoň Adamovu pozornost.

Pořád se ohlížel. Rozhodla jsem se jeho chvilkové nepozornosti využít a vyrazila jsem k přívěsu.

Vlkodlaci jsou rychlí. Ne tak jako gepardi, ale rozhodně víc než vlci nebo psi. I já jsem rychlejší než většina vlkodlaků, které znám ? takže jsem možná neutíkala tak, jak jsem mohla. Anebo možná dokáže představa sexu vybičovat samce k vyšším výkonům. Adam mě každopádně dohonil dřív, než jsem se dostala napůl cesty k přívěsu. Aniž by zpomalil, hodil si mě přes rameno a utíkal se mnou celou cestu zpátky, zatímco já se hihňala jako idiot a ze všech sil se snažila dýchat. Přitiskl mě ke stěně přívěsu, dal si ale dobrý pozor na to, aby mi to nevadilo.

Pak jsme se nějak dostali dovnitř a nahoru na měkkou postel s čistým, novým povlečením ? celý přívěs voněl jako zbrusu nový. Podobné věci byly hodně drahé. Kdo ze známých by mu půjčil úplně nový přívěs?

Brzy jsem zapomněla i na tuto myšlenku, a když jsme skončili, byla jsem stejně zpocená a rozpálená jako před tím, než jsem skočila do řeky, přívěs voněl po nás a Adam spal.

Pouto druhů je mnohem trvalejší než manželské. Zčásti je to asi tím, že když si najdete druha, není to někdo, s kým byste se potřebovali rozvést. Týrání je mezi lidmi, které takové pouto spojuje, téměř nemožné, poskytuje vám totiž náhled do mysli toho druhého, který vám umožní vyhnout se ošklivějším hádkám končícím chladným odstupem. A zčásti je to tím, že zrušit magii je poněkud obtížnější než vypořádat se s právnickými záležitostmi a pouto druhů je součástí magie smečky.

Proto jsem nečekala, že pro mě svatba bude tolik znamenat.

„Líbí se mi, že nosíš můj prsten,“ řekl Adam a jeho oči zářily pod pootevřenými víčky žlutě. Pouto někdy poskytuje jednomu z nás větší náhled než tomu druhému. Zdálo se, že Adam reaguje na mé úvahy, zatímco já netušila, o čem přemýšlí. „Líbí se mi, že stačí jediný pohled a lidi vědí, že jsi zadaná, že jsi moje.“ Zavřel oči a zasmál se. „A ano, podobná věc je mezi prvními položkami na feministickém seznamu věcí, které by se moderní ženě neměly říkat.“

Uvědomila jsem si, že mu něco dělá starosti. Poslední věty pronesl příliš napjatě.

„Hm,“ řekla jsem a překulila se, abych mu mohla slíznout kapičku potu z hrudi. Chutnal jako Adam. Kdo potřebuje šampaňské? „Doufám, že ty si prsten nesundáš bez fakt dobrého důvodu,“ řekla jsem a odhalila mu svého vnitřního kojota. Možná potřeboval vědět, že jeho majetnické pocity opětuji stejnou měrou, a ještě trochu víc. „A když bude v okolí tvoje bývalá nebo jiná víceméně atraktivní žena od třiceti do sedmdesáti, pak bys měl vědět, že neexistuje dobrý důvod ho sundat.“

Zasmál se a já se překulila ještě víc, až jsem na něm přímo seděla.

Pořád jsem ale nepřišla na kloub tomu, co ho trápí. Naše pouto k němu promlouvalo, ale mně neprozradilo nic z toho, co se odehrávalo za jeho očima, které opět ztmavly. Tak už to s magií chodí. Začnete na ni spoléhat a ona zmizí a vy tápete hůř, než kdybyste ji nikdy nepoznali. Takže mi nezbylo než spolehnout se na způsob, jakým nálady svých druhů interpretovala většina žen.

Znala jsem Adama víc než deset let ? znala jsem i jeho bývalou ženu Christy. Možná měl ten problém kořeny v prvním manželství. Christy si zakládala na osobní svobodě ? ale jen na té své. Žárlila na smečku; a myslím, že i na dceru Jesse. Nemilovala ho, ale chtěla být středem jeho života a nic jiného nesnesla.

Možná měl pocit, že se snaží o totéž se mnou. Asi to chtělo trochu odlehčit situaci a dát si čas vypořádat se se změnami.

Lehce jsem ho kousla do ucha. „Kdyby bylo společensky přijatelné vytetovat ti mé jméno na čelo, udělala bych to.“

„Své čelo vidím, jen když se dívám do zrcadla,“ namítl. „Svoji ruku vidím mnohem častěji.“

„Nebylo by to kvůli tobě,“ řekla jsem. „Ty víš, komu patříš. Udělala bych to kvůli ostatním ženám. Bylo by jen fér varovat je, že stačí jediné špatné slovo a hodně si ublíží. Tenhle kojot má ostré zuby.“

Jeho hruď pode mnou vibrovala, smích si ale ještě nenašel cestu ven. Trochu se uvolnil.

„Napadlo mě, že jestli se v tobě probudily primitivní pudy, bylo by záhodno varovat tě, že i já se cítím docela primitivně,“ informovala jsem ho zlehka.

Pak jsem se skulila jak z něj, tak z postele. Odkopla jsem stranou plavky, které nyní byly studené a mokré. „Ale měl bys vědět, že já v dílně s prsteny na rukou pracovat nemůžu, pokud nechci být známá jako Devítiprstá Mercy. A…“ dotkla jsem se tetování tlapky pod pupkem, „…protože už mám všechna tetování, která jsem si kdy chtěla pořídit, nemíním si ani vytetovat tvé jméno na čelo nebo něco podobného.“

Vyskočil z postele a zamířil ke kufru. Rozepnul zip na vnější kapse, vytáhl plochou krabičku a podal mi ji.

Otevřela jsem ji a uvnitř našla silný zlatý řetízek s otlučenou vojenskou známkou. Stálo na ní: Hauptman, Adam Alexander. Když jsem ji viděla naposledy, byla spolu s druhou známkou navlečená na ocelovém řetízku, který ležel na jedné z Adamových komod.

„Můžeš si na něj v práci pověsit prstýnky,“ řekl a dal mi řetízek na krk. Když ho zapínal, políbil mě na šíji. Chvíli tam stál a řetízek pevně svíral v prstech.

Daroval mi jednu ze svých známek. Nejsem voják, ale jsem historik. Vím, proč se začaly používat dvě psí známky. Jakmile voják padl a kamarádi nemohli zachránit jeho tělo, nechali jednu známku na něm, aby ho nálezci mohli identifikovat, a druhou doložili jeho smrt.

Známka pro něj znamenala víc než prsten ? a proto znamenala víc i pro mě. Všimla jsem si, že řetízek vypadá dost solidně na to, abych si ho mohla nechat na krku, i když se proměním v kojota.

„Potřebuju se proběhnout,“ řekl, o krok ustoupil a plácl mě lehce po nahém zadku. Na okamžik mi přitiskl prsty na kůži a promnul jimi jizvičky po brocích, které po mně vypálil horkokrevný rančer. „Chceš jít se mnou?“

„Plánuješ dlouhý nebo krátký běh?“ zeptala jsem se obezřetně. Vlci rádi běhají, ale většina nemiluje běh tolik jako Adam.

Oblékl si spodní prádlo a běžecké šortky, nazul si ponožky a boty a zvažoval přitom moji otázku. „Jsem kvůli něčemu trochu napjatý…“ odmlčel se a skoro stydlivě se na mě zakřenil. „Vlčí instinkty jsou fajn, ale někdy je těžké přijít na to, co je probouzí. Běh pomáhá propojit přední lalok se zadním mozkem.“

„Funguje to?“ zeptala jsem se náhle dychtivě. Strašně mě zlobilo, když jsem něco věděla a neměla tušení odkud.

Zasmál se. „Někdy. Jindy se prostě tak unavím, že mě to přestane zajímat. Zůstaneš tady?“

„Cítím se mimořádně vyrovnaná,“ řekla jsem. Dostane ze sebe, co ho trápí, lépe, když s ním nebudu. „Zůstanu tady. Ale raději si obleč triko, krasavče, jinak způsobíš nehodu, pokud poběžíš podél cesty.“ Usmála jsem se; asi si myslel, že žertuji. „Osprchuju se a budu si číst, dokud se nevrátíš. Pak bychom mohli začít přemýšlet o jídle, něco si uvařit nebo ulovit.“

Zaváhal.

„Adame,“ řekla jsem, „jsme uprostřed ničeho. Nikdo, kdo mě nenávidí, neví, kde jsme, tedy pokud sis nepůjčil přívěs od Marsilie. Jdi se proběhnout. Budu tady, až se vrátíš ? slibuju.“

Změřil si mě pohledem, pak odešel a jemně za sebou zavřel dveře přívěsu.

*

Sprcha v přívěsu nebyla špatná. Očekávala jsem něco, kam by se vešli jen trpaslíci, ale nebylo to tak strašné. Ale neměla jsem v úmyslu ji použít, když jsem měla k dispozici sprchy v kempu.

Ty by měly být primitivní. Zažila jsem, že ve sprše tekla jenom studená voda, v jiné scházel sprchový závěs a z několika jsem vylezla a cítila se špinavější než dřív. Zdejší sprchy ale byly úplně něco jiného.

Celá budova byla klimatizovaná, takže v ní panovala příjemná teplota, která se ostře lišila od vedra venku. Podlahu tvořila břidlicová dlažba. Zrcadla nad umyvadly měla ručně vyřezávané rámy. Deska, do které byla umyvadla zapuštěna, byla z tmavě zeleného mramoru, který dokonale ladil s bronzovými kohoutky. Byly tu čtyři sprchové kouty, rovněž s motivem břidlicových dlaždic a bronzových kohoutků.

Něco podobného jsem ještě v žádném kempu neviděla. Silný proud vody z obrovské sprchy ve stropě mi odplavoval pot z vlasů a starost o Adama z ramenou. Zůstala jsem ve sprše hodně dlouho a voda nezměnila teplotu.

Když jsem se celá scvrkla a uvolnila, oblékla jsem se do ustřižených džínů a trika s obrázkem malé barabizny a nápisem: „Zloději vítaní. Prosím, nekrmte vlkodlaky.“ Vyrobila ho pro mě Jesse.

Cestou zpátky k přívěsu mi slunce vypékalo vodu z mokrých vlasů. Vklouzla jsem dovnitř, vytáhla z kufru knihu a šla si lehnout ven na trávu s tím, že si budu číst, dokud se Adam nevrátí.

Byl pryč už dost dlouho.

Asi po patnácti minutách mě ze čtení vytrhlo zašoupání. Vzhlédla jsem, ale neviděla nic než ptáky a hmyz.

Sklopila jsem oči zpátky ke stránce a uslyšela to znovu. Znělo to, jako by někdo asi tři metry přede mnou šoupal měkkou podrážkou po dlažbě, ale nikdo tam nebyl. Zhluboka jsem se nadechla a zavětřila ? můj sluch je dobrý, ale čich ještě lepší.

Očekávala jsem, že ucítím krtka, sviště nebo jiné zvíře, které by mohlo podobné zvuky vydávat, aniž bych je viděla. Místo toho se vzduchem nesla vůně vydělané kůže a tabáku, kouř z hořícího dřeva a nezaměnitelný pach neznámého muže. Odložila jsem knihu stranou a vstala.

Otočila jsem se dokola, ale nic jsem neviděla a vlasy vzadu na krku se mi povědomě naježily.

Jsem kožoměnec. Což v podstatě znamená, že se mohu kdykoli podle libosti proměnit v kojota. Díky tomu mám lepší sluch a čich než zbytek lidské populace. Jsem rychlejší ? a dokážu vycítit duchy, což jiní lidé neumí.

Byl tu duch. Neviděla jsem ho, zato cítila ? nejen jeho přítomnost, nýbrž i jeho pach.

Znovu se ozvalo šoupání, a protože slunce stálo vysoko na nebi, zamířila jsem k asfaltové silnici, odkud se zvuk zjevně ozýval.

Ozval se křik jestřába, přestože po nebi žádní dravci nekroužili. Nebyla jsem jediná, kdo ho slyšel, protože zpěv ptáků, který mi dělal při čtení společnost, rázem utichl. Možná to byl skutečný jestřáb, ale mé instinkty byly přesvědčeny o opaku, i když většina duchů, na které jsem narazila, byla lidská.

Šoupání znělo nyní rytmicky, skoro jako velmi pomalé kroky polky. Šup-šup, odmlka, šup-šup, odmlka. Pachy sílily ? a já vycítila ještě jeden. Kojotí.

Musela jsem tam stát tři nebo čtyři minuty, zatímco zvuky tance sílily, teprve pak jsem ho spatřila. Napřed jsem uviděla jeho kožený oděv; vše ostatní tvořily stíny, takže působil snově. Ale obruby a třásně na rukávech a na vnější straně kalhot byly čisté a zřetelné.

Jeho kožený oděv se v ničem nepodobal těm, které vidíte na shromáždění kmenů. Tam se obyčejně nosí pěkně upravené, nejlepší kostýmy. Nádherné, ručně šité šaty v zářivých barvách, které se oblékají jen při zvláštních příležitostech.

Jeho oděv vypadal, jako by ho nosil dost dlouho na to, aby se stal jeho druhou kůží. Kalhoty měl na vnitřní straně odřené, jako kdyby hodně jezdil na koni. V podpaží a na bedrech byla kůže tmavší, protože se mu tam sbíral pot z tance. Na vyšívaném opasku z dikobraza se mu volně pohupoval kojotí ocas. Barvy výšivek vybledly a kojotí ocas byl trochu vypelichaný.

Náhle jsem uslyšela hudbu, na kterou tančil, žádné mystické bubny nebo flétny. Hudebníkem byl on sám, doprovázel tanec vlastní písní, nosovou melodií beze slov, která mi vibrovala v kostech. Skoro v tu samou chvíli jsem spatřila jeho ruce. Byly to ruce dělníka, rančera, samý mozol a jizva. Ruce muže, ale ne starce. Jeden prst měl zlomený a srostl mu nakřivo.

Vlasy měl spletené do dvou silných copů svázaných červeným koženým provázkem a končily mu těsně pod lopatkami. Poznala jsem jeho tanec ze dvou nebo tří kmenových shromáždění, jichž jsem se zúčastnila na vysoké, když jsem se ještě snažila vypátrat svůj původ. Jak tančil, stával se pro mé oči i zbytek smyslů čím dál skutečnějším. Nakonec vypadal tak reálně, že kdybych ho neviděla pomalu se zhmotnit, považovala bych ho za živou osobu, i když ode mě stále zůstával odvrácený, takže jsem jen tu a tam zahlédla jeho rysy.

Rytmus tance se měnil ze zuřivého v bolestně pomalý a zpátky. Váhu měl neustále dokonale rozloženou na špičkách ? tančil válečnický tanec plný moci, magie a příslibu násilí. Ve své podstatě byl válečník, přesto působil tanec radostně.

Duch se zastavil zády ke mně a celé jeho tělo se napínalo, jak se snažil popadnout dech, o který přišel během tance. Přemýšlela jsem, jak je to dávno, co tanec zaživa odtančil a proč zrovna tady.

„Hej,“ řekla jsem tiše.

Někteří duchové jen dokola opakují důležité okamžiky života. Byla jsem si docela jistá, že právě o takového ducha se jedná i tady, protože ti, kteří dokáží jednat nezávisle, jsou vzácnější ? a obyčejně se ozvou hned. Tento měl všechny známky opakovače; tanec byl plný vášně a emocí a vypadal, jako by ho odtančil ve zlomovém okamžiku života.

Když jsem ale promluvila, napjala se mu ramena. Pomalu se ke mně otočil a já pohlédla do obličeje muži, s nímž jsem se nikdy nesetkala, ale jehož tvář jsem znala stejně dobře jako tu svou, která na mě hleděla ze zrcadla, i když jsem měla jen jednu černobílou fotografii z novinového článku o jeho smrti.

Můj otec.

Nedokázala jsem promluvit, nemohla jsem dýchat. Měla jsem pocit, jako by mi někdo zasadil ránu do bránice a mé plíce přestaly pracovat.

Hleděl na mě bez úsměvu. Pomalu, téměř obřadně přede mnou sklonil hlavu. Potom se stejně snadno a rychle, jako jsem to uměla já, proměnil v kojota. Bylo to zvláštní, ale jako kojot působil skutečněji než jako člověk. Pak bez varování vyrazil přes otevřené prostranství a zmizel v křoví dobrých dvanáct metrů ode mne.

Na fotce byl otec oblečený jako rodeový jezdec ? do džínů, westernové košile s dlouhým rukávem a do kovbojského klobouku. Moje matka, puberťačka mladší než Jesse, která se snažila dostat zpod vlivu přísných rodičů, se s ním seznámila na rodeu, kde zvítězila v jízdě kolem sudů na koni své nejlepší kamarádky. Ještě než dostala šanci oznámit mu, že je těhotná, zabil se při autonehodě. Řekl jí, že se jmenuje Joe Starý kojot.

Nikdy dřív jsem otcova ducha neviděla. Nezjevil se, když jsem utíkala z Montany, z jediného domova, který jsem znala. Nezjevil se, když jsem dokončila střední nebo vysokou. Nezjevil se, když jsem bojovala o život s fae, démony a jinými odpornými netvory. Nezjevil se na mojí svatbě.

Zapátrala jsem po stopách. Na své vědomosti o vlkodlacích se mohu spolehnout a jsem si víceméně jistá i tím, co vím o upírech. Fae jsou něco úplně jiného ? a věděla jsem, že existují tvorové, o kterých nevím vůbec nic, někteří jsou jedineční, jiní se prostě dobře skrývají.

Byla jsem si jistá, že vidím ducha, pak mě ale napadlo, jak by se sem můj otec, který zemřel ve východní Montaně stovky kilometrů odsud, mohl dostat. Proměnil se v kojota jako já a zmizel v křoví. Většina duchů nemusí utíkat; prostě se rozplyne. Nenašla jsem ale žádné stopy ? a stopovat umím. Dokonce ani v měkké hlíně před křovím, do kterého vběhl.

Na pažích mi naskočila husí kůže, i když bylo pořád horko.

*

„Takže si nemyslíš, že to byl duch?“ zeptal se Adam a ukousl si velké sousto z hot dogu.

V přívěsu nechyběl sporák ani trouba, ale vedle místa, kde jsme zaparkovali, se nacházelo ohniště i gril, proto jsme se rozhodli opéct si hot dogy k večeři venku. Adam se vrátil až za soumraku, dal mi upocený polibek, pak sebral čisté oblečení a ručník a zamířil do sprch.

Než se vrátil, rozdělala jsem oheň a připravila všechno k opékání.

Vzadu na přívěsu byly přivázané skládací židle, ale sedli jsme si na zem vedle sebe. Kdybych neviděla, že opékáme hned vedle obřího přívěsu a sedíme na pečlivě posekaném trávníku, mohla bych předstírat, že doopravdy táboříme. Tohle bylo jako kempovat bez všech protivných věcí okolo. Dokázala bych si na to zvyknout.

„Hm,“ odpověděla jsem a polkla, abych mohla mluvit. „To jsem neřekla, táta je koneckonců mrtvý. Pokud to byl můj otec, byl to duch. Ale možná to bylo něco jiného. Existují příběhy o nadpřirozených indiánských stvořeních, ale hodně starého vědění se ztratilo, když se vláda pokusila začlenit kmeny do americko-evropské kultury. Velká část jich je smyšlená ? nikdo neumí vyprávět líp než indián ? a nikdo tak s jistotou neví, které jsou skutečné, a které ne.“

Branův syn Charles byl napůl indián. Narodil se na počátku devatenáctého století a mohl by mi tak některé věci objasnit ? ale k mému nekonečnému smutku se o svých indiánských kořenech zmínil jen zřídkakdy. Možná bych ho k tomu donutila, ale Charles patřil k několika málo lidem, kteří mě opravdu děsili. Takže i v době, kdy jsem se snažila odhalit tuto část své rodinné historie, jsem na něj příliš netlačila, jakkoli jsem moc chtěla.

„Myslíš, že to byl nějaký místní duch, který jen přijal podobu tvého otce?“ zeptal se Adam.

Dojedl hot dog a opékal si další. Měl je rád zvenku spálené ? já jen ohřáté.

Sledovala jsem, jak se můj hot dog ohřívá, a pokusila se předstírat, že tomu věřím. „Možná. Možná existuje dvojník, nebo něco jako bílá paní naopak ? předzvěst smrti, která se objeví až po tom, co člověk umře, ne předtím.“

Adam naklonil hlavu na stranu, podíval se na mě a zavrtěl s ní. „Kdyby sis opravdu myslela, že jde o indiánské stvoření, zavolala bys Charlesovi.“

Adam měl pravdu. Pokud by si Charles myslel, že mám potíže, pomohl by mi, jak jen by mohl. Možná byl děsivý, ale patřila jsem do rodiny. Víceméně.

Adam na mě lstivě pohlédl. „Prostě se ti nelíbí představa, že tě otec navštívil a ty nevíš proč.“

A proč se Joe Starý kojot neobjevil dřív.

Sakra, zaklela jsem. Věděla jsem, jak to chodí. Duch není osoba, jen její zbytek. Možná to byl duch mého otce, ale nebyl to můj otec.

Zemřel, ještě než jsem se narodila. Ale netrpěla jsem tím. Vychovali mě nevlastní rodiče, Bryan a Evelyn, a milovali mě. Když zemřeli, zastoupil je Bran a zbytek smečky ? a pak moje matka. Nikdy jsem nebyla nemilovaná, nikdy se mnou nezacházeli špatně. Byla jsem dospělá ? tak proč pohled na ducha, který vypadal jako otec, rozjitřil moje nervy?

„Dobrá,“ řekla jsem. „Jo. Máš pravdu. Pokud mě mohl navštívit, kdykoli chtěl, proč to neudělal dřív? Proč teď, když ho nepotřebuju?“ Raději bych věřila tomu, že to nebyl otec.

Objal mě paží. „Sice ses nepostila, ale nemohla to být vize?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, já už vizi svého života zažila.“

Odtáhl se, aby mi mohl pohlédnout do tváře. „Opravdu?“

„Jo,“ odvětila jsem. „To léto, co mě Charles naučil opravovat auta. Jednou mě prostě vzal do lesa. Tři dny jsme se postili, pak mi zakázal proměnit se v kojota a poslal mě do hor.“

„Co jsi viděla?“ zeptal se Adam. „Nebo to má být tajemství?“

Odfrkla jsem si. „Myslím, že to má být posvátná věc, ale ne tajemství.“ I když jediná osoba, které jsem o své vizi kdy řekla, byl Charles. „Jenže ta moje byla dost divná. Zeptala jsem se Charlese, jestli jsem udělala něco špatně, a on se na mě takhle podíval…“ zkusila jsem nasadit strnulý výraz bez emocí, ale zároveň pěkně děsivý ? a Adam se zakřenil.

„Co řekl, když jsi mu předvedla, jak se tvářil?“ zeptal se.

Jenom idiot by si utahoval z Charlese přímo před ním. Adam mě dobře znal.

„Zeptal se, jestli jsem nesnědla něco špatného a není mi zle,“ řekla jsem. „Ale odvrátil se, abych mu neviděla do obličeje. Myslím, že se usmál.“

Adam se zachechtal. „Zpátky k tvé vizi.“

„Správně,“ řekla jsem. „Takže moje vize byla trochu… Charles říkal, že neexistuje dobrý a špatný způsob, jak ji mít. Vize prostě je. Pak mi vyprávěl o chlapíkovi, který díky vizi zjistil, že dokáže mluvit s duchy. Navštívil ho duch Losa a poručil mu, aby mu sloužil a oblékal se jen do žluté. Anebo možná do modré. A tak to ten chlapík několik let dělal, dokud se mu nezjevil duch Medvěda a neřekl mu, že mluvil s Losem a dohodli se na tom, že by měl poslouchat Medvěda. A Medvěd mu poručil, aby si namaloval obličej na červeno a chodil pozpátku. Když se s tím mužem setkal Charlesův dědeček, který byl šaman, chodil pozpátku už roky. Charlesův dědeček si jeho příběh vyslechl a řekl mu: ‚Jenom to, že slyšíš duchy, neznamená, že je musíš i poslouchat.‘“ Skoro jsem zapomněla, že mi Charles ten příběh vyprávěl. Asi to dokazuje, jak rozčilená jsem byla, že jsem neměla vizi, jakou jsem očekávala ? s orly a jelenem, který by mi ukázal cestu k osvícení.

„Co se stalo?“ zeptal se Adam.

„Hoří ti hot dog,“ řekla jsem mu.

Vytáhl zčernalý hot dog z ohně, poklepal s ním o zem a párek se rozpadl. Nabodl proto na opékací vidlici další a já zatím snědla svůj.

„Mercy, co se stalo s chlapíkem, co chodil pozpátku?“

„Umyl si obličej a začal chodit normálně. Po pěti krocích zakopl a zlomil si nohu.“

„To sis vymyslela,“ řekl Adam, vytáhl hot dog z ohně a prohlédl ho. Nebyl černý, proto ho strčil zpátky.

Zvedla jsem ruku. „Vyprávěla jsem ti příběh přesně tak, jak mi ho řekl Charles, čestné skautské. Zeptej se ho, jestli sám nepoznáš, že nelžu.“ To byla mezi vlkodlaky něco jako výzva. Jen velmi mladý vlkodlak nedokázal odlišit pravdu od lži. „Charles ale říkal, že se ten muž nikdy nevrátil k chůzi pozpátku.“

„Musela bys být kluk, abys mohla použít čestné skautské,“ řekl Adam.

„Tak to ne. Byla jsem velitelkou oddílu dívčích skautů.“ Ukázala jsem palcem na svoji hrudní kost. „Tak trochu. Když to nemohla dělat máma. Ale chtěl jsi slyšet o mé vizi.“

„Ano.“

Otevřela jsem ústa, abych mu řekla humornou verzi, ale nakonec vyzněla má slova jinak, než jsem zamýšlela.

„V jednu chvíli jsem seděla sama uprostřed lesa; pak jsem byla někde úplně jinde. Všechno bylo šedivé skoro jako v černobílém filmu, ale nebyla tam žádná černá ani bílá, jen odstíny šedi. A nebyla tam ani žádná tráva nebo stromy, jen nekonečné písečné duny. Cítila jsem… prázdnotu toho místa. Připomínalo mi to scénu z post-apokalyptických filmů, víš? Bylo to prázdné, ale strašidelné místo.“

Ovládly mě stejné pocity jako tehdy: hruď se mi sevřela, až jsem sotva popadala dech, a vlasy na šíji se mi naježily, protože jsem věděla, že mě sleduje něco zlého.

Adam vytáhl hot dog z ohně, ale místo aby ho snědl, zarazil tupý konec vidlice do země, takže trčela jako nějaká bizarní zahradní ozdoba. Pak si mě přitáhl blíž, moje napětí polevilo a já zase mohla normálně dýchat.

„Promiň,“ řekla jsem. „Nečekala jsem, že to na mě tak zapůsobí.“

„Nemusíš mi to říkat.“

„Nemusím,“ řekla jsem. „Ale chci.“ Bylo to správné. Podle Charlese jsem měla poznat, kdy nastane čas podělit se o to, co se mi stalo. Někteří lidé cítili potřebu vykládat o svém zážitku všem na potkání, ale většina o něm řekla jen několika vyvoleným.

„Šla jsem pustým místem a jediné, co jsem viděla, byl písek a ruiny budov. Na začátku byly některé moderní ? vysoké stavby ze skla a oceli, ale sklo bylo popraskané nebo vysypané a ocel skoro zrezivělá. Jak jsem šla dál, začaly se objevovat ruiny starších domů. Jasně si vzpomínám, že jsem viděla zbytky viktoriánského sídla, které bylo divně nakloněné na stranu, jako by šlo o obrovský domeček pro panenky, které dítě nakoplo a převrátilo. Pak jsem narazila na domy jako ze starého westernu, jen desítky let opuštěné. Zčernalé trámy staveb z vepřovic napůl zasypaných pískem, sloupy k uvázání koní a široké chodníky, ze kterých trčela uschlá plevel.

Byla jsem to jediné, co na tom místě žilo.

Nakonec jsem viděla jen stanové kůly. Míjela jsem je, brečela, vzlykala a teklo mi z nosu ? jak už to chodívá, když člověk fňuká, ale nevěděla jsem proč.“

„Kolik ti bylo?“ zeptal se Adam.

„Bylo to po Bryanově smrti,“ odpověděla jsem. „Myslím, že krátce po ní.“ Jen mluvit o tom, co jsem viděla, mnou otřáslo, zuby mi jektaly, jako by mi byla zima, i když Adam, o kterého jsem se opírala, byl pevný a teplý. Byl skutečný, ale stejně tak byla skutečná i moje dávná vize. „Takže asi čtrnáct nebo tak nějak.“

Vyprávět o tom Adamovi bylo jako znovu to prožívat. Moje emoce byly skutečné a silné, možná byly to nejskutečnější na celé vizi.

„Nakonec jsem došla k autu ? ke starému fordu, modelu T, zasypanému až po nápravy. Bylo to tak smutné, cítila jsem, jak mě na srdci tíží jeho žal a odvádí moji pozornost od toho, proč vlastně brečím. Položila jsem na něj ruce, ale neměla jsem ho jak vyhrabat nebo opravit. Vysvětlila jsem mu to, jako by auto mohlo pochopit, co říkám, měla jsem totiž pocit, že může. Řekla jsem mu, jak je mi líto, že pro něho nemůžu udělat víc.

Pak začalo pod mými prsty vibrovat a otřásat se, až jsem ho nedokázala udržet. Musela jsem zavřít oči, protože rozvířilo písek, a když jsem je znovu otevřela, byla jsem v lese sama.“

Pamatovala jsem si, jak moc jsem se bála. Rozbušilo se mi srdce a na předloktích mi naskočila husí kůže. Les mi měl po mrtvé šedi přinést útěchu. Byl mým druhým domovem ? ale v mé vizi se v něm ukrývali nebezpeční tvorové, kteří mě sledovali a neschvalovali moji přítomnost.

„Byl to tmavý les. Přestože všechny stromy okolo byly jehličnaté, utvořily nade mnou neprostupnou klenbu ? jako v dešťovém pralese. Cítila jsem, že mě někdo pozoruje, ale ať jsem se rozhlížela, jak chtěla, nikoho jsem neviděla. Sledovali mě, i když jsem šla dál. Nakonec jsem zpanikařila a začala prchat jako zajíc. Zdálo se mi, že utíkám hodiny. Kdykoli jsem zpomalila, cítila jsem, že se přibližují. A tak jsem nezpomalovala.“ Při vzpomínce na strach jsem se zpotila a svaly vzadu na krku se mi napjaly. „Po celou dobu, co jsem utíkala, jsem nic neviděla. Nespatřila jsem, co mě pronásleduje. Věděla jsem jen to, že jsem kořist. Byla jsem si naprosto jistá, že jestli mě chytí, je po mně.

Tryskem jsem běžela lesem, a když jsem se ohlédla, zakopla jsem o vyvrácený kmen. Skutálela jsem se dolů z kopce a přistála u La-Z-Boye.“

„U čeho?“ zeptal se Adam.

„Říkala jsem, že to bylo divné. La-Z-Boy je takové to velké, pohodlné křeslo. Mělo na sobě velký štítek, na kterém stálo ‚La-Z-Boy‘. Nemělo sem zapadat, ale byla jsem to já, kdo se sem nehodil.“ Křeslo mělo oranžovo-modrý potah. Ohavné.

„Napřed jsem si myslela, že křeslo je prázdné, pak jsem si ale všimla, že v něm sedí vysoký pohledný indián. Nezdálo se, že bych na něho udělala dojem.“

Divné. Barvu křesla jsem si pamatovala, jako bych ho právě viděla, ale nedokázala jsem si vzpomenout na tvář indiána ani na to, co měl na sobě. Myslím, že jsem si nevšimla ničeho jiného než jeho očí.

„Vstala jsem. Měla jsem roztržené džíny i triko a na boku dlouhý, bolestivý škrábanec. Z vlasů mi trčely větvičky. Měla jsem pocit, jako bych byla někde, kam nepatřím, kde mě nikdo nechce. Vystrčila jsem bradu a pohlédla mu zpříma do očí, i když jsem věděla, že je to hloupé.“ Panika ustoupila a nahradila ji dutá prázdnota, kterou jako by nemohlo nic zaplnit.

Adam mi pevněji stiskl rameno.

„Sotva jsem to udělala, vynořili se z lesa liška, rys a medvěd. Z nebe se snesl obrovský pták, myslím, že to byl orel, ale já neodtrhla oči od muže v křesle.“

Bylo nevysvětlitelně strašlivé vědět, že do lesa k indiánovi a zvířatům nepatřím. Byla jsem vyvrhel, sama.

„Klid,“ zamumlal Adam.

„Nakonec ten muž řekl: ‚Kdo jsi, že se touláš mým lesem, míšenko?‘ Pochopila jsem, že nechce slyšet moje jméno. Chtěl vědět, co jsem.“ Neuměla jsem to správně vysvětlit. „Poznat podstatu osoby, kterou jsem byla.“

„Co jsi mu řekla?“ zeptal se Adam.

„Řekla jsem mu, že jsem kojot.“ Odkašlala jsem si. „Vstal. A byl obrovský. Mnohem vyšší než já, stejně vysoký jako stromy okolo a nějak skutečnější. Vím, že to zní divně, ale prostě to tak bylo. Bez toho, aby ode mě odvrátil pohled, řekl: ‚Já jsem Kojot.‘ Znělo to dost uraženě.“

Vtáhla jsem vzduch do plic. „Asi jsem mu měla raději říct své jméno. Nebyla to správná odpověď ? ale nebyla ani špatná. A tak jsem řekla: ‚Dobrá. Můžeš být Kojot. Ale já jsem kojot.‘ Zvážil moji odpověď, pak se ke mně sklonil a pošeptal mi něco do ucha.“ Tahle poslední část mi připadala hloupá.

„Co říkal?“

„Řekl: ‚Dobrá. Můžeš být taky kojot. Ale jsi nerozumný malý tvor a já jsem nerozumný starý tvor.‘ A pak jsem se probudila.“

„Víš, co to znamenalo?“ zeptal se Adam.

Zasmála jsem se a zavrtěla hlavou.

„Lžeš,“ zašeptal a přitáhl si mě blíž.

„Znamenalo to, že nejsem dost indiánka,“ řekla jsem mu. „Nikam nepatřím.“

Seděli jsme, společně hleděli do plamenů a on zatím pálil další hot dog.

„Myslím, že se mýlíš,“ řekl nakonec. „Neznělo to, jako by tě Kojot odmítl.“

„Mluvil o mé kojotí půlce,“ řekla jsem.

Adam se usmál a pohoupal nás. „Musí být matoucí mít kojotí půlku, lidskou půlku, indiánskou půlku a bílou půlku.“

Zahihňala jsem se a hned mi bylo líp. Zřídkakdy bylo moudré brát se příliš vážně. „Všechny čtyři půlky jsou docela šťastné, že si tě vzaly. Možná se mýlím. Třeba to znamenalo, že bychom si měli pořídit stejná křesla.“ I když já bych si vybrala lepší barvu. „Pokud ten hot dog brzy nevytáhneš, půjdeš do postele hladový.“

„Hm,“ zamumlal mi do ucha. „Myslel jsem, že být ženatý znamená nikdy nejít do postele hladový.“

*

Později jsme vyšli znovu ven, přiložili do ohně a upekli zbytek hot dogů.

4.

DDalší den jsme nechali přívěs v prázdném kempu ? bezpečnostní opatření měl koneckonců na starost Adam ? vrátili se zpátky přes řeku, projeli kolem města s divným názvem The Dalles a kolem jiného s méně divným názvem Hood River a zamířili k vodopádům Multnomah. Někdo mi kdysi řekl, že tu na asi patnáct kilometrů širokém pásu země prší víc než kdekoli jinde okolo. Nevím, jestli je to pravda, ale kousek na západ od Hood River nahradila zákrsky stromů spousta a spousta zeleně. O několik kilometrů dál se pak nacházely vodopády.

Multnomah jsou nejpůsobivější, na Larch Mountain se jich ale dají najít celé tucty a my strávili většinu dne šplháním po stezkách, které se táhly jako pavučiny od jednoho vodopádu k druhému. Byl krásný den uprostřed léta, takže jsme tu rozhodně nebyli sami.

Společnost mi nevadila a myslím, že Adam to cítil stejně. Měla jsem pocit, jako bychom byli přátelská skupina cizinců, které dohromady svedla mimořádná krása vod padajících v bílých závojích ze skalnatých stěn. Úžas mezi námi vytvářel pouto. Nebylo tak skutečné jako pouto smečky, ale působilo jako jeho zárodky. Byla to magie, aspoň troška, pramenící z krásného počasí a radosti.

Pocit, že patřím k něčemu většímu, než jsem já sama, mi daroval Adam.

Celý život jsem nezapadala: napřed jsem byla kojot, kterého vychovala smečka vlkodlaků, pak nadpřirozené stvoření v matčině normální domácnosti a nakonec vyvrhel, který měl příliš mnoho tajemství, než aby si našel opravdové přátele. Uměla jsem dokonale předstírat, proto si mě nikdo moc nevšímal.

Dokud se neobjevil Adam. S ním po boku jsem získala pocit, že někam patřím, že jsem spojená se zbytkem světa. Díky němu jsem mohla být jedním ze šťastných výletníků, kteří vyrazili, aby si užili. Setřásla jsem ze sebe slabý stín, který na mně zanechala vzpomínka na vizi. Indiánka nebo běloška, kojot nebo člověk, už jsem nebyla sama.

Některé ze stezek byly schůdné, dokonce přístupné handicapovaným. Ty ale nedaleko od Multnomahu končily a pak to teprve začalo být zábavné. Vrchol hory se nacházel ve výšce dvanácti set metrů nad začátkem stezky a většina výstupu nebyla zrovna mírná.

*

Ještě než jsem je uviděla, uslyšela jsem pláč. Napadlo mě, že někdo má potíže, proto jsem se s Adamem v patách rozběhla nahoru po stezce.

„Zlatíčko, nemůžu tě nést.“ Ze ženina hlasu bylo znát, že je na pokraji slz. „Prostě nemůžu. Musíš být velký kluk a pomoct mi, Roberte.“

Následně se ozval hlas chlapce, nerozluštitelný a prostoupený vzlyky.

Za zatáčkou jsme objevili dva velmi rozrušené lidi. Vyčerpanou, asi čtyřicetiletou ženu a chlapce s uslzenou, špinavou tváří.

„Hej,“ řekla jsem. „To zní dost ošklivě. Můžeme nějak pomoct?“

Chystala se odmítnout ? a pak jí pohled padl na Adama a oči se jí chamtivě rozzářily. Plně jsem s ní soucítila ? ale byla jsem šťastnější, když jsem si uvědomila, že ji nadchla jeho silná záda, ne hezký obličej.

Syn nebyl ani zdaleka tak nadšený. Jeho matka nás informovala, že Robertovi je osm, ale má Downův syndrom a cizích lidí se bojí jako dvouleté dítě. Nelíbilo se mu, že by ho měl Adam snést dolů na parkoviště.

Zatímco matka se snažila chlapce přesvědčit, Adam si klekl na koleno a zadíval se mu do očí. Vůbec nic neříkal. Asi po minutě chlapec kývl, a když se Adam postavil, vyšplhal mu bez protestů na záda. Pořád z celé věci neměl radost, ale pochopil, kdo tu velí.

„No,“ řekla Robertova matka vyjeveně.

„Adam umí velet,“ řekla jsem jí popravdě. „A nemusí při tom říct ani slovo.“

A tak Adam nesl velmi unaveného a mrzutého osmiletého hocha dolů po stezce a chlapcova ještě unavenější matka mu celou dobu děkovala.

„Nevěděla jsem, že svah bude tak prudký,“ řekla mi chlapcova matka, když Adam přidal do kroku a vzdálil se nám. Napadlo mě, že tak chtěl ukončit nekonečný příval díků, ale možná jsem k němu byla nespravedlivá.

„Roberta cesta autem unavila. Do Eugene je to ještě daleko, a tak mě napadlo, že by neškodilo, kdyby se trochu proběhl; po zbytek cesty by spal. Doufám, že si váš mladík neublíží. Robert váží skoro čtyřicet kilo.“

„Žádný strach,“ ujistila jsem ji. „Adam byl v armádě. Dokáže snést čtyřicetikilovou výstroj dolů z hory. Proto taky pozná rozdíl mezi namoženým, vyvrtnutým a zlomeným kotníkem.“

Nemínila jsem jí říct, že je vlkodlak a dokázal by nás patrně snést dolů všechny, kdyby nás smáčkl do zvladatelného balíku. Adam se netajil tím, kdo je, ale nemyslela jsem si, že by se Robert nebo jeho matka dokázali v této chvíli vypořádat i s vlkodlaky. Ta část o armádě byla pravdivá ? nemuseli vědět, že v ní sloužil během války ve Vietnamu.

„Přesto mu raději nechte kotník zrentgenovat,“ poradil jí Adam, který nás bez problémů slyšel. „Nejsem doktor a namožení může být ošemetné.“

Než jsme se dostali dolů na parkoviště, Robert se zotavil a už jen přehnaně kulhal. A ani hlas jeho matky už nezněl tak zoufale. Znovu nám poděkovala a Robert políbil Adama mlaskavě na tvář.

„Můj hrdino,“ řekla jsem Adamovi, když odjeli. „Máš už toho dost? Nebo by ses chtěl vrátit zpátky nahoru?“

K mému neskonalému potěšení jsme s Adamem ještě pár hodin lezli po horách, pak jsme se zajeli najíst do Hood River. Ještě nikdy jsem s ním nestrávila tolik času o samotě, aniž by nás někdo vyrušil. Tady na nás ale nikdo nekladl žádné požadavky.

Líbilo se mi to. Líbilo se mi, jak mu z těla i tváře zmizely obezřetnost a napětí z péče o smečku, mě, dceru a obchod.

Obvykle vypadal Adam na pětatřicet ? i když vlkodlaci nestárnou. Než jsme se vrátili do kempu, spadlo z něj deset let starostí a nevypadal o moc starší než dcera. Tvář mu rozzářil smích způsobem, jaký jsem ještě nikdy neviděla.

Byla to moje zásluha. Moje. Dobrá, moje, vodopádů a horských lesů. I když se zdálo, že neuběhne jediný den, abych ho nestrhla do nějakého průšvihu. I když musel kvůli mně bojovat s upíry, démony a vodními fae. I když se musel kvůli mně postavit vlastní smečce, byla jsem pro něj dobrá.

Viděla jsem ho rozzlobeného, trpícího i truchlícího. Bylo nepopsatelně lepší vidět ho šťastného.

„Co?“ zeptal se, když dojídal druhý z obrovských, napůl syrových steaků. „Proč na mě tak koukáš?“

Malá módní restaurace ve starém viktoriánském sídle mě trochu děsila, i když jsem to nedala najevo ani před Adamem, ani před kýmkoli jiným. Nemyslím si, že bych kdy viděla něco, co by Adama zastrašilo, tedy až na moji matku. Ale šlo tu o víc.

Hodil se sem. A hodil se i na horské stezky ? a na záchranu malých chlapců. Pro někoho jako já, kdo musel o své místo bojovat, protože nikam nezapadal, byl… no, popravdě řečeno, hodil se i ke mně.

Podle kosých pohledů bohatých lidí, kteří s námi jedli, si to ale spousta z nich nemyslela. I v jednoduchých džínech a triku Adam vypadal, jako by právě sestoupil z předváděcího mola. Já vypadala, jako bych celý den strávila lezením po horách, i když jsem si na záchodě vytahala z vlasů listí.

Teatrálně jsem si povzdychla, podepřela si bradu rukama a opřela si lokty o stůl. „Jsi až příliš velký fešák, víš?“ řekla jsem tak hlasitě, aby mě lidi, kteří nás pokradmu sledovali, slyšeli.

Oči se mu potměšile roztančily ? což mi prozradilo, že mu pohledy okolo neunikly. Přesto měl tvář naprosto vážnou, když zapředl: „Takže stojím za to, co jsi za mě zaplatila, kotě?“

Líbilo se mi, když hrál se mnou.

Znovu jsem si povzdychla a znělo to, jako bych vypustila dech ze špiček prstů u nohou, byl to spokojený, šťastný výdech. Za „kotě“ mi zaplatí. Však uvidí.

„Ach ano,“ řekla jsem divákům. „Povím Jesse, že měla pravdu. Jdi po sexy hřebci, říkala. Když už chceš mrhat penězi, nespokoj se s průměrem.“

Zaklonil hlavu a rozesmál se, až si musel utřít slzy z tváře. „Ježíši, Mercy,“ řekl. „Co ty dokážeš vypustit z pusy.“ Pak se naklonil přes stůl a políbil mě.

Po chvíli se odtáhl, zakřenil se a usadil se zpátky na židli.

Musela jsem popadnout dech, než jsem odpověděla. „Nejlepších pět dolarů, jaké jsem kdy utratila,“ řekla jsem mu vášnivě.

*

Když si zapínal bezpečnostní pás, ještě pořád se smál. „Dobře, že v Hood River nežijeme,“ řekl. „V té restauraci bych se už nemohl znovu ukázat. Pět dolarů. Ježíši.“ Adam byl džentlmen vychovaný v padesátých letech. Ze všech sil se snažil před ženami neklít.

„Připadalo mi bezva, když ti ta stařičká paní nabídla dvacku,“ řekla jsem a on znovu vybuchl smíchy.

„Co mě vyděsilo…“ najel na dálnici, která vedla zpátky k našemu kempu, „…byla ženská u stolu vedle nás. Tvářila se, jako by tomu věřila, i když se všichni ostatní smáli.“

Ach, děsivá dáma. Sledovala nás s očima dokořán a s povislou čelistí, přesto měla obličej bez výrazu. Vsadila bych se, že byla buďto úplný psychopat ? nebo fae, což občas znamená totéž. Přiblížila bych se k ní a očichala ji ? znám pach fae ? ale byla jsem na líbánkách. Nechtěla jsem to vědět.

„S tebou se nikdy nebudu nudit,“ řekl Adam. Zvláštní bylo, že to neznělo, jako by mu to vadilo.

*

„Chceš si jít zaběhat?“ zeptal se Adam, když o několik hodin později vyskočil z postele.

Po návratu jsme si šli lehnout. Sice jsme zrovna neodpočívali, ale nemínila jsem si stěžovat. Přesto jsem všechny kosti jsem měla bolavé, a on chtěl běhat?

„Uhm,“ řekla jsem. Na víc jsem se nezmohla.

Zakřenil se na mě. „Můžeš přestat hrát.“

Chabě jsem mávla.

„Vsadím se, že ulovím králíka dřív než ty,“ řekl.

Aha. On si chtěl jít zaběhat. Do kempu jsme se vrátili za soumraku, takže teď byla venku úplná tma. Tma znamenala, že kdyby někdo viděl Adama ve vlkodlačí podobě, což nebylo pravděpodobné, považoval by ho za psa ? pomohla i magie smečky, díky níž lidé viděli to, co očekávali. Ta funguje i za denního světla, ale tma pomáhá.

„Proč jsi to neřekl rovnou?“ zabručela jsem na něj a vyskočila z postele. Na sobě jsem měla triko ? levou půlku ? a ponožky. Druhá polovina ležela na opačné straně přívěsu. Bude trvat hodinu, než přívěs vyčistíme, abychom ho mohli vrátit majiteli, jinak budeme riskovat pořádnou ostudu.

Což mi připomnělo. „Hej, Adame?“ Odhodila jsem zbytek trika na zem a postavila se na jednu nohu, abych si mohla sundat ponožku. „Kdo nám půjčil přívěs? Z mých známých by si něco takového mohli dovolit jen Kyle, Samuel nebo ty. Samuel by se nenechal v něčem tak… mohutném nachytat ani mrtvý. Tvůj není, jak jsi mi řekl. Koupil ho Kyle, aby dosáhl kompromisu a mohl jet s Warrenem kempovat?“

„Patří strýčku Mikeovi.“

Ztuhla jsem s nohou ve vzduchu. „Cože?“ Půjčil si něco od fae?

Adam mě vzal za rameno a podepřel mě. „Nejsem žádný zelenáč,“ řekl mi trochu kousavě. „Strýček Mike mi zavolal. Prý slyšel, že tě chci vzít kempovat, a má krásný přívěs, který bychom si mohli vzít s sebou.“

„Ty sis půjčil něco od strýčka Mikea?“

„Strýček Mike mi ho nabídl… jak to řekl? Za služby už odvedené. Buďto si sundej ponožku, nebo postav nohu na zem, jinak spadneš, Mercy.“

Sundala jsem si ponožku a postavila obě nohy na zem. „Fae ti nikdy nic jen tak nedají,“ řekla jsem naléhavě. „Dokonce ani Zee, a to je můj přítel.“

Fae dokážou člověka přimět k tomu, abyste jim slíbili prvorozené dítě nebo vlastní krev za kousek žvýkačky, a v tu chvíli to bude znít jako dobrý nápad.

„Když mi hodinu před tím, než se ozval strýček Mike, zavolala fae, která vlastní tenhle kemp, a nabídla nám ho, vzbudilo to ve mně podezření,“ řekl Adam.

Jeho hlas zněl uvolněně, ale byl podrážděný. Poznala jsem to podle způsobu, jakým si svlékl triko. Mohla jsem to nechat být… ale on neznal fae tak dobře jako já.

„Po tom, co volal strýček Mike,“ pokračoval nevýrazně, „jsem pochopil, že nás tu z nějakého důvodu chtějí. Mohl jsem odmítnout ? měl jsem rezervaci v San Diegu ? ale napadlo mě, že by se ti tu líbilo víc než v hotelu, mně tedy určitě.“

Zamračila jsem se na něj.

„Nikomu jsem nic neslíbil,“ řekl Adam s přehnanou trpělivostí. „Nesmíš zapomínat, kdo teď jsi. Nemůžou prostě…“ na okamžik zmlkl a s námahou se ovládl ? ale asi ne tak, jak chtěl, protože jeho hlas už nezněl nevýrazně.

„Mercy, nemůžou si s tebou něco začít, aniž by proti sobě poštvali mě a celou smečku ? a Samuela ? a Brana ? a Zeeho ? a Stefana pravděpodobně taky. Nevím, co chtějí. Možná potřebují, abychom nejeli do San Diega ? strýček Mike se o San Diegu zmínil, přestože jsem nikomu neřekl, kam tě chci vzít. Možná potřebují, abychom zůstali blízko domova. My vlkodlaci jsme teď potenciálními spojenci proti politickým útokům, protože jsme jediná další skupina nadpřirozených tvorů, která přiznala, že existuje. Možná je něco tady…“ gestem obsáhl okolí přívěsu. „Možná jde o něco jednoduchého, třeba má naše přítomnost prostě odradit fae od zničení toho, co tu Edyth postavila.“

Edyth musela být faeská majitelka kempu. Samozřejmě že kemp s obrovskými stromy a zelenou trávou zřídila fae.

Adam měl pravdu. Zapomněla jsem, že kdyby se mi teď fae pokusili ublížit, museli by se vypořádat přinejmenším se smečkou. Byla jsem víc než jen automechanička, která opravovala volkswageny a měnila se v kojota, protože jsem měla Adama a přátele. Jaký rozdíl dokáže udělat rok či dva.

Kdyby dál nepokračoval, nerozzlobila bych se. Možná bych dokonce přiznala, že měl pravdu a neměla jsem si proč dělat starosti. Ale nenechal to být ? protože Adam je možná krásný a chytrý, ale není dokonalý.

„Asi jsem mohl dohnat sám sebe k šílenství…“ vyštěkl, protože naše vrtkavé pouto očividně zrovna nedělalo, co mělo. Nevěděl, že s ním souhlasím. Že vyhrál. „Anebo ještě líp,“ řekl, „mohl jsem nechat tebe, abys dohnala k šílenství nás oba tím, jak bys pořád dokola rozebírala, jaké hanebné plány s námi strýček Mike asi má ? strýček Mike, který dokázal, že je přinejmenším cenný spojenec, když už ne přítel. Anebo jsem si to mohl nechat pro sebe, dokud by tě nepřemohla zvědavost a nezeptala ses, abychom si mohli užít aspoň pár dnů líbánek, než si začneme dělat starosti s tím, co se do pr…“ Těžce dýchal a málem vypustil z úst celé neslušné slovo.

Předklonila jsem se, políbila bílou jizvu na jeho líci, která vyvstala jako válečné barvy, kdykoli zaťal čelist, a lehce řekla: „Stačilo, abys řekl, že máš všechno pod kontrolou, drahoušku.“ Poslušně jsem zamrkala řasami. „Jsem jenom tvoje manželka. Nemusím si lámat svoji ubohou hlavičku s fae, protože mě ochráníš.“

Jo, taky jsem se naštvala. Choval se blahosklonně.

Ale dokázala jsem připustit, že se nemýlil: s fae si starosti dělat nemusel.

Přimhouřil oči. „To jsem neřekl. Nevkládej mi slova do úst.“

Protáhla jsem se okolo něj, otevřela dveře přívěsu, proměnila se v kojota dřív, než větu dokončil ? a rozběhla se pryč.

Bude chvíli trvat, než mě bude moct následovat, protože vlkodlakům trvá proměna mnohem déle. Asi se za mnou mohl rozběhnout v lidské podobě ? ale to by mě nechytil, i když je vlkodlak. A kromě toho byl nahý. Díky své poloze a zeleni působil kemp odloučeně, ale nebyl. Magie smečky by nahého muže běžícího přes kemp neukryla.

Využila jsem své výhody a utekla dřív, než mohl v hádce pokračovat.

*

„Víš, co děláš, když si chceš vzít alfu?“ zeptala se matka před několika měsíci, jakmile jsem nás vezla do dalšího svatebního salónu v Portlandu. Kdo by řekl, že existuje tolik bílých šatů? Tolik příšerných bílých šatů? A nejdivnější bylo, že čím hůř šaty vypadaly, tím dražší byly.

„Ano, mami,“ řekla jsem a vyhnula se nahnědlému LTD z roku 77, za jehož volantem seděla stařenka, která sotva viděla přes palubní desku. „Znám Adama už dlouho. Vím, do čeho jdu.“

Matka pokračovala, jako bych nic neřekla: „S jakýmkoli alfou je spousta práce. Vlkodlaci jsou panovační bastardi ? a alfa vlkodlaci jsou ještě horší. Pokud si nedáš pozor, zjistíš, že děláš přesně to, co po tobě chtějí.“

Její hlas zněl ostře a mě napadlo, kolikrát ji asi Bran donutil poslechnout. Vsadila bych se, že ne tak často, jak by chtěl, ale rozhodně častěji, než se jí líbilo.

„Umím se o sebe postarat.“ Nedělala jsem si starosti. Adam byl dominantní ? to jistě. Ale já si víc než dokázala, že mu můžu vzdorovat, když je potřeba.

„Já vím, že ano,“ řekla matka spokojeně. „Ale pamatuj, že hádat se s alfou není k ničemu. Jenom prohraješ ? anebo hůř, doženeš ho k tomu, že se přestane ovládat.“

„Neublíží mi, mami.“

„Jistěže ne,“ řekla. „Ale muž jako Adam se bude cítit hrozně, když nad sebou ztratí kontrolu. Dostane strach, že ti mohl ublížit. A ty nechceš, aby se cítil hrozně.“ Odmlčela se, zvážila svá slova a upřesnila je: „Tedy pokud to nemůžeš využít. Zjistila jsem ale, že to většinou k ničemu nevede. Muži, kterým je mizerně, jsou nevypočitatelní.“

Přemýšlela jsem, jestli otčím ví, jaké má štěstí, že jeho žena je přesvědčena, že je v jejím nejlepším zájmu, aby byl šťastný. Asi věděl; byl to chytrý chlap.

„Prosazuju rychlý útok i ústup,“ řekla jsem. „Veškeré uspokojení, žádné nebezpečí.“

„Dobře,“ řekla. „Jen si dej dobrý pozor, aby z tebe neudělal hodnou ženušku. Chvíli bys to zvládla ? předstírala jsi, že jsi ‚hodná dceruška‘, od chvíle, kdy ses k nám přistěhovala, až do okamžiku, kdy jsi odešla na vysokou.“

Její hlas zněl trochu ostře, jako bych jí ublížila ? což jsem neměla v úmyslu. Když jsem opustila Branovu smečku a odešla žít k matce a otčímovi, bylo mi šestnáct a oni už měli vlastní rodinu. Ne. Měli dokonalou rodinu. Nechtěla jsem ji narušit víc, než bylo nutné.

„Jenže když to zkusíš v manželství,“ pokračovala, „nakonec zničí samo sebe a zanechá po sobě spoustu obětí.“

„Adam nechce hodnou ženušku,“ pověděla jsem jí.

„Jistěže ne,“ ujistila mě. Ale neznala Adama zas až tak dobře, proto jsem si myslela, že se mě jen snaží uchlácholit, dokud neřekla. „Ale být manželem se učil v době, kdy se předpokládalo, že žena musí být kombinací kuchařky, hospodyně a matky, o kterou se bude muset muž starat a chránit ji. Hlava i srdce mu říkají, že jsi mu rovna, ale instinkty pocházejí z dob dávno minulých. S tím mu budeš muset pomoct a mít s ním trpělivost.“

Moje matka by nebyla ani zdaleka tak děsivá, kdyby neměla často pravdu.

*

A tak jsem místo toho, abych zůstala a dál se s Adamem hádala, utekla. Oba jsme tak mohli vychladnout a já se navíc zbavila ublíženého pocitu, který ve mně vyvolaly jeho blahosklonné poznámky. Když se zlobím, neumím být trpělivá ? tedy pokud nečekám na to, abych se pomstila, a tak rozzlobená jsem zase nebyla. Ještě ne.

První kilometr a půl jsem utíkala natolik rychle, jak jen to šlo, pak jsem zpomalila do klusu.

Nesměla jsem dovolit, aby se ke mně choval jako ke své první ženě. V bavlnce bych nepřežila.

Ale to věděl.

Věřila jsem mu. To, co mi zatajil, nebylo životu nebezpečné. Měl pravdu. Fae by neurazili alfu Smečky columbijského poříčí. Jeden vlkodlak byl pěkně houževnatý ? ale skutečná moc vlkodlaků spočívala ve smečce. Chápala jsem, že chtěl, aby naše líbánky byly bezstarostné.

Dobrá. Dobrá.

Tak proč se náš rozhovor zvrhl v hádku a oba jsme se rozčílili? A proč mě bolelo na hrudi, jako by mě uhodil, a ne jen vyštěknul. Ani pořádně nevybuchl, a já už se cítila mizerně.

Objevil se přede mnou králík. Neplánovala jsem lovit, ale když se mi ten pitomý tvor naservíroval k večeři… Vyrazila jsem a pustila se za ním.

*

Právě jsem dožírala poslední zbytky, když se objevil Adam ve své úžasné chlupaté podobě. Adam je krásný muž a stejně krásný je i jeho vlk. Má podobné zbarvení jako siamská kočka, jen je namodrale šedý, skoro černý.

Hodil mi k nohám králíka, lehl si přede mě, čenich složil na tlapy a uši přitiskl k hlavě.

Nic nevyjádří lítost lépe než mrtvý králík.

Pamatovala jsem si jeho první ženu. Christy ho nutila omlouvat se neustále, dokonce i za věci, za které nemohl. Nechtěla jsem omluvu. Chtěla jsem vědět, proč jsme se pohádali a ani si to neužili.

Já se s Adamem hádala ráda.

Rozzlobil se první.

Zvážila jsem to.

Adama dokázaly rozzlobit tři věci. Nejčastější a mojí nejoblíbenější byla frustrace. Když se Adam zlobil na mě, většinou za tím byla frustrace. Obvykle to začalo výbuchem a skončilo příjemně vyplýtvaným adrenalinem.

Druhou věcí bylo, když se někdo pokusil ublížit někomu pod jeho ochranou. Shodli jsme se na tom, že nás fae pravděpodobně nechtějí zabít ani nám nenastražili past.

A třetí příčinou byla bolest ? fyzická i jiná.

Dospěla jsem k závěru, že nebyl frustrovaný a nikdo nebyl v nebezpečí ? musela jsem mu nějak ublížit.

Přimhouřila jsem oči a zadívala se na něj. Adam obvykle jednal přímočaře. Byla to jedna z vlastností, které se mi na něm líbily. Zjistit, proč se rozčílil, mělo být mnohem snazší.

Chtěl mě chránit, a já odmítla. To se dělo neustále a zřídkakdy se kvůli tomu rozzlobil, pokud nebo dokud jsem nebyla zraněná.

Chtěl, aby naše svatba a líbánky byly zábavné. Myslel si, že bych znervózněla, kdybych věděla, že si půjčil přívěs od strýčka Mikea, ale taky že se tady budu bavit lépe než na typičtějších líbánkách.

Rozzlobil se, když si myslel, že se rozčílím, protože mi neřekl o přívěsu. Ranilo ho vlastní přesvědčení o tom, že se budu zlobit. Zavrtěla jsem boky, uvelebila se a snažila se uvažovat jako Adam ? velmi inteligentní osoba otrávená testosteronem.

Za prvé mu bylo jasné, že se rozzlobím, když mi zatají něco velkého, ale to by neranilo jeho city.

A najednou jsem pochopila, co se stalo.

Vstala jsem, překročila jsem svoji kořist a pak i jeho. Olízla jsem mu čenich ? a proměnila se v člověka.

„Udělal jsi ukvapený závěr,“ řekla jsem mu. „Pamatuj, že obvykle je lepší počkat, dokud neudělám něco pitomého, teprve pak se vztekat.“

Adam na mě hleděl. Nedokázala jsem říct, co si myslí.

„Manželství není neměnná věc,“ řekla jsem mu. „A oba uděláme spoustu chyb. Dělalo mi starosti, od koho sis přívěs půjčil. Ale po půlminutě jsem pochopila, že bys to neudělal, aniž by ses ujistil, že znáš následky.“ Vyfoukla jsem dech. „Nazlobil ses. Myslel sis, že nebudu věřit, že bys poznal rozdíl. To není fér. To není vůbec fér.

Já ti tajím důležité věci neustále.“ Zakřenila jsem se. „Ale vím, že jsi lepší člověk než já. A tak si nemyslím, že bys mi dlužil omluvu za něco, co bych udělala taky, takže co se týká zatajení informací, jsme si kvit.“

Teď přimhouřil oči on.

„Správně,“ řekla jsem, jako by promluvil. Byla jsem nahá a po západu slunce bylo přece jen chladno, proto jsem se o něj opřela, abych se zahřála. „Vím, co jsem řekla, než jsem utekla ? ale vyprovokoval jsi mě. Ani jeden z nás se nebude omlouvat ? králíka si ale vezmu. Jestli se však ke mně ještě někdy zachováš tak blahosklonně, nepomůže ti ani tlustý, šťavnatý králík.“

Nebylo fér, abych byla jediná, kdo může mluvit, proto jsem se proměnila zpátky v kojota. A protože mám ve zvyku milostivě přijímat dary, sežrala jsem králíka. Kromě toho jsem po hádce vždycky hladová a po ruce jsem neměla čokoládu.

Připadalo mu zábavné, že jsem králíka sežrala, aniž bych přijala omluvu ? takže jsme byli zase v pohodě. Předpokládala jsem, že nás čeká ještě spousta hádek, a z velké části jsem se na ně těšila. Život s Adamem taky nebude nudný.

*

Mířili jsme zpátky, když jsme našli tu loď. Cestou z kempu jsem to nevzala podél řeky, nýbrž po jednom z hřebenů, které lemovaly roklinu, abych se vyhnula domům a vinicím, a Adam sledoval moji stopu. Cestou zpět jsme ale běželi po břehu. Na obloze zářil srpek dorůstajícího měsíce a hvězdy se odrážely v černé vodě.

Na dálnici na oregonské straně bylo neustále rušno a dnešní noc nebyla výjimkou. Naše washingtonská strana byla mnohem tišší: řeka byla široká a hukot vozů tvořil vzdálenou symfonii, která podtrhovala zvuky noci. A jedním z nich bylo bouchání loďky do břehu.

Zastavila jsem se, protože tady bych loďku nečekala. Sotva jsem si jí všimla, ucítila jsem pach krve a hrůzy ? pozůstatky bitky. Pohled na Adama mi prozradil, že to cítil taky. Mlčel, ale srst na páteři se mu naježila.

Loďka byla schovaná pod hloučkem stromů a přilehlým křovím na břehu. Viděla jsem, že se k ní dostanu snadněji než Adam. Byl to jeden z malých rybářských člunů, ve kterém mohli rybařit dva až tři lidé. Byl dost malý na to, aby se na něm dalo veslovat, i když vzadu měl upevněný malý motor. Přes křoví jsem neviděla dovnitř, ale cítila jsem strach a slyšela mužský hlas.

„Ať mě nenajde. Ať mě nenajde.“ Pořád dokola a dokola, velmi tiše, skoro ani ne šeptem. Nedokázala jsem rozluštit, co přesně říká, dokud jsem se nedostala na dosah hodu kamenem, a to mám velmi dobrý sluch. Bouchání lodě, která se pohupovala na malých říčních vlnách, do kamení znělo hlasitěji než jeho slova.

Vycouvala jsem z podrostu a pohlédla Adamovi do očí. Bude těžké vysvětlit, proč jsem nahá, a věděla jsem, co křoví udělá s mojí kůží. Jenže Adamovi by proměna trvala mnohem déle a taky by byl nahý ? a kdyby se to, čeho se muž v člunu bál, vrátilo, vlkodlak by byl naší nejlepší obranou.

Jiní lidé by asi automaticky nepředpokládali, že na to, co muže vyděsilo, bude zapotřebí nadpřirozené síly. V okolí nežili vlkodlaci, upíří byli spíše městští netvoři a nejbližší faeská rezervace ležela hodinu cesty na opačnou stranu od TriCities ? dobrých tři sta kilometrů odsud. Jenže mužova přetrvávající hrůza mě přesvědčila o tom, že nejsem paranoidní.

Proměnila jsem se v člověka. „Hej,“ zavolala jsem. „Vy v lodi. Jste v pořádku?“

Mužův tón se nezměnil. Vůbec mě nezaregistroval.

„Myslím, že se k němu dostanu lépe od řeky,“ řekla jsem Adamovi. „Člun se pořád vznáší na hladině. A pokud je muž tak vážně zraněný, jak krev, kterou cítím, napovídá, bude lepší, když ho nepotáhneme křovím.“

Nejbližší kus holého břehu se nacházel asi o deset metrů dál. Slunce už dávno zapadlo a voda byla ledová. Zakopla jsem o velký kámen na dně a hlasitě sebou plácla do vody. A asi jsem vydala i nějaký zvuk ? když to nečekám, dokáže ze mě mrazivá voda na hezky teplé kůži vyloudit vyjeknutí. Muž v člunu zaječel ? a podle toho, jak chraptivě jeho hlas zněl, to nebylo dnes v noci poprvé.

„Jsem v pořádku,“ zavolala jsem, když jsem se zvedla na nohy. „Jste v bezpečí.“

Přestal křičet, ale nemyslím si, že by mi rozuměl. Někdy je strach prostě příliš velký ? na přežití se soustředí tak velká část vašeho já, že na ostatním přestane záležet. Několikrát se to stalo i mně.

Kamení na dně bylo ostré, jakmile jsem ale byla po pás hluboko, moje váha už mě na ně tolik netlačila. Kdybych mířila po proudu místo proti němu, raději bych plavala. Adam pochodoval nešťastně sem a tam po břehu.

Stromy se nakláněly nad řekou a břeh pod nimi ustupoval. Při hledání cesty naplaveninami, které se spolu s člunem v malé zátočině nahromadily, jsem se musela přebrodit vodními rostlinami, kterých jsem si nevšimla, dokud jsem nebyla přímo mezi nimi.

Mám zatraceně dobré noční vidění, ale řeka představovala neprostupný černý závoj a vše pod hladinou zůstávalo skryto. Nesnášela jsem, když jsem nic neviděla. Kdo doopravdy věděl, co všechno v Columbii plave?

Něco se mi otřelo o nohu s trochu větší silou než ostatní rostliny a já nechtěně vyjekla. Adam, kterého ukrývala hradba stromů, zakňoural.

„Promiň, promiň,“ řekla jsem mu. „Jsem v pořádku. Jenom jsem nohou zavadila o chuchvalec rostlin. Pod hladinou vůbec nic nevidím a kvůli tomu a taky kvůli strachu muže v člunu jsem vynervovaná. Promiň.“

Ta pitomá rostlina byla zpropadeně vytrvalá. Lepila se mi na lýtko, a jak jsem se blížila ke člunu, vzdorovala mým polovičatým snahám setřást ji. Tendence některých vodních rostlin omotat se kolem paží a nohou nic netušících plavců byly jednou z hlavních příčin utonutí. Ale připomněla jsem si, že stojím nohama na dně, takže to bylo jen otravné. Panika nebyla nutná.

Jakmile jsem se chytila člunu, okamžitě jsem na rostlinu zapomněla. Oči jsem měla těsně nad jeho okrajem, takže jsem si nemohla zraněného muže dobře prohlédnout.

„Už je to v pořádku,“ řekla jsem mu. „Dostaneme vás odsud.“

Zkusila jsem za člun zatáhnout, ale voda mi sahala až k hrudi a hrozilo, že mi proud podtrhne nohy. Když jsem napřela síly, nepohnul se člun, nýbrž já.

Ručkovala jsem k přídi. Když potáhnu člun tak, jak má plout, a ne bokem, mělo by to jít mnohem snadněji. A když to nepůjde, vlezu dovnitř a nastartuji motor ? větve ale visely jen několik centimetrů nad bokem a já se nechtěla při lezení dovnitř poškrábat.

Něco jsem uslyšela a prudce zvedla hlavu.

Asi dvanáct metrů od člunu vykoukly z vody čtyři hlavičky. Vydry.

Bezva, prostě bezva. Tohle jsem ještě potřebovala.

„Vydry,“ řekla jsem Adamovi a zuby mi začaly v chladné vodě jektat. „Jestli začnu ječet, přišly si pro mě vydry.“

Zavrčel, tiše a hrozivě, a hlavičky zmizely. Nebylo to tak uklidňující, jak mělo. Ale na žádné části těla pod vodou jsem necítila ostré zuby, aspoň prozatím. Jediné, co se po mně sápalo, byl ten zpropadený vodní plevel, který se mi omotal pevně kolem kotníku.

Mám přítelkyni, která jednou plavala s mořskými vydrami u kalifornského pobřeží. Tvrdila, že to byla neuvěřitelná zkušenost. Prý se s tamními potápěči kamarádily, hrály si s nimi a byly roztomilé. Hrály si dost drsně ? potápěči si museli často vyměňovat silné neoprénové potápěčské obleky, protože vydry mají ostré zuby a drápy ? ale většině potápěčů to za to stálo.

Říční vydry jsou menší a roztomilejší než mořští příbuzní. A mají velmi příjemnou povahu jezevce s kocovinou. Nedělalo by mi to velké starosti ? taky mám ostré zuby, když chci. Zrovna teď jsme ale byli v jejich prostředí, ne v mém.

Neviděla jsem je. A co bylo horší, necítila jsem je ani neslyšela. Mohla jsem počkat na útok, nebo co nejrychleji vypadnout z řeky.

Chytila jsem se pevně přídě a podařilo se mi člunem trochu pohnout. Ještě tak metr a půl, dva metry a dostanu ji do míst, kde ji říční proud odtlačí, kam budu chtít.

Muž v člunu se začal zmítat. Chvíli trvalo, než jsem si uvědomila, že jenom nepanikaří ? vrhl se k motoru. Jakmile se nocí rozlehl jeho řev, vší silou jsem se člunu chytila a cítila jsem, jak se moje nohy zvedly ze dna.

Člun vyrazil vpřed, plevel okolo mého kotníku se bolestivě stáhl a na okamžik jsem měla pocit, jako kdyby… ale žádná vodní rostlina není tak pevná. Člun mě vytrhl z jejího sevření a plul skoro pět metrů po proudu, než se mi podařilo vtáhnout dovnitř. Muž se zatím znovu zhroutil a ruka mu sklouzla z páky kormidla, kterou jsem rychle chytila.

Sedla jsem si a nasměrovala člun ke břehu, kde sem a tam přecházel Adam.

Muž mě popadl za paži a já skoro převrátila člun, než jsem se zapřela proti jeho váze. Kdybych měla boty, nohy by mi podklouzly po mokrém dřevě a spadla bych na něj.

„Musím pryč,“ řekl. Pleť měl stejně snědou jako já ? když jsem si ho prohlédla zblízka, uvědomila jsem si, že je taky indián ? a přesto vypadaly jeho rty bledé.

„Musím vás dostat ven,“ křikla jsem na něj přes rámus motoru. „Než vykrvácíte.“

Člun narazil s křupnutím na břeh, pak následovalo mocné trhnutí, jak Adam chňapl po kotevním laně, které bych použila, kdybych si ho všimla. Vytáhl nás z vody nahoru na souš.

Motor jsem vypnula včas jen proto, že už jsem se k tomu chystala, a když se člun zprudka zastavil, využila jsem setrvačnosti a skulila se na zem. Druhou možností bylo přistát na muži, kterého jsme se snažili zachránit. Nespadla jsem z velké výšky. Sletěla jsem na nechráněné rameno, na kterém se mi udělá modřina, ale jinak jsem se nezranila.

Přišel ke mně Adam.

„Jsem v pořádku,“ řekla jsem. „Zkontroluj jeho.“

Zvedl se nad bok člunu a podíval se dovnitř. Vstala jsem a udělala totéž. Ztráta krve nebo šok z pohledu na obrovského vlka s velkými ostrými zuby konečně zbavily muže, který silně krvácel z pahýlu chodidla, vědomí.

Adam pohlédl na mě ? a vyrazil pryč. Krátkým pohledem mi řekl, abych zůstala na místě, zatímco půjde pro pomoc. V naléhavých případech dokáží vlci komunikovat mnohem jasněji než lidé.

Adam poběží tryskem, ale byli jsme dobrých osm kilometrů od kempu. Bude trvat deset minut, než se tam dostane, pak možná dalších deset, než se promění v člověka, pokud si pospíší. Neměla jsem tušení, kde leží nejbližší nemocnice nebo jak dlouho bude trvat, než tam muže dostanou. Adam už něco vymyslí.

Slunce dávno zapadlo, vzduch byl chladný a řeka studená, takže jsme oba, já i zraněný muž, mrzli. Ale s tím jsem prozatím nemohla nic dělat.

Stáhla jsem muže dolů do člunu a opřela mu zraněnou nohu o dřevěnou příčku, která sloužila jako sedátko. Krev vytékala z rány jen pomalu, což mi připadalo divné. Možná chlad přece jen pomohl, i když byl jinak nebezpečný.

Zvažovala jsem, jestli se proměnit v kojota a podělit se s mužem o tělesné teplo navzdory mokré srsti, nebo mu sundat košili a ovázat jí nohu. Přemýšlela jsem, jak to udělat bez nože. Obojí by bylo pravděpodobně k ničemu, nebo všechno ještě zhoršilo… Pak jsem ale na vodě uslyšela hukot motoru.

Břeh ozářily reflektory a zastavily se na bílém člunu, ve kterém jsem stála. Zamávala jsem pažemi, abych je přivolala ke břehu. Ozvaly se vzrušené hlasy, ale já neslyšela, co říkají, protože motor všechno přehlušil. Blížil se malý, zato mnohem elegantnější a modernější člun, který nepostrádal ani reflektory.

Dorazila pomoc. Tedy pokud to nebyli právě tito muži, kdo uřízl raněnému v člunu kus nohy. A já na sobě neměla nic než Adamovu psí známku. Ach, no, nedalo se nic dělat; moje cudnost nestála za mužův život.

Člun ještě nenarazil na břeh, když z něj do řeky vyskákali tři muži. Jeden chytil kotevní lano, a jakmile to udělal, čtvrtý muž vypnul motor a skočil taky do vody.

Výkřiky „Benny?“ a „Faith?“ a „Kdo jste?“ postupně umlkly a muži se představili jako Hank a Fred Owensovi, Jim Alvin a Calvin Hledač ? vlastně je představil Jim Alvin, nejstarší ze skupiny, i když jen o Calvinovi se dalo říct, že je mladý.

Teprve poté, co bratři Owensovi vytáhli lékárničku a začali zraněného muže ošetřovat, jsem si uvědomila, že jsme všichni ? oběť, já i čtyři zachránci ? indiáni.

Jim Alvin měl přes šedesát a byl cítit kouřem a starým tabákem. Calvinovi bylo kolem dvaceti. Hankovi a Fredovi pak asi tolik jako mně. Byli si natolik podobní, že mohli být dvojčaty, Hank ale vůbec nemluvil. Nevěděla jsem, jestli bych si všimla jejich psích známek, kdyby mi Adam právě nedal svoji. Rozhodně bych si ale všimla, že mají záchranářský výcvik, a to podle střídmých pohybů a soustředění, které nasadili, sotva spatřili Bennyho Jamisona.

Benny byl zraněný muž.

Jim mě podrobil výslechu ? i když všechny otázky pokládal tichým, měkkým hlasem ? zatímco bratři Owensovi dělali, co mohli, aby zachránili Bennyho.

„Nikoho jiného jste neviděli?“ zeptal se mě, poté co jsem mu řekla o tom, jak jsme s Adamem našli člun ? a že Adam běžel zpátky do kempu, aby přivedl pomoc, a nechal mě tady, abych muži pomohla.

„Ne.“ Přitáhla jsem si blíž k tělu přikrývku, kterou mi dali.

Benny se krátce probudil, když mu začali obvazovat chodidlo. Znělo to, jako by to bolelo.

Jim si povzdychl. „Bennyho sestra Faith s ním vyrazila na ryby. Měli se vrátit na večeři. Když Benny nezvedal mobil, zavolala manželka Julie Fredovi. Právě jsme kotvili, ale Jamisonovi jsou dobří lidé. Vrátili jsme proto člun zpátky na vodu a vyrazili je hledat. K jakému kmeni jste říkala, že patříte?“

Neřekla jsem jim to, přestože oni se tak představili. Všichni patřili k národu Yakama (se třemi A, i když město se píše Yakima). Bratři Owensové byli Yakama. Jim Alvin byl Wishram a Yakama stejně jako Calvin Hledač. Já o sobě takto nesmýšlela. Byla jsem kožoměnec a automechanička a obojí mě často oddělovalo od ostatních. Byla jsem Adamova družka, což mě spojovalo s ním a se smečkou.

Roztřásla mě zima a byla jsem unavená. Trvalo mi příliš dlouho, než jsem si vzpomněla.

„K Černé noze,“ řekla jsem, pak jsem se opravila. „K Černonožcům.“

„Vy nevíte?“ zeptal se Calvin a poprvé promluvil ? i když mě sledoval už od chvíle, kdy vystoupili na břeh. Skoro jsem zapomněla, že jsem nahá, dokud jsem si nevšimla jeho výrazu. Hodili mi vlněnou deku. Asi bylo příliš žádat zdvořilý nezájem od všech. Tři ze čtyř nebylo tak špatné číslo.

„Otce jsem nikdy nepoznala ? matka je běloška. Řekl jí, že pochází z Browningu v Montaně,“ pravila jsem. Vlna pěkně zahřívala kůži, kterou zakrývala.

Dříve by mi nevadilo být mezi cizinci nahá a zabalená jen do přikrývky. A kdyby Calvin přestal zírat na obnažené části mého těla, možná by mi to pořád nevadilo. Prozatím jsem se ale snažila držet Jima mezi sebou a Calvinem.

„Takže vás vychovali jako bělošku,“ řekl Calvin nesouhlasně.

Měla jsem jim říct, že jsem hispánka, indiáni v mé pokrevní linii pocházejí z Jižní Ameriky a jejich kmeny neznám. Polovina zákazníků mě za hispánku považovala. Říct jim, že jsem hispánka, by podle mě nebyla taková lež jako vykládat, že jsem indiánka. Bylo to, jako bych se odvolávala na pouta, která neexistovala.

„Jestli pocházel z Browningu v Montaně, patřil k Černonožcům,“ řekl Jim laskavě. „K Pieganům. K Černé noze patří Siksikové a Krvaví.“

Věděla jsem to. Jenom mi to nesplynulo z jazyka.

„Co jste dělali tady venku? Není to zrovna vhodné místo k tomu, abyste tu v noci běhali.“ Už nedodal nazí. Nemusel. „Chlapče,“ řekl najednou Calvinovi. „Ať se za tebe matka nestydí.“

Mladík stiskl rty, ale odvrátil se ode mě. Před několika lety by mi jeho pozornost nevadila. Ale od té doby se staly věci, kvůli nimž mi nebylo příjemné stát skoro nahá mezi čtyřmi cizinci ? pěti, kdybych počítala Bennyho, což jsem nepočítala.

„Právě jsem se vdala,“ řekla jsem a připomněla svému nervóznímu já, že Adam už bude na cestě zpátky. Kdyby se něco stalo, a neměla jsem důvod myslet si to, obzvláště když mi beze slova nabídli přikrývku na zahalení, Adam by se ke mně dostal dřív, než by se mohlo stát něco opravdu zlého. Nemínila jsem se chytit do pasti a považovat všechny muže za zlé ? ale nebyla bych člověk, kdybych nebyla opatrná. „Šli jsme si zaplavat.“

„Tak to měl Benny štěstí,“ řekl Jim. „Propluli jsme tudy už dvakrát. Člunu pod stromy bychom si všimli až ráno. A to už by pro něj bylo příliš pozdě.“

Fred (poznala jsem ho podle červené flanelové košile, Hank měl šedou) přenechal Bennyho v bratrově péči a přišel k nám.

Očividně nás poslouchal, protože řekl: „Zavolal jsem 911, Jime, a prý už se jim ozval její manžel. Sanitka je na cestě. Řekl jsem operátorce, že odneseme Bennyho nahoru k silnici. Bude to drsný výstup. Silnice je odtud vzdušnou čarou asi kilometr, ale na rychlý pochod ve tmě je tu strašný terén. Záchranáři by museli urazit cestu dvakrát, kdežto my jen jednou.“

„A co vzít si člun?“ zeptal se Calvin.

Fred zavrtěl hlavou. „Možná by se tak dostal do nemocnice rychleji ? ale v sanitce bude doktor, který ho hned ošetří. Záleží na čase. Pokud bude pořád v šoku, mohli bychom ho ztratit ? ale až se zahřeje, začne z nohy stříkat krev jako z fontány.“

„Uděláme, co považujete s Hankem za nejlepší,“ řekl Jim, což očividně rozhodlo.

5.

JJediné keře nebo stromy v této části rokle, které nebyly kultivované ? jen velmi málo území po obou stranách řeky bylo kultivovaného ? rostly přímo u břehu. Čedič tu z velké části porůstal sveřep, a kdybych měla boty, nešplhalo by se mi špatně.

Šlo by se mi snadněji, kdybych se proměnila v kojota, ale neznala jsem ty muže ? a nemám ve zvyku všem na potkání vykládat, co jsem. Ty, kdo otevřeně přiznali, že za nimi nestojí mocná skupina lidí, potkalo příliš mnoho špatných věcí ? a někdy i když za nimi stála. Já přežila tak dlouho, protože jsem držela hlavu dole a splývala s okolím; nemínila jsem na tom nic měnit, jen aby se mi lépe šlo.

Bratři Owensovi a Calvin se při nesení Bennyho střídali. Jim šel první a měl několik světlic, aby na nás upozornil sanitku. Všichni až na člověka, který zrovna nesl Bennyho, jsme si svítili na cestu baterkami, což mi docela ničilo noční vidění. Šla jsem poslední ? i když všichni navrhli, abych zůstala dole u řeky.

Mohla jsem to udělat, ale co kdyby cestou narazili na Adama? Obyčejně by jim vůbec nic nehrozilo. Ale Adam se musel dneska večer dvakrát rychle proměnit a byl ve stresu. Navíc mě opustil nahou a zranitelnou. Benny se tak bál ? a ještě k tomu krvácel a trpěl.

Adam nebyl člověk už dlouhou dobu, uměl se ovládat ? ale nebylo by dobré, kdyby zrovna dnes v noci narazil na cizince nesoucí krvácejícího, raněného muže.

Proto jsem trvala na tom, že půjdu s nimi.

Možná jsme byli od silnice jen kilometr, ale museli jsme překonat prudký čedičový sráz, jehož stupně byly vysoké od půl metru po šest až devět. Ty menší jsme přelezli, větší jsme museli obejít.

Podle mého nejistého odhadu jsme byli asi v polovině cesty, když nás dohonil Adam. Byl v lidské podobě a oblečený, ale oči mu žluté zářily adrenalinem a bolestí rychlých proměn.

Podal mi batoh a řekl: „Šaty, boty, lékárnička.“ Hlas měl tichý, vrčivý a ruka se mu třásla.

„Děkuju,“ řekla jsem. „Nic se mi s nimi nestane.“ Zjistila jsem, že tomu upřímně věřím, což byla úleva. „Mohl bys odnést Bennyho nahoru k silnici a počkat na sanitku?“ Kvůli Bennyho krvácení to bude nebezpečné. Ale muži začínali být unavení a unavení lidé dělají chyby.

Adam nepohlédl na žádného z mužů přímo ? aby nemohli spatřit jeho oči. To bylo zároveň dobře i špatně. Říkalo mi to, že se ovládá ? ale nevěřil si, že tomu tak i zůstane.

Beze slova sundal Bennyho Hankovi ze zad a vzal ho do náruče ? díky tomu měl Benny nohu mnohem výš, bylo ale obtížnější nést ho v náruči namísto přes rameno, jak to dělali bratři Owensovi.

Hank se Adamovi nevzepřel ? zůstal nehybně stát, jako by tušil, v jakém nebezpečí se ocitl. Adam na okamžik zvedl hlavu, rychle se rozhlédl a tryskem vyrazil k silnici.

„Kdo to, k čertu, byl?“ zeptal se Calvin.

Musel mít dobrou představu o tom, kdo to byl ? Adam mi koneckonců přinesl oblečení. Asi ho ale zarazilo to, jak se Adam rozběhl s Bennym v náručí vzhůru kaňonem rychlostí, na kterou by mohl být pyšný i olympijský sprinter. „Můj manžel,“ odvětila jsem nenuceně do adrenalinem napumpovaného vzduchu a vytáhla si džíny. „Je vlkodlak ? a Hank se zachoval moudře, když mu Bennyho bez odporu vydal.“

Adamův status nebyl žádným tajemstvím, i když pořád existovala spousta vlkodlaků, kteří se skrývali. Adam byl v TriCities téměř celebritou a my doufali, že poprask kolem něj brzy utichne. Nikomu neublíží, když se Calvin s ostatními dozví pravdu ? a možná se budou chovat opatrněji, až ho dohoníme.

Natáhnout si džíny dalo práci, protože jsem byla pořád trochu vlhká, ale bylo v nich báječně teplo. Adam přibalil i mikinu, která voněla po něm, sahala mi až ke kolenům a byla teplejší než cokoli, co jsem si s sebou vzala já. Oprášila jsem si bolavé a krvácející nohy, navlékla si na ně ponožky a narvala je do tenisek. Božské.

Vzhlédla jsem a zjistila, že mě všichni čtyři muži sledují.

„Pokud to půjde, nedívejte se mu do očí ? má za sebou těžký den,“ řekla jsem. Pak jsem se s přikrývkou v ruce rozběhla za Adamem a nechala ostatní, ať nás dohoní, jak umí. Při záchraně přítele si zachovali chladnou hlavu. Určitě se brzy vzpamatují i ze setkání s vlkodlakem.

Když jsem Adama dostihla, čekal na krajnici. Zraněného muže položil na zem o několik metrů dál a nohu mu podepřel velkým kamenem.

„Hej.“ Přehodila jsem přes Bennyho přikrývku a zastrčila mu ji pod tělo. „Jak je ti, Adame?“

„Dobře ne,“ přiznal, aniž by na mě pohlédl. „Potřebuju někoho zabít.“ Asi žertoval, ale vyznělo to smrtelně vážně.

Slyšela jsem, jak se ostatní blíží. Nohy mě bolely bez ohledu na boty a stejně tak i lýtko, ze kterého mi člun prudce strhl vodní rostlinu. Nahoru k silnici jsem se nevyškrábala právě nejrychleji, a když se muži zbavili Bennyho, který je zpomaloval, očividně hodně zrychlili. Vstala jsem a přistoupila k Adamovi.

„Nikdo tu zabít nepotřebuje,“ řekla jsem mu tiše a naléhavě. „Ti muži hledali Bennyho. Jsou to dobří chlapi, takže je nemůžeš zabít.“

Adam mi stále nepohlédl do očí, ale zasmál se a znělo to upřímně pobaveně. „Neměl bych.“

„Neměl bys co?“

„Neměl bych je zabít, Mercy. Ne nemůžu.“

Opřela jsem se mu čelem o rameno. „Pro tebe je to totéž,“ řekla jsem mu s jistotou.

Zhluboka se nadechl a otočil se, aby pozdravil muže, kteří se k nám opatrně blížili ? protože nebyli hloupí.

„Ahoj,“ řekl a jeho hlas zněl pořád trochu chraptivě a byl asi o půl oktávy nižší než obvykle. „Jsem Adam Hauptman. Alfa Smečky columbijského poříčí.“

„Jim Alvin,“ pravil Jim a udělal krok vpřed. Řekla jsem jim, aby se mu nedívali do očí, ale on udělal ještě něco lepšího. Možná to bylo jen štěstí, možná věděl něco o vlkodlacích nebo prostě o divokých zvířatech, ale když podával Adamovi ruku, posunul jedno rameno vpřed a sklonil hlavu submisivně na stranu a dolů. „Z kmene Yakama. Děkujeme za pomoc. Benny je dobrý chlap.“ Všimla jsem si, že Adam si nemusel vyslechnout rozbor kmenových linií jako já.

„Víte, co se mu stalo?“ zeptal se Adam poté, co Jimovi krátce potřásl rukou. Oči mu zářily jako vlkovi a ve svitu baterek je měl děsivě žluté.

„Nemám zdání,“ řekl Jim.

Přikročil k nám Fred Owens. Taky sklopil hlavu, ale hleděl Adamovi nahoru do obličeje.

„Viděl jsem spoustu zabití. Medvěd by mohl někomu ukousnout půlku chodidla, jako se to stalo Bennymu. Medvěd nebo jiný velký masožravec.“

Byla to jistým způsobem výzva a já zadržela dech.

Z Adamových ramen odplynulo napětí a zakřenil se. „Myslíte si, že bych mu ukousl nohu? K čertu, mariňáku, právě jsem se oženil. Mám na práci důležitější věci.“

„Barakuda,“ řekl Hank do nastalého ticha. „Vypadá to jako kousnutí barakudy… nebo možná tygřího žraloka. Mají zvláštní zuby, kterými dokážou řezat.“

„Columbia,“ řekl Jim pomalu, „je sladkovodní.“

„Tygří žraloky už našli i ve sladké vodě,“ trval na svém Hank.

„Ne za přehradami,“ namítl Fred. „Jak jste věděl, že jsem mariňák?“

Adamovy oči ztmavly na medově hnědou, neměly sice ještě obvyklý odstín hořké čokolády, ale bylo to bezpečnější. „Je to snazší než odhalit policajta,“ řekl. „Stejně dobře byste to mohl mít vytetované na čele.“ Odmlčel se pro efekt a dodal: „A pomohlo, že máte na krku známky.“

„Vy nejste mariňák.“

Adam zavrtěl hlavou. „Armádní ranger. Nikdy jsem neuměl plavat ? a od chvíle, kdy se ze mě stal vlkodlak, jsem ve vodě prakticky k ničemu.“

„Nemohla se mu noha chytit do jedné ze starých pastí s čelistmi?“ zeptal se Calvin a poprvé tak promluvil. „Podle mě to tak vypadalo.“

„Podobné věci se nepoužívají od dob, kdy jsem byl dítě,“ řekl Jim. „A už tehdy byly nelegální. Ale má pravdu. Mohla by způsobit podobné zranění.“

„Do pasti na medvědy by se nechytili dva lidé,“ řekl Hank. Adam si možná získal armádní spřízněností Freda, ale druhý z bratrů Owensů byl stále podezřívavý. „Kde je Faith?“

„Něčeho se bál.“ Zamračila jsem se na bezvědomého muže. „Fakt bál. Ale nebyl to Adam.“

Fred na bratra kývl. „Žádný ranger by nebyl natolik hloupý, aby nechal naživu svědka.“

To Adama očividně očišťovalo.

Hank si tím tak jistý nebyl a mnul si žebra, jako by ho bolela. Možná si něco natáhl, když nesl Bennyho nahoru do kopce, anebo to bylo instinktivní gesto.

V tu chvíli se objevila sanitka následovaná vozem šerifa. Záchranáři naložili Bennyho s nacvičenou rychlostí na nosítka a sanitka odburácela do nejbližší nemocnice. Policista si poznamenal naše jména a výpovědi. Zdálo se, že ostatní muže zná, a jejich řeč těla mi napověděla, že spolu dobře vycházejí. Když mu Fred řekl, že Adam je vlkodlak, policista ztuhl a posvítil si na nás baterkou.

Přelétl mě pohledem, pak se zarazil. „Krvácíte,“ řekl. Namířil baterku na moji nohu ? sakra, měl pravdu.

Povytáhla jsem si nohavici. Byla taková zima a tak mě bolely nohy, že jsem si toho nevšimla. Bolelo to, ale nemyslela jsem si, že jsem doopravdy zraněná. Rána byla popravdě dost velká. Něco mi strhlo kůži z lýtka a vzalo s sebou i trochu masa. Vypadalo to jako ošklivá spálenina od provazu.

„Když jsem se brodila k Bennyho člunu, zapletla jsem se do nějakých rostlin,“ řekla jsem. „Benny nastartoval motor, zrovna když jsem se chytila člunu, a vytrhl mě z nich.“

„Něco takového by nezpůsobil plevel,“ řekl Fred a posvítil na ránu vlastní baterkou. „Některé vodní rostliny jsou ostré a dokážou pořezat, ale tohle spíše vypadá, jako byste se vytrhla z konopného lana.“

„V řece je spousta harampádí,“ řekl policista. „Měla jste štěstí, že jste se do toho nechytila ve větší hloubce. Sanitka už je pryč, ale mohl bych vás odvézt do nemocnice.“

„Ne,“ řekla jsem. „Vypadá to ošklivě, ale mám veškerá očkování. Potřebuje to hlavně vyčistit a ovázat a my máme v kempu všechno potřebné.“

Adam si klekl, aby si ránu dobře prohlédl. Slyšela jsem, jak se zhluboka nadechl, pak přiblížil nos k ráně. Po minutě zavrtěl hlavou a vstal. „Myslel jsem, že jsem cítil něco divného, ale nedá se říct, co všechno se může navěsit na lano v řece.“

Policista polkl, protože si vzpomněl, co Adam je. „Vy čtyři se vrátíte zpátky na lodi? Dobrá. Bennyho člun nechte tam, kde je, pošlu sem lidi, aby ho prohlédli. Uvidíme, co nám poví. Asi ale budeme muset počkat, dokud nám sám Benny neřekne, co se stalo s Faith a s jeho nohou. V tuto chvíli to vypadá na nehodu.“

„Jednou jsem viděl, jak muže napadla barakuda,“ řekl Adam a pohlédl na Hanka. „Souhlasím, že jeho zranění vypadala jako to na Bennyho noze.“ Obrátil se ke Calvinovi. „Kovová past to být nemohla. Její čelisti jsou stavěné tak, aby se do zvířete zaryly a udržely ho, ne aby přesekly kost. Past na medvědy by nohu rozdrtila a Bennyho zčásti rozdrcená je ? spíše je ale rozřezaná. Zaútočilo na něj něco s ostrými zuby.“

„V Columbii barakudy nežijí,“ řekl Fred. Ale neznělo to, jako by se hádal. „A když už o tom mluvíme, nežijí v ní ani žraloci. Podobné zranění mohl podle mě způsobit nějaký farmářský stroj. Ale v řece jsem ještě nikdy nenarazil na balič nebo kombajn.“

Všimla jsem si, že mě rána na noze začíná svědit. Podle toho, jak vypadala, by měla víc bolet, ale zrovna teď hlavně svědila. Možná jsem prošla kopřivami, když jsem kolem běhala bosky.

Adam na mě pohlédl. „Musím vzít Mercy zpátky do tábora.“

Policista řekl: „Vy, chlapi, se vraťte zpátky k lodi a domů. Pane Hauptmane, mohu vás a vaši ženu odvézt zpátky do kempu, abyste se o ni mohl postarat.“

Bál se Adama. Když jsme nasedli do vozu, prosytil vzduch pach jeho strachu. Člověk by si toho asi nevšiml a trocha strachu Adama nevyprovokuje.

Adam uměl jednat s vyděšenými lidmi. Než jsme dojeli do kempu, pustili se s policistou do podrobného rozboru toho, jaký dopad bude mít otevření druhého kempu na oblast Maryhillu.

„Co tu hlavně potřebujeme, jsou dobré restaurace.“ Policistův hlas zněl naprosto přesvědčeně. „V muzeu je bistro a pár restaurací v Biggsu, ale ty jsou neustále plné řidičů z dálnice. Za dobrým jídlem musíte až do Goldendale, The Dallesu nebo do Hood River. Turisti, které přiláká muzeum nebo Stonehenge, by je ale jenom těžko hledali. Vsadil bych se, že přicházíme o spoustu obchodů, protože se tu není kde dobře najíst.“

Zastavil před bránou a nechal nás vysednout. „Ocenil bych, kdybyste ještě několik dní zůstali pro případ, kdybychom se vás potřebovali na něco zeptat.“

„To máme v plánu,“ řekl Adam. „A pokud s námi chcete mluvit, máte číslo mého mobilu.“

Odjel a já Adamovi řekla: „Bran by se raději neměl dozvědět, jak diplomaticky a chlácholivě umíš působit, když chceš. Nechal by tě jezdit po celé zemi a dělat přednášky o tom, že vlkodlaci jsou něžní jako beránci a vůbec ne děsiví.“

Adam se usmál a vzal mě do náruče. „Pšt,“ řekl.

Neprotestovala jsem. Svědění neustalo, zato bolest během krátké cesty zesílila. A mimo to jsem pro vlkodlaka nebyla žádné břemeno.

„Hej,“ řekla jsem. „Celý den ze sebe děláš hrdinskou mulu. Napřed Robert, pak Benny a teď já.“

Postavil mě na zem před přívěsem a otevřel mi dveře. Když jsem se posadila na kožený gauč, rozsvítil uvnitř světla a vykasal mi nohavici ke koleni. V ostrém světle přívěsu vypadala rána hůř než předtím. Byla asi tři centimetry široká a hlubší, než jsem si myslela. Srazilo se na ní něco žlutého a zakryl ji strup. Okolo začala vystupovat modřina a okraje rány otekly.

Adam přiblížil nos k mé noze a znovu zavětřil. Ze skříňky vytáhl načechraný ručník a položil si ho na nohu. Pak si o ni opřel moje lýtko a vylil mi na ránu tekutý oheň. Vím, že někteří lidé tvrdí, že peroxid vodíku nebolí. Tak to jim blahopřeji. Já ho nenávidím.

Jakmile peroxid zalil ránu, vyskočila jsem, a když začal zuřivě bublat, schoulila jsem se. Adam ránu vlhkým ručníkem očistil a znovu ji očichal.

„Nebylo to lano,“ zavrčel. „Ať už tě chytilo cokoli, bylo to žíravé nebo jedovaté ? cítím to.“

„Proto to tak svědí?“ zeptala jsem se.

„Asi.“ Podal mi několik tabletek z lahvičky v lékárničce.

„Co je to?“

„Antihistaminy,“ řekl. „Pro případ, že jde o alergickou reakci.“

„Když si je vezmu, budu do tří minut spát.“ Přesto jsem si je vzala. Když pálení peroxidu odeznělo, nedala se potřeba zarýt prsty do rány a škrábat téměř snést.

„Musíme zavolat strýčku Mikeovi,“ řekla jsem tiše. Nechtěla jsem se znovu hádat.

Musel to slyšet v mém hlase, protože mě poplácal po koleni. „Zavolám mu, až s tebou skončím, ale pochybuju, že by nás sem poslal kvůli tomuhle.“

„Jenom abychom si to ujasnili,“ řekla jsem. „Pochopila jsem tě správně, že? Ty a Owensovi si myslíte, že v řece plave nějaká ryba, která sežrala Bennymu nohu.“

„Je předčasné dělat závěry,“ řekl Adam. „Možná vysedli na břeh, aby se naobědvali, a narazili na medvěda.“

„Žijí tady v okolí vůbec medvědi?“

„Asi ne přímo tady,“ uznal Adam. „Ale v horách, kde jsme byli, ano. Nedá se říct, jak moc se Benny vzdálil na člunu od místa útoku.“

„Tak co mě chytilo za nohu?“ zeptala jsem se.

„To by strýček Mike vědět mohl,“ řekl Adam. „Kolik vyder jsi viděla?“

Zamrkala jsem, protože antihistaminy už začínaly otupovat můj mozek. Vydry.

Napřímila jsem se. „To nebyly říční vydry.“ Jejich hlavy měly trochu jiný tvar. V tu dobu jsem jim nevěnovala velkou pozornost.

Adam kývl. „Když jsem se vrátil k člunu, jednu jsem viděl. O co se chceš vsadit, že je to nějaký evropský druh? Vlkodlaci nejsou v Evropě jediní měňavci.“

„Slyšela jsem o selkiích a kelpiích,“ řekla jsem. „Ale o vydřích měňavcích ne.“

„To ani já,“ řekl Adam a mračil se na moje lýtko. „Ale selkiové se často stýkají s lidmi. Kelpiové jsou vzácnější, zato děsiví. Je zřejmé, proč se o nich vyprávějí příběhy. Vydry jednoduše nejsou děsivé.“

Tak mluví muž, který s nimi neplaval nahý v řece. Možná jsou malé, zato mrštné a zákeřné.

Ozvalo se zaklepání. S Adamem jsme na sebe šokovaně pohlédli. Brána u silnice byla zavřená a nebyla tak daleko, abychom neslyšeli, kdyby u ní někdo zastavil. Podíval se na mě a já zavrtěla hlavou ? taky jsem neslyšela nikoho přicházet. Adam sáhl do zavazadla, tiše vytáhl zbraň, zastrčil si ji vzadu za džíny a schoval ji pod trikem.

Tiché klepání zaznělo znovu.

„Kdo je tam?“ zeptal se Adam.

„Jmenuju se Gordon Hledač, jsem Calvinův dědeček, pane Hauptmane. Říkal, že se vaše žena zranila, když pomáhala mému mladému příteli Bennymu.“

Adam opatrně otevřel dveře. Ustoupil a já poprvé spatřila muže venku. Jeho hlas staře nezněl, ale nepamatuji, že bych kdy spatřila někoho tak starého mimo domov důchodců.

Bystré hnědé oči na mě hleděly z tváře, která vypadala, jako by ji někdo nechal příliš dlouho usychat na slunci. Jeho pleť připomínala sušené hovězí a bílé vlasy měl spletené v copu, který mu padal na záda. Na nose mu seděly brýle se želvovinovými obroučkami a v uších měl malé zlaté náušnice. Záda měl sehnutá a ruce zkroucené artritidou, prsty ohnuté a klouby oteklé. Ale pohyboval se překvapivě lehce, když bez pozvání vyšplhal nahoru do přívěsu.

Na sobě měl džíny, červené triko a bundu s logem Redskins. Nevěděla jsem, jestli je fanda amerického fotbalu, jestli tím chce něco říct, nebo jestli ho prostě chrání před chladným nočním vzduchem.

Přes rameno si přehodil jednu z kožených tašek, které by měly vypadat jako kabelka, ale nevypadají. Na nohou měl nejkřiklavější pár kovbojských bot, jaký jsem kdy viděla ? a to už o něčem vypovídá, protože pocházím z kovbojského kraje a kovbojové nosí pěkně fintivé věci. Boty byly rudé jako rtěnka a každou zdobila americká vlajka vyšitá z červených, bílých a modrých korálků.

Voněl čerstvým vzduchem a tabákem. Ale tabák nepocházel z cigarety. Možná z dýmky ? a neměl v sobě všechny příměsi, kvůli nimž cigarety tak smrdí. Připomněl mi otcova ducha.

„Pověděl mi o vás, pane Hauptmane,“ řekl Calvinův dědeček. „Už je to dlouho, co jsem naposledy viděl vlkodlaka. A to musí být vaše žena Mercedes…“ Podíval se na mě a zhluboka se nadechl.

„Vy,“ řekl. „Vás jsem nečekal. Calvin říkal, že jste Černonožka, která se provdala za bílého vlkodlaka. Měl jsem se sám sebe zeptat, kolik černonožských žen běhá s vlkodlaky, že? Přemýšlel jsem, co se s vámi asi stalo.“ Přimhouřil oči. „Nevypadáte jako Starý kojot. Ach, trochu z něj vidím ve vašich očích a ve zbarvení, ale vypadáte víc jako běloška, než jsem čekal.“

Znal mého otce.

Najednou se mi navzdory antihistaminům vůbec nechtělo spát. Nedokázala jsem ale vyslovit otázky, které mi letěly hlavou. Podívala jsem se na Adama. Oči měl přimhouřené a výraz neutrální. Řeč jeho těla říkala: „Není zajímavý? Uvidíme, co nám předvede.“

Stařec pohlédl dolů na moji nohu a zasyčel. „To vypadá zle. Určitě se vrátil říční ďábel.“ Sedl si vedle mě, otevřel kabelku, která nebyla kabelkou, a vytáhl balíček v hedvábném šátku. Otevřel ho a dal se do zpěvu.

Jestli jste někdy slyšeli hudbu původních obyvatel Ameriky, dá se jen těžko popsat, jaké emoce vzbuzuje. Některé písně mají slova, ale Gordon Hledač jich mnoho nepoužil. Hudba prýštila z jeho hrudi a rezonovala v jeho nosních dutinách ? stejně jako hudba, kterou vyhazoval tančící duch mého otce. Za zpěvu vytáhl podomácku vyrobenou svíčku z včelího vosku a zapálil ji. Vypadalo to, jako by použil magii, ale já obvykle vycítím, když někdo čaruje. Neviděla jsem sirku, ale cítila jsem síru.

Podezřívavě jsem zavětřila. Zakřenil se a já si všimla, že mu chybí jeden z předních zubů. Zvedl prázdnou ruku a sevřel ji v pěst. Když ji znovu rozevřel, držel v ní vypálenou sirku.

Pak vytáhl list a podržel ho nad svíčkou. Byl suchý a rychle vzplál. Pustil ho a já se napjala a připravila se ho chytit, než spálí přívěs ? ale plameny sežehly list dřív, než mohl spadnout na koberec, zůstala po něm trocha popela a překvapivé množství kouře.

List jsem sice nepoznala, ale čich mi prozradil, z jaké rostliny pochází. Tabák. Takže asi nekouřil dýmku.

Gordon se předklonil a foukl kouř z tabáku a ze svíčky na moji nohu. Ani fouknutí jeho píseň nenarušilo. Naklonil hlavu a já viděla jen jedno jeho oko.

A v něm jsem spatřila ptáka, dravce, který trochu připomínal orla. Měl tak tmavé peří, až mě napadlo, že se jedná o orla skalního, jehož peří je často skoro černé; pohyboval se ale jinak.

Zavřel oči, znovu foukl, a když oko opět otevřel, bylo světlé a dravčí ? ale bylo to jen oko, nelétal v něm žádný pták. Dospěla jsem k závěru, že na mě antihistaminy působí silněji než obvykle.

Otevřel nádobku, nabral z ní žlutou mast a potřel ránu, kterou mi nezpůsobila ani vodní rostlina, ani konopné lano. Úleva se dostavila téměř okamžitě.

Přestal zpívat a utřel si mastné prsty do džínů. Pak zhasl svíčku.

Adam na mě pohlédl.

„Je mi mnohem líp.“

„Magie?“ zeptal se Adam návštěvníka.

Stařec se zakřenil. „Možná.“ Naklonil hliněnou nádobku s mastí ke mně. „Anebo měsíčková mast. Používám ji na všechny škrábance a popáleniny.“ Říkala jsem si, že mast povědomě voní. Něco do ní přidal, ale základem rozhodně byla měsíčková mast. Moje nevlastní matka ji používala jako všelék. I já měla krabičku v práci. „Jestli jsem to správně pochopil, i vaše chodidla si vytrpěla své. Co kdybyste mi je ukázala?“

„Odkud mě znáte?“ zeptala jsem se, zatímco jsem si zouvala boty a ponožky.

Adam byl přesvědčený, že křehký stařec může být nebezpečný. Poznala jsem to podle toho, jak ustoupil z dosahu. Stál na stráži, připravený udělat cokoli, co by bylo nutné, a věřil, že já si poradím se zbytkem. A já naopak věřila jeho odhadu.

Náš návštěvník možná byl stařec, ale s Adamem jsme žili v blízkosti starých tvorů, kteří byli nebezpeční. Nemínili jsme muže, který voněl po tabáku, kouři… a magii podcenit. Nebyla to faeská magie, proto jsem si jí předtím nevšimla. Jeho byla sladší, jemnější, ale nezdálo se, že by byla méně mocná.

Někdy byl stejně cítit Charles.

Stařec se usmál a zvedl nádobku s mastí. „A proč bych neměl znát Mercedes Thompsonovou, která se provdala za Adama Hauptmana, alfu Smečky columbijského poříčí?“

Moc dobře věděl, jak nelhat. Spousta nadpřirozených tvorů lež vycítí. Někteří fae, vlkodlaci, někteří upíři ? a já. Umění nelhat a neříct pravdu bylo užitečnou dovedností, když jste chtěli žít ve společnosti nadpřirozených stvoření.

Jakmile se objevil, nevěděl, kdo jsem. Ale stačil mu jediný pohled a jeho překvapené poznání nebylo hrané.

„Vy víte, co jsem,“ řekla jsem a najednou jsem si tím byla jistá. Srdce se mi vzrušeně rozbušilo. Věděl, co jsem a kdo byl můj otec.

„Natřete si mastí nohy,“ řekl. „Vypadají bolavé.“ Naklonil hlavu k Adamovi, aniž by odtrhl oči ze mě. „Máte pro starce něco k pití?“

„Sodu nebo jablečný džus.“

„Zázvorové pivo?“

Adam vytáhl ze zásuvky u malého dřezu hadr a navlhčil ho. Pak otevřel miniledničku, vytáhl stříbrnou plechovku a podal ji Gordonovi přes jeho rameno. Vlhký hadr hodil mně, pak se znovu postavil na hlídku.

Utřela jsem si nohy. Lýtko pořád bolelo, ale už mi v něm netepalo a nesvědilo mě. Rána připomínala spáleninu od provazu a nic víc. Ať už mě pořezalo cokoli, mělo to v sobě magii, kterou stařec zneutralizoval.

Vůči spoustě magických věcí jsem imunní ? ale neplatí to vždy. Obyčejně je to tak, že čím horší magie je, tím menší je pravděpodobnost, že vůči ní budu imunní.

Stařec otevřel plechovku a vypil ji. Vyprázdnil ji na jedno nadechnutí. Když jsem byla dítě, říkali jsme o tom, kdo dokázal vypít plechovku nebo láhev na jeden doušek, že ji zabil. Častokrát jsme to zkoušeli, ale zvládl to jen jediný z nás, jeden ze starších chlapců. Zapomněla jsem jeho jméno. Zemřel, než jsem opustila Montanu ? padl za oběť proměně.

Moje slovní přestřelka s Gordonem Hledačem mohla pokračovat celou noc ? vyrostla jsem ve smečce vlkodlaků; taky jsem věděla, jak nelhat. Ale někdy byla přímočarost užitečnější.

„Jsem kožoměnec,“ řekla jsem a masírovala si mast do chodidla. „Jak jste věděl, co jsem?“

Zasmál se a pleskl se rukama do stehen. „Tak tomu říkají?“ řekl. „Asi podle těch zrůd na jihu, co? Nepromenáduješ se kolem v kůži svých obětí, že ne? Tak jak bys mohla být kožoměnec? Zvrhlost.“ Zasyčel přes zuby a ozvalo se tiché hvízdnutí, jak vzduch unikl dírou po zubu.

„Nejsi kožoměnec, ale měňavec, to jsi. Kojot, že? Jo.“ Zavrtěl hlavou. „Kojot přináší změnu a chaos.“ Naklonil hlavu na stranu, takže to vypadalo, jako by naslouchal někomu, koho jsem neslyšela. Pohlédla jsem na Adama, ale mračil se na starce.

Gordon Hledač se zasmál. „Určitě je to lepší než smrt a zkáza ? ale ty po změně obvykle stejně přijdou. No dobrá.“ Obrátil ke mně horečnaté oči.

Natáhl se a poplácal mě po zraněné noze. „Říční znamení. Chtěl z tebe udělat svého sluhu ? je dobře, že kojoti jsou špatní otroci. Ale znamená to víc. Znamená to, že zítra musíš navštívit muzeum v Maryhillu. Prohlédni si umění a nábytek vyrobený cizí královnou ? a pak se běž podívat do sklepa. V poledne se sejdeš s mým mladým vnukem u jezera Horsethief Lake, vezme tě podívat se na Tu, která se dívá.“

Věděla jsem, co Ta, která se dívá je, i když jsem ji na vlastní oči nikdy nespatřila. Byl to nejslavnější piktogram u jezera Horsethief Lake.

„Prohlídky se pořádají jenom v pátek,“ připomněl Adam. „V deset ráno.“

Stařec zabručel. „Indiáni tam chodí, kdykoli chtějí ? je to naše místo.“ Poplácal mě. „A ona je indiánka bez ohledu na to, čemu věří. Můj vnuk je indián. Ti dva s sebou můžou vzít jednoho bílého vlka, který patří indiánské kojotí dívce.“

Protáhl se a hodil prázdnou plechovku Adamovi ? který ji chytil. „Nastal čas, aby tenhle starý indián šel.“ Znovu se na mě podíval. „Jestli už se chceš označit slovy bílého muže, odpovídá ti spíše označení ‚avatar‘, je přesnější než ‚kožoměnec‘.“

Vzal si brašnu a bradou ukázal na nádobku. „Raději si ji nech, sestřičko. Kojot si může hodně ublížit, když běhá s vlky.“

Pak odešel.

S Adamem jsme čekali a zadržovali dech, ale neslyšeli jsme kroky ani zvuk auta či člunu.

Po chvíli jsem si svlékla oblečení a vzala na sebe podobu kojota ? dneska večer mám v sobě tak ještě jednu proměnu. Ale bylo lepší, abych to udělala já než Adam. Otevřel mi dveře a vyšel za mnou ven, zatímco já přitiskla čenich k zemi a snažila se vypátrat starcův pach. Zamířil k řece, ne k silnici.

Sledovala jsem jeho stopu k zátoce, kde jsme si s Adamem hráli. Asi tři metry od svahu dolů k řece pach Gordona Hledače zmizel a spolu s ním i otisky kovbojských bot.

*

„Co myslíš, byl to duch?“ zeptal se Adam, zatímco já seděla na gauči a on mi znovu čistil nohy.

Řekla jsem mu, že jsou v pohodě. Ale on mě ignoroval a trval na tom, že je znovu očistí, když jsem běhala venku, přestože jsem měla tlapky, ne bosé nohy. Nebolelo to, jak by mělo, protože mast zahojila drobné ranky lépe, než by měsíčková mast měla. Zůstala mi jen spousta modřin.

„Jsou věci mezi nebem a zemí, Horacio,“ řekla jsem mu. „Obyčejně duchy poznám. Anebo pokud ne, zatím jsem to nezjistila. Co ty?“

„Cítil jsem z něj kouř a dravce,“ řekl Adam. „Dýchal a bušilo mu srdce. Kdybych měl hádat, řekl bych, že nebyl duch. Ale ještě nikdy jsem ducha neviděl, takže jenom hádám. Bylo to první vysvětlení, které mě napadlo, když tak najednou zmizel.“

„Ty jsi nikdy neviděl ducha?“ Já je viděla neustále, proto jsem zapomínala, jak vzácně je vnímají ostatní lidé.

„Ne. Tak co myslíš, že Gordon Hledač byl?“

„Víš,“ řekla jsem mu, „existuje starý indiánský zvyk, o kterém mi jednou vyprávěl Charles. Když někdo poctí tvůj příbytek návštěvou a hlasitě něco obdivuje, máš mu to dát. Podle Charlese pro to existují tři důvody. Za prvé…“ zvedla jsem prst, „…štědrost je ctnost, kterou je třeba podporovat. Za druhé…“ zvedla jsem druhý prst, „…nás to učí nevázat se na věci ani na ně nebýt příliš pyšný. Důležitá je rodina, přátelé, komunita. Věci ne. A uhádneš třetí důvod?“

Usmál se. „Charles mi o tom taky vyprávěl. Máš si dát dobrý pozor na to, koho si zveš domů. Vzpomněl jsem si na to až ve chvíli, kdy byl Hledač uvnitř. Možná byl indiánskou verzí čaroděje. Šaman.“

„Podle Charlese si šamani a čarodějové nejsou moc podobní.“

Znovu mě začala svědit noha, proto jsem si vytáhla nohavici a uvažovala, jestli se mám podrbat.

„Říční znamení,“ řekl Adam a lehce se rány dotkl.

„Choval se úplně jako fae,“ postěžovala jsem si. „Na nic neodpověděl a nám zůstalo ještě víc otázek.“

Adam mě políbil na koleno, což nemělo nijak ovlivnit můj puls. Chci říct, že podle mého názoru neexistuje méně erotogenní zóna, než je kolenní čéška. Ale byl to Adam, takže se mi pěkně rozbušilo srdce.

Položil moje nohy na zem. „Magická mast odvedla svoji práci. Nemyslím, že bys sis potřebovala dneska v noci nohu znovu natřít. Mám takový divný pocit, že budeš mast později ještě potřebovat. Ale když už mluvíme o fae, ztrácejí se tu lidi nebo se objevují celí zkrvavení, takže asi nastal čas zavolat strýčku Mikeovi a zeptat se, do čeho nás to namočil.“

Vytáhl mobil a vytočil číslo strýčka Mikea. Slyšela jsem hlasitou hudbu a někdo odpověděl cornwallsky.

„Tady je Hauptman,“ řekl Adam. „Dejte mi strýčka Mikea.“ Začal pochodovat sem a tam po přívěsu, jak to někdy při telefonování dělával. Zvedla jsem nohy nahoru a položila je na ručník, abych nezašpinila gauč. Adam tak získal půlkrok navíc. Zavíraly se mi oči a já se musela snažit, abych je udržela otevřené.

Ozvalo se několik cvaknutí a hudba náhle utichla, jako by se strýček Mike přesunul k telefonu v nějaké tišší místnosti.

„Adame,“ řekl. „Blahopřeju. A pročpak mi voláte z líbánek?“

„Kvůli vydrám,“ řekl Adam. „Přesněji kvůli vydrám, které vypadají, jako by spíše patřily na starý kontinent, a jsou cítit maskovacím kouzlem.“

Takže to taky cítil, tu trochu magie, když jsem se pokoušela vytáhnout člun zpod stromu. Nevyzařoval ji Benny ani člun. Musely to být vydry.

Na okamžik se rozhostilo ticho, pak si strýček Mike oddychl. „Takže tam jsou. Edyth říkala, že je žádný z jejích lidí už nějakou dobu neviděl.“

„A proto jste nás sem s Edyth poslali?“

Strýček Mike si odkašlal. „Ne tak docela. Edyth mívá občas tušení. Jedno se týkalo bývalého římského otroka jménem Patrik, který přišel do Irska. Všichni jsme litovali, že jsme ho nezabili hned, když nás k tomu vyzvala ? i když by to asi jenom znamenalo, že by církev poslala někoho jiného a oslavovali bychom svatého Aidena nebo svatého Connera namísto svatého Patrika. Poslové jsou někdy jako sedmihlavá saň, které narostou tři hlavy, když jí jednu useknete.“

„Hydra,“ řekl Adam.

„Přesně ta. No, podobné chvilky nemívá často, obyčejně tak jednou za století. Poslední měla těsně před výbuchem Svaté Heleny. Od té věci se svatým Patrikem ji všichni posloucháme. Asi před týdnem mi řekla, že měla předtuchu a možná by bylo dobré, kdybyste s Mercy strávili líbánky v jejím kempu a podívali se, co dělají vydrovci.“

„Co dělají?“ Adam se zastavil a nasadil obezřetný výraz. Edyth, ať už byla kdokoli, měla asi jednou za století předtuchy ? a jedna se týkala nás a našeho pobytu tady. To znělo mnohem vážněji než muž s ukousnutou nohou nebo duch tančící u řeky, i když mě silně ovlivnil.

„Očividně přežívají.“ Hlas strýčka Mikea zněl najednou ponuře. „Což znamená, že se naše obavy nevyplnily. Vydrovci nejsou jako selkiové, kteří jsou jejich nejbližší příbuzní. Existují i jiní fae, co dokážou přijmout podobu vydry, ale nejsou s vydrovci nijak spříznění. Poslední přeživší jsme odvezli do rezervace Walla Walla a vypustili v našich vodách.“

„Nemáte tam žádnou vodu,“ řekl Adam a stiskl si kořen nosu. „Byla to jedna z věcí, o které se vláda ujistila ? žádná z řek, které do rezervace přitékaly, z ní nesměla i odtékat.“ Nehádal se. Prostě strýčku Mikeovi říkal, co oba věděli, že se v rezervaci Walla Walla děje něco divného.

Tekoucí voda má prý zesilovat moc celé řady fae. Překvapilo mě, že někdo ve vládě ? kdo nebyl fae ? tuhle perličku věděl.

Ale bylo to zbytečné opatření. Viděla jsem v rezervaci celé oceány, fae se totiž nějak podařilo otevřít bránu Pod Kopec. Což byla jedna z věcí, které jsem nesměla Adamovi ? ani komukoli jinému ? říct. Slíbila jsem to, a kdybych slib porušila, zaplatil by za to mimo jiné můj mentor Zee, proto jsem držela jazyk za zuby.

„Máme rybníky,“ řekl strýček Mike a nelhal ještě lépe než Gordon Hledač. „Ale nestačily. Proto Edyth koupila kus pouště a proměnila ho v kemp.“

„A vypustila vydry tam.“

„Vydrovce. Edyth jim nechala kousek od zátoky vybudovat útočiště. Měli tam být šťastní, ale zmizeli odtamtud a asi půl roku jsme je nemohli najít. Když jsme je tam vezli, nebyli na tom dobře, proto jsme předpokládali, že pomřeli, dokud se Edyth najednou nerozhodla poslat tam vás.“

„Povězte mi o vydrovcích,“ řekl Adam.

„Měl byste se s nimi cítit spřízněný,“ odpověděl strýček Mike. „Jsou to měňavci, kteří dokáží přijmout lidskou podobu, jejich skutečnou je ale vydří. Jako lidé obvykle připomínají osoby s těžkým autismem. V minulosti kvůli tomu skončila spousta z nich na hranici.“

„Zabíjí lidi?“ zeptal se Adam.

Nastala dlouhá odmlka.

„Ne kvůli jídlu,“ řekl strýček Mike.

„To ani vlkodlaci. Přesto se všude, kde žijí smečky, objevují těla. Objevují se i tam, kde žijí vydrovci?“

„Ne taková, která by přilákala pozornost,“ řekl strýček Mike. „Jsou teritoriální. Někdy se lidé v blízkosti jejich brlohu utopí.“

„A vy jste je umístili do blízkosti plavecké zátoky.“

„Kterou chrání runy a magie,“ vyštěkl strýček Mike. „V té zátoce by nedokázaly utopit ani mimino. Můžou tam plavat a chytat ryby, ale nemohou v ní nikomu ublížit.“

„Tak se přestěhovali někam, kde mohou,“ řekl Adam. „Našli jsme je o několik kilometrů dál proti proudu. Máme je zastavit?“

„Na to bychom vás nepotřebovali.“ Hlas strýčka Mikea zněl netrpělivě. „Je jich sedm. Mohl byste si je dát k obědu a večer mít hlad. Mají málo magie, ale umějí ji chytře využít a spolupracují. Když jich bývaly stovky, byli nebezpeční. Existují fae, kteří mají podobu vyder a jsou mocní ? ale ti žijí na starém kontinentu a dobře prospívají.“

„Vydrovci jsou nižší fae,“ řekla jsem Adamovi. Nedávno jsem četla knihu o fae napsanou faeskou ženou. Chvíli mi trvalo, než jsem si na ně vzpomněla, protože kniha se o nich sotva zmínila. „Vyskytovali se hojně, ale nejsou mocní. Pravděpodobně by nedokázali napáchat víc škody než skutečné vydry. Říční vydry se lidem obyčejně vyhýbají, což je pro lidi jen dobře.“

„Ach, slyším Mercy? Co říká?“

Neznamenalo to, že by mě strýček Mike neslyšel. Možná jen nechtěl, abychom s Adamem věděli, že může slyšet, co říkáme. Přesto mu Adam moje slova zdvořile zopakoval.

„Vydrovci měli být přátelští a nápomocní,“ dodala jsem.

„Správně,“ souhlasil strýček Mike. „Ale byli skoro vybiti, což hodně změnilo. Nejsou ale dost velcí na to, aby mohli někoho vážně ohrozit.“

Tedy pokud oběť nebyla zraněná a bezmocná jako Benny.

„Zeptej se strýčka Mikea, jestli by byli schopni toho, co se stalo Bennymu,“ řekla jsem. Neuměla jsem si to představit, ale bylo by hloupé nezeptat se.

Když Adam moji otázku předal, strýček Mike řekl: „Ne. Možná by dokázali ukousnout prst. Za správných okolností by asi uměli někoho zabít stejně jako obyčejné říční vydry. Ale jenom kdyby mu překousli tepnu.“ Pak lstivě dodal: „Podobně jako by kojot dokázal zabít vlkodlaka.“ Což jsem udělala ? a neměla jsem si to v úmyslu v nejbližší době zopakovat. Nelíbilo se mi spoléhat se na hloupé štěstí.

„A Edyth připadalo důležité, abychom zkontrolovali sedm vydrovců?“ řekl Adam.

Strýček Mike vydal neutrální zvuk. „Její předtuchy se nevztahují jen na fae,“ řekl. „Stane se něco zlého, pokud tomu vy dva nějak nezabráníte. Anebo taky ne. Její předtuchy nejsou dokonalé.“ Jeho hlas velmi zvážněl. „Musíte to pochopit. Neprokazujete fae laskavost. Možná to nemá s fae vůbec nic společného. Jenom jsme se postarali o to, abyste byli na správném místě.“

„Dobrá,“ řekl Adam chladně. „Ať je prozatím po vašem. Až se s Mercy vrátíme domů, znovu si o tom promluvíme.“

Zavěsil.

„Mýlila jsem se,“ řekla jsem.

„V čem?“

„Gordon Hledač není stejný jako fae. Aspoň se nepostaral o to, abychom se ocitli na místě, kde má dojít ke katastrofě.“

„Myslíš, že sedm fae o velikosti vydry a s trochou magie dokáže způsobit katastrofu?“

„Ne,“ odvětila jsem. „Ale něco zlého se blíží. Nevypadá to, že by se Edythiny předtuchy týkaly nakopnutého palce, a dokonce ani chudáka, který přišel o nohu. A strýček Mike to věděl, když nás sem posílal.“

6.

JJedJeden z důvodů, proč nerada beru antihistaminy, jsou sny, které po nich mám. Nikdy nedávají smysl, ale zcela mě pohltí a následující den je ze sebe nemůžu setřást.

Tu noc se mi zdálo, že jsem uvězněná v kameni. Ať jsem se vzpírala a bojovala, jak chtěla, nemohla jsem se pohnout. Dostala jsem hlad, ale nebralo to konce, obrovský hlad mého zajetí nepolevoval.

Nakonec jsem byla osvobozena a nakrmila se vydrou, která mě zasytila víc, než měla, a na okamžik ukojila můj hlad. Proto jsem nesnědla ostatní, které plavaly okolo mě.

Vypadaly jako vydry, co sledovaly, jak táhnu Bennyho loďku z křoví.

Po probuzení jsem měla sucho v ústech a tížil mě pocit, že se blíží katastrofa, což nebylo po antihistaminech nic nezvyklého. Podobně jsem se cítila i po útoku upíra, démona a fae. Až po něm, protože jsem neviděla do budoucnosti a nevěděla tak, kdy Damoklův meč dopadne.

Nezáleželo na tom, jestli jsem si byla docela jistá, že sen nic neznamená. Nebylo zapotřebí Karla Junga, abych pochopila, odkud se v mém snu vzaly vydry. A tušila jsem, že dojem zajetí navodily samotné antihistaminy, po kterých jsem se vždy cítila netečná. Hlad? Ten se dal vysvětlit ještě snadněji. Včera jsem se neustále měnila z člověka v kojota a zpátky; po tom by vyhládlo každému.

U snídaně ? kterou jsme uvařili pěkně civilizovaně na malém sporáku ? jsem měla skoro stejnou chuť k jídlu jako Adam.

„Zlé sny,“ podotkl věcně. Pouto mu očividně znovu poskytlo náhled v nevhodnou dobu.

„Budeme jednoho dne schopni naše pouto ovládat?“ zeptala jsem se a nacpávala se bramborákem tak rychle, jak jen to šlo, aniž by mi padal od úst. „Viděl jsi všechno?“

Usmál se a přikývl. „Vydry i to ostatní. Aspoň že jsi jednu sežrala.“ Jedl skoro stejně rychle jako já, ale uměl to líp. Když jsem se dobře nedívala, ani jsem si nevšimla, kdy dostal sousto z talíře do úst. Ne že by se tak cpal, prostě měl vybrané způsoby a uměl mě rozptýlit.

„Jak je na tom noha?“ zeptal se, když jsem umývala nádobí. On vařil, takže já umývala.

Pohnula jsem bosými prsty a udělala několik dřepů. „Lýtko trochu pobolívá, ale jinak jsem v pohodě.“

*

„Děláme to proto, že nám to řekl Gordon Hledač?“ zeptala jsem se, když nás Adam vezl do muzea umění v Maryhillu.

„Chtěl jsem tě tam dneska tak jako tak vzít,“ odpověděl pomalu. „Ale musím přiznat, že jsem zvědavý.“

Položila jsem mu ruku na stehno a řekla: „Mohli bychom se vrátit domů ? nebo odjet do Seattlu, Portlandu nebo třeba do Yakimy ? a najít si hezký hotel.“ Zadívala jsem se z dálnice dolů na řeku. Z výšky vypadala malá a relativně krotká. „Mám takový pocit, že když zůstaneme, začnou se dít zajímavé věci.“

Věnoval mi rychlý úsměv a znovu obrátil pohled k silnici. „Ach? A proč si to myslíš? Protože tu lidem něco okusuje nohy? Kvůli otcovu duchu? Kvůli tajemnému starému indiánovi, který zmizel u řeky a nezůstala po něm jediná stopa? Anebo kvůli apokalyptickému proroctví dívky s jojem?“

„Dívka s jojem?“ vyjekla jsem. „Edyth je dívka s jojem? Poslala nás sem dívka s jojem?“

Vycenil zuby. „Už se bojíš? Chceš odjet do bezpečí?“

Nemohla jsem si pomoct. Opřela jsem se mu tváří o paži a zasmála se. „Nepomůže to, co?“ řekla jsem po chvíli. „Prostě bychom narazili na Godzillu nebo na pekelného upíra. Problémy tě pronásledují.“

Otřel se mi tváří o vršek hlavy. „Hej, Probléme. Pojďme se podívat na to, co nám chtěl tvůj tajemný indián ukázat.“

*

V Seattlu nebo v Portlandu by se maryhillské muzeum hezky vyjímalo. Uprostřed ničeho působilo velkolepě. Pozemek okolo byl zelený a dobře udržovaný. Cestou z parkoviště ke vchodu jsem pávy sice nikde nespatřila, ale slyšela jsem je a cítila. Při výletech do Portlandu jsem muzeum vídala z dálnice, ale nikdy jsem nebyla uvnitř.

Když mi o muzeu vyprávěli poprvé, znělo mi to hloupě. Uprostřed východního Washingtonu, sto šedesát kilometrů od Portlandu, dvě stě padesát kilometrů od TriCities, mělo stát muzeum, kde vystavovali nábytek rumunské královny z viktoriánských dob a díla Augusta Rodina.

Byla to první otázka, kterou zodpověděla lesklá brožurka rozdávaná u vchodu. Sam Hill, finančník a stavitel silnic a měst ? a muzea, které mělo být jeho domovem ? byl přítelem Lo?e Fullerové. Lo?e Fullerová byla tanečnice, co se na počátku dvacátého století proslavila v Evropě inovativním využitím látek a závojů a přátelila se s králi a umělci ? především s Marií Rumunskou (jejímž koníčkem bylo navrhování nábytku) a s francouzským sochařem Augustem Rodinem.

A tak se nábytek rumunské královny a docela velká sbírka Rodinových soch ocitly uprostřed ničeho.

S ohledem na to, jak izolované muzeum bylo, jsem očekávala, že tu budeme s Adamem sami, ale mýlila jsem se. V první místnosti, kde byl vystavený nábytek a rozmanité upomínky na viktoriánskou dobu, bylo hned několik skupin lidí. Dvě starší ženy, pětičlenná rodina s kočárkem a pár středního věku. Místnost byla tak velká, že se nezdála přecpaná.

Vyřezávaný nábytek vypadal krásně, ale připadal mi strnulý a nepohodlný ? hodil se spíše do divadelního představení než do obývacího pokoje. Možná by ho zjemnilo několik polštářů, takže by působil útulněji.

Zbytek patra zabírala sbírka obrazů rozvěšená v několika propojených pokojích.

V první místnosti jsme se s Adamem rozdělili a každý se vydal na prohlídku vlastní cestou. Většina obrazů byla velmi dobrá, ale ničím výjimečná, tedy dokud jsem nenarazila na olejomalbu známého malíře. Musela jsem vydat nějaký zvuk, protože Adam vklouzl ke mně a přitiskl mi obličej ke krku.

„Copak?“ zeptal se tiše, aby nerušil ostatní návštěvníky.

„Vidíš to?“ řekla jsem a postrčila ho k obrazu, který jsem si prohlížela.

Nebyla to nejkrásnější malba v místnosti, to ani zdaleka. Byly tu obrazy detailnější i lépe namalované, ale žádný mě tak neoslovil. Mezi anglickými a řeckými krajinami, portréty děveček a zátišími s lučním kvítím působili kovbojové poněkud nemístně.

Adam se předklonil, čímž se ke mně ještě víc přitiskl, aniž by to působilo příliš okatě, a přečetl si štítek s popisem. Odfrkla jsem si s falešným zděšením.

„Vidím, že nejsi pravý muž Západu, jinak bys ho hned poznal.“

„Nejsem, madam,“ protáhl lehce a na tváři se mu objevil dolíček. Milovala jsem ten dolíček ? a milovala jsem ho ještě víc, když k němu použil přízvuk z dob svého mládí. A hlavně jsem milovala jeho teplou tíhu na sobě. Bylo to tak snadné. „Jsem Jižan.“

„Stejně jako většina kovbojů, které maloval,“ řekla jsem mu. „Západ zalidnili Jižani, kteří nechtěli bojovat ve válce mezi státy ? anebo ti, kdo sem přišli po tom, co válku prohráli. Tohle je, můj drahý nevzdělaný vlku, Charlie Russell ? kovboj, ze kterého se stal umělec. Bez něj by dějiny Montany byly jen poznámkou pod čarou v díle Zanea Greye. Charlie maloval, co viděl ? a viděl toho hodně. Nebyl romantik, ale pravý realista. Čas od času ještě najde nějaký starý montanský rančer jeho akvarely svinuté a zapomenuté na půdě. Je to jako výhra v loterii, jen lepší.“

Adamova ramena se otřásala. „Cítím tvůj zápal,“ řekl, hlas mu zjihl smíchem a jeho dech mě lechtal na uchu. „Ale promlouvá k tobě jeho umění, nebo dějiny?“

„Obojí,“ řekla jsem a zachvěla se. „Ukázala jsem ti svůj. Který se nejvíce líbí tobě?“

Odtáhl se a nasměroval mě k malbě na vedlejší stěně. Znázorňovala ženu v jeskyni, nalevo a za jejími zády se nacházel šerý vodopád a u nohou měla jezírko vody. Obraz byl výjimečný tím, jak centrální postava vystupovala, čehož autor docílil nějakou alchymií barvy a textury kůže a látky oděvu spolu s pózou ženy. Obraz se jmenoval Samota.

Na obraze nebylo nic ze špíny a hrubosti detailů, které na mě zapůsobily v Russellově díle. Tato žena nemusela vstát a vyprat si šaty a uvařit večeři. A přesto…

„Dobrá,“ řekla jsem. „Ani tohle by mě doma na stěně neunavilo. Ale varuji tě, vedle mého Charlieho Russella bude vypadat divně.“

Políbil mě na ucho a zasmál se.

Expozice amerických indiánů se nacházela ve sklepě. Sam Hill zjevně nesbíral jen umělecká díla, nýbrž i košíky původních obyvatel. Hodně, hodně košíků. Během let byly přidány další věci ? třeba několik úžasných fotografií a velké petroglyfy. Přesto působila výstava dojmem miliónu košíků a hrstky dalších věcí.

Ani tady jsme nebyli sami. Rodina z přízemí si prohlížela petroglyfy. Nejstarší dívka se rodičům vysmekla a přitiskla obličej na plexisklo výstavní skříně.

Byla tu i indiánská žena středního věku. Byla sama a tvářila se vážně, přestože její obličej byl spíše zvyklý usmívat se než mračit. Okolo očí a úst měla vrásky od smíchu a slunce a veškerou pozornost upírala na mě s Adamem.

Z nějakého důvodu mi to nebylo příjemné. Proto jsem se otočila od kamenných rytin u vchodu ke košíkům a nastavila ženě záda.

Košíky byly mimořádné. Některé zdobily jednoduché postavičky zvířat, které působily překvapivě mocným dojmem na to, že pletení košíků vyžadovalo tak extrémní zjednodušení.

„Dobře, že jsem se nenarodila tehdy,“ řekla jsem Adamovi. „Na vysoké jsem chodila do uměleckého kurzu a jedním z projektů bylo uplést košík. Můj vypadal jako znetvořený hamak s dírami. Nikdy jsem nezvládla pracovat na obou stranách najednou.“

Ale dokonce ani moje vášeň pro dějiny nebyla natolik silná, abych si prohlédla všech milion a dvanáct košíků, jakkoli byly mistrně upleteny ? a vydržela jsem mnohem déle než Adam. Nejednalo se o košík pro každodenní použití. Většina byla vyrobena k prodeji sběratelům a turistům.

Připomněly mi moji profesorku dějin, která si stýskala nad ztrátou věcí běžné denní potřeby. Podle ní mělo každé muzeum hromady svatebních a křestních šatů, indiánských obřadních rouch a oděvů pošitých perličkami nebo losími zuby, které se nosily jen při nejslavnostnějších příležitostech. Nikdo si ale neschová babiččiny pracovní šaty nebo dědečkův kožený lovecký oděv.

Nemohla jsem si pomoct a napadlo mě, co asi Gordon Hledač chtěl, abychom si tu prohlédli. Rodina odešla ? slyšela jsem, jak si děti povídají v chodbě před výstavní místností. Ženu, která nás sledovala, jsem nikde neviděla.

Zastavila jsem se u velkého kusu kamene u chodby, která vedla k dalším sklepním expozicím. V místnosti bylo několik kamenných kvádrů s petroglyfy. Z jednoho na mě škaredě hleděl dravý pták.

„Zajímalo by mě, ze které doby pochází,“ řekla jsem a podržela prsty nad kamenem. Mohla jsem se ho dotknout ? ostatní se jich dotýkali ? ale nějak jsem se k tomu nedokázala přinutit. Jako by dotyk mých prstů mohl kámen poškodit, i když se to nepodařilo stovkám, možná tisícům let větru a deště. „A jak dlouho trvalo, než to vytesali.“

„Tyhle byly odneseny z původního místa nálezu, poté co byla přehrazena řeka a kaňon, ve kterém bývaly, měl být zatopený,“ řekl Adam zamyšleně a četl si cedulku vedle výstavky. „Řekl bych, že je vytesali už hodně dávno, jinak by byla vidět hrubost opracování. Určitě přinejmenším před tisícem let. Možná i před deseti tisíci.“

V muzejním bistru, hned vedle expozice Rodinových děl, jsme si dali sendviče a pak jsme zamířili k jezeru Horsethief Lake, které leželo asi pětadvacet kilometrů od muzea.

*

Janice Lynne Morrisonová učila ve třetí třídě a byla posedlá fotografováním. Její fotky nikdy nebudou zdobit stěny muzea, ale ráda dokumentovala svá dobrodružství. Obzvláště toto bylo třeba zaznamenat, protože si byla nešťastně jistá, že se jí život brzy rozpadne na kousky.

Zastavili na piknikovém plácku u řeky Columbie, aby poobědvali ? odsud už budou jíst jen v restauracích, dokud nedorazí k domu Leeho rodičů ve Wyomingu. Všichni pojedli, zbytky jídla zabalili jako svačinu a chlapci si hráli na kamení.

Lee byl v autě a telefonoval. Nebyla si jistá, kdy si telefonátů všimla, možná jakmile skončila škola a zůstávala častěji doma. Manžel pracoval doma a nebylo neobvyklé, když mu volali obchodně a on vyřizoval telefonáty v soukromí. Jenže tyhle přicházely každý den ve stejnou hodinu ? v jedenáct patnáct. Když zavěsil, snažil se pro ni dělat hezké věci ? věci, co dělají lidé, kteří se cítí provinile. A co bylo ještě víc usvědčující, odmítal jí po těchto telefonátech pohlédnout do očí. Buďto telefonoval s bookmakerem, nebo s milenkou.

Po dovolené si s ním promluví ? proto chtěla získat co nejvíce hezkých vzpomínek.

Nedokázala dostat oba chlapce do hledáčku ve správném světle, proto si skopla z nohou sandály, vstoupila do vody a zkusila to znovu. Světlo jí dopadalo na digitální obrazovku, proto musela použít obyčejný hledáček a přiložila si fotoaparát k oku. Pořád to nebylo ono. Potřebovala trochu širší rozhled. Udělala ještě krok dozadu ? a dno zmizelo.

Jak padala dozadu, něco ji chytilo za nohu a začalo táhnout proti proudu. Chvíli se vzpírala, pak ji ovládl klid. Mír. Voda zurčela okolo a odnášela s sebou všechny její starosti.

Se zájmem si ji prohlížely zelené oči a hladila ji světle zbarvená, třepotající se chapadla lemující ostrý nos. Tvor otevřel tlamu a odhalil dlouhé, špičaté zuby, načež ji zachytila vlna a odstrčila ji.

Nechtěla tvora opustit, ale nedokázala se vzepřít jeho potřebám. Vyklopýtala z vody, kašlala vodu, kterou spolykala, a dávila se. Ze šrámu, který se jí obtáčel kolem stehna těsně pod šortkami, kapala krev. Bolela ji hlava a pálily ji oči, ale byla klidná a šťastnější než kdykoli předtím.

Tvor ji chtěl.

„Maminko, mami, jsi v pořádku?“ Za paži ji chytil chlapec ? můj syn, napadlo ji, ale jak se jmenuje? „Jsi v pořádku? Kde máš foťák?“

Natáhla se a vzala ho za ruku ? a taky hocha, který zatím nic neřekl. Na sobě měl jen slipy a jednu botu. Věděla, že jindy by jí jedna bota vadila. Ale teď už jí nevadilo vůbec nic.

„Janny?“ Muž ji vyrušil dřív, než mohla chlapce odvést do řeky. Zamračila se na něj. Byl to její manžel, ano. „Janny, co se stalo? Jsi v pořádku?“

Věděla, že jí nedovolí chlapce vzít, proto je pustila, aby vymyslela nový plán.

„Janny?“ Jeho hlas zněl něžně a to ji z nějakého důvodu rozzuřilo. „Janny, krvácíš. Spadla jsi do řeky?“

„Musím si umýt krev,“ řekla. Její hlas zněl trochu nezřetelně, ale nemyslela si, že by na tom záleželo. „Pomůžeš mi?“

Následoval ji do řeky, i když z toho neměl radost. „Podle mě to není hygienické, Janny. V autě máme vodu.“

Zatímco protestoval, vedla ho hlouběji a hlouběji. Netvor si ho vzal kousek od místa, kde upadla, a strhl ho pod hladinu tak rychle, že ani neměl čas vykřiknout.

„Tati?“

Chlapci stáli na břehu, a když je vzala znovu za ruce, následovali ji. Poslušnost a důvěru měli zakořeněné hlouběji než instinkty přežití.

„Mercy.“

„Mami, co se stalo?“ zajímal se starší chlapec.

„Mercy, vzbuď se.“

„Tatínek si šel zaplavat,“ řekla mu s mírumilovným úsměvem. Netvor chtěl Janny, ale nestačila mu, proto ji poslal zpátky pro ostatní. Jenže pořád hladověl. „Co kdybychom si šli zaplavat spolu s ním?“

*

Otevřela jsem oči a zjistila, že dýchám příliš rychle a slintám Adamovi na stehno.

„Promiň,“ řekla jsem tupě. „Nechtěla jsem usnout.“

„Donutil jsem tě zůstat vzhůru hodně dlouho,“ řekl Adam, ale jeho hlas nezněl vůbec omluvně. Dalo by se říct, že spíše „spokojeně“. Samolibě. Před svatbou jsme nežili zrovna v celibátu, ale bylo těžké zachovat si soukromí, když Adam byl alfou smečky a měl pubertální dceru. Možná bychom si měli koupit vlastní přívěs.

„Musíš se prospat, když můžeš,“ pokračoval Adam. „Tentokrát jsem neviděl všechno, ale vypadalo to jako další noční můra.“

„To jo,“ souhlasila jsem. Nevolnost neustupovala. „Bylo to děsivé, jako když se něco děje strašně pomalu, ale stejně tomu nemůžeš zabránit. Myslím, že mi Gordonovy řeči o říčním znamení připomněly staré horory.“

Kojoti nejsou dobří otroci, řekl, když mluvil o tom, že jsem poznamenaná řekou. Jeho návštěva byla tak divná, že jsem na to zapomněla, ale muselo se mi to vrýt do paměti a ukázat tuhle děsivou scénu. Přemýšlela jsem, co mě asi poznamenalo. Možná nám odpoledne někdo řekne víc.

„Ještě nejsme na místě, takže předpokládám, že jsem nespala dlouho.“

„Asi deset minut,“ řekl. „Tady je náš park.“

„Nestojí tu Horsethief Lake,“ namítla jsem, když sjel z dálnice na dlouhou, mírně stočenou silnici, na které jsme minuli nápis „Státní park Columbia Hills“.

„Název byl změněný v roce 2003,“ řekl Adam. „Státy i geologická agentura ministerstva vnitra usilují o to, aby všechny názvy byly politicky korektní. Jen se zeptej Brana. S radostí ti povypráví o tom, jak se Aspen Creek jmenoval původně a podle kterého osla byl pojmenován.“

„Dobře, že v geologické agentuře neumí francouzsky, jinak by chtěli přejmenovat i park Grand Teton,“ řekla jsem.

Adam se zasmál. „Francouzským traperům se muselo po domově fakt stýskat, když přišli s takovým názvem, co?“

Cestou jsme minuli indiánský hřbitov, který se pořád používal ? poznala jsem to podle balónků a předmětů zanechaných na hrobech. Vypadalo to, jako by tam někdo uspořádal narozeninovou oslavu a hosté odešli, aniž by si s sebou vzali dárky. Hřbitov byl obehnaný vysokým pletivovým plotem s nápisem „Zákaz vstupu“.

Mám schopnost vidět duchy. Na hřbitově jsem ale ještě žádného nespatřila. Hřbitovy jsou pro živé. Moje zkušenost říkala, že duchové se raději zdržují na stejných místech jako za života.

Tak co dělal můj otec v kempu u řeky Columbie, když měl pocházet z Browningu v Montaně?

Jakmile jsme zastavili na štěrkovém parkovišti u řeky, Calvin Hledač už na nás čekal. Opíral se o plot a vypadal unaveně, starší než předchozí noc ? skoro na dvacet. Bez hnutí se díval, jak zamykáme auto a míříme k němu přes cestu.

Pletivový plot, o který se opíral, se táhl až k železničním kolejím na břehu, lemoval je a mizel z dohledu někde u skal. Za Calvinem byla nějaká cedule, ale nedokázala jsem ji přečíst.

„Strejda Jim říkal, že se tu s vámi mám v poledne sejít,“ řekl zdvořileji, než jeho postoj napovídal. „Asi vám mám dělat průvodce.“

„Děkuju,“ řekla jsem.

Pokrčil rameny. „Žádný problém. Někdy tu přes léto pracuju jako dobrovolník.“

Kopl do hlíny a obezřetně pohlédl na Adama. „Jak se vám podařilo spojit se strejdou Jimem? V nemocnici mě poslal, abych se šel podívat, jak je Bennymu, ale nevšiml jsem si, že by někomu volal ? a vím, že vám svoje číslo nedal, když jsme včera v noci čekali na sanitku.“

„Nemluvili jsme s ním,“ řekl Adam. „Mluvili jsme s tvým dědečkem.“

Calvin se odrazil od plotu, narovnal se a vykulil oči. „S dědou?“ zeptal se zaskočeně. „Se kterým?“

„Představil se jako Gordon Hledač,“ řekla jsem. „Zastavil se u nás včera v noci, říkal, že ho poslal tvůj strýc. Dal mi nějakou mast, která fakt pomohla mojí noze.“

„Ach, ten děda.“ Nezdálo se, že by z toho měl velkou radost, a já si byla jistá, že se zprudka narovnal právě při pomyšlení na Gordona Hledače. „Měl jsem to vědět.“

„Děje se něco?“ zeptal se Adam.

„Když děda Gordon rozvíří vodu, vždycky se něco děje,“ řekl Calvin. Pohlédl na mě, pak na Adama. „Vlkodlak, co?“

Adam kývl.

„Dobrá. No, pokud vás poslal děda Gordon, pak to udělám trochu jinak. Říkal, proč vás poslal?“ Zavrtěl hlavou a sám si odpověděl: „Co to říkám? Jasně že neřekl. Raději se bude dívat, jak pobíháme kolem jako kuřata bez hlavy. Asi mu to připadá zábavné.“

„Byl jsi včera v nemocnici?“ zeptala jsem se. „Bude Benny v pořádku? Řekl, co se stalo?“

„Ano,“ řekl Calvin. Zamžoural do slunce a toto gesto mi ukázalo rodinnou podobu mezi ním a starcem, který přišel do mého přívěsu. „Benny přežije. Asi… asi vám o něm povím až po tom, co si zahraju na průvodce, kdyby vám to nevadilo. Nevím, jestli to tak bude dávat větší smysl, ale aspoň budete vědět, proč jste sem měli zajít.“ Zamračil se na nás. „Netuším, proč si myslí, že je důležité, abyste cokoli věděli. Strejdy Jima bych se zeptal, ale dědy Gordona se ptá jenom hlupák: mohl by totiž odpovědět.“

Zadíval se přes řeku, jako by hledal inspiraci, a když znovu promluvil, zněl jeho hlas hlouběji. „Strejda Jim je šaman. Je to rodinná záležitost, obyčejně v sourozeneckých liniích. Žádné z jeho dětí tyto schopnosti nemá a neměl je ani jeho otec. Ale strýc ano. Tak to funguje.“

„Gordon je šaman?“ zeptala jsem se a snažila se rozluštit příbuzenské vztahy. Odpověď měla být ne, pokud byl Gordon jeho dědeček a měl stejné příjmení ? pokud ovšem nebyl Jim Calvinovým strýcem z matčiny strany. Což bylo, jak mě najednou napadlo, pravděpodobné, když měli jiná příjmení.

„Je v noci tma?“ Calvin se zakřenil. Úsměv zbavil jeho tvář zarputilosti, takže hned působil mileji. „Možná. Možná ne. Záleží na tom, co si pod tím pojmem představujete a jak na něj pohlížíte. Něco určitě je. Já jsem každopádně u strejdy Jima v učení. Začnu prohlídku stejně, jako byste byli obyčejní turisté, ale pokud to udělám správně, cestou se možná něco změní.“ Odkašlal si a trochu zahanbeně dodal: „Jestli dostanu inspiraci. Anebo taky ne.

Takže.“ Zhluboka se nadechl. „Vítejte na posvátné půdě. Mluvte, prosím, tiše a projevte úctu. Před dvaceti lety jsme ji oplotili a uzavřeli před cizinci kvůli vandalství. Ale nikdo z toho neměl radost, protože náhrobky jsou tu od toho, aby se dělily o příběhy těch, kdo odešli, se živými. Proto bylo rozhodnuto území zpřístupnit, ale jen za zvláštních podmínek. Kdybyste přišli sami…“ Odmlčel se, zadíval se na mě, a když pokračoval, nezněl jeho hlas už tak nacvičeně. „Pro vás by se asi nic nezměnilo. Vypadáte jako indiánka. Ale lidé, kteří sem vniknou bez dovolení, skončí ve vězení; bereme snahu o zachování tohoto místa vážně.“

Otočil se, vykročil stezkou a my ho následovali. Bylo to jako vstoupit do bludiště, jen nás namísto křoví obklopovaly vyvřeliny a obrovské balvany.

„Tohle je stezka Temani Pesh-wa,“ řekl Calvin a vedl nás, přestože průvodce nebylo potřeba, cesta byla očividná. „Znamená to ‚napsaná na skále‘. Zdejší piktogramy jsou pravděpodobně staré pět set až tisíc let.“

Docela rychle šplhal do prudkého svahu a mluvil za chůze. „Dříve žilo v této oblasti mnoho indiánů. Lewis a Clark se zastavili nedaleko odsud a ze záznamů v jejich denících se dá odhadnout, že v okolí žilo až deset tisíc indiánů. Víme, že jedna z mnoha vesnic stávala tam.“

Ukázal směrem, odkud jsme přišli a kde v dálce trčel do řeky kruhový výběžek země. Tvořil ho čedičový útes, který se tyčil několik desítek metrů nad vodou. Z místa, kde jsme stáli, jsem neviděla, jestli se mezi námi a místem, na které ukazoval, nachází voda. Kus země připomínal patrový svatební dort, uprostřed totiž byla druhá, mnohem menší vrstva.

Zrovna jsem se otáčela zpátky ke Calvinovi, když jsem si všimla, že na stezce nejsme sami. Indiánka z muzea se vydala na křižovatce cestou, kterou jsme my minuli. Vzápětí zmizela za velkou hromadou balvanů a už se neobjevila.

„Dvakrát do roka pořádali poplatch,“ pokračoval Calvin, „oslavu, na kterou pozvali lidi z celého okolí. Součástí poplatche byla životní vize dvanácti až třináctiletých chlapců a dívek. Po ní přicházeli sem, aby ji zaznamenali na skálu.“

Odvedl nás k čedičovým skalám ? ve srovnání s těmi, na které před chvílí ukazoval, byly titěrné. Zastavil se, ale mlčel, proto jsem vzhlédla. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, na co se dívám, i když jsem je hledala. Staré malby splývaly se skálou, jako by tam patřily, a já ne. Sotva jsem našla jednu, uvědomila jsem si, že jsou všude.

Byly jich tucty nebo přinejmenším desítky. V některých se dali snadno rozeznat lidé nebo zvířata. Jiné naprosto nešly rozluštit, a to buďto proto, že barva příliš vybledla, nebo byla jejich symbolika příliš cizí, než aby byla srozumitelná. Některé symboly byly jasné ? tekoucí vodu třeba představovala řada vodorovných vlnovek. Jiné už tak jasné nebyly: červenobílý terč, dlouhé vlnité čáry, kruhy.

Přistoupila jsem blíž s rukama za zády jako dítě, kterému zakázali něčeho se dotknout. Před stovkami let stál kdosi právě tady a dotýkal se prsty skály. Před pěti sty lety. Před tisícem.

Napadla mě divná myšlenka, že marok Bran už v době, kdy kresby malovali, žil. Byla jsem si jistá, že je mu pět set let. Skoro jistá, že je mu tisíc.

Přesto. Přemýšlela jsem, jestli dívka nebo chlapec, který kdysi dávno rudobílý štít vytvořil, tušil, jak dlouho malba vydrží jako poslední důkaz toho, že kdy kráčel po této zemi.

Adam se vedle mě napjal a zhluboka se nadechl. Pomalu se otočil a zadíval se do míst, kde jsme před několika minutami stáli. Udělala jsem totéž a uviděla ho.

Na skalnatém výběžku, který trčel nad spodní část stezky, seděl jestřáb a hleděl na nás. Patřil sem stejně jako piktogramy. Na jeho zájmu o nás ale bylo něco divného. Až příliš připomínal ženu v muzeu. Pták se vznesl, prolétl nám těsně nad hlavami, stočil se k řece a zmizel.

Jakmile odlétl, uvědomila jsem si, že mi neklid, který ve mně vzbudil, připomněl moji vizi a zvířata, která mě pronásledovala a dávala mi najevo, že k nim nepatřím, dokud jsem neobjevila Kojota. Zažila jsem vizí stejně jako dávní umělci. Možná, napadlo mě vrtošivě, bych měla na skálu nakreslit křeslo La-Z-Boy. Tušila jsem ale, že by nikdo nepochopil, že se nedopouštím vandalství ? jen pokračuji v tradici.

Kdyby tu Calvin nebyl, řekla bych o svém nápadu Adamovi. Když jsem na něj ale pohlédla, zjistila jsem, že zírá na Calvina zlatýma očima plnýma podráždění.

Položila jsem mu ruku na paži. Zlaté oči mezi přáteli nebyly dobrým znamením.

Adam mi zakryl ruku svojí a postavil se mezi mě a Calvina. „Slyšel jsi během studia na šamana o lidech, kteří se mění ve zvířata, Calvine?“ zeptal se překvapivě civilizovaně.

Zamračila jsem se a pokradmu Adamovi stiskla paži. Neznala jsem Calvina; nebyl důvod ptát se na to, co jsem. Něco se stalo a mně to uniklo, protože jsem hleděla na jestřába.

Ať už to bylo cokoli, Adam se na Calvina hodně zlobil. Přemýšlela jsem, jestli mě postrčil za sebe proto, aby mě chránil ? anebo abych nemohla chránit Calvina.

„Ne,“ řekl Calvin ? což byla chyba. Už se měl od dědy naučit, jak nelhat. Kromě toho jsem znala dost indiánských legend na to, abych věděla, že existuje řada příběhů o lidech, kteří se mění ve zvířata ? a o zvířatech, která se mění v lidi, když na to přijde. A věděl o Adamovi, který rozhodně patřil k lidem, co se mění ve zvíře.

Adam se usmál a vycenil zuby. Sama jsem to neviděla, ale prozradil mi to Calvinův výraz. Adam odložil civilizovanou masku a odhalil Calvinovi svoji pravou tvář.

„Vlkodlakům nemůžeš lhát,“ řekla jsem mladíkovi. „Mohl jsi rovnou zakřičet: ‚Ano, ale nechci, abyste se mě na to ptali.‘“

Calvin polkl a jeho strach ke mně zavanul jako parfém.

„Mercy?“ zeptal se Adam.

Někam směřoval ? a dokud se ovládal, důvěřovala jsem mu. Vlkodlaci jsou netvoři. Vyrostla jsem s nimi a milovala jsem Adama ? neublížil by mi. Totéž ale neplatilo pro lidi, na kterých mu nezáleželo. Čím rychleji se situace ? ať už šlo o cokoli ? vyjasní, tím bezpečnější to pro všechny bude.

Někdy je nejsnadnější získat informace, když si protivník myslí, že už stejně všechno víte. Právě o to mě žádal Adam ? chtěl, abych Calvinovi řekla, kdo jsem.

„Já se měním v kojota,“ řekla jsem. „Podle matky to musím mít po otci.“

Calvinovi poklesla čelist, pak ztuhl. „Vaše matka je běloška,“ řekl naléhavě. „Nemůžete se měnit v kojota.“

„Můžu,“ prohlásila jsem uraženě. Obvinit ze lži jeho byla jedna věc ? věděla jsem, že mám pravdu. Obvinit ze lži mě bylo něco úplně jiného.

„Nemůžete.“

„Můžu.“

„Nemůžete.“

„Ale můžu.“

„Mercy,“ řekl Adam s přehnanou trpělivostí podbarvenou pobavením. Věděl, že to dělám schválně. Což bylo dobře, protože už se nezlobil.

„Nemůžete.“

„Nechte toho, oba dva. Chováte se, jako by vám bylo pět.“ Pohlédl na Calvina. „Každopádně mi řekl, co jsem chtěl vědět. Jestřáb nebyl obyčejný pták, a on to věděl.“

Nikdo nedokáže číst řeč těla tak jako vlkodlak, napadlo mě. A pak jsem si uvědomila, co řekl.

Krev mi odtekla z hlavy tak rychle, že jsem musela ukročit do strany, abych se udržela na nohou ? a metr stranou se nacházel sráz. Adam mě strhl zpátky, než jsem se zřítila dolů. „V pořádku?“

Kývla jsem, i když jsem si tím nebyla jistá.

Ještě nikdy jsem se nesetkala s nikým svého druhu. Po třiceti letech jsem se tak trochu domnívala, že nikdo jiný nezůstal, že jsem sama.

A taky jsem předpokládala, že kdyby někdo jako já existoval, taky by se měnil v kojota. Copak to ten stařík včera v noci nenaznačil? Věděl, že jsem kojot, a to jsem mu prozradila jen to, že jsem kožoměnec.

O kožoměncích jsem toho moc nevěděla. Jen to, co mi řekl Bran, a ani on toho nevěděl moc ? anebo mi řekl pouze to, co chtěl. Vyrostla jsem v přesvědčení, že pravda je to druhé, ale za poslední rok jsem začala věřit spíš první variantě.

„Je kožoměnec,“ řekl Adam Calvinovi. „Hledání důvodů, proč tomu tak být nemůže, nijak nepomůže a stejně zbytečné je i dohadování. Měl bych to vědět: mě kousl a změnil vojenský diktátor ve Vietnamu. Dodnes nevím o žádných vlkodlacích, kteří by žili v Asii ? někteří tamní tvorové nás nemají zrovna rádi a dokážou dát nelibost najevo smrtícím způsobem. A přesto jsem tady. Mercy se mění v kojota. To nevyvrátíš. Prostě se s tím vyrovnej. Byl to tvůj dědeček?“

Pokud se Gordon Hledač měnil v jestřába, vysvětlovalo by to, jak dokázal tak účinně zmizet. Pořád by po něm měla zůstat hromádka oblečení, ale kdyby byl kožoměnec, zodpovědělo by to většinu mých otázek.

„Děda Gordon se mění,“ řekl Calvin. Hleděl na mě a tvářil se, jako by cucal citrón.

A ani dobře nelhal. Možná se to šamani naučili s věkem. Tušila jsem, že jeho strýc Jim dokáže nelhat stejně dobře jako fae a jeho dědu jsem viděla dělat totéž. Tak proč poslali Calvina? Tedy pokud se s námi nechtěli podělit o svá tajemství.

A důvod, proč to udělali, měl něco společného s Gordonem Hledačem, Edythiným proroctvím a s tím, co se stalo Bennymu a jeho sestře, což nám chtěl Calvin říct později.

Jednou se setkám s nadpřirozeným tvorem, který mi poví všechno potřebné přímo a bez vytáček ? ale raději nebudu zadržovat dech.

„Ten jestřáb nebyl Gordon,“ řekl Adam, který uměl rozpoznat špatnou nelež stejně jako já. „Kdo to byl?“

Jestli se Gordon uměl proměnit a jestřáb nebyl Gordon, pak jsme byli tři. Tři kožoměnci. Gordon o mně věděl, věděl, že existuji, a přitom jsme se setkali náhodou. Kterou zařídila dívka s jojem, ale ne proto, že by chtěla pomoct. Fajn. Nechtěli se mnou mít nic společného. Zachovám se stejně.

Calvin na mě chvíli hleděl, pak odevzdaně rozhodil rukama. „Kojot, co? Možná to tak trochu vysvětluje, proč děda Gordon chtěl, abyste tohle viděla.“ Promnul si obličej. „Podívejte. Odvedu vás k Té, která se dívá ? nevím, jestli jste potřebovali vidět i ji, nebo ne. Strejda Jim zrovna nehýřil detaily, ale je to nejlepší a nejslavnější piktogram. Pak vás vezmu k petroglyfům, povím vám, co se stalo Bennymu, a dám vám telefonní číslo strejdy Jima, takže mu budete moct zavolat a zeptat se ho na všechno, co byste chtěli vědět, dobrá?“

Znělo to fér a Adam přikývl.

Vrátil se zpátky ke křižovatce, kde se stezka dělila, a vydal se tou, kterou šla předtím indiánka. Cestou jsme míjeli další kresby na skalách.

„Na piktogramech neroste žádný lišejník,“ poznamenal Adam.

Calvin přikývl. Uklidnil se, jeho strach polevil a už mě tak neponoukal pustit se za ním. „Správně. Uměli skálu očistit a udržet ji čistou tisíc let. Možná šlo o jednoduchý postup, možná skálu prostě ohladili. Lišejník potřebuje k růstu drsný kámen. Je tu několik holých míst, je vidět, že skála byla odrhnutá.“ Ukázal. „Ale nic na nich není. Možná někdo špatně namíchal barvu, nebo se k nim už nedostali. Když na některá holá místa dopadne světlo pod správným úhlem, jsou na nich vidět zbytky barvy.“

„Víš, ke kterému kmeni místní patřili?“ zeptal se Adam.

Calvin zavrtěl hlavou. „Jakmile přišli Evropané, všichni se odstěhovali. Spousta hord a několik kmenů úplně vymřely. Většina kmenů si historii předávala ústně a z příběhů se nic nedochovalo. Máme dobrý odhad, ale stejně tak i jiné kmeny, a naše názory se ne vždy shodují.“

Zahnuli jsme na stezku, na které zmizela indiánka. Cítila jsem ji. Stezka šla souběžně s plotem. Na opačné straně plotu vedly po břehu řeky koleje. Plot i stezka najednou končily a my se ocitli v rohu mezi plotem a čedičovou skalou. Na skále nad Columbií se tu skvěl největší, nejzřetelnější piktogram, jaký jsem kdy spatřila. Obraz ženy mohl být klidně namalován před deseti lety, ne před staletími.

Ta, která se dívá vypadala jako mýval. Na vršku hlavy měla dvě stočená ouška a ústa roztažená v širokém úsměvu. Do úst měla vsazený vybledlý černý čtverec. Možná to byl jazyk, anebo se kdysi dávno někdo pokusil něco zakrýt, ale ať už šlo o cokoli, ke zbytku jejího obličeje se to nehodilo. Nejasně jsem viděla, kde dříve mívala špičáky ? kdysi dávno, když byly zřetelnější, asi tak přátelsky nevypadala.

Většina piktogramů, které jsme spatřili, byla hrubší ? dvourozměrné postavy načrtnuté jednoduchými čárami. Tento měl hloubku a bylo to skutečné umělecké dílo.

„O Té, která se dívá koluje spousta příběhů,“ řekl Calvin a otevřel ústa, aby pokračoval, ale zarazil se. „Proto tady ale nejsme.“ Vypadal překvapeně, jako by ho vlastní slova zaskočila.

„Co kdybys nám o ní přesto pověděl?“ vyzval ho Adam. „Máme čas.“

Calvin se nervózně ohlédl, nikdo za námi ale nebyl. „Dobrá.“ Zhluboka se nadechl. „V jejím příběhu vystupuje Kojot, takže se asi hodí, co? Jde o jeden z příběhů o tom, odkud se tu vzala ? ve všech, které znám, hraje roli Kojot.

Jednoho dne šel Kojot po břehu Columbie a narazil na indiánskou vesnici. Procházel se mezi lidmi, ale nedokázal najít náčelníka. Zašel proto ke staré ženě, která vyráběla past na ryby. ‚Kde je váš náčelník?‘ zeptal se jí.

‚Naší náčelnicí je Tsagaglalal, Ta, která se dívá,‘ řekla stařena. ‚Je nahoře na kopci.‘

A tak Kojot vyšel nahoru na kopec a našel náčelnici přesně na místě, kde teď stojíme my.

‚Co děláš tady nahoře?‘ zeptal se jí. ‚Tvůj lid je dole ve vesnici.‘

‚Dívám se,‘ řekla mu. ‚Dohlížím na to, aby můj lid měl dost jídla. Dohlížím na to, aby měl kde spát. Dohlížím na to, aby byl v bezpečí před nepřáteli.‘

Kojotovi to připadalo jako dobrá věc. Proto s ní mrštil o skálu, aby mohla na svůj lid dohlížet navěky.“

„Vsadím se, že to není celý příběh,“ řekl Adam. „Kojot by to neudělal, kdyby mu neodsekla.“

„No,“ řekla jsem, protože hleděl na mě, „kdybych dělala svoji práci a nějaký cizinec by ke mně přišel a začal ji zpochybňovat, asi bych neodolala nutkání být trochu hrubá.“ Za ty roky, co jsem Adama znala, jsem mu nejednou od plic řekla, co si myslím, a na očích jsem mu viděla, že si na to taky vzpomněl.

„Možná,“ řekl Calvin. „Vezmu vás zpátky k petroglyfům.“

Vykročil zpátky, ale já zaváhala. Otočila jsem se a rozhlédla se po koutku, ve kterém jsme stáli, pak jsem se zhluboka nadechla, ale indiánku jsem necítila. Zachytila jsem její pach na křižovatce a nikam jinam jít nemohla. I kdyby přelezla plot, zanechala by po sobě pach.

„Všiml si někdo z vás ženy, která šla po stezce kousek za námi?“ zeptala jsem se. Možná se proměnila v jestřába, jehož jsme viděli.

„Jaká žena?“ zeptal se Calvin.

Adam zavrtěl hlavou. „Koho jsi viděla?“

„Ženu z muzea, z indiánské expozice,“ řekla jsem Adamovi, protože jsem předpokládala, že ji taky spatřil. Adam si všímá věcí. Zčásti je to asi tím, že je vlkodlak, ale hlavně asi proto, že ve vietnamské džungli patřil k průzkumným jednotkám.

„Rodina,“ řekl. „Otec, matka, tři děti.“

„A indiánka středního věku ve světle modré košili s dvěma papoušky vyšitými na zádech,“ řekla jsem mu. „Voněla po mátě a kávě.“

Zavrtěl hlavou. „Neviděl jsem ji.“

Prošel přímo kolem ní.

„Co to znamená?“ zeptal se Calvin.

„To ještě nevím,“ odpověděla jsem. Calvin neuměl vycítit lež. Bylo mu vidět na obličeji, že mi uvěřil. Vsadila bych se, že u jeho strejdy Jima by mi to neprošlo. Adam na mě ostře pohlédl.

Děla se spousta věcí. Příliš mnoho jich bylo tajemných a nedávaly smysl. A byli tu další dva kožoměnci, z nichž přinejmenším jeden o mně věděl, ještě než jsme se setkali. Mizející žena byla už příliš. I když jsem si byla jistá, že se mi zjevila z vlastní vůle a nebyla něčím, co zařídil Gordon Hledač nebo kdokoli jiný, s kým jsme se tu setkali.

„Co kdybychom šli k petroglyfům a ty mi pak povíš o Bennym,“ řekla jsem Calvinovi ponuře. „Uvidím, jestli ta žena někam nezapadne.“

Nebyla to jeho vina. Měla jsem pocit, že Calvin tápe ještě víc než Adam a já. Někdo si s námi pohrával a já už toho měla po krk.

7.

PPiktogram je malba na povrchu, na jakémkoli povrchu. Graffiti gangů jsou taky piktogramy, ale název se obvykle používá pro starobylé obrazce. Petroglyfy jsou obrazce vytesané do kamene. Stojí víc námahy a trvá déle je vytvořit. Stejně jako ty v muzeu i petroglyfy u jezera Horsethief Lake byly vyryté do kusů kamene vyříznutých ze skály. Na rozdíl od těch v muzeu byly ohrazeny plotem ? mohli jsme se dívat, ale ne dotýkat.

První petroglyf, který jsem u jezera uviděla, připomínal ananas.

Calvin nedokázal potlačit úsměv, když jsem mu to řekla. „Než byla na Columbii v roce 1959 postavena přehrada, byla tady řeka úzká a hluboká, ne široká a zkrocená jako dneska. Byly tu vodopády. Vodopády Celilo. Zůstaly nám fotky.“

Mladík se zadíval na řeku. „Víte, já v tu dobu ještě nebyl na světě. Ani moje matka ne. Někteří starší lidé ale řeku pořád oplakávají, jako by to byla živá bytost a zemřela.“

„Změna je těžká,“ řekl Adam. „A nezáleží na tom, jestli je k lepšímu, nebo k horšímu.“

Mladík na něj pohlédl. „Dobrá. Některé změny byly dobré, jiné ne zas tolik. Býval tu kaňon. Podle některých lidí bývalo na jeho stěnách víc petroglyfů než kdekoli jinde na světě. Nevím, ale bylo jich hodně. Když se ukázalo, že stavbě přehrady nic nezabrání, pokusili se jich co nejvíce zachránit. Tyto byly dlouhá desetiletí vystaveny u přehrady, než byly přesunuty sem. Další jsou v muzeu a hádám, že spousta jich skončila v soukromých sbírkách ? kmeny lidem řekly, ať si jich odnesou, kolik chtějí, jen když o ně budou pečovat. Ty, které zůstaly v kaňonu, skončily pod vodou a asi tam zůstanou navěky.“

Mluvil za chůze. Stejně jako kresby na kameni i řezby byly primitivní. U některých, jako u ananasové postavy, to bylo jako hádat, co nakreslil předškolák. Jiné byly mimořádné i navzdory stylizaci. Na řezbu orla bych dokázala hledět celou hodinu. Ale až kámen se stádem ovcí mi napověděl, o co tu jde.

„Ať se propadnu,“ řekla jsem. „Proto nás poslal prohlédnout si ty košíky.“

Muži se na mě podívali.

„No, možná ne,“ připustila jsem, když jsem si vzpomněla na ženu, která na nás zírala v muzeu a sledovala nás až k piktogramům. „Ale tahle zvířata připomínají obrázky na košících. Kdybyste umění znali jen z košíků a tkaných dek, tak až byste se rozhodli něco vytesat, inspirovali byste se tím, co jste na nich viděli.“

„Až tu skončíme, můžeš napsat do antropologických časopisů a povědět jim o svých teoriích,“ řekl Adam.

Přimhouřila jsem oči a zadívala se na něj. „Kdepak. Napíšu o tom doktorskou práci. Pak budu moct dělat to, co dělá většina lidí s doktorským titulem v antropologii.“

„A to je co?“ zeptal se Calvin.

„Nemusíš jí nahrávat,“ řekl Adam vážně, ale jeho oči se na mě smály.

„Totéž, co dělají lidé s titulem z historie,“ řekla jsem. „Opravují auta, servírují hranolky a špatné hamburgery.“

„Tohle jsem vám měl podle strejdy ukázat,“ řekl Calvin.

Kámen byl rozlomený, ale kusy byly pečlivě složené dohromady. Obličej tvora na něm připomínal lišku ? zmutovanou lišku s obrovskými zuby a chapadly. Tělo měla hadí. Vypadala jako kříženec čínského draka s liškou se zuby mořského úhoře.

„O petroglyfech toho nevíme tolik jako o piktogramech,“ řekl Calvin. „Mohly být vytesány prvními lidmi před deseti tisíci lety nebo taky sotva před sto. Nevíme, co měl tento představovat, ale máme pro něj jméno. Říkáme mu říční ďábel.“

Oči měl dychtivé, inteligentní a hladové.

Viděla jsem je už dřív. Zářivě zelené oči ve vodě ve snu. Mrkla jsem a vypadaly opět normálně. Bez ohledu na to, jak živě působily, byly vytesané do kamene. Ale věděla jsem, co jsem spatřila.

„A teď,“ řekl Calvin vesele, zatímco Adam mě pozoroval divokýma očima, „existuje příběh o Kojotovi a o netvorovi, který žil v Columbii za časů prvních lidí, ještě než sem přišel člověk.“

Pokusila jsem se uklidnit Adama úsměvem, protože musel vycítit, že jsem netvora na skále poznala. Bezhlesně jsem mu řekla: „Později.“ Kývl.

Důrazně jsem si připomněla, že šlo o sen. Jen o sen.

Calvin si naší konverzace nevšiml, což bylo jen dobře. „Netvor,“ řekl, „sežral všechny první lidi, kteří žili v řece. Sežral všechny první lidi, kteří v ní rybařili. Nakonec se nikdo neodvažoval k řece přiblížit, proto požádali o pomoc Velkého ducha. Poslal Kojota, aby se o celou věc postaral.

Kojot sešel dolů k řece a viděl, že v okolí nic nežije. Zatímco se rozhlížel, zvedl se z vody obrovský netvor. ‚Ach,‘ zvolal, ‚jsem tak hladový. Co kdybys šel dolů, abych tě mohl sežrat?‘

Kojotovi to nepřipadalo jako dobrý nápad. Vydal se proto do kopců, aby mohl přemýšlet. ‚Hehe,‘ smály se jeho sestry, které byly bobulemi v jeho břiše.“

„Čím byly?“ zeptala jsem se a byla jsem tak překvapená, až jsem přestala panikařit nad hladovým párem zelených očí v hloupém snu.

„Vykládám vám slušnou verzi,“ řekl Calvin. „Jestli chcete slyšet neslušnou, můžete se poptat kolem. A taky je nezdvořilé přerušovat vypravěče.“

„Promiň.“ Snažila jsem se přijít na to, jak by bobule, které byly sestrami v Kojotově břiše, mohly mít neslušnou verzi.

„‚Proč se smějete?‘ zeptal se Kojot.

‚Víme, co bys měl udělat,‘ řekly sestry. ‚Ale nepovíme ti to, protože by sis jako obvykle připsal všechny zásluhy.‘

Ale byly jeho sestry a Kojot uměl být přesvědčivý. Slíbil, že tentokrát všem poví, kdo s chytrým plánem přišel. Nakonec mu prozradily, co musí udělat. Na jejich radu vzal devět nožů z pazourku, váček sušeného masa, kámen, pochodeň a pelyňkové roští a sešel dolů k řece.

‚Pojď a sežer mě,‘ řekl netvorovi.

A netvor poslechl. Sotva ho spolkl, zapálil Kojot nožem a kamenem pochodeň. Uvnitř netvora našel všechny první lidi, které netvor sežral. Měli hlad, protože od chvíle, kdy je netvor spolkl, nic nejedli. A byli také prochladlí, protože netvor byl uvnitř stejně studený jako řeka.

Kojot podpálil pelyněk a rozdal jim sušené maso. Pak prvním lidem řekl, že netvora zabije, ale ven se budou muset dostat sami.

A tak vzal první nůž a začal si prořezávat cestu k netvorovu srdci. Netrvalo dlouho, nůž se na tuhém mase zlomil a musel vytáhnout druhý. Zlomil i ten a pak třetí a čtvrtý. Nakonec mu zůstal poslední. A ten zabodl netvorovi do srdce.

‚Utíkejte!‘ křikl na uvězněné lidi. ‚Zmizte odsud.‘ Poslechli a prchali z umírajícího netvora, jak jen mohli. Tlamou, žábry, zadkem.“

„Myslela jsem, že nám nevyprávíš neslušnou verzi,“ řekla jsem.

Calvin se zakřenil, ale pokračoval. „Bobr se dostal ven jako poslední. Na poslední chvíli unikl netvorovou zadnicí ? proto má placatý ocas bez chlupů.“

Zasténala jsem.

„Nakonec zůstali v řece jen Kojot a netvor a Kojot měl navrch.

‚Nechám tě žít,‘ řekl Kojot, ‚ale jen když mi slíbíš, že už nikdy nikoho nesežereš.‘ Netvor mu dal slib a Kojot ho nechal žít. Poražený říční netvor klesl ke dnu Columbie a už nikdy o něm nikdo neslyšel. Vděční lidé uspořádali Kojotovi oslavu a on snědl dvakrát tolik jako ostatní.

‚Pověz nám,‘ řekli lidé. ‚Jak jsi přišel na tak chytrý plán?‘

Kojot zapomněl na sliby, protože byl ješitný a roztržitý, a přivlastnil si všechnu slávu za záchranu lidí.“

Jakmile Calvin příběh dokončil, otočil se k říčnímu ďáblovi na skále. „Není jisté, jestli jsou říční ďábel a netvor v Kojotově příběhu jedno a totéž stvoření, ale řekli mi, abych vám příběh povyprávěl, až uvidíte tenhle obraz.“

„A taky jsi nám chtěl říct o Bennym,“ připomněl mu Adam.

„Bude v pořádku,“ řekl Calvin. „Po fyzické stránce. Policie na něj trochu dotírá, protože jim řekl, že si nepamatuje, co se stalo ani kde je jeho sestra, a doktoři mají problém zjistit, jak si zranil nohu. Ale Benny s nimi nemluví, protože jim do toho nic není a nepochopili by to.“

Calvin se opřel o plot, který petroglyfy chránil, a zadíval se na nás. „Nechápu, co to má do činění s vámi, proč si strejda a děda myslí, že byste to měli vědět. Chci říct, chápu, proč si byli jistí, že se nedáte na útěk a nevynadáte nám do bláznů, když začneme mluvit o říčních příšerách, které žerou lidi. Ale proč si myslí, že vás to bude zajímat?“

„Dobrá otázka,“ souhlasila jsem. „Budu ráda, pokud mi na ni někdo odpoví.“

„Pověz nám o Bennym,“ řekl Adam, který byl zvyklý nést na širokých ramenou odpovědnost za celý svět. Pokud existoval problém a on by mohl pomoct, udělá to.

Calvin na něj pohlédl, jako by si ho teprve teď všiml. Možná v Adamově hlase taky zaslechl ochotu riskovat život pro lidi, které vůbec neznal. Po nepříjemně dlouhé chvíli pravil: „Benny řekl strejdovi, že si s Faith vyjeli zarybařit, jak to v létě několikrát do měsíce dělávají. Chytili několik ryb a právě se chystali zabalit to, když něco zaškubalo za Faithin vlasec tak silně, až si myslela, že se jí na háček pověsilo nějaké harampádí. Mohla ho prostě přeříznout, ale s Bennym jsou dobří lidé. Neradi nechávají háčky a vlasce v řece, když nemusí.“

Na parkoviště zajel pick-up a zastavil vedle Adamova auta. Byl otlučený, nastříkaný základní oranžovou barvou a ještě třemi dalšími a jeho motor předl jako spokojený lev.

„Strejda,“ řekl Calvin zbytečně, protože jsme ho všichni viděli vysednout. „Možná teď všichni získáme nějaké odpovědi.“

Adam se ohlédl přes rameno, pak upřel pohled na Calvina. „Tak co Faith udělala?“

Jako většina lidí i Calvin Adama bez přemýšlení poslechl a pokračoval ve vyprávění, zatímco se strejda blížil. „Začala vlasec navíjet. Když ho přitáhla k člunu, vyklonila se. Benny se nakláněl na opačnou stranu, aby se člun nepřevrhl, takže neviděl, co udělala. Ale řekla…“

„‚Na háčku je něco divného, Benny. Vypadá to jako chapadla. Co myslíš, že…‘“ Jim zmlkl, pak věcně dodal: „A vzápětí byla Faith ve vodě. Benny za ní skočil a něco mu vrazilo do nohy ? myslí si, že právě v tu chvíli přišel o chodidlo. Voda začala pěnit a jemu se zdálo, že je v ní cosi opravdu velkého. Faith vyplula na hladinu a on ji jednou rukou popadl za paži, druhou se chytil člunu. Otevřela oči a řekla mu: ‚Je tu takový klid.‘ Pak jí strnul pohled a on si uvědomil, že z ní od hrudníku dolů nic nezůstalo. A tak udělal chytré rozhodnutí, pustil ji a vyhoupl se do člunu. Lehl si na dno a cítil, jak něco do člunu naráží a nadhazuje ho. Lovil v oceánu žraloky a prý to byl stejný pocit, jako by ve vodě byla ryba větší než člun. V jednu chvíli omdlel, probudil se tady a pak jste ho našli vy.“

Jim se odmlčel a pohlédl na mě s Adamem. „Když jsem ho vyslechl, zavolal jsem Gordona Hledače, protože on ví o podobných věcech víc než kdokoli jiný. Poslechl si Bennyho příběh a rozhodl se, že musí zajít do nového kempu podívat se na vlkodlaka. Ať už zjistil z příběhu cokoli, přesvědčilo ho to, že jste přímo uprostřed celé věci. Zčásti je to tím, že teď na sobě máte říční znamení.“ Upřel na mě pohled. „Ať už to svědčí o čemkoli.“

Nemluvil s námi ani zdaleka tak přátelsky jako včera večer. Ale bylo to jen přirozené. Byl člověk s veselou povahou, což všichni viděli, zároveň však vykazoval všechny známky alfy a my byli vetřelci na jeho území.

„Takže,“ řekl ztěžka, „teď víte to, co my. Jste na řadě.“

„Několik věcí jsme už řekli Calvinovi,“ řekl Adam. „Co kdybyste nám s Mercy dali trochu času, abychom si to mohli utřídit, a promluvíme si? Máme v přívěsu dost jídla na to, abychom nakrmili armádu. Vezměte Gordona a kohokoli dalšího, kdo by podle vás měl vědět, co se děje, a přijeďte za námi za dvě hodiny do kempu. Nakrmíme vás a promluvíme si.“

*

Cestou zpět do kempu Adam řekl: „Chápu to špatně, nebo víš o celé věci víc než já?“

„Neřekla bych, že vím víc,“ řekla jsem. „Spíše lépe tuším, jaké klást otázky.“

Vydal zvuk někde na pomezí bručení a vrčení.

Víc než třicet let jsem byla sama. Z nějakého důvodu jsem teď ale patřila Adamovi a on mně. Někdy mi to přinášelo takovou úlevu, že jsem to sotva dokázala snést.

„Myslím, že žena, kterou jsem viděla v muzeu a u jezera Horsethief Lake, byla Bennyho sestra Faith. Asi mohla být náhodný duch, ale příliš se o nás zajímala, než aby nebyla s celou věcí spojená. Bennyho sestra je nejlepší kandidátka. Než jim o ní povím, požádám je, aby mi ji popsali ? tedy jestli si myslíš, že bych měla. Moje odhalení by jim nanejvýš potvrdilo, že je mrtvá, ale Bennyho historka hovoří jasně.“

„Souhlasím,“ řekl Adam. „Jestli už se neobjeví, neexistuje podle mě důvod zmiňovat se o ní.“

„A kromě toho,“ řekla jsem a zadívala se z okýnka na malý sad, který jsme zrovna míjeli, nechtěla jsem totiž, aby mi Adam viděl do obličeje, „pokud mají mezi sebou kožoměnce, uvidí ji taky a může si s ním promluvit.“

Jenže Adam mě dobře znal a položil mi ruku na koleno. „Gordon je patrně kožoměnec.“

„Jo,“ přitakala jsem.

„A věděl o tobě, ještě než se objevil v kempu. Jenom netušil, že budeš se mnou, dokud tě neuviděl.“

„Jo,“ souhlasila jsem znovu. Na řece se pohupovalo několik rybářských člunů, které velikostí zastiňovaly dva vlečné čluny plující proti proudu.

„Dovolili, aby tě vychovala vlčí smečka,“ řekl. „Jejich ztráta. Měla bys raději je, nebo Brana a jeho smečku?“

Nasadil si tmavé brýle, což občas dělával, když řídil auto. Dokud se vlkodlaci snažili tajit svoji existenci, nosil je častěji. A jeho tvář byla stejně neutrální jako hlas.

„Tvoje schopnost poukázat na očividné mi jde na nervy,“ řekla jsem mu a dotkla se jeho paže, aby věděl, že ho škádlím. Být družkou a nyní manželkou mělo několik výhod a jednou bylo, že jsem se ho mohla dotýkat, kdykoli jsem chtěla ? a čím víc jsem se ho dotýkala, tím víc jsem se ho dotýkat chtěla.

„Jsem rád, že to považuješ za očividnou věc,“ řekl. „Gordon a ostatní kožoměnci měli možná důvod, proč se drželi stranou, ale na tom už nesejde. Kdo myslíš, že je ten druhý kožoměnec, jestřáb? Jim?“

„Možná,“ řekla jsem a zamyslela se. „Ale já žádné šamanské schopnosti nemám, skoro přesně naopak, magie na mě nepůsobí jako na ostatní. Asi by mohl být obojí zároveň. Jenže mohl by tu být i někdo další, s kým jsme se v lidské podobě dosud nesetkali.“

„Co tě na petroglyfu říčního ďábla tak zarazilo?“ Zajel k bráně kempu, protáhl kartu kontrolní skříňkou a otevřel nám. „Vycítil jsem jen tvůj šok. Nic jiného.“

„Vzpomínáš na noční můru, kterou jsem měla cestou k jezeru Horsethief Lake?“ řekla jsem. „Viděla jsem v ní něco, co mohlo být inspirací pro ten obraz.“ Pověděla jsem mu, co jsem si ze snu pamatovala.

Než jsem skončila, dojeli jsme k přívěsu. Adam dlouho mlčel a já mu pomohla připravit jídlo, abychom mohli nakrmit přesně neurčený počet lidí.

„Míváš podobné sny často? O lidech, které neznáš?“

„Ne,“ řekla jsem. „Lidi, které znám, mi obvykle dokážou způsobit dost nočních můr i bez toho, abych si musela vymýšlet nové.“

Zastavil se uprostřed práce a vytáhl magický telefon.

Dobrá, možná jeho telefon není magický, ale dokáže věci, s nimiž má problém poradit si můj počítač.

„Fajn,“ řekl. „Máme signál. Jak se jmenovala ta učitelka? Vzpomínáš si?“

„Janice Lynne Morrisonová,“ řekla jsem.

Pohlédl na mě, protože ho moje okamžitá odpověď trochu překvapila. Dělalo mi problém zapamatovat si jména lidí, která bych znát měla. Většinu zákazníků jsme si se Zeem bohužel pamatovali jen jako Rezavý brouk nebo Modrý mikrobus. Musela jsem zkontrolovat papíry, abych zjistila, jak se jmenují ti, které jsem znala celé roky.

Pokrčila jsem rameny. „Hrůza ti dokáže vrýt věci do paměti.“

Chvíli ťukal do magického telefonu. Kdybych měla tak složitý mobil já, musela bych s sebou vozit Jesse, aby tu zatracenou věc obsluhovala.

„Jistá Janice Lynne Morrisonová učí třeťáky na škole v Tigardu na předměstí Portlandu,“ řekl Adam a zamračil se. Natočil telefon tak, abych viděla na displej. Hleděla z něj zrnitá a příliš formální tvář.

„To je ona,“ řekla jsem a srdce mi spadlo do kalhot. „Jak to, že se mi zdají sny o skutečných lidech, Adame? Proč se mi zdá o jejich smrti?“ Sevřela jsem mu pevně zápěstí, protože jsem se potřebovala něčeho chytit. „Byla to předtucha? Já ve snech budoucnost nevidím. Spatřila jsem ji proto, abych ji mohla varovat?“ Věděla jsem, že blábolím, ale mluvila jsem s Adamem. Nevadilo mu to a já vlastně ani nečekala odpověď.

Volnou rukou mobil schoval a nechal mě, abych se ho držela tak pevně, jak jsem potřebovala.

„Nevím,“ řekl. „Ale zjistíme to. Varovat ji bez dalších informací by nepomohlo. Lidé neberou varování před netvory, kteří se je chystají sežrat, příliš vážně. Hlavně když s nimi přijdou úplní cizinci.“

„To je pravda,“ řekl Gordon ztěžka, když vystoupil zpoza přívěsu. „Proto ti, kdo ví, musí působit tajuplně. Je to jako rybaření. Záhada je návnada, pravda háček ? proto někdy bolí.“

„Ryba skončí mrtvá,“ řekla jsem suše.

„Což není konec, ve který doufáme,“ pravil Gordon a povzdychl si. „Ale ta možnost tu je.“ Dneska měl na sobě džíny a triko s obrázkem Dresden Dolls.

Podíval se na mě. „Kdo byl tvůj otec, Mercedes Thompsonová?“

„Hauptmanová,“ řekl Adam chladně. „Mercedes Athena Thompson-Hauptmanová.“

„Joe Starý kojot,“ řekla jsem, opřela se o Adama a uvolnila stisk na jeho paži, abych mu dala najevo, že jsem v pořádku a potřebuji, aby se přestal chovat tak ochranitelsky, i když si toho vážím.

„No jo,“ pravil Gordon. „Zranil se při autonehodě a vyřídili ho upíři. Říkal jsem mu, že řídí jako blázen, ale on jenom zřídkakdy poslouchal dobré rady. Víš, kdo tvůj otec byl?“

„Prostě mě vezměte po hlavě a hoďte do košíku ke zbytku mrtvých pstruhů,“ řekla jsem. „Přejděte k věci.“

Usmál se na mě.

„Někteří lidé rádi rybaří,“ řekl Adam suše. „Ať už z nezbytnosti, nebo ne.“

Gordon se zasmál. Měl hezký smích. „Já ano. To jo. Někdy ale chytíte něco, k čemu byste se jinak nedostali.“ Z tváře mu zmizelo pobavení. „Ryby se někdy zraní. Povím vám příběh, zatímco budete chystat jídlo pro ty, kdo už jsou na cestě. Dorazí ještě tři lidé.“ Když viděl, jak se mračím, usmál se. „Jsem starý muž. Starci se můžou chovat tajemně. Asi před deseti minutami jsem mluvil s Jimem. Dorazí s bratry Owensovými. Calvin drží hlídku v nemocnici, protože to vypadá, že na tom Benny není tak dobře, jak se původně zdálo. Snaží se vstát z lůžka, takže ho k němu museli připoutat.“

Vzpomněla jsem si na Janice Morrisonovou, se kterou se nikdy nesejdu a která dobrovolně nakráčela do řeky i se vzpouzejícími se dětmi.

„Co víš o tom, odkud se vzali lidé jako ty, Mercy?“ zeptal se Gordon.

„Moc ne.“

Adam si nás změřil ostrým pohledem, pak zamířil ke grilu, který byl součástí kempu, a nacpal do něj noviny a uhlí. Dopřál nám iluzi soukromí, protože Gordon se mnou chtěl očividně mluvit ? ale bude poslouchat.

Z jeho ochranitelských sklonů mě svrbělo. Ale poslední měsíce mě naučily, že jsou oboustranné. Každý, kdo by se pokusil ublížit mému vlkovi, by si to musel vyřídit se mnou. Možná jsem byla patnáctikilový kojot, ale nehrála jsem fér.

Gordon pochvalně zabručel. „Kdysi dávno narazil Kojot na vesnici, jejíž náčelník měl krásnou dceru. Kojot přijal podobu pohledného mladého lovce, zabil jelena, hodil si ho přes ramena a odnesl náčelníkovi jako dar. ‚Náčelníku,‘ řekl, ‚dovolte, abych se dvořil vaší dceři a pojal ji za manželku.‘“

„Bude to ta slušná verze?“ zeptala jsem se suše.

Gordon se zakřenil a odhalil chybějící zub, ale nepřerušil vyprávění. „Náčelník nevěděl, že se o jeho dceru uchází Kojot. ‚Lovče,‘ řekl, ‚můžeš se mé dceři dvořit, ale sama si zvolí manžela.‘

A tak se Kojot začal o náčelníkovu dceru ucházet. Nosil jí čerstvé maso, vydělanou kůži a krásné květiny. Za každý dar mu poděkovala. Nakonec zašel Kojot za jejím otcem a zeptal se ho: ‚Jaký dar jí mám dát, abych na ni udělal dojem a vzala si mě za muže?‘

‚Zeptej se mé dcery,‘ pravil náčelník.

A tak Kojot zašel za dívkou a zeptal se jí, po čem nejvíce touží.

‚Ráda bych měla vlastní jezírko, ve kterém bych se mohla v soukromí koupat,‘ řekla mu.

A tak zašel Kojot na klidné místo v lese, vyhloubil jezírko a odklonil potok tak, aby vytvořil vodopád, který by do něj padal. Když náčelníkova dcera jezírko uviděla, souhlasila, že se za Kojota ? který se stále vydával za lovce ? provdá. Pozvala ho do jezírka, kde se spolu smáli a hráli si, až se lesem neslo jejich štěstí.“ Stařec se odmlčel. „To myslím stačí. Příběh má tragický konec jako ve většině případů, kdy se do sebe zamilují dva rozdílní lidé.“ Poslední větu pronesl tak ostře, až bylo jasné, že nemluví jen o Kojotovi a náčelníkově dceři.

Zamračila jsem se na něj. „Spousta lidí, na jejichž názoru nám záleží víc, tvrdila totéž. Neposlechli jsme je.“

„Vadí vám, že jsem vlkodlak, nebo běloch?“ zeptal se Adam a přinesl z přívěsu pytlík s předem připravenými hamburgery. Kromě otázky nám nevěnoval sebemenší pozornost, když nás cestou ke grilu míjel.

„Vlci žerou kojoty,“ řekl Gordon, ale z řeči jeho těla jsem poznala, že mu naše manželství vlastně nijak nevadí; prostě dělal vlny.

Kdyby nebyl starý, řekla bych mu na to od plic pár věcí.

„Ano,“ souhlasil Adam nevýrazně. „Já ano.“

Jo. Tahle odpověď napadla i mě. A on se při ní ani nezačervenal. Možná Gordonovi ten dvojsmysl unikl. Vesele se ale na Adama zakřenil.

„Víte,“ řekla jsem věcně, „že Černonožci vyprávějí příběhy o Starém muži, ne o Kojotovi? U Lakotů se šprýmař jmenuje Iktomi ? pavouk ? i když ten páchá spíše zlo, než aby jen působil chaos.“

Stařec se lstivě usmál. „To proto, že Kojot používá spoustu převleků.“ Mávl na mě. „A chaos není nikdy jednoduchý, pokud nejste Kojot.“

„Tak co má ten příběh společného se mnou?“ zeptala jsem se, i když jsem vlastně nečekala odpověď.

„Náčelníkova dcera, která byla načas Kojotovou ženou, porodila holčičku ? a ta mohla být kojotem i člověkem stejně jako její synové.“

„Takže jsem potomek Kojota ? a jestřáb, kterého jsme viděli u jezera Horsethief Lake…“ Nepochybovala jsem, že o tom Gordon ví, „…je potomkem Jestřába.“

„Ano,“ řekl. „Kožoměnec…“ Záměrně zdůraznil jediný pojem, který jsem pro to, co jsem byla, znala; „avatar“ znělo jako něco z počítačové hry nebo modře pomalovaný tvor z filmu. „…je potomkem smrtelníka a nesmrtelného. Ale už je to dlouho, co se mezi námi tak svobodně pohybovali a dlouhá léta se kožoměnci rodí pouze tehdy, když jsou oba rodiče potomky takového páru.“

„Proto si byl Calvin jistý, že nemůžu být kožoměnec,“ řekla jsem. „Pokud vím, pochází rodina mé matky ze západní Evropy ? pravděpodobně je irského nebo německého původu.“

„Ano,“ souhlasil Gordon. „O tom nepochybuju. Proto se ptám, jestli víš, kdo byl tvůj otec?“

Vyslechla jsem ho. Nevěděla jsem, proč se rozhodl, že si se mnou bude pohrávat, ale už jsem toho měla po krk. Můj otec neměl s tím, co napadlo chudáka Bennyho a jeho sestru, nic společného. Ať už byl Gordon Hledač kdokoli, nic pro mě neznamenal.

„Byl rodeový jezdec,“ řekla jsem. Kdybych byla v kojotí podobě, přitiskla bych si uši k hlavě. „Jezdil na býkovi a byl v tom docela dobrý. Matka jezdila na koni své přítelkyně a snažila se vydělat si peníze na živobytí. Načas ji nechal u sebe bydlet. Zemřel při autonehodě, ještě než matka zjistila, že je těhotná.“

Adam nás sledoval od grilu. Upíral na starce žluté oči plné chladného nezájmu. Ostře jsem se nadechla a snažila se nevybuchnout ? nedovolit cizinci, aby mi ublížil historkou starší, než jsem byla já sama. Zdálo se, že emoce pronikají poutem druhů snadněji než slova nebo myšlenky. Když teď Adam mohl vnímat mé pocity, naučila jsem se lépe ovládat.

„Ano,“ řekl Gordon něžně. „Vím jistě, že máš pravdu. Joe Starý kojot zemřel před třiceti třemi lety na dálnici ve východní Montaně.“ Vzhlédl. „Aha, tady jsou.“

Vytáhla jsem z trucku vstupní kartu. „Pustím je dovnitř,“ řekla jsem a odběhla.

To, co se stařec pokoušel naznačit, nemohla být pravda. Kdybych byla na okamžik v pokušení uvěřit mu ? uvěřit tomu, že otec může pořád žít, protože Kojot umíral neustále, ale každé ráno vstal z mrtvých ? stačilo si vzpomenout na to, že jsem viděla, jak pro mě jeho duch tančí. Otec byl mrtvý. Natáhla jsem nohy, přešla z klusu v trysk a nechala rychlost, aby mi pročistila hlavu.

Otevřela jsem bránu Jimovi, který s sebou opravdu vezl Freda a Hanka Owensovy.

„Naskočte si dozadu,“ navrhl Jim, když pick-up vjel za bránu. „Svezu vás dolů.“

Na korbě pick-upu jsem nejela už od dětství a byla to pořád stejná legrace. Vyskočila jsem, ještě než zastavil, jen abych zjistila, jestli to pořád dokážu. Dopadla jsem a dovolila setrvačnosti, aby mě překulila a vynesla zpátky na nohy. Šlo o načasování. Otčím mě naučil, jak na to, když mě nachytal, jak se ho snažím napodobit.

„Naučit ji, jak to dělat správně, aby si nezlámala svůj hloupý vaz,“ zavrčel, když se nevlastní matka Evelyn zlobila, „bude asi bezpečnější než jí to zakázat, protože by stejně neposlechla.“

Byl báječný.

No a co, že si nějaký starý indián myslel, že mým otcem je Kojot? Mým skutečným tátou byl Bryan, který mě vychoval. Byl tu pro mě, když jsem ho potřebovala, dokud Evelyn nezemřela a on nedokázal přežít její ztrátu. Potom jsem měla Brana.

Kdyby se Bran s Kojotem pustili do křížku, vsadila bych na Brana. To pomyšlení mi vrátilo dobrou náladu.

Oprášila jsem si pozadí a Adam obrátil oči v sloup, čímž mi pozoruhodně připomněl svoji dceru. „Bran na tebe určitě ječel, když jsi vyváděla podobné věci,“ řekl, ale nepůsobil rozzlobeně.

„Nedělala jsem to už hodně dlouho,“ přiznala jsem. „Vypadá to pořád dobře?“

Zasmál se, rozcuchal mi vlasy a přivítal hosty.

Dali jsme si hamburgery, chipsy a makarónový salát. Bavili jsme se o počasí, řece, životě ve Washingtonu, životě v Montaně, životě v armádě a dozvěděli se tak víc o povaze lidí, kteří nám ještě před několika hodinami byli cizí. Jídlo bylo mezi spojenci rituálem skoro od počátku lidstva a všichni jsme si byli dobře vědomi podtextu.

Gordon Hledač toho moc nenamluvil. Usadil se na kempinkové židli a měřil si nás upřeným pohledem, kterým mi trochu připomínal říčního ďábla. Všiml si, že ho sleduji, a usmál se jako kočka, která právě slupla kanára.

„Myslím,“ řekl Jim nakonec, když vyhodil prázdný papírový talíř do odpadkového koše, „že bychom se měli znovu představit. Znát spojence je dobrá věc. Já jsem Jim Alvin z kmene Yakama. Moje matka byla Wishram, otec Yakama a já mám trochu magie našeho lidu.“ Sedl si zpátky na lavici u piknikového stolu, kde předtím jedl, a otočil se k bratrům Owensovým.

„Fred Owens,“ pravil Fred, i když vedle Jima seděl jeho bratr. „Mariňák na odpočinku.“ Pohlédl na Adama a usmál se. „Jestřáb, když se mi zachce. Rančer.“

„Hank Owens,“ řekl jeho bratr. „Mariňák na odpočinku. Rančer. Svářeč. Jestřáb, když se mu zachce.“ Naklonil hlavu k bratrovi. Očividně se jednalo o rodinný žert, protože bratr se usmál. „Byl to Fred, kdo si chtěl ověřit, že Calvin splní úkol.“

„Calvina jsme nechali…“ začal Jim, ale Gordon ho přerušil.

„…v nemocnici. Řekl jsem jim o tom.“

Mezi Jimem a Gordonem panovalo trochu napětí, jako když se v jedné místnosti ocitnou dva alfové. Možná byli spojenci, a dokonce i přátelé, ale jen čekali, až ten druhý projeví slabost nebo známku agrese.

„Adam Hauptman,“ řekl můj manžel, který seděl na druhé z kempinkových židlí. „Alfa Smečky columbijského poříčí. V roce 1973 se ctí propuštěn z armády. Druh a manžel Mercedes Thompson-Hauptmanové. Ve volném čase řídím bezpečnostní firmu.“

Jim na něj překvapeně pohlédl. I já byla překvapená. Vlkodlaci možná vystoupili na veřejnost, ale lidé o nich nevěděli všechno. A jednou z věcí, které Bran nevyprávěl, bylo, že vlkodlaci jsou nesmrtelní.

„To je hodně dávno,“ podotkl Fred.

„Vietnam,“ řekl Hank. „Byl jste ve válce ve Vietnamu.“

Seděla jsem na ledničce a sledovala Adamovu tvář. Nabídl mi židli ? nenávidím kempinkové židle. Po deseti minutách necítím nohy.

Co měl za lubem? Kdyby to zjistil Bran, neměl by z něj radost. Ale Adam měl pro všechno, co dělal, dobré důvody. Já je obyčejně odhalila až po pěti letech. Zdálo se, že Gordona sleduje. Možná jednoduše uznal, že než bude po všem, všichni se podělíme o svá tajemství.

„Byly to zlé doby,“ řekl Jim.

Adam ukázal lahví s vodou na Jima a zvedl ji ke krempě imaginárního klobouku v pozdravu. Podíval se na mě.

„Mercedes Thompson-Hauptmanová,“ odpověděla jsem na jeho pohled, kterým dal najevo, že by celou věc rád uspíšil. „Opravuju volkswageny. Jsem kojotí kožoměnec a družka Adama Hauptmana.“

„Gordon Hledač,“ řekl Gordon. „Ale indiánská jména se čas od času mění. Měl jsem i jiná. Umím trochu léčit, trochu čarovat a tak trochu ode všeho. V mládí jsem byl dobrý lovec, ale to už je hodně dávno.“ Koukl na Adama. „Možná dřív, než tenhle byl tak mladý, jak vypadá.“

„Dobrá,“ řekl Adam, jakmile se ukázalo, že stařec už víc neřekne. „Jim s Calvinem nám dneska odpoledne řekli několik věcí. Hlavně to, že v řece žije netvor, který zabil přinejmenším jednu osobu ? i když Bennyho sestrou to asi neskončí. Povím vám teď pár věcí, o kterých nevíte ? a možná nemají s naším současným problémem nic společného.“ Řekl jim o zásahu fae do našich líbánek, o Edythině proroctví a o vydrovcích, kteří se přestěhovali do Columbie.

Fred se zamračil a pohlédl na Jima. „Říkal jsem ti, že ty vydry vypadaly divně. Měly jiný tvar hlavy.“

„Viděl jsem je,“ řekl Gordon, ale tón jeho hlasu naznačoval, že je nepovažuje za důležité. „Proroctví je ubohá berlička.“

„Setkal jste se někdy s Edyth?“ zajímala jsem se. „Je malá. Obyčejně vypadá na deset.“

Gordon zvedl obočí a mě napadlo, že odpověď zní ano.

Vesele jsem se usmála. „Fae jsou záludní. Čím slaběji a neškodněji působí, tím nebezpečnější pravděpodobně jsou. Edyth je asi ta nejděsivější příšera na lodi plné stvůr. Nehodlám pominout, cokoli řekne. A nevím, jestli je moudré považovat vydrovce za neškodné ? i když to tak možná zrovna teď vypadá.“

„Nežerou lidi,“ podotkl Fred.

„Pokud víte,“ řekla jsem a Adam ve stejnou chvíli prohlásil: „Zatím.“

Usmál se na mě. „Souhlasím, že to nevypadá, že by měli v téhle věci prsty ? ale nelíbí se mi, že tu jsou. Sledovali Mercy, když tahala Bennyho z vody.“

„Chtěla bych dodat ještě několik věcí,“ řekla jsem. V tu chvíli se ale zvedl vítr a Bennyho sestra Faith se posadila vedle mě na kraj ledničky. Podívala jsem se na ostatní ? na Freda, Hanka a Gordona, kteří měli být jako já ? a očekávala jsem… já nevím co. Asi poznání. Ale nikdo nevyskočil a nezvolal jméno mrtvé ? zdálo se, že ji nevidí. Dokonce ani Gordon Hledač.

„Chce ho,“ řekla. Nedívala se na mě; hleděla na Hanka.

„Koho?“ zeptala jsem se.

„Bennyho.“ Vzdychla si. „Byla jsem tak hloupá. Věděla jsem, že se nemám vyklánět nad vodu. Ale on se taky zachoval hloupě. Umím plavat. Měl zůstat v člunu. Jenže teď… je to jako s krokodýlem v Petru Panovi. Kousla si a chce zbytek.“

„Ochráníme ho,“ řekla jsem jí.

Všichni nás sledovali ? nebo aspoň mě. Adam vstal a zvedl ruku, aby mě ostatní nerušili. Možná to nebylo nutné ? duchové někdy dokáží být neuvěřitelně paličatí. Ale někdy stačí hlasitý zvuk nebo nečekaný pohyb a zmizí jako králíci.

„Nevím, jestli se vám to podaří,“ řekla smutně. „Víte, v příběhu všichni první lidé zase ožili, když říční netvor zemřel.“

„Myslela jsem, že ho Kojot nechal žít.“

Konečně se ke mně otočila a usmála se. Její úsměv na tvář mrtvé ženy nepatřil. Smála se moc hezky. „Existuje několik verzí. Už jako malý kluk měl Calvin nejradši ty, kde všichni přežili.“

Vstala, přistoupila ke grilu a zabořila prsty přes mříž do uhlí.

„Buďte opatrná,“ řekla mi s očima upřenýma na uhlí. „Když někoho označí, patří jí.“ Znovu upřela pohled na Hanka.

„Vždycky pro mě existoval jenom on, víte? Už od střední. Ale nikdy si mě nevšímal.“ Najednou na mě vyplašeně pohlédla. „Neříkejte mu to. Nemusí se cítit zbytečně provinile.“

„Neřeknu,“ ujistila jsem ji.

„A nevěřte ani Jimovu tajemnému indiánskému kejklířství. Má doktorát z psychologie a do loňského roku, než odešel do důchodu, učil na univerzitě v Seattlu.“

Položila ruce zpátky na gril, ale tentokrát mříží nepronikly, zůstaly ležet na horkém kovu, do kterého bubnovala prsty, jako by ji fascinovalo, že to může udělat, aniž by se spálila. Přesto jsem cítila nutkání přistoupit k ní a ruce jí z grilu sundat, i když už si nemohla ublížit.

Pohlédla na bratry Owensovy. „A Fred cvičí koně. Začíná si dělat jméno. Hank mu pomáhá a k tomu svařuje, aby vypomohl s penězi.“

„Proč mi to všechno říkáte?“ zeptala jsem se.

„Abych nezapomněla,“ zašeptala. „Povězte jim, aby vyslovovali moje jméno nahlas. Nechci tady takhle zůstat. Řekněte Bennymu, že jsem v pořádku. Řekněte mu, aby za mě tento rok položil mamince na hrob květiny.“

Ještě nikdy jsem nejednala s duchem, který uvažoval tak logicky. Obyčejně si mě ani nevšimli. Těch několik, kteří mě vzali na vědomí, si obvykle neuvědomovalo, že jsou mrtví.

„Povím jim to,“ slíbila jsem, protože jsem celou věc nemohla nikomu usnadnit.

Vzhlédla a podívala se mi do očí ? jejími prokmitla zákeřně zelená barva, odstín očí říčního ďábla. „Udělejte to.“

A zmizela.

Adam mě sledoval, a když jsem na něj pohlédla, spustil ruku.

„Díky,“ řekla jsem mu.

„Co to mělo, k čertu, znamenat?“ zavrčel Hank. „S kým jste to mluvila?“

„Myslela jsem si, že všichni kožoměnci vidí mrtvé,“ řekla jsem. „Proto nás upíři nemají rádi.“

„Upíři?“ řekl Fred. „Upíři existují?“

Jim se zasmál. „Ne všichni kožoměnci jsou stejní, Mercy. Stejnou košili nikdy nenosí víc než dva muži najednou.“

Pohlédla jsem na Gordona.

„Není to ani moje břemeno,“ řekl mi Gordon. „A mimo to nejsem kožoměnec. Koho jsi viděla?“

Calvin říkal, že Gordon dokáže přijmout zvířecí podobu, a nelhal. Ale v příbězích původních obyvatel, které jsem četla, dokázala měnit podobu i jiná stvoření. Místo abych se zeptala, co tedy je, odpověděla jsem mu na otázku.

„Nechtěla, abyste vyslovovali její jméno, ale mohli byste mi popsat Bennyho sestru? Než vám povím, co mi řekla, chci si být jistá, že mluvím o správné osobě.“

„Ne,“ řekl Jim chladně. „Vy povězte nám, jak vypadala, a my vám řekneme, jestli je to ona.“

Dobrá. To jsem mohla. „Je o trochu menší než já, a svalnatá. Ne běžně svalnatá, spíše jako by dělala těžkou práci nebo sportovala. Těsně u levého ucha má malou jizvičku.“ Přitiskla jsem si na to místo prst.

„Má webovou stránku,“ řekl Hank nepřátelsky. „Je na ní její fotka.“

„Tak to nepůjde,“ řekl Adam prudce. „Když nevěříte, že Mercy Bennyho sestru viděla, nic vás nepřesvědčí.“

„Řekla Calvinovi, že je u jezera Horsethief Lake sledovala nějaká žena.“ Jim kopl do hlíny. „Prý měla na sobě tmavě modrou košili s dvěma papoušky na zádech. Bylo to ještě předtím, než jí prozradil, že sestra byla s Bennym ve člunu. Kromě toho si neumím představit, proč by předstírala, že vidí Fai…“ zakoktal se, jak rychle změnil, co chtěl říct, „Bennyho sestru, zrovna teď by tím nic nezískala.“

„Milovala tu košili,“ zamumlal Hank. „Pořídila si nový šicí stroj, který dokázal dělat i složité výšivky. Ta košile byla první, co na ní ušila.“

„Benny ji kvůli těm zatraceným papouchům pořád zlobil,“ řekl Fred. „Bílí kakadu.“ Zasmál se a zavrtěl hlavou.

Kdybych poznala Faith za života, asi bych ji měla ráda.

„Co říkala?“ zeptal se Adam.

„Říkala, že nestvůra Bennyho ochutnala a chce ho. Slíbila jsem jí, že ho ochráníme, ale moc tomu nevěřila.“ Pohlédla jsem na muže sedící na lavici u piknikového stolu. „Pak už jen několik věcí ? a taky mi předala vzkaz pro Bennyho. Chce, aby věděl, že je v pořádku, a má za ni tento rok položit matce na hrob květiny.“

Vykasala jsem si nohavici a ukázala všem značku na noze. Krev a hnis byly pryč, ale nohu mi obtáčel tmavě hnědý strup. Trochu svědil, ale nedotkla jsem se ho.

„Tvrdil jste, že je to říční znamení,“ řekla jsem Gordonovi. „Co to znamená?“

Opřel si nohu v šarlatové holínce o koleno a našpulil rty. Než ale stačil cokoli říct, ozvalo se ostré prásknutí pistole a Adam sebou vedle mě škubl.

8.

HHankův postoj naznačoval, že umí se zbraní zacházet. Skočila jsem po něm, ale i když jsem byla rychlá, dělila nás čtyřmetrová vzdálenost a jemu stačilo zmáčknout spoušť. Ale nebyla jsem sama, kdo zareagoval ? Hankův bratr do pistole praštil, zrovna když ten podruhé vypálil.

Fred zbraň chytil, strhl ji k zemi a Hank vystřelil třetí kulku do hlíny. „Co to děláš? Hanku? Nech toho.“

Nedostal šanci vystřelit počtvrté, popadla jsem totiž hůl, o kterou jsem málem zakopla, udeřila jsem ho s ní jako baseballovou pálkou zezadu do hlavy a omráčila ho.

Nezajímalo by mě, ani kdybych ho zabila ? a klidně se to mohlo stát, protože hůl, již jsem držela v rukou, byla ta faeská, která mě nějakým způsobem sledovala už od chvíle, kdy jsem na ni poprvé narazila.

Nezáleželo na tom, že neměla nohy ani nebyla živá, byla nasáklá starou faeskou magií, a to očividně stačilo, aby za mnou běhala jako věrný pejsek. Byla elegantní a štíhlá, konec ale měla opatřený těžkým stříbrem. Stejně dobře jsem mohla Hanka vzít přes hlavu olověnou trubkou.

Lugh nikdy nevyrobil nic, co by se nedalo použít jako zbraň, řekl dubový muž těsně předtím, než holí zabil velmi zlého upíra. Lugh byl starodávný hrdina tuatha de danann ? později jsem si o něm něco vyhledala. Pokud se dubový muž nemýlil, předcházela hůl o pěkných pár let narození Krista. Možná byla dokonce starší než Bran.

Odhodila jsem artefakt, který byl starý už v dobách, kdy Kolumbus poprvé vystoupil z lodi na Bahamách, jako kus smetí a vrátila se ke svému druhovi, než se kdokoli jiný pohnul.

Hank postřelil Adama.

Adam se nepohnul. Prostě se ve své hloupé kempinkové židli zhroutil. Podle toho jsem poznala, že je to zlé. Velmi zlé. Cítila jsem jeho krev.

Jakmile jsem k Adamovi dorazila, Gordon už byl u něj a zvedl ho ze židle s lehkostí, jaké by žádný stařec nebyl schopen. Adam byl těžký, samý sval, a to dokonce i v lidské podobě, a Gordon nemohl vážit ani z poloviny tolik jako on.

Ale nezdálo se, že by ho to zpomalilo.

Roztrhla jsem Adamovi košili, abych se podívala, jak na tom je.

Na hrudi měl úhlednou díru, ze které trčel úlomek kosti. Dobrá zpráva byla, že mu stále tluče srdce, protože z rány pulzovala krev. Špatná byla, že nejde o průstřel a příliš krvácí.

„Kulka je pořád uvnitř,“ zamumlal Gordon.

„Všimla jsem si,“ řekla jsem úsečně. „Musíme ji dostat ven.“ Nedalo se říct, jestli je stříbrná nebo olověná, ale musela jsem počítat s nejhorším. Všichni věděli, že Adam je vlkodlak, a legenda o stříbrných kulkách byla všeobecně známá.

Rozběhla jsem se k vozu pro super vybavenou lékárničku naditou ve třech batozích, v níž bylo všechno nezbytné i pro případ, že se rozpoutá peklo na zemi. V jednom byla chirurgická souprava. V druhém obvazy všech velikostí. Ve třetím různé mastičky a jiné věci první pomoci. Nezastavila jsem se, abych zjistila, co ve kterém batohu je, i když byly barevně odlišené. Sebrala jsem je všechny a odvlekla zpátky k Adamovi.

Klesla jsem na kolena u jeho hlavy ? právě když mu Gordon rozřízl kůži velmi malou, zato nebezpečně vypadající černou čepelí, protože rána se začínala zacelovat. To by mohlo být dobré znamení; rány způsobené stříbrem se vlkodlakům hojily stejně pomalu jako obyčejné rány normálním lidem.

„Drž ho,“ zabručel Gordon. „Jime, Frede ? Hank počká. Není mrtvý. Pojďte sem. Jestli se probudí, budeme vás potřebovat.“

„Vnímá,“ řekla jsem. „Nepohne se. Bude lepší, když se ostatní budou držet zpátky. Jsou v podstatě cizinci, a pokud je ucítí, začne se vzpouzet ? a v tom případě bychom ho my čtyři stejně neudrželi.“

Nebyla jsem si jistá, jestli k nám Fred nebo Jim zamířili, když Gordon zavolal, poslechli ale mé varování a drželi se zpátky. Omráčení nám při vytahování kulky pomůže, ale jinak to nebylo dobré znamení. Vysvětlení jsem pro ně našla, když jsem mu pootočila hlavu a objevila krvavý šrám na spánku, kde ho škrábla druhá kulka.

Už se hojil, takže aspoň ta kulka byla olověná. Ale kdyby ho Hank trefil do čela, existovala dobrá šance, že by ho zabil. Byla jsem Fredovým dlužníkem, protože já bych nebyla dost rychlá.

Pohladila jsem Adama po tváři, aby ucítil můj pach a pochopil, že na něj dávám pozor, pak jsem se podívala, co dělá Gordon. Adam vnímal; cítila jsem to. A věřil, že mu pomůžu, zatímco on udělá vše pro to, aby zůstal naživu. I kdyby první kulka byla olověná, musela ven, jinak bude Adamovi hůř než dítěti o Halloweenu a bude trvat celé dny, než vyhnisá.

Uvědomila jsem si, že nůž, který Gordon používá, není jen natřený načerno, aby vypadal vojensky. Byl to opravdový obsidiánový nůž. Ze základů antropologie jsem si vzpomněla, že kamenné nože jsou ostřejší, ale zároveň křehčí než ocelové, ne že by na tom záleželo. Důležitější než zvláštní nůž bylo, že Gordon očividně věděl, co dělá.

„Vytáhl jste už hodně kulek?“ zeptala jsem se, jen abych se ujistila. Prohrabala jsem batohy, našla chirurgickou soupravu a vytáhla z ní sondu a lékařské kleště.

Když jsem mu je podávala, pohlédl na ně. „Obvykle používám prsty,“ řekl.

Vlkodlaci ? a očividně ani Gordon ? si s infekcí hlavu nedělali.

„Sonda a kleště napáchají méně škody, když musíte jít hluboko,“ řekla jsem pevně. „Udělám to sama, pokud se vám nechce.“

Doposud jsem se vytahování kulek vyhýbala a nedělala jsem si iluze, že bych v tom byla dobrá. Ale zelenáč s kleštěmi bude určitě lepší než Gordon s prsty.

Zakřenil se a vzal si sondu.

„Na vlkodlakovi musíte pracovat rychle,“ řekla jsem mu.

„Dost rychle se uzdravuje,“ zabručel a vsunul nástroj do rány, kterou znovu otevřel divným nožíkem. „Což je asi dobře, pokud dostaneme kulku ven.“

„U dominantních vlků to tak je,“ řekla jsem. „A dominantnějšího vlka byste těžko hledal.“ Díkybohu. Navzdory předchozímu tvrzení se zdálo, že ví, co dělá. „Už jste sondu používal.“

Přehodil si ji do levé ruky a do pravé vzal kleště. „Jen asi stokrát,“ řekl a zavřel oči. „Mám ji. Zastavila se o lopatku.“

Stříbrná kulka se nerozplácne jako olověná. Kdyby Adamem prolétla, nechala by vpředu i vzadu stejně úhledné dírky. Kulka, kterou z Adama vytáhl Gordon, byla rozmáčklá a bezpochyby se uvnitř odrazila a potrhala orgány a svaly. Bylo to bolestivější, ale rozhodně méně smrtící.

Jakmile Gordon kulku vytáhl, utřela jsem si ruce do džínů a vytáhla telefon, abych zavolala Samuelovi.

„Komu voláš?“ zeptal se Gordon.

„Doktorovi, který je můj přítel,“ řekla jsem. „A jeho taky.“

Můj telefon sevřela ruka a Adam zachraptěl: „Ne. Nevolej, dokud nezjistíme, co se děje.“ Posadil se a použil k tomu svaly na břiše, ne paže. Neudělal to kvůli efektu ? rameno ho bude ještě nějaký čas bolet.

Pohlédl na Gordona. „Díky za operaci. Byla to asi ta nejrychlejší, jakou jsem kdy podstoupil.“

Gordon zvedl obočí. „Stává se vám to často? Pokud ano, radil bych vám změnit životní styl.“

Adam přijal Gordonovu radu s úsměvem, když ale promluvil, změnil téma. „Včera v noci jste se zmínil o říčním znamení ? o tom, že by z Mercy nebyl dobrý otrok. Co je na tom znamení tak zvláštního? Způsobil jí ho říční ďábel?“

Trpěl; cítila jsem, jak moc. Ale nemínil to dát najevo před ostatními.

„Říční znamení,“ řekl Gordon a podíval se na Hanka, kterému Fred prohlížel hlavu. „Chápu, proč se ptáte. Jednou žila u řeky skupina indiánů. ‚Nechoďte do té vesnice; lidé jsou tam poznamenaní řekou,‘ říkalo se. ‚Když tam půjdete, už se nevrátíte. Nakrmí vámi řeku.‘ Všichni obyvatelé vesnice měli na těle znamení a ve všem poslouchali hladovou řeku. Zbytek příběhu jsem zapomněl.“

„Zkontrolujte Hanka,“ řekl Adam zadýchaněji než obvykle. „Nepřipadal mi jako někdo, kdo napřed střílí a pak se teprve ptá. Dokonce i blázniví mariňáci potřebují důvod, aby zmáčkli spoušť.“

Fred se proti urážce neohradil, prostě svlékl Hankovi džíny a košili ? a našel na jeho zádech tmavě hnědý, krvácející šrám, který vypadal jako ten můj, než ho Gordon potřel mastí.

Vykasala jsem si nohavici. „Vypadá stejně.“

„Mohlo se to stát včera v noci, když táhl naši loď ke břehu,“ řekl Jim. „Nezmínil se o tom, že by byl zraněný ? ale Hank už je takový. Kojotí kožoměnci jsou vůči účinkům imunní?“

Gordon zabručel. „Tenhle kojotí kožoměnec očividně je.“

A když Hank zasténal a pohnul se, Jim dodal: „Mám v autě provaz.“ A vyskočil, aby pro něj zašel.

„Nechceme tady smečku,“ řekl mi Adam velice tiše a mě napadlo, že mi vysvětluje, proč nechtěl, abych zavolala Samuelovi. „Za prvé, vlci si ve vodě dobře nevedou. A za druhé si představ, co by ten netvor dokázal, kdyby dostal pod kontrolu vlkodlačí smečku.“

„Nezastavila by ho její magie?“ zeptala jsem se. Pokud říční ďábel dokázal ovládnout Hanka, jiného kožoměnce, možná mě nechránila moje podstata. Možná to bylo smečkou ? nebo mým poutem s Adamem.

Adam zavrtěl hlavou. „Možná. Ale nechci to riskovat. Ne dokud se všechno ještě mnohem nezhorší.“

„Uzdravujete se rychle,“ nadhodil Jim neutrálně, když se vrátil s provazem.

„Takoví už jsou vlkodlaci,“ řekla jsem ? a vzpomněla si, že jedním z následků rychlého uzdravování je větší hlad než obvykle. Adam bude potřebovat maso ? spoustu masa, a čím syrovější bude, tím lépe. Ovládal se, což nemohlo být jednoduché, když jeho zranění bylo na očích možná nepřátelsky založeným cizincům. Alfa vlci si podobnou slabost nemohli dovolit. Dobře skrýval bolest, ale všichni věděli, že byl postřelený, a viděli jeho krev.

„Seženu ti něco k jídlu,“ řekla jsem mu.

„Ne,“ pravil Adam a chytil mě za paži, abych nemohla odejít. „Ještě ne. Napřed dokončíme naši schůzku.“

Nechtěl dát před ostatními najevo ještě větší slabost. Možná jsem to chápala, ale neměla jsem z toho radost. Jenže byl alfa a já jeho družka. Pohádáme se v soukromí… Dobrá, komu jsem se snažila lhát? Pustila bych se do něj i před smečkou, ale ne před cizinci. Aspoň ne když byl raněný.

Pohlédl na ostatní, kteří svazovali Hanka provazem. Gordon na ně šel dohlédnout.

Adam ke mně natáhl zdravou ruku a tiše řekl: „Pomoz mi vstát.“

Poslechla jsem a snažila se neukázat, kolik sil mě stálo postavit ho na nohy. Trochu prkenně zamířil k piknikovému stolu a opřel se o něj bokem. Očividně byl spokojený s prací, kterou Fred odváděl, protože nic neřekl, dokud indián nesvázal bratra do kozelce.

Je těžké spoutat někoho tak, aby nemohl utéct. Když mi bylo asi deset, s ostatními dětmi v Aspen Creeku jsme se inspirovali nějaký filmem a strávili celý měsíc tím, že jsme se o přestávkách navzájem svazovali skákacím lanem, dokud se neobjevil Bran a nezarazil nám to. Asi by se neobtěžoval, kdybychom nenechali Jema Goodnighta přivázaného k houpačkám i po zvonění. Cítily jsme se v právu, protože Jem prohlásil, že ho žádná holka nedokáže svázat tak, aby se z pout nedostal. „Holky,“ prohlásil, „neumí vázat uzly.“

Trvalo tři přestávky, než se nám to povedlo, ale po tom, co se ho půl hodiny snažili rozvázat, musel Bran nakonec použít nůž, aby Jema osvobodil. Umím vázat uzly bez ohledu na to, že jsem holka. Bryan býval námořník na opravdových velkých plachetnicích a začal mě učit, sotva jsem si dokázala zavázat boty.

Adamovi zazvonil mobil a on pohlédl na displej. Ušklíbl se, zvedl ho a řekl: „Jsem v pořádku, Darryle. Malé nedorozumění.“ Pouta smečky byla někdy na obtíž. Jako třeba ve chvíli, kdy Adama postřelili a on nechtěl, aby se za ním smečka přihnala.

„Jsi zraněný,“ řekl Darryl a jediný, kdo ho asi neslyšel, byl Jim.

„Nic vážného.“

„Cítil jsem, jak tě postřelili,“ řekl Darryl suše. „Poznám kulku. Na tvých líbánkách došlo k nedorozumění, které skončilo tím, že tě postřelili? Za několik hodin můžeme být u vás.“

„Bylo to nedorozumění,“ zavrčel Adam a mluvil pomaleji, jako by tak mohl donutit Darryla k poslušnosti. „Zůstaňte, kde jste. Zavolám, kdybych vás potřeboval.“

Darryl se odmlčel. „Dej mi Mercy.“

„Kdo je tu alfa?“ Adam výhrůžně snížil hlas.

„Ty,“ řekla jsem a sebrala mu mobil z ruky. „Ale tohle je odplata za to, že jsi nechal chudáka Darryla, aby na mě dohlížel, když jsi byl v D. C. Ahoj, Darryle. Postřelili ho osmatřicítkou do ramene, olověná kulka. Zatím přesně nevíme, o co tu jde, ale pro dnešní večer už je po všem. Když budeme potřebovat, zavoláme. Zrovna teď to vypadá, že by to nemusel být dobrý nápad, kdybyste se rozjeli sem.“

„Je šéf v pohodě?“

„Je nabručený.“ Čímž jsem myslela, že trpí, ale neřekla bych to nahlas. Darryl pochopí. Vlci nikdy nepřiznají, jak vážně jsou zranění. „Ale bude v pořádku. Jsme v bezpečí a zachránit nepotřebujeme.“

„To mi stačí. Ale kufry nechám sbalené pro případ, že by se něco změnilo.“

„Jak je Jesse?“ zeptala jsem se. „Pořádá párty a divoce si užívá?“ Jesse představovala dobrou změnu tématu, protože Darryl s Adamem se hned uvolnili.

„Obarvila si vlasy na oranžovo a má v nich takové třpytivě fialové prameny,“ řekl a jeho hlas zněl zděšeně, ale zároveň uchváceně. „Podobné věci dělá, i když je Adam doma, tak jsem si řekl, že mě asi nezabije. Ví, že když si vlasy bude příliš barvit, zezelenají?“

Odfrkla jsem si. „Už je měla zelené. Nevšiml sis?“

„Zapomněl jsem,“ řekl. „Možná je přece jen dobře, že nemáme děti. Pověz šéfovi, že doma je všechno v pořádku.“

„Udělám to,“ řekla jsem. „Dobrou noc.“

Vrátila jsem telefon svému druhovi. „Zůstanou doma.“

Beze slova mobil schoval, ale na tváři se mu objevil dolíček. Fakt, že Jesse znejistila intelektuálního i skutečného obra, který byl Adamovým zástupcem, bylo docela zábavné.

„Promiňte,“ řekl Adam ostatním. „Museli jsme to vyřídit, jinak byste se ocitli uprostřed smečky vlkodlaků.“

„Věděl, že jste zraněný?“ zeptal se Fred.

„Patří ke smečce,“ řekl Adam. A pak, možná aby zabránil otázkám, na které Bran nechtěl veřejnosti odpovídat, bryskně pokračoval: „O tvorovi v řece musíme zjistit několik věcí. Jaké škody dokáže napáchat? Nemáme moc faktů, jen spoustu děsivých příběhů o netvorech. Jsem tu mezi vámi jediný zástupce skutečných netvorů, proto je mojí… povinností ujistit se o tom, že se na celou věc díváme ze správné perspektivy. Je mi líto, že Bennyho sestra zemřela a Benny byl zraněný. Ale lidi můžou zranit i…“ zaváhal. „Medvědi. To, že je něco nebezpečné, ještě neznamená, že je to taky zlé. Bránil ten tvor své území? Je inteligentní? Můžeme se s ním nějak dohodnout, abychom lidi ochránili? Máme zlikvidovat posledního nebo jednoho z posledních jeho druhu, protože zabil ženu a zranil jejího bratra? Existuje způsob, jak celou situaci zachránit bez dalšího zabíjení?“

Napadlo mě, že když jste vlkodlak, je těžké ukázat na jiného dravce a křičet: „Je to děsivý netvor, zabijte ho! Zabijte ho!“ Promnula jsem si lýtko, i když zrovna nesvědilo.

Hank měl otevřené oči, ale nic neříkal a na nikoho se nedíval. Místo toho hleděl na řeku tak upřeně, až jsem se otřásla.

„Mám přítele u říční hlídky,“ řekl Fred. „Můžu zjistit, kolik lidí se na řece ztratilo.“ Podíval se na Gordona. „Existuje příběh o tom, jak někoho znamení zbavit?“

Gordon zavrtěl hlavou. „Žádný neznám. Ale poptám se.“ Podíval se na Adama. „S tím tvorem nemůžete vyjednávat, pane Hauptmane. Je to ztělesněný hlad.“

„A já jsem vlkodlak,“ řekl Adam. „Před stoletím by lidé tvrdili totéž o mně.“

„Ten tvor,“ řekl Gordon, „není tak neškodný jako vlkodlak nebo medvěd grizzly.“

Fred, který klečel na zemi vedle spoutaného bratra, se na Gordona zamračil. „Myslel jsem, že jste přijel s nimi…“ kývl hlavou na přívěs, takže myslel mě a Adama, „…dokud jste neprohlásil, že jste Calvinův dědeček. Ale otec otce Calvina Hledače je mrtvý. A znám otce jeho matky. Jak můžete být jeho dědeček?“

Gordon se usmál a díky mezeře mezi předními zuby vypadal neškodně, i když jsem si byla naprosto jistá, že neškodný není. „Jsem starý muž,“ řekl Fredovi. „Jak si to mám pamatovat?“

„Za Gordona osobně ručím,“ řekl Jim, i když nepůsobil ani nadšeně, ani sebejistě. „A Calvin taky. Myslím, že bychom měli odvézt Hanka do nemocnice, aby ho prohlédli. Zdá se mi, že má problém zaostřit.“

„Praštila jsem ho dost silně,“ řekla jsem téměř omluvně. Postřelil ale Adama, takže ze mě nic jiného nedostanou. „Až potom jsem si uvědomila, že jsem nesebrala nějaký kus dřeva, ale svoji hůl.“

„To je pochopitelné,“ řekl Fred nečekaně. „Kdyby někdo postřelil mě, moje žena by ho přetáhla baseballovou pálkou.“

„Udělala to,“ řekl Jim. „Vzpomínám si. Tehdy to byl taky Hank, že?“

„Neudělal to schválně,“ řekl Fred. „Bylo to v Iráku, během operace Pouštní bouře. Překvapil jsem ho na hlídce a on mě postřelil. Dostal jsem se tak zpátky o měsíc dřív než on. Když se objevil u mě doma, aby zjistil, jak na tom jsem, Molly ho honila po dvoře se synovou pálkou, dokud ho nepraštila po zadku. Dobře, že pálka byla umělohmotná, jinak by Hank ochrnul.“

*

Odjeli. Jim se posadil za volant pick-upu, Hanka uložili co nejpohodlněji spoutaného na korbu a bratr tam jel s ním, aby na něj dohlédl. Svezla jsem se s nimi k bráně, abych je pustila ven, a když jsem se vrátila, byl Adam sám. Stál ? nejspíš se obával, že kdyby si sedl, už by znovu nevstal.

„Jídlo,“ řekla jsem mu.

Zavrtěl hlavou. „Ne. Sprcha. Pak jídlo. Až se najím, neudržím oči otevřené. Nemůžu jít spát celý od krve a riskovat, že se vlk probudí beze mě a zpanikaří.“

Bál se, že je natolik zesláblý, že by ve spánku nemusel udržet vlka pod kontrolou. Kdyby vlk ucítil krev, probudil by se v defenzívě a připravený bojovat. Měl pravdu ? tma většinu krve schovala, ale nedalo se popřít, že jsme jí oba celí zbrocení.

„Dobrá,“ řekla jsem a vběhla do přívěsu pro čisté šaty a ručníky. Vrátila jsem se a donutila ho nasednout do vozu, protože: „Jestli padneš, neodnesu tě.“ Moc se nehádal, což dokazovalo, jak moc trpí.

Osprchovali jsme se v mužských sprchách, protože právě tam zamířil, a v kempu nikdo jiný nebyl, takže nezáleželo na tom, na kterou stranu jsme šli. Mužské sprchy zdobila hnědá namísto zelené, ale měly stejně velké sprchové kouty. Když jsme skončili, těžce se o mě opíral.

„Možná jsem se měl prostě utřít žínkou a převléct se,“ připustil.

Rána na hrudi, kterou Gordon rozřízl, aby se dostal ke kulce, byla tmavá a zarudlá, ale zahojí se, jakmile se zhojí i zbytek zranění. Stačilo, aby se proměnil ve vlka, nažral a vyspal… a bude jako nový.

„Mercy,“ řekl. „Budu v pořádku.“

Ovládla jsem se, protože měl dost svých starostí, než aby se musel bát, že vyprovokuji jeho vlka. „Promiň. Vím, že ano.“ Trochu jsem zavrčela, ne vážně, ale dost hlasitě na to, aby věděl, že z toho nemám radost. „Nelíbí se mi, když jsi zraněný. A líbí se mi to ještě míň, když vím, že to mohlo být horší.“

„Dobře.“ Nastavil obličej proudu vody. „Budu se snažit, aby ses tak cítila vždycky. Moje matka otci hrozívala, že ho zastřelí.“

Sotva se držel na nohou, a vtipkoval.

Kousla jsem ho do ramene. „Chápu, proč podobné nutkání cítila. Povím ti jedno. Jestli mě rozčílíš natolik, abych na tebe vytáhla zbraň ? zamířím ti přesně mezi oči.“

„Abych to necítil?“ zeptal se.

Znovu jsem ho kousla, ale něžně, jen jsem ho škrábla zuby. „Ne. Aby se kulka odrazila od tvojí tvrdé palice.“

Zasmál se. „Vrána k vráně sedá, Mercy.“

Kdyby měl Hank nabito stříbrnými kulkami, nemusela jsem jeho smích už nikdy slyšet.

Před dvěma lety si museli lidé vyrábět stříbrné kulky sami ? a já jich vyrobila pěknou řádku. Poté co vlkodlaci vystoupili na veřejnost, daly se koupit běžně v obchoďáku. Policajti z toho neměli velkou radost, protože stříbrné kulky byly schopné bez problémů prorazit neprůstřelnou vestu, ale dokud způsob jejich prodeje někdo neuzákoní, mohl si je koupit každý, kdo byl ochotný dát třicet dolarů za jednu. Hank věděl, co Adam je, přesto nabil olovem. To říkalo, že neměl v plánu Adama zastřelit ? anebo byl na dně a nemohl si dovolit vysolit třicet babek.

Napadla mě další otázka. Proč střelil po Adamovi místo po Fredovi, Jimovi, Gordonovi nebo po mně?

Pokud byl opravdu pod kontrolou říčního ďábla nebo co to bylo, možná on, netvor, případně oba společně, dospěli k názoru, že vlkodlak představuje největší hrozbu. Podobná úvaha by byla i s ohledem na Freda a na mě pochopitelná. Kdo by si dělal starosti s jestřábem a kojotem, když se na párty objevil vlkodlak, že? Předtucha dívky s jojem naznačovala, že Adam je důležitý. Možná říční ďábel věděl proč.

Opřela jsem Adama o stěnu sprchového koutu a co nejrychleji ho utřela. Zatímco jsem se utírala a oblékala sama, nespouštěla jsem z něj oči.

„Mohl by ses proměnit,“ navrhla jsem.

Zavrtěl hlavou. „Ne dokud se nenajím. Vlk se zlobí. Nemůžu tě chránit a kolem číhá nebezpečí. Když jsem v takovém stavu, mohl bych ti snadno ublížit.“

Neelegantně jsem si odfrkla. „Jsem snad nějaká křehotina? To sis mě s někým spletl. Nezlomím se; když spadnu, odrazím se. A kromě toho jsme druhové, pamatuješ? Tvůj vlk mi neublíží.“

„To nemusí být vždycky pravda,“ zamručel, když jsem mu pomáhala do tepláků. „Zeptej se Brana. Nebudu to riskovat.“

„Dobrá,“ řekla jsem. „Pojďme zpátky k vozu.“

„Košili,“ trval na svém.

„Nikdo, kdo by tvé zranění viděl, by nepoznal, že tě postřelili.“ Nechtěla jsem říct, že by ránu nemusel vidět, stačilo, jak se Adam potácel. Síla vůle je fajn, ale i ta má hranice. „A kromě toho tu není nikdo kromě mě.“

„Košili,“ zopakoval.

Hádka by nás stála energii, které jsme neměli nazbyt. A tak jsem vzala košili, kterou jsem měla s sebou, a pomohla mu do ní. Italská hedvábná se k teplákům zrovna nehodila, ale kdo nás uvidí?

V přívěsu si sedl k malému stolku a jedl divoce a s tichou prudkostí. Dala jsem mu poslední hamburger a rozmražené steaky, pak jsem se pustila do zmražených věcí. Zázračný přívěs měl naštěstí mikrovlnku. Nařezala jsem maso, dívala se, jak hltá, a pochopila, že to nebude stačit.

Na šikovném malém sporáku jsem pak usmažila lívance, takže když dojedl maso, čekala na něj horká hromádka. Jakmile jsem ji před něj postavila, podíval se na mě, ale pustil se do ní se stejnou vytrvalostí jako do zbytku jídla. Maso bylo lepší, ale kalorie byly kalorie.

Dojedl, ještě než jsem na pánev vylila poslední zbytek těsta, a odstrčil talíř, aby mi dal najevo, že skončil.

„Dobrá,“ řekla jsem. „Tak už se proměň.“

„Musíš odejít,“ pravil. „Bude to bolet. Dej mi dvacet minut.“

Odešla jsem a čekala venku asi pět minut, zatímco naše pouto mi jasně říkalo, jak moc trpí. Proměna vlkodlaky bolela, i když nebyli zranění. Déle než pět minut jsem to nedokázala snést. Nemohla jsem mu pomoct, ale ani jsem ho nemohla nechat trpět samotného.

„Jdu zpátky dovnitř,“ řekla jsem mu, aby si nemyslel, že přichází někdo cizí. Jediný ústupek bezpečnosti, který jsem udělala, byl, že jsem se posadila na opačný konec přívěsu, dokud se vlk nezvedl na všechny čtyři. Začal se otřásat, aby se zbavil posledního šimrání proměny, ale ztuhl. Asi to bolelo.

„Spát,“ řekla jsem mu pevně. „Potřebuješ pomoct nahoru?“

Kýchl na mě, pak vyběhl po schodech k posteli a jen lehce při tom kulhal. Kdybych tu nebyla, asi by doslova pajdal, ale fakt, že se přede mnou snažil zranění ukrýt, byl dobré znamení a sděloval, že bude v pořádku.

Vlezla jsem si do postele za ním, lehla si vedle něj a opatrně se ho dotkla. S netrpělivým vzdychnutím se přisunul blíž, takže jsem si přestala dělat starosti, že mu ublížím. Po chvíli jsem přes nás přehodila deku. On ji nepotřeboval, já ano. Noc byla teplá. Mělo mi být teplo, hlavně když jsem se stulila vedle Adamova chlupatého těla. Ale mrzla jsem.

Počkala jsem, dokud neusnul, teprve potom jsem se roztřásla.

Mohl zemřít. Kdyby byl Fred o zlomek okamžiku pomalejší nebo Hank o chloupek rychlejší.

Můj. Byl můj, a dokonce ani smrt mi ho nevezme ? ne když tomu budu moct zabránit.

*

Byla jsem si docela jistá, že sním, když jsem vylezla z postele a nechala Adama spát pod hromadou dek. Vypadal, jako by mu bylo horko, dlouhý jazyk mu visel z tlamy vystavený vzduchu, proto jsem z něj přikrývky stáhla.

Oblékla jsem se a podřídila se zvláštnímu nutkání, které mě táhlo ven k řece. Muselo být hodně pozdě, protože po dálnici na opačné straně Columbie jelo jen několik náklaďáků.

Na západním konci zátoky se tyčila velká formace skal. Vyšplhala jsem na ni a posadila se tak, že mi nohy visely přes okraj. Prsty jsem měla asi tři metry nad tmavou řekou, která kvapně tekla k Pacifiku.

Když ke mně přistoupil muž a sedl si hned vedle, nepřekvapilo mě to. Obličej měl ve stínu a něco mi podával ? stéblo trávy. Vzala jsem si ho a konec si strčila do úst. Jeho silueta mi prozradila, že taky jedno žvýká, klásek se semínky se líně pohupoval ve vzduchu.

Vypadali jsme jako dva vesničtí balíci posedávající ve svitu měsíce venku. Celá scéna mohla být skoro romantická; místo toho působila mírumilovně.

Museli jsme tam sedět v přátelském tichu dobrých deset minut, než promluvil: „Nespíš.“

Vytáhla jsem si stéblo z úst a hodila ho do řeky ? aspoň jsem chtěla. Poryv větru trávu zachytil a odnesl ji na břeh.

„Neměla bych cítit nutkání dát se s křikem na útěk?“ zeptala jsem se.

„Cítíš?“ znělo to zaujatě.

„Ne.“ Zamyslela jsem se. „Ale jsem si docela jistá, že sním.“ Omluvně jsem pokrčila rameny. „I když tvrdíš, že ne.“

Vzhlédl k srpku měsíce a zamžoural na něj, jako by viděl něco, co já ne. „To proto, že jsi spala, když jsem tě sem zavolal. Nevěděl jsem, jestli to bude fungovat. Spoustu věcí, které jsem dříve uměl, už nedokážu. Přesto nelžu. Jsi opravdu vzhůru.“

Měsíc mi odhalil tvář muže, jenž zemřel před více než třiceti lety. Ducha, který pro mě tančil za denního světla. Byl to pohledný mladík s bezstarostným přístupem k životu, to mi bylo jasné i po kratičké známosti.

„Jsi můj otec?“ zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou a pohyb zdůraznilo stéblo v jeho ústech. „Ne. Promiň a tak dále. Ale tvůj otec byl Joe Starý kojot.“ Druhou slabiku vyslovil neslyšně, jako by tam ani nebyla. Kojt místo ko-jot. „Zemřel po autonehodě, při střetu s upíry. Nemají kožoměnce rádi a jeho měli rádi ještě míň než ostatní.“

Myslela jsem si, že vím proč. Jenže dneska nikdo kromě mě ducha neviděl. Když ve dne vidíte duchy, dokážete najít místa, kde spí upíři, ať už se maskují jakoukoli magií. Vždy jsem si myslela, že je to schopnost všech kožoměnců, ale jestli ho ostatní neviděli, možná na tom, co Gordon Hledač tak důrazně naznačoval, přece jen něco bylo.

„Ach, to,“ řekl, jako bych promluvila nahlas. „To, že něco můžeš vidět, ještě neznamená, že musíš. Myslel bych si, že když trávíš tolik času s vlkodlaky, budeš to vědět. Chci říct, jen úplný idiot by se podíval na vlkodlaka a pomyslel si ‚pes‘. A přesto ho tak lidé vidí.“

„Je za tím magie smečky,“ řekla jsem.

Přikývl. „Do určité míry. Jistě. Přesto. Kožoměnci vidí duchy, ale ti dva se naučili mrtvé nevidět už před dávnými časy ve ‚velmi vzdálené galaxii‘. Člověk nemůže bojovat ve válce, když vidí mrtvé. Přišel by o rozum. A tak učinili volbu.“

„Viděl jsi Hvězdné války?“ zeptala jsem se.

„Joe je viděl,“ odpověděl, jako by to dávalo dokonalý smysl. „Miloval je. Je to příběh o kovbojích a indiánech, indiáni jsou ti dobří a všichni bojují s meči.“

„O kovbojích a indiánech?“ zeptala jsem se a při tom se snažila přežvýkat první část.

Zabručel. „Přemýšlej. Dobro proti zlu. Nepřítel je lépe vyzbrojený a očividně neporazitelný ? vetřelci z Evropy. Dobrých hochů je málo, jen hrstka odvážných hrdinů s tajuplným napojením na Sílu. Indiáni.“

Nikdy jsem o tom tak nepřemýšlela, ale chápala jsem, proč by někdo mohl. Existovali samozřejmě i lidé, kteří si mysleli, že „Puff the Magic Dragon“ je o drogách. Pro mě byly Hvězdné války space opera a „Puff“ dětská písnička o dospívání a o tom, že ne všechny sny se mohou splnit.

„A co Ewoci?“ zeptala jsem se. „Neměli ti představovat indiány?“

Zakřenil se na mě a ostré bílé zuby se mu v měsíčním svitu zablýskly. „Ne. Indiáni nejsou roztomilí a chlupatí. Ewoci byli dobrá marketingová strategie.“

Nasála jsem do plic noční vzduch a ucítila jeho. Ducha, který pro mě tančil a pak se proměnil v kojota.

„Proč jsi tančil? Myslela jsem si, že jsi duch.“

„To byl duch,“ řekl. „Byl to Joe. Dělal si starosti, protože ti hrozilo nebezpečí.“ Rozesmálý na mě úkosem pohlédl. „Ne že bys od narození už mnohokrát v nebezpečí nebyla. Jenže tohle je jiné, z nějakého důvodu mě to volá. Věci, do kterých jsem zapletený, obvykle končí chaosem ? a chaos může být pro nevinné diváky smrtící.“

„Nejsem nevinný divák,“ namítla jsem.

„Ale on je tvůj otec. Má právo dělat si starosti.“

„Co měl ten tanec znamenat?“ zeptala jsem se.

„Nebyly to čáry,“ řekl. „Někdy je tanec magický ? jako dešťový tanec nebo tanec duchů. Tenhle byl oslavný. Indián by ho mohl popsat jako: ‚Podívej, Apistotoki, tady je moje dcera. Pohleď na ni. Pohleď na její ladnost a krásu. Ochraň mé dítě.‘“ Lstivě se na mě zadíval. „Anebo taky: ‚Podívej, Bože, podívej, co jsem zplodil. Je bezva, že? Mohl bys na ni dohlédnout?‘“

Pro mě. Ten tanec byl pro mě.

„Pověz mi,“ řekla jsem a spolkla emoce, které ve mně kypěly. Potřebovala jsem se toho tolik dozvědět, a tohle byla možná moje jediná šance. „Pověz mi o Joeovi Starém kojotovi.“ Dělo se tu něco divného. Mezi mým otcem a Kojotem existovalo spojení a já nedokázala přijít na to jaké. Přímé otázky nezabraly; možná ho ale donutím celou věc trochu rozvést, když k ní přistoupím z jiného úhlu. A možná se dozvím o otci víc, než mi mohla říct matka.

Muž, který vypadal jako můj otec, zabručel. „Jezdil na býkovi.“

Čekala jsem, ale zdálo se, že víc neřekne. „To jsem věděla,“ pobídla jsem ho.

„Nepatřil k Černonožcům. A ani k Černé noze.“

To byla nová informace. „Mámě řekl, že ano.“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou. „Ne. Jsem si docela jistý, že jí řekl, že je z Browningu. Ostatní si doplnila sama.“

„Byl z Browningu?“ zeptala jsem se. Bolelo mě u srdce a nebyla jsem si jistá proč. Pro matku, která byla tak mladá? Možná.

„Nudil jsem se a cítil se osamělý,“ řekl se lstivou stydlivostí. „A možná jsem se rozhodl být na čas někým jiným. Možná. Joe se poprvé objevil v baru v Browningu. Chvíli se tahal s nějakými lidmi, pak se dal na rodeo.“ Vydal spokojený zvuk. „Rodeo je komerční chaos. Taky ho miloval. Miloval pachy, bolest po dobré jízdě a boj s býky, hlavně proto, že i býci se dobře bavili, když na nich seděl. Postavili svoji sílu proti jeho. Mohl jsem na nich jezdit celé hodiny a oni mě potom mohli zabít. Jenže Joe byl jiný. Někdy vyhrál; někdy prohrál. Jako v kartách. Hrál podle pravidel, a oni ho za to milovali.“

Kojot se rozhodl být Joe Starý kojot? Tak proč říkal, že jím nebyl, a mluvil o něm ve třetí osobě?

„Takže Joe se narodil v Browningu,“ řekla jsem pomalu.

„Dalo by se to tak říct,“ souhlasil Kojot. „Joe to obvykle tvrdil.“

„Joe byl osoba, kterou ses stal.“ Řekla jsem to, jako bych si tím byla jistá, a on přikývl.

„Přesně.“

„Takže ty jsi byl Joe Starý kojot, ale on nebyl ty.“

„Tak trochu.“ Kojot poplácal rukama zemi. „Ve vysvětlování nejsem moc dobrý. Stvořil jsem Joea a žil jsem jím, dokud nezemřel. On nebyl já, a já nebyl on, ale na čas jsme se dělili o tělo. Dokud Joe kráčel po této zemi, kráčel jsem s ním ? i když to nikdy nevěděl. Byly tu prostě věci, s nimiž si nelámal hlavu ? jako třeba jeho dětství. Když zemřel, já se znovu zrodil jako já ? a on byl mrtvý.“

Možná za to mohla noc, možná to, že jsem seděla v měsíčním svitu vedle Kojota ? ale najednou to dávalo jistým způsobem smysl. Jako brouk v Muži v černém i Kojot používal Joea jako schránku. Ale na rozdíl od broukovy lidské schránky měla Kojotova vlastní život.

„Joe byl skutečný?“

Kojot kývl. „A skutečný je i jeho duch ? i když i ten jsem já.“

Rozhodla jsem se jeho poznámkou nezabývat. Měla jsem dojem, že začínám chápat, a duch skutečné osoby, která ve skutečnosti nebyla skutečnou osobou, by mě zase rozhodil.

„Jestli se narodil v Browningu,“ řekla jsem Kojotovi, „pak možná je Černonožec. Piegan.“ Najednou jsem pochopila, odkud měl Joe jméno, a zavrtěla jsem hlavou. „Černonožci si vyprávějí příběhy o Starém muži, že? Je to jejich šprýmař. Vrány a Lakotové v tamní oblasti mají příběhy o Kojotovi. Pro Černonožce hraje úlohu Kojota Starý muž. Starý muž a Kojot. Starý kojot. Joe, protože to byl normální chlapík, obyčejný Joe.“

Muž vedle mě se zasmál, byl to tichý, spokojený zvuk. „Možná patřil k Černonožcům. Aspoň trochu. V Browningu se mu líbilo ? tamní indiáni umí pořádně slavit.“

„A pak potkal moji matku.“ Můj otec byl výplodem Kojotovy nudy. Anebo možná samoty. Měla jsem se díky tomu cítit méněcenná, ale nebylo tomu tak. Otec pro mě byl vždy neskutečný, černobílá fotka a několik příběhů, které mi vyprávěla matka. Ale viděla jsem ho tančit a slyšela ozvěnu jeho hlasu v Kojotově.

Zaklonil hlavu, rozesmál se a já uslyšela v rokli výt kojoty přivolané jeho smíchem.

„Marjorie Thompsonová. Marji. Ta ale byla kus.“ V hlase mu zaznívaly úžas a respekt. „Kdo by si pomyslel, že to dítě bude tak houževnaté, a přitom se nezatvrdl? Kdyby se Joe dokázal s někým usadit, byla by to Marji. On si aspoň myslel, že je ta pravá.“

„Jenže kojoti nehledají partnery na celý život, ne?“ Snažila jsem se, aby to vyznělo neutrálně.

„On by to udělal,“ řekl Kojot. „Ach, on ano. Tak moc ji miloval.“

Jeho hlas, upřímný a hluboký, mě silně zasáhl. Musela jsem si promnout oči.

„Kdyby o ní věděl dřív, nezlikvidoval by pelech upírů v Billingsu,“ řekl po chvíli. „Ale bylo nutné, aby je někdo zabil, a on byl po ruce. Joe se vždycky považoval za hrdinu, víš? Ne takového, jako jsem já, ale jako byl Luke Skywalker. Zachránit princeznu, zabít padouchy.“

Zadíval se dolů na vodu a řekl, jako by ho to teprve teď napadlo: „Možná odtud to máš. Vždycky jsem si myslel, že koukal příliš často na Hvězdné války, ale třeba to měl v genech.“ Po chvíli úvah zavrtěl hlavou. „Ne. Vím, odkud jeho geny pocházejí. Musely to být Hvězdné války.“

„Upíři?“ řekla jsem napjatě.

„Správně. Věděl, že když klan vybije, půjdou po něm, ale nedělal si velké starosti, protože byl sám. A pak se objevila Marji a on přestal přemýšlet. Hlavně o upírech. Dokud jednou večer neviděl, jak s ní dva mluví. V tu chvíli o nich začal přemýšlet sakra usilovně. Ukázal se jim, aby je odlákal, a začala honička. Vedl si docela dobře, dokud mu nepraskla pneumatika.“

Prudce zahodil stéblo do řeky.

„Nevím, jestli to byla práce upírů, nebo ne. Ale našli ho uvězněného v autě a zabili ho.“

Bolelo mě z toho u srdce, ale ne špatným způsobem. Spíše jako právě vyčištěná rána. Hodně to bolelo, ale nakonec se možná zahojí lépe. „A když otec zemřel, zůstal jsi ty?“ zeptala jsem se.

„Jen já,“ řekl. Chvíli jsme seděli tiše; oba jsme truchlili pro Joea Starého kojota.

Muž, který vypadal jako můj otec, ticho přerušil. „Nevěděl o tobě.“

„Já vím. Řekla mi to máma.“

„Já se o tobě dozvěděl až mnohem později. A zastavil jsem se, abych se na tebe podíval. Běhala jsi s vlky a vypadala šťastně. Oni působili zmateně ? a tak to má být, když si kojot hraje s vlky. Proto jsem věděl, že budeš v pořádku.“ Pohlédl na mě. „Což mi řekl i Charles Cornick. Nachytal mě při tom, jak tě sleduju. Nebral si servítky, když mě posílal pryč.“ Jeho oči se smály, přestože se tvářil vážně. „Pěkně děsivý chlapík.“

„Taky si myslím,“ řekla jsem mu popravdě.

Zasmál se. „Ty se ho bát nemusíš. Je to dobrý muž. Jen zlý člověk se musí bát dobrého.“

„Ha,“ řekla jsem. „Tebe očividně Charles nikdy nenachytal při něčem, s čím nesouhlasil.“

Znovu jsme zmlkli.

„Co mi můžeš říct o tvorovi v řece?“ zeptala jsem se nakonec.

Vydal neslušný zvuk. „Rozhodně nejde o ubohou, nepochopenou příšeru. Gordon má pravdu. Je to ztělesněný hlad a nebude spokojená, dokud nepozře celý svět.“

Ona. Zodpovědělo to několik otázek. Jednalo se o jediného tvora. Znělo to zvladatelněji než hejno netvorů, kteří dokázali překousnout ženu v půli a přinutit někoho postřelit Adama.

„Jak velká je?“ zeptala jsem se.

Podíval se na mě a strčil si jazyk do tváře. „Víš co? To je dobrá otázka. Asi bychom to měli zjistit.“

A shodil mě do řeky.

9.

VVoda byla ledová, zavřela se mi nad hlavou a obklopila mě tichem a tmou. Šok z pádu, chladu a čiré překvapení mě na okamžik ochromily a já se nedokázala pohnout. Pak jsem se nohama dotkla dna a všechny nervy v mém těle začaly naléhavě křičet. Odrazila jsem se, vystřelila nad hladinu a zprudka se nadýchla.

Slyšela jsem, jak se směje.

Zkurvysyn. Zabiju ho. Nezajímalo mě, jestli je Kojot nebo syn Satanův. Byl mrtvý.

Zamířila jsem k zátoce, i když to znamenalo plavat proti proudu. Jenže další kilometr a půl po proudu tvořily břehy prudké skály a já nechtěla zůstat ve vodě tak dlouho: někde tu byla stvůra.

I batole klopýtající po břehu by mě předhonilo, tak pomalu jsem se sunula vpřed. Byla jsem jen průměrný plavec, měla jsem sílu, ale chyběla mi technika. Stačilo to, abych nad pomalým tokem Columbie zvítězila, ale bylo to těsné.

Nad hladinu se vedle mě vynořily dvě vydří hlavy a já na ně zavrčela. Vědomí, že jsou to fae, a ne skutečné říční vydry, je dělalo méně hrozivými, i když jsem tušila, že opak je pravdou. Ale měla jsem plné ruce práce s řekou, než abych se snažila upravit své přesvědčení podle reality.

Na několik minut zmizely, pak se jedna opět vynořila a chladně si měřila můj pomalý postup.

„Být tebou, plaval bych rychleji,“ zavolal Kojot.

Zuřivost mi dodala na síle, konečně jsem obeplula ohyb na řece a dostala se do mělčí, pomalejší vody. Plavala jsem, dokud mi voda nesahala jen po pas, pak jsem se začala brodit ke břehu. Kojot se ponořil do řeky až po kolena, zastavil se a sledoval mě.

„Co jsi zjistila?“ zeptal se.

„Že jsi cvok,“ řekla jsem mu a hlas mi vibroval chladem. „Co sis…“

Něco se mi omotalo kolem pasu, strhlo mě zpátky a hlava mi znovu zmizela pod vodou. Vzpírala jsem se a zarývala paty do dna, ale táhlo mě to do hloubky. Podařilo se mi dostat obličej nad hladinu a zalapat po dechu. Sotva jsem dostala vzduch do plic, zaječela jsem Adamovo jméno tak hlasitě, že by na mě mohly být pyšné herečky v béčkových hororových filmech.

Kojot mě chytil za zápěstí, pak mě objal pažemi okolo trupu. Začal mě vléct zpátky ke břehu a chapadla kolem mého pasu se stáhla tak pevně, až jsem nemohla dýchat.

„Podíváme se, co jsme ulovili,“ zamumlal mi udýchaně do ucha. „Mělo by to být zajímavé.“

Neslyšela jsem Adama. Prostě tu najednou byl, stín srsti a zubů. Chňapl čelistmi po něčem těsně pod hladinou a váha, kterou se na to, co se kolem mě omotalo, pověsil, nám s Kojotem podtrhla nohy a strhla nás zpátky do řeky. Chapadla povolila stisk, Kojot mě chytil za paži a vytáhl nahoru.

„Utíkej,“ řekl.

Ale já se rozhlédla po Adamovi. Nemínila jsem ho nechat v řece s netvorem. Vlk mi drcnul do boku na znamení, že je v pořádku, proto jsem se nechala Kojotem vytáhnout z řeky. Pak jsme se co nejrychleji rozběhli k prudkému svahu, který odděloval zátoku s pláží od zbytku kempu. Adam s námi bez problémů držel krok. Kojot uběhl čtyři dlouhé kroky po trávě, potom se otočil.

Řeka byla tichá a černá a skrývala všechno, co se nacházelo pod její hladinou.

Adam vedle mě zařval výzvu, na kterou by byl pyšný i medvěd grizzly. Kojot se k němu připojil a zavyl tak pronikavě, až mě z toho rozbolely uši, tvářil se bujaře a smál se.

Něco mokrého a měkkého se mi skutálelo dolů po noze a spadlo na bosé chodidlo. Vypadalo to jako kus hasičské hadice, kdyby ji vyráběli ze želatiny. Pokrývaly ji krátké, stříbrné chloupky, které se třpytily v měsíčním svitu. Jeden konec byl rozsápaný, jak ho Adam ukousl, druhý se zužoval a zase rozšiřoval v kouli o velikosti softballového míčku.

A bylo tu ještě něco. Ani vlk, ani kojot neryčeli jako rozzuřený býk. A říční ďábel… ďáblice, pokud se dalo věřit Kojotovi, se odhalila. Zvedala se a zvedala jako kobra zaklínače hadů. Přestože její tělo připomínalo obrovské hadí, celkově na mě působila stejně jako její petroglyf, dojmem čínského draka. Obrovského, děsivě velkého, vysoko se tyčícího a vzteklého čínského draka.

Její hlava mohla petroglyf rozhodně inspirovat. Byla trojúhelníková, jakoby liščí, s obrovskýma zelenýma očima. Spodní část lebky měla obkrouženou dlouhými chapadly připomínajícími okruží z hadů nebo květinový věnec a ta se svíjela a vlnila, ne zároveň, ale také ne nezávisle na sobě.

Z vrcholku hlavy jí vyrůstaly dva lesklé, černé rohy, zkroucené a stočené dozadu jako kamzičí. Zepředu vypadaly jako dlouhé uši.

Měsíční svit ztlumil její barvy, a přestože jsem tu a tam rozeznala náznak zelené a zlaté, vypadala hlavně stříbrná a černá.

Otevřela tlamu a podruhé vztekle zařvala. Bez tlumící vody přehlušila Adamovo vytí stejně snadno, jako nás všechny přebila velikostí. Ale nevyděsil mě její řev.

Přední část tlamy měla plnou dlouhých, špičatých zubů ? přesně jako na petroglyfu. Zubů určených k nabodnutí a udržení kořisti. Ty zadní byly obdobně děsivé. Neměla stoličky, ale řezáky ve tvaru lopaty. Zuby, kterými by dokázala odříznout muži nohu, a nevšimla by si toho, dokud by ji nespolkla.

Vrhla se na nás a hlavou udeřila do země tak silně, že mi málem znovu podtrhla nohy. Chapadla se natáhla…

„Země je moje,“ řekl Kojot. „Tady nevládneš. Už ne, nikdy víc.“ Postavil se mezi ni a mě a v rukou se mu objevily dlouhé zubaté nože. „Jen to zkus. Zkus to.“

S hlavou na zemi strhla chapadla zpátky a zaječela na něj, pronikavě a tence, a poskytla nám tak pěkně zblízka pohled na své ostré zuby. Prudce stáhla hlavu zpátky do řeky, rychleji, než měla být při své velikosti schopna, a zmizela v kypící vodě, která hnala velké vlny ke břehu.

Kojot se ke mně otočil. „Takže velká.“

Otevřela jsem ústa. Byla jsem mokrá a prochladlá a pas mě bolel od toho, jak mě říční ďáblice popadla ? a neměla jsem co říct. Čekal, jestli nenajdu slova, pak pokrčil rameny a vydal se dolů prohlubní, která po ní zůstala v zemi asi pět metrů od nás.

„Asi dva metry od jedné strany čelisti k druhé,“ poznamenal. „Tři metry od konce hlavy po špičku nosu. Víceméně.“

Adam ho sledoval s ušima přitisknutýma k hlavě, pak mě opatrně očichal. Když se ujistil, že mi nic není, zabručel na mě.

„Nebyl to můj nápad,“ protestovala jsem. „Hodil mě tam.“

Bručení přešlo v hlasité vrčení. Adam vykročil ke Kojotovi, sklonil hlavu a vycenil velké bílé zuby. Nechtěla jsem Adama svojí odpovědí poštvat na Kojota. Ještě jsem nedostala šanci vysvětlit mu, s kým máme tu čest, ne že by mu na tom záleželo. Chytila jsem Adama pevně za srst na šíji v tiché žádosti, aby se ovládl.

„Klídek, vlku,“ řekl Kojot nepřítomně a oslovení „vlku“ od něj vyznělo jako urážka. „Nedovolil bych, aby jí ublížila.“

„Opravdu?“ zeptala jsem se s pochybami. „Co bys udělal, kdyby mě chytila dřív?“

„Něco,“ řekl zlehka. „Podívej, co všechno jsme zjistili. Hej, viděla jsi ty vydry? Ještě nikdy jsem takové neviděl.“

„Jsou to fae,“ řekla jsem.

Zamručel. „Není dobrý nápad přistěhovat někam cizí druh, pokud nevíš, co děláš.“

Znovu se pustil do krokování vzdáleností a vešel rovnou do řeky. Já bych se k ní zrovna teď nepřiblížila, ani kdyby na tom závisel můj život.

„Předpokládejme,“ řekl Kojot, „že útočí jako had, takže udeřila polovinou délky svého těla.“ Zvedl prst, asi aby umlčel mé případné protesty. „Ano, já vím, třetina je pravděpodobně přesnější, ale věřím v opatrnost. Některé lidi by to asi překvapilo.“

Zastavil se po kolena ve vodě a cestou zpátky znovu počítal. „To není dobré,“ zamumlal. „Je větší, než si pamatuju. Asi narostla ? anebo mě klame paměť.“ Našpulil rty a zamračil se na prohlubeň v hlíně.

„Zhruba deset metrů od místa, kde jsem se zastavil, až sem,“ řekl. „To znamená, že je dlouhá dvacet až třicet metrů. Pořádně dlouhá.“

Prohlédla jsem si promočené, ucourané tělo a pohled mi padl na kus slizké hasičské hadice u nohou.

„Ha!“ řekl a přiklusal ke mně. „Dobře. Bál jsem se, že jsme to ztratili v řece.“ Sklonil se a vzal kus říční ďáblice do ruky.

„Mám pocit, jako bych byla v animovaném filmu,“ řekla jsem, když Kojot věc zvedl. „V tom s netvory s chapadly.“ Většina nebyla vhodná pro děti a končila masakrem.

Kojot promnul chapadlo prsty, pak mi nadzvedl triko a ignoroval Adamovo vrčení a moje: „Hej!“

A opravdu, kůži jsem měla poraněnou od toho, jak se mi chapadlo obtočilo dvakrát kolem pasu. Bála jsem se podívat, protože to fakt bolelo. Rány mi připadaly jako poleptané žíravinou.

„Hm,“ řekl, pustil moji studenou, mokrou košili a ta popáleniny znovu zakryla ? což nijak nepomohlo, i když měl chlad působit jako anestetikum.

Vzal chapadlo do rukou a přiměřil ho ke mně ? a já si uvědomila, čeho si všiml. Kus, který držel, byl asi půl metru dlouhý, přesto se mi dvakrát omotal kolem pasu.

„Musí být pružný.“ Uchopil chapadlo za konce a táhl, až měl obě paže roztažené. „Jo. Natahuje se. Co ještě potřebujeme vědět?“

Z kapsy džínů vytáhl nůž ? menší a méně hrozivý než ten, který tasil na netvora. „Vlkodlačí zuby jsou zjevně dost ostré, aby na ni udělaly dojem,“ zamumlal. „Ale ocel?“ Čepel se od gumovité kůže odrazila.

„Tady,“ řekl. „Přidrž to na zemi.“ Chytil mě za ruku, přinutil mě pokleknout a přimáčknout jeden konec chapadla k zemi, zatímco on táhl za druhý. Jakmile ho napjal a položil na zem, podařilo se mu nůž do masa zapíchnout.

„Dobrá. Ocelové zbraně moc nepomůžou,“ řekl. „Dobře, že to víme.“

Schoval nožík a nahradil ho jedním z velkých, zubatých nožů. Byl z obsidiánu stejně jako Gordonův. Nebyl tak velký, jak jsem si původně myslela, ale nebyl ani malý. Lehce kůži rozřízl.

„Aha,“ řekl. „Nevýhoda je, že ty nože jsou osina v zadku a snadno se lámou. Ale aspoň fungují.“

Podíval se na mě. „Co tvoje ruce?“

Prohlédla jsem si je. „Studené. Mokré. V pořádku.“

Zabručel, vstal a strčil si kus chapadla za opasek. „Přesně, jak jsem si myslel. Ať popálení způsobuje cokoli, jakmile Adam chapadlo překousl, přestala látka působit ? jinak už bys to cítila. Což znamená, že jde spíše o magii než o jed, kyselinu nebo něco podobného. Dobře pro tebe a pro Adama, špatně pro nás, obávám se.“

„Proč?“ Adam dovolil, abych se o něj opřela, když jsem vstávala. Uši dál tiskl k hlavě a sledoval Kojota způsobem, ze kterého jsem byla trochu nervózní.

„Protože můžu udělat tohle.“ Kojot mi zvedl košili a položil mi ruku na holé břicho.

Z jeho ruky se začal šířit ledový chlad ? a popáleniny zmizely, takže na kůži zůstala jen vytetovaná tlapka. Sklonil se, aby si moje břicho dobře prohlédl, a zakřenil se. „Kojot. Bezva tetování.“

„Je to vlčí otisk,“ řekla jsem chladně a stáhla si košili dolů.

„Pořád se zlobíš kvůli té nečekané koupeli, co?“ řekl a trochu zakňoural. Zvuk, který vydal, by měl vycházet spíše z vlčího hrdla. „Udělal jsem to, abychom získali informace.“

„Tak proč je pro nás špatné, že se jedná o magii?“ zeptala jsem se.

Podíval se na mě, jako bych byla idiot. „Protože tu máme dvaceti až třicetimetrového netvora, který vraždí ? a používá magii.“

Zvážila jsem to. „Dokážeš stejně uzdravit i Hanka?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Není jeden z mých. Ale znám někoho, kdo to dokáže. Budeme potřebovat pomoc, děcka.“

Našpulil rty a netrpělivě podupával nohou. „Už vím. Jim Alvin a jeho pomocník, ten kluk, Calvin, se s námi musí zítra o půlnoci sejít ve Stonehenge. Povězte jim, ať s sebou vezmou Hanka. Řeknu mu, co bude muset udělat, ale neuvěří mi. Je smutné, že šaman věří ve vlkodlaky, duchy a upíry, ale v Kojota ne. Jenže tak už to dneska chodí.“

„Nemám jeho telefonní číslo.“

„Kde máš mobil?“

„V přívěsu.“

Chytil mě za ruku, z prázdné kapsy vytáhl fix a napsal mi číslo na ruku. „Tady. Ráno mu zavolej. Když to neuděláš, bude si myslet, že to byl jen sen.“

Poplácal mě po hlavě a ignoroval Adamovo tiché vrčení. „Vrať se zpátky a zahřej se.“ Zamrkal na Adama. „Vsadím se, že ty víš, jak ji zahřát, co?“

Adam měl krásné velké bílé zuby a většinu jich Kojotovi ukázal.

Kojot přimhouřil oči a oplatil mu stejným. „Posluž si. Zkus to. Jsem mimo tvoji ligu.“

Dotkla jsem se Adamova čenichu a zamračila se na Kojota. „Přestaň ho dráždit ? nebo zavolám mámě.“

Kojot strnul, z obličeje mu zmizel všechen výraz a já se skoro cítila provinile ? ale vyhrožoval Adamovi. Po chvíli vydechl.

„Uvidíme se ve Stonehenge,“ řekl a bez ohlédnutí odešel.

Byli jsme už skoro u přívěsu, když jsem uviděla, co Adam udělal.

„Páni,“ řekla jsem.

I kdyby oknem proletěla raketa, nemohla napáchat víc škody. Okno i s rámem bylo na odpis a část vnějšího pláště byla ohnutá.

Aspoň že se všechno sklo vysypalo ven. „Buď opatrný, ať nešlápneš na střep,“ řekla jsem mu a vydala se ke dveřím oklikou, aby se ke sklu ani nepřiblížil. Tenisky jsem sice měla mokré, ale s trochou skla si poradí.

V přívěsu jsem si svlékla promočený oděv a nacpala ho do pytle k zakrváceným šatům.

„Budu potřebovat nové oblečení,“ řekla jsem zahrabaná v kufru. Když jsem se ohlédla, zjistila jsem, že se Adam začal měnit zpátky v člověka, proto jsem si vzala spodní prádlo a triko a dala mu prostor.

Jakmile jsem se oblékla, našla jsem ručník dost velký na to, aby zakryl vybité okno, a přilepila ho páskou z lékárničky, protože jsem nemohla najít izolepu. Já vozím izolepu ve všech autech. Ale lepicí páska v lékárničce nebyla pro slabochy. Byl to ten druh, který po nalepení musíte doslova sedřít z kůže. Doufala jsem, že se opravářům podaří sundat ji, aniž by přívěs ještě víc poškodili.

Jestli to tak půjde dál, napadlo mě, když jsem si všimla loužičky krve na koberci ? za posledních čtyřicet osm hodin se toho stalo tolik, že jsem nedokázala říct, z čeho pochází ? budeme muset přívěs nakonec koupit. Pořád jsem upírala pohled na krvavou skvrnu, když Adam promluvil.

„Mohla jsi zemřít.“ Hlas měl po proměně drsný.

„To ty taky, když tě Hank postřelil,“ řekla jsem a snažila se, aby to nevyznělo defenzivně, protože na mě nekřičel. Ještě ne. Adam nebyl jediný, kdo se musel naučit nerozčilovat se kvůli věcem, které se nestaly.

Ještě nebyl úplně člověk. Klečel na koberci na opačné straně přívěsu, klopil hlavu a čekal, až proměna odezní.

Jakmile skončil, zůstal na místě zády ke mně. „Nemůžu…“ začal, pak to zkusil znovu. „Když jsem tě slyšel vykřiknout, myslel jsem si, že přijdu pozdě.“

„Přišel jsi,“ řekla jsem tiše. „Přišel jsi včas a jsem v pořádku. Kdyby tě kulka připravila o život, bez váhání bych Hanka zabila. A ani vědomí, že za to nemohl, by ve mně nevzbudilo pocit viny.“ Zhluboka jsem se nadechla. „A když jsem se přesvědčila o tom, že budeš v pořádku, chtěla jsem ti vynadat za to, že jsi nebyl rychlejší a nejsi nezranitelný.“

„Co jsi, k čertu, dělala v té řece?“ Pořád se na mě nedíval a hlas se mu ještě víc prohloubil.

„Snažila jsem se dostat co nejrychleji ven,“ ujistila jsem ho ohnivě. Cítila jsem jeho emoce, obrovskou změť, kterou jsem nedokázala rozplést, jen jsem vnímala jejich primitivní sílu. „Adame, nemůžu ti slíbit, že se nedostanu do potíží. Většinu života jsem žila klidně, ale posledních pár let jsem si to víc než vynahradila. Problémy jako by mě pronásledovaly a jen čekaly, až mě budou moct vzít po hlavě železnou tyčí. Ale nejsem hloupá.“

Kývl. „Dobrá. Dobrá. S nehloupostí se dokážu vyrovnat.“ Ale pořád se neotočil. Pak tiše dodal: „Aspoň doufám.“

Po chvíli řekl: „Tak úplně jsem nevnímal. Byl to Kojot? Ten Kojot?“

„Tvrdil to ? a já mu docela věřím.“ Odmlčela jsem se. „Taky to vypadá, že je… nebo nějaká jeho část… můj otec. Je to složité. Z velké části jsem to pochopila, ale musela jsem na to jít trochu oklikou.“

Zasmál se. Nebyl to hurónský smích, ale byl opravdový. „To se vsadím.“

Adam se snažil ovládnout vlčí vztek. Uvažovala jsem, co mám říct, aby mi to neublížilo a jeho nerozzlobilo.

„Kojot si hrál na člověka, proto jsem asi kožoměnec, i když máma není indiánka,“ řekla jsem.

„Tvůj otec není mrtvý,“ řekl. „Tvoje máma bude…“

„Jo,“ souhlasila jsem, odkašlala si a snažila se, aby to vyznělo věcně. Můj otec nebyl mrtvý ? a přesto byl. Měla jsem vůbec otce? Bylo lepší myslet na matku.

„I když cítím naléhavou potřebu pomstít se mámě za to, že zorganizovala naši svatbu, aniž by se mě zeptala, tohle jí nemůžu udělat,“ řekla jsem a hleděla na své bosé nohy. Mokré boty jsem měla na nohou tak dlouho, že se mi scvrkla kůže a získaly mrtvolnou barvu. „Joea Starého kojota opravdu milovala… Kurt je báječný. Ale Joe ji zachránil, byla pro něj poklad.“

Vzpomněla jsem si na Kojotův hlas, když mluvil o mojí matce, a dodala jsem: „Nejsem si jistá, jestli by Kurt mohl soupeřit s mužem, kterého si pamatuje ? možná by to nedokázal ani Joe. A Joe je mrtvý, opravdu mrtvý.“ Odkašlala jsem si. „Nebyl Kojot, byl jen schránkou, kterou Kojot na čas přijal. Byl skutečný sám pro sebe i pro své okolí, ale přece jen byl pouze uměle vytvořený, a Kojot… mámě by to nakonec došlo. Jenže Kurt by na ni možná nečekal.“

Adam vstal, přistoupil ke mně a objal mě. Nic neřekl, jen mě držel.

„Můj život býval normální,“ zamumlala jsem mu do ramene. „Každé ráno jsem vstala, šla do práce, opravovala auta, platila účty a nikdo se mě nesnažil zabít. Můj otec byl mrtvý; k mámě jsem to měla šest hodin autem ? když jsem se snažila, protáhla jsem cestu i na osm, devět hodin.“

„Hádala ses se sousedem,“ řekl Adam velmi něžně.

„A sledovala ho, když se nedíval,“ souhlasila jsem. „Protože občas, hlavně po lovu za úplňku, zapomněl, že vidím ve tmě, a běhal po zadním dvorku nahý.“

Tiše se zasmál. „Já nikdy nezapomněl, že vidíš ve tmě,“ přiznal.

„Ach.“ Chvíli jsem o tom přemýšlela. „To je docela dobré. Sice ne tak dobré jako můj pomalu rezavějící rabbit, ale dostaneš body za snahu.“

Adam byl pořádkumilovný tvor, takový ten člověk, který vejde do místnosti a začne rovnat obrazy. Celé roky jsem měla vrak na dvorku, abych se mu jeho prostřednictvím mstila za povýšené rozkazy, které jsem musela poslouchat. Musela, protože nebyly jen povýšené ? byly rozumné. Když mě mimořádně vytočil, sundala jsem z vraku kola ? nikdy ne všechna čtyři ? a nechala otevřený kufr nebo jedny ze dveří, jen aby mu to vadilo.

On očividně běhal kolem nahý, aby se pomstil mně. Ještě chvíli jsem o tom přemýšlela.

„Díky za roky zábavy,“ řekla jsem mu.

„Není zač,“ odpověděl vážně. „Když jsme teď manželé, uděláš konečně něco s tím autem? Odtáhneš ho nebo někam schováš?“

Zhluboka jsem se nadechla ? a moje plíce fungovaly naprosto bez problémů, když jsem se zbavila příšerného uzlíčku, do kterého se mi stáhl žaludek, jakmile jsem zjistila, že otec nebyl můj otec.

„Popřemýšlím o tom,“ řekla jsem. „Možná bys to měl napsat na seznam dárků, které by sis přál k Vánocům?“

„Už jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Jsem.“

Pevně mě sevřel a zvedl ze země. „Mercy?“ zavrčel mi do ucha.

Objala jsem ho nohama kolem pasu. „Jo,“ řekla jsem. „Já taky.“

Adam mohl včera zemřít. Já mohla zemřít před dvaceti minutami. Nemínila jsem promrhat jediný okamžik.

Později v noci mě políbil na vytetovanou tlapku a zasmál se. „Opravdu jsi řekla Kojotovi, že je vlčí?“

„Pro tebe je kojotí,“ řekla jsem pevně. „Pro něj vlčí. Jen já a moje tatérka známe pravdu.“

*

Ráno mě probudilo kručení v Adamově břiše pod mým uchem.

„Promiň,“ řekl. „Příliš mnoho proměn, příliš málo jídla.“

Tvrdě jsem ho poplácala po břiše a políbila ho na ně. „Chudáčku,“ řekla jsem břichu. „Adam se o tebe nestará? Žádný strach. Já tě nakrmím.“

Hlava mi nadskočila, jak se Adam zasmál.

„Pojďme se někam najíst a nakoupit zásoby.“ A pak dokázal, že i když je rozptýlený, poslouchá mě. „A nějaké oblečení pro tebe.“

*

Při oblékání jsem si všimla čísla napsaného na dlani a vzpomněla si, že mám někomu zavolat.

„Ano?“ Jimův hlas zněl ostražitě.

„Kojot říkal, že vám mám zavolat,“ řekla jsem. „Prý neuvěříte, že byl skutečný, když to neudělám.“

Muž na opačném konci ani nedýchal.

Adam se zakřenil a zapnul si košili.

„Jak se má váš manžel?“ zeptal se Jim zdvořile.

„Je v pořádku.“ Dokonce i zarudlá skvrna na kůži zmizela. Rychlost uzdravování nebyla u všech vlků ani u ran stejná. Jako alfa se Adam uzdravoval rychleji než většina ostatních. Očekávala jsem, že se to tak daleko od smečky změní, ale očividně ne.

„Jak je na tom Hankova hlava a Bennyho noha?“ zeptala jsem se.

„Hank je v pořádku. Když jsme ho od vás odvezli, trochu se zotavil. Má sice otřes mozku, ale ne silný. Doktor byl přesvědčený, že dostal ránu trubkou nebo klíčem na kola, ale i Hank tvrdil, že upadl. Dohlíží na něj Fred. Bennyho nadopovali, když se podruhé pokusil vstát a odejít. Zdá se být dokonale šťastný.“

„Takže se sejdeme ve Stonehenge? Kojot byl přesvědčený, že existuje způsob, jak Hankovi pomoct.“

„Mluvíte o setkání s Kojotem dost věcně,“ řekl. „Možná se nám oběma jen něco zdálo.“

„Vy jste šaman,“ řekla jsem. „Měl byste znát pravdu ? a taky se k ní stavět věcně.“ Asi to nebylo fér. „Tedy nakonec. Jsem vdaná za vlkodlaka a setkala jsem se s Babou Jagou. Kojot aspoň nelítá v obrovském hmoždíři.“

„Baba Jaga? Ne. Nechci to vědět.“ Jim si povzdychl. „Možná bych se měl vrátit zpátky do školy a o bláznech učit, ne být jedním z nich. Ano. Sejdu se s vámi a s vaším manželem o půlnoci ve Stonehenge. Památník bude po setmění zavřený, ale znám pár lidí. Posvátné indiánské ceremonie jako důvod obvykle zaberou, ale i tak mám v rukávu pár triků.“

*

Adam neschvaloval Wal-Mart.

„V The Dalles mají obchodní dům,“ řekl neradostně, když jsme vešli do budovy podobné skladišti.

„Pořád se tomu říká obchodní dům?“ zeptala jsem se a pak pokrčila rameny. „To je jedno. Wal-Mart je obchodním rájem pro finančně postižené. A pro ty, kdo každý den potřebují nové oblečení. Nevadí mi, když roztrhnu triko za pět dolarů. A zničit džíny za dvacku bolí míň, než kdyby stály osmdesát.“

Zavrčel a já se na něj pozorně zadívala.

Ostrá světla nad našimi hlavami poblikávala a dodávala jeho pleti nazelenalý odstín. Za ten mohly levné žárovky, ale napětí v šíji a uštvaný výraz byly něco jiného. Příliš mnoho cizích lidí, pachů a zvuků. Paranoidní člověk ? nebo alfa vlk ? by mohl mít pocit, že nedokáže zabránit tomu, aby ho někdo na místě, jako je Wal-Mart, zaskočil.

„Hej,“ řekla jsem a zastavila se. „Co kdybych já nakoupila tady, a ty jsi nám mezitím sehnal něco k jídlu? Já si v klidu posbírám, co potřebuju, a ty mě můžeš za pětačtyřicet minut vyzvednout.“

Zavrtěl hlavou. „Nenechám tě o samotě.“

„Jediný tvor, který mě chce zabít, žije v řece,“ řekla jsem mu a snažila se mluvit co nejtišeji, přesto se na mě žena, která zrovna kolem tlačila vozík, divně podívala. „Ve Wal-Martu nakupuju skoro celý život a ještě nikdy tu na mě nic nezaútočilo.“ Přimhouřila jsem oči, ale hleděla mu na bradu. „A když nejde o démony, fae nebo vodní stvůry, dokážu si poradit. Nejsem bezmocná.“ Najednou mi strašně záleželo na tom, aby se ke mně nechoval jako k husičce, kterou je třeba neustále chránit a dokáže jen stát a čekat na záchranu.

Asi to musel vyčíst z mého výrazu, protože se zhluboka nadechl a rozhlédl se. „Dobrá. Fajn.“

Postavila jsem se na špičky a políbila ho na tvář. „Děkuju.“

Opětoval můj polibek. Ne na tvář. Když jsem se vzpamatovala a mozek opět dokázal zpracovávat informace, vycházel už ze dveří a všichni okolo na mě zírali.

Začervenala jsem se. „Právě jsme se vzali,“ oznámila jsem a cítila se ještě hloupěji, proto jsem rychle unikla mezi uličky.

Wal-Mart v Hood River nebyl tak velký jako ty tři v TriCities. Ale dala se v něm koupit trika a džíny a víc mě nezajímalo.

Sebrala jsem čtyři tmavá trička a troje džíny ve správné velikosti a zamířila ke zkoušecím kabinkám. Trika jsem si zkusit nepotřebovala, ale džíny si bez toho nikdy nekoupím. Nezáleží na tom, jaká velikost je na nich uvedená ? některé mají jiný tvar než ostatní.

Prodavačka v kabinkách na mě znuděně pohlédla, podala mi umělohmotnou šestku a jedničku a poslala mě dovnitř. Sedmičky očividně došly.

Jedinými dalšími zákaznicemi v kabinkách byly utrápená matka a její nezletilá dcera, které se hádaly o to, jak upnuté mohou dívčiny džíny být. Stály před velkým zrcadlem v prostoru mezi kabinkami.

„Jsou v pohodě, mami,“ řekla dívka trpitelským tónem, který používají teenageři všude na světě pravděpodobně už od počátku světa.

„Sedneš si a prasknou ti na zadku, stejně jako se to stalo tvé tetě Sherry, když jsme byly na střední. Nikdy se přes to nepřenesla.“

„Teta Sherry je… no, každopádně nejsem teta Sherry. Tyhle džíny mají velký podíl lycry, mami. Mají být upnuté. Podívej.“

Protáhla jsem se kolem dívky, která zrovna začala dělat dřepy.

Našla jsem si prázdnou kabinku a přestala je vnímat. Nevím, jak to chodí u normálních lidí, ale kdybych chtěla, mohla bych poslouchat rozhovory všech lidí v obchodě. Jako dítě jsem se musela rychle naučit ignorovat je, jinak bych zešílela. Adam je sledoval pozorně, protože si dělal starosti s bezpečností, ale já se nebála natolik, abych snášela to nepohodlí.

První džíny mě trochu zmátly divnou boulí na levém stehně. Otočila jsem se, abych se ujistila, že nemám vidiny, ale boule zůstala na místě.

Vyšla jsem ven, abych se prohlédla ve větším zrcadle. Matka s dcerou už odešly, takže jsem měla kabinky jen pro sebe. Pokud se mi nějakým tajemným způsobem neobjevila na levém stehně bublina, měly džíny nějaký problém.

Vrátila jsem se do kabinky a svlékla je. Pro jistotu jsem se zkontrolovala v menším zrcadle, abych se ujistila, že jsem nečekaně nezmutovala. Ulevilo se mi, že má stehna vypadají bez džínů jedno jako druhé. Okolo lýtka se mi stále obtáčelo říční znamení ? nesmím se Kojota zapomenout zeptat, jestli by mě mohl zbavit i jeho.

Druhé džíny mi padly lépe, neměly žádné divné boule a můj zadek v nich nevypadal větší, než měl ? ale kapsy vpředu byly falešné. Já potřebuji kapsy. Džíny bez kapes mě dráždí jen o trochu míň než kalhotky tanga.

Třetí džíny mi nepadly tak dobře jako druhé, ale měly funkční kapsy. Snesla jsem je. Když mi budou příliš vadit, budu je prostě nosit do práce, dokud nebudou natolik potrhané a umazané od oleje, že se nebudu cítit provinile, když je vyhodím.

Zůstalo mi patnáct minut, abych zaplatila a zamířila na parkoviště. Zamítnuté džíny jsem pověsila a oblékla si vlastní kalhoty. Právě jsem si je zapnula, když mi něco přistálo na ramenou a srazilo mě na kolena. Při pádu jsem v zrcadle zahlédla záblesk čepele a chytila ruku, která ji držela.

Trhla jsem rukou dopředu a hlavou tvrdě dozadu ? a uhodila s ní do nepoddajné části těla, asi do brady, ale nemohla jsem si tím být jistá. Byla to ženská brada, protože na mě spadlo ženské tělo. Praštila jsem jejím zápěstím o dřevěnou lavičku u zadní stěny a nůž s mosaznou čepelí jí vyklouzl z ruky.

Pustila jsem ji, sebrala nůž a hodila ho nahoru do díry ve stropě, kterou se na mě vrhla: nechtěla jsem, aby mě ve Wal-Martu chytili s nožem v ruce. Byla jsem žena alfy Smečky columbijského poříčí ? rvačka na nože pro mě nebyla přijatelná. Kdyby se pokusila vyšplhat pro nůž zpátky nahoru, využila bych toho a utekla do hlavní části obchodu, kde by kamery zachytily, že se jen bráním ozbrojené útočnici.

„Nech ji být,“ řekla. „My ji našli první. Patří nám.“

Mluví o říční ďáblici? napadlo mě, ale nedostala jsem šanci zeptat se.

Ignorovala nůž a vrhla se na mě. Nechala jsem se její setrvačností zvednout na nohy a vynést do prostoru mezi kabinkami. Velké zrcadlo mi ukázalo, jak vypadá ? byla to podivínka, která na mě s Adamem hleděla předevčírem v restauraci. Měla jsem pravdu. Byla to fae ? nějaká vodní fae, protože byla cítit vodou. Vsadila bych poslední dolar na to, že patřila k vydrovcům.

Bojovala jako vydra. Rychle a zuřivě se na mě vrhla, čímž se dostala za moji obranu, a zaútočila mi nehty a zuby na krk. Naštěstí pro mě jsme nebyly ve vodě a ona nebyla vydra, nýbrž fae ? i když páchla obojím.

Maskovací čáry mi nikdy nedávaly smysl. Je to magie, kterou fae mění vzezření. Podle Zeeho právě schopnost maskovat se z fae dělá fae, a ne jiné tvory, kteří umí používat magii. Je to iluze, ale zároveň není. Díky maskovacím čárům se totiž z desetikilové vydry může stát šedesátikilová žena.

Taktika, která funguje u vydry, nefunguje stejně dobře u člověka, a to, ani když má nůž ? a obzvláště pak ne na někoho s hnědým páskem v karate. Nejsem bezmocná. Pomyšlení, že jestli mě zraní, Adam mě už nikdy nepustí z dohledu bez chůvy, ve mně vzbudilo odhodlání vyhrát.

Během několikaminutové šarvátky jsem utržila spoustu modřin ? a to včetně úžasného monoklu, když mě narazila na kliku u dveří ? rozseknutý ret a krvácení z nosu. Na druhou stranu já jí nos zlomila, a když se za něj chytila, nakopla jsem ji vší silou do žeber. Pokud jsem jí je přímo nezlomila, přinejmenším jsem jí nějaká nalomila, což by ji mělo trochu zpomalit.

Slyšela jsem za sebou kroky a objevila se zrudlá tvář dříve znuděné prodavačky. Když nás uviděla, vyjekla: „Co se to tu děje?“

Vydří žena zavřeštěla ? ne hrůzou, nýbrž vzteky. Pak se proměnila ve vydru, vyběhla nahoru po stěně a zmizela dírou ve stropě.

Když se pach faeské ženy začal vytrácet, otočila jsem se k prodavačce. S ústy neatraktivně otevřenými zírala na strop.

„Za tohle vám dost neplatí,“ řekla jsem jí pevně. Nevypůjčila jsem si autoritu od Adama, protože jsem se obávala, že by si začal dělat starosti, ale vím, jak to zní, když vydává rozkazy, a v případě potřeby jsem dokázala jeho tón napodobit.

„Je pryč a nevrátí se.“ Rozhlédla jsem se a až na díru ve zdi, kterou vydří žena prorazila kolenem, jsme nenapáchaly žádné větší škody. Všude kolem byla krev, ale vsadila bych se, že Wal-Mart má vysavače, které dokážou dostat z koberců nejrůznější věci.

Sebrala jsem džíny, které se mi líbily, a taky trička. Tím nejtmavším jsem si utřela nos. Už skoro přestal krvácet, protože mě nepraštila silně.

„Prostě půjdu a za tohle zaplatím,“ řekla jsem. „Ostatní džíny můžete vrátit zpátky na místo, pak zavolejte někoho, kdo tu uklidí.“

Odešla jsem, jako bych věděla, co dělám, a zaplatila za oblečení ? hotově, abych na místě činu nenechala jméno. Pokladní uhranul můj rozseknutý ret, a tak si ani nevšimla, že jedno z trik je celé od krve. Když jsem si brala účtenku, viděla jsem, že se zaměstnanci začínají stahovat ke kabinkám. Aspoň jeden z nich vypadal dost starý na to, aby měl nějakou autoritu.

Usmála jsem se na pokladní a snažila se tvářit nevinně. Sebrat tašky a rychle zmizet.

„Zlato,“ řekla mi pokladnice, která byla o polovinu mladší než já. „Toho chlápka se zbavte. Nemusíte být ničí boxovací pytel.“

„Byla to žena,“ řekla jsem jí. „A máte naprostou pravdu.“

Rychle jsem opustila obchod, vydala se přes parkoviště a zavolala Adamovi. „V malém nákupním centru nad Wal-Martem jsem viděla rychlé občerstvení,“ řekla jsem. „Sejdeme se tam.“

„Na oběd je trochu brzy,“ řekl. Než mě vysadil u Wal-Martu, dali jsme si snídani.

„Jsi vlk,“ informovala jsem ho. „Dokážeš jíst kdykoli.“

„Co jsi provedla?“

Slyšela jsem sirénu a doufala, že nikdo nehledá mě. Přidala jsem do kroku. „Očividně jsem se porvala se svojí holkou.“ Zavěsila jsem, než se mohl zeptat na cokoli dalšího.

Milá dáma v rychlém občerstvení mi s radostí naplnila pytlík ledem a soucitně přijala moji historku o žárlivé milence (snubní prsten jsem dobře schovala). Připravila mi dva obrovské kuřecí sendviče a dva džusy a já zaplatila.

Když se objevil Adam, sledovala jsem policejní auta u Wal-Martu ? ten den se asi nikde nic zajímavého nedělo ? s ledem zabaleným v zakrváceném triku. Krvavé fleky na novém černém triku poznáte spíše podle textury a pachu než podle barvy.

„Asi bychom se měli vrátit do kempu,“ řekla jsem mu.

Sundal mi led z oka a dobře si ho prohlédl, než mi ho dovolil přiložit zpátky. Pak si prohlédl i moje ruce, tu volnou si zvedl ke rtům a políbil mi modřiny. Nato mě odvedl k vozu a zapnul mi bezpečnostní pás.

Bylo dobře, že na parkovišti nebylo hodně aut, jinak by se z něj s velkým truckem nedostal. Já s rabbitem takové problémy nikdy nemám.

Půl kilometru k nájezdu na dálnici jel mlčky. Já mlčela skoro do The Dalles, pak už jsem to nevydržela.

„Nevěděla jsem, že mě někdo bude chtít zabít, když jsem tě přesvědčila, abys mě nechal samotnou.“

„Cítil jsem fae,“ řekl neutrálně ? švindlíř. Proto mi políbil ruku.

„Přepadla mě v převlékacích kabinkách,“ přiznala jsem zdráhavě. Když mě praštila klikou do oka, pochopila jsem, že bitku před Adamem neutajím. Ne že bych plánovala cokoli tajit; prostě jsem si tu možnost chtěla ponechat, jen pro případ. „Myslím, že ta žena patřila k vydrovcům ? byla to ta podivínka, kterou jsme viděli předevčírem při obědě.“

„Nechala jsi na místě tělo?“ zeptal se.

„Žádné tělo,“ odpověděla jsem. „Nesnažila jsem se ji zabít. A když jsem jí sebrala nůž, byla jsem si docela jistá, že ona nedokáže zabít mě. Nebyla o nic silnější než normální člověk.“ Zamyslela jsem se. „Aspoň myslím. Jakmile se objevila prodavačka, proměnila se ve vydrovce a zmizela stropem. Možná při šplhání použila magii, ale vydry jsou dost mrštné.“

Stiskl si kořen nosu. Potom se rozesmál. „Asi jsi mi dokázala, že máš pravdu,“ řekl mi. „Umíš se o sebe postarat.“

„Zajímalo by mě, proč mě chtějí vydrovci zabít,“ řekla jsem.

„Asi nezavoláme fae, aby nám pomohli zbavit se říční ďáblice,“ řekl Adam. „Je tu šance, že by se postavili na nesprávnou stranu.“

„Ty jsi chtěl požádat fae o pomoc?“ vyjekla jsem. Pomoc byla ještě horší než laskavost.

Podrážděně na mě pohlédl. „Říkám, že ne.“

„Znělo to, jako bys o tom předtím uvažoval.“

„Snažíš se mě rozptýlit,“ řekl. „Nemusíš. Nebudu na tebe ječet, protože tě napadli ? zvlášť když jsi vyhrála.“

„Ona utekla,“ řekla jsem.

„A nedosáhla svého. Podle mě to znamená, že prohrála. Obzvláště když jsi ji připravila o nůž, než tě mohla bodnout.“

Obezřetně jsem si ho změřila, ale opravdu nevypadal rozčileně.

„Mercy,“ řekl, „ve férovém boji tě vždycky podpořím. Starosti mi dělají démoni, upíři a říční ďáblové, ale i na nich pracuju.“

S tím jsem dokázala žít, pokud to dokázal i on.

10.

NNa rozdíl od maryhillského muzea a Té, která se dívá jsem ve Stonehenge byla už mnohokrát. Leží přímo u cesty k máminu domu v Portlandu. Sam Hill se dozvěděl, že kruh kamenů u Salisbury sloužil k lidským obětem, a rozhodl se, že bude odpovídajícím pomníkem všem mužům, kteří se obětovali v první světové válce.

S Adamem jsme zaparkovali u opuštěného sadu dole u řeky a zamířili přes kopec a údolí nahoru na svah, odkud výtvor Sama Hilla shlížel dolů do rokle.

Nikdy jsem se nedokázala rozhodnout, jestli je Stonehenge krásné, duchovní místo, nebo prostě kuriozita. Rozhodně vypadal působivě ? byla to masivní replika originálu na opačné straně světa odlitá z betonu.

Původní Stonehenge trvalo postavit skoro šestnáct set let. Dokončit ten u Maryhillu zabralo něco přes deset let. Byl to pomník třinácti mladým mužům z okresu Klickitat, kteří padli ve válce, k níž došlo skoro před sto lety, mlčenlivý odkaz muže s velkými sny a magické shromaždiště velké moci pro ty, kdo na ni dosáhli.

Vždycky jsem to brala s rezervou. Podobně mocné místo by koneckonců přitáhlo čarodějnice nebo i něco děsivějšího (a existuje jen málo věcí děsivějších než černá čarodějka) a za dlouhé roky, kdy jsem to tu navštěvovala, jsem nikdy neviděla nic nebezpečného. Pochybovala jsem i proto, že umím docela dobře vycítit magii ? a tady mi to nikdy nepřipadalo o nic magičtější než moje garáž.

V noci to ale bylo jiné.

Sotva jsem se nohou dotkla rovinky okolo pomníku, ucítila jsem v zemi tep magie. Cítil ho i Adam ? i když vlkodlaci obyčejně nevnímají jinou magii než svou. Zvedl hlavu a zhluboka se nadechl.

„Myslela jsem si, že je to dost veřejné místo na schůzku,“ řekla jsem Adamovi. „Je sem vidět i z dálnice na opačné straně řeky. Ale Kojotovo přání setkat se zrovna tady najednou dává smysl. Odmalička jsem slýchávala příběhy o silových čárách ? Bran je sice vlkodlak, ale ví, jak magie funguje, i když sám nečaruje ani nekouzlí.“

Odmlčela jsem se a zamračila se. „Aspoň si nemyslím, že by čaroval nebo kouzlil. Byla jsem tu už mnohokrát, ale zatím jsem nikdy necítila magii.“

„Silové čáry?“ řekl Adam. „Něco cítím.“ Zavřel oči a nadechl se, jako by se snažil izolovat smysly a zachytit o něco víc. „Silové čáry, co? Cítím, jako by mě někdo hladil proti srsti.“

„A je to dobrý, nebo špatný pocit?“ zeptala jsem se.

Odfrkl si. „Žádné flirtování. Jsme tu kvůli práci.“

Dorazili jsme brzy; můj manžel, věčný taktik, rozhodl, že to tak bude lepší. Ta dvě slova se mi pohromadě líbila, „můj“ a „manžel“.

„Co se tak křeníš?“ zeptal se.

Řekla jsem mu to a taky se zakřenil. „Beznadějná,“ řekl. „Jsi beznadějná. Přijeli jsme, abychom se tu porozhlédli, ne abychom po sobě zamilovaně pokukovali. Ale asi to nevadí, už to tu totiž prohlédli.“ Objal mě paží a kývl na vysoký vnější kruh Stonehenge, kde na kameni seděli dva jestřábi a sledovali nás.

„Aha,“ řekla jsem. „Ale jsou to přátelští špioni, nebo patří k druhé straně?“

„Přátelští,“ řekl Jim Alvin a vyloupl se ze stínů jako… no, jako indiánský stopař. „Hank zjistil, že jako jestřáb říční ďáblici lépe vzdoruje, proto nás napadlo, že bude pro všechny bezpečnější, když zůstane v opeřené podobě.“

Není vůbec jednoduché nepozorovaně se připlížit ke kojotovi ? musíte stát po větru, pohybovat se tiše a schovávat se ve tmě. Podle Adamova výrazu jsem poznala, že ani on Jima neslyšel. Smekla jsem před ním imaginární klobouk. „Jsou všichni šamani v plížení tak dobří?“ zeptala jsem se.

V jedné ze shod náhod, k nimž dochází jen jednou za čas, si to k nám v tu chvíli po štěrkové cestě přidupal Calvin a dělal takový rámus, jak jen bylo lidsky možné. „Strejdo Jime? Jsi tu někde? Zaparkoval jsem, kde jsi chtěl…“ Zakopl o nerovnost na cestě. „A proč nemůžeme použít baterky? To si chceme zlámat vaz?“ Aspoň tu poslední část řekl tiše; nejsem si jistá, jestli chtěl, aby ji někdo slyšel.

„Všichni ne,“ řekl Jim zbytečně.

„Kde jste?“ zeptal se Calvin.

Neviděl nás, přestože jsme od něj stáli sotva dvanáct metrů a noc prosvětloval srpek měsíce. Pokusila jsem se představit si, jaké by to bylo toulat se nocí napůl slepá k okolí.

Cítila bych se zranitelná.

Nedivila jsem se, že lidé vidí ve tmě nestvůry.

„Jsme tady,“ řekl Jim a Calvin změnil směr. Asi v půli cesty nás uviděl. Poznala jsem mu to na těle. Jeho strýc očividně taky. „Už jsou tu i Hauptmanovi. Hank s Fredem čekají uvnitř pomníku.“

Calvin přidal do kroku. „Všichni jsou tu brzo. Musíme čekat do půlnoci?“

„Uvidíme. Země je dnes bohatá,“ řekl Jim. „Čeká nás.“

„Příroda nesnáší vakuum,“ řekla jsem. „Proč tady nejsou žádné příšery a nevysávají všechnu tuhle magii?“

„Protože je naše,“ řekl Calvin.

„Šamanská? Nepřístupná čarodějnicím, čarodějům i fae?“ zeptal se Adam uchváceně. „Slyšel jsem o podobných místech, ale nikdy ne podrobně. Předpokládal jsem, že jsou tajná.“

„Jiní mágové by museli vynaložit spoustu práce, aby se k ní dostali,“ řekl Jim. „A více času, než by měli k dispozici ? byli by tu všem na očích. Můj dědeček se zbavil čarodějnického covenu. Spálil při tom celé město a Maryhill se už nikdy nevzpamatoval ? ale od té doby se o to nikdo nepokusil. Nejsem si jistý, jestli mají ke zdejší magii přístup fae; ale jestli ano, určitě si dokáží najít v okolí jiné místo, které je skoro stejně mocné, ale má víc soukromí. Silové čáry jsou přímky ? nekončí prostě v jednom místě. Podle toho, co jsem slyšel, kouzelníci by žádnému stvoření neublížili, ale ty jsem tu nikdy neviděl.“

„Magie tu byla už před Stonehenge,“ řekl Calvin, „ale díky stavbě je přístupnější. V okolí je několik tradičnějších míst moci a byla patrně silnější, než Sam Hill tohle postavil.“

„Řekl vám Kojot, co chce s tak velkou magií dělat?“ zajímala jsem se.

„Kojot?“ zeptal se Calvin. „Kdo je Kojot?“

„Kojot,“ řekl Jim suše.

Calvin se nejistě usmál, několikrát zamrkal a pak mu to došlo. „Kojot?“

Podíval se na mě. „Ona zná Koj…“ zmlkl uprostřed slova a zíral na mě.

„Sakra,“ řekl užasle. „No páni.“

„Dávej si pozor na pusu, chlapče,“ řekl Jim.

„Do pr…“ Calvin nadávku spolkl. „Proto. Proto jste kožoměnec, i když je vaše matka bílá. Váš otec je zatracený Kojot.“

Nevím, proč mě jeho reakce urazila. „Ne. Z důvěryhodného zdroje vím, že Kojot můj otec není. Můj otec byl Černonožec a rodeový jezdec, který zemřel při autonehodě, než jsem se narodila.“ Nebyla jsem si úplně jistá, že Kojot není můj otec ? ale věděla jsem, že on si to nemyslí ? a já se k němu nemínila hlásit, když se on nehlásil ke mně.

Calvin se na mě zamračil.

„Nejsem,“ procedila jsem skrze zaťaté zuby, „Kojotova dcera.“

Jim se zhluboka nadechl. „Jsem rád, že jsme si to ujasnili. Ano, Kojot mi řekl, co chce, abych udělal. Všechno je připravené uvnitř kruhu.“

„Tak se na to podívejme,“ řekl Adam a vzal Calvina za paži. „Pojď se mnou. Nedovolím, abys upadl.“

Prošli jsme kolem pět metrů vysokého monolitu, jenž stál kousek na severovýchod od zbytku pomníku, a pod kruhem z betonových kvádrů, který tvořil vnější část památníku. Trochu obezřetně jsem vzhlédla, když jsme procházeli pod překladem, na kterém seděli jestřábi.

Byli asi čtyři a půl metru nad námi a můj vnitřní kojot cítil, že jsou pořád moc blízko. Dělali jsme velký rámus; jemný štěrk není pro tichou chůzi dělaný.

„Jestřábi loví ve dne.“ Adam přesunul ruku na Calvinovo rameno, ale mluvil se mnou. „Dokud nemá Hank zbraň, vlk má v noci nad jestřábem navrch.“

Jeden z jestřábů uraženě zakřičel a Adam se uculil, jeho výraz byl stejně vyzývavý.

„Kdykoli, jestřábe,“ řekl. „Kdykoli.“

Napadlo mě, že se pořád zlobí kvůli tomu, jak ho Hank postřelil. A když jsem to zvážila, ani já nebyla dvakrát šťastná.

„S Calvinem jsme přijeli asi před hodinou,“ řekl Jim a ignoroval urážlivou přestřelku, „a s pomocí baterek připravili všechno potřebné. Kojot jasně říkal, že při ceremonii nesmí být vidět žádné moderní technologie.“ Podíval se na Calvina a byla jsem si jistá, že ve tmě vidí mnohem lépe než synovec. „Výslovně se zmiňoval o baterkách. Ale jsem starý muž a věřím, že by člověk měl pracovat chytřeji, ne usilovněji, proto jsme přijeli autem.“

Stonehenge tvořil patní kámen a dva soustředné kruhy ? první ze stojatých kamenů s překlady, druhý utvářely dva až tři metry vysoké monolity a vnitřní nádvoří.

To mělo hrubý tvar podkovy, přičemž otevřený konec směřoval k severovýchodu ? k patnímu kameni. Vnější okraj podkovy lemovalo pět obrovských sad kamenů, každou tvořily dva stojaté kameny s překladem. Vždycky mi připomínaly dlouhé nábytkářské sponky. Na každé straně podkovy stály dvě a jedna uprostřed; každá byla vyšší než vnější kruh a ta uprostřed ze všech nejvyšší. Uvnitř masivních kamenných staveb se nacházela další sada monolitů o půdorysu podkovy.

Na vrcholu všech monolitů, uvnitř nádvoří i venku, chránily velké nádoby z čirého skla silné bílé nezapálené svíce. Knoty byly zčernalé, takže svíčky už byly použity.

Před nejvyšším kusem betonu, který se vydával za kámen a připomínal sponku, stál oltář ? dva až tři metry dlouhý, metr široký a půl metru vysoký.

Kousek před oltářem čekala na podpálení malá hranice dříví. Ležela na asi pět centimetrů silné vrstvě hrubého štěrku, mnohem tmavšího a hrubšího, než byl ten na místě. Sehnula jsem se, abych se ho dotkla, a Jim promluvil.

„Zítra ráno, až na to uvidíme, sem přijedeme uklidit,“ řekl mi. „Díky štěrku se zbavíme všech stop po ohni. Nechceme, aby nějakou bandu puberťáků napadlo rozdělávat tu v noci táboráky. A taky tím zajistíme, že se oheň nerozšíří. V tuto roční dobu vznikají stepní požáry, ale já nechci mít jeden na svědomí.“

Adam se vyhoupl na jeden z monolitů, aby si zblízka prohlédl svíčky, prostě se vytáhl rukama nahoru, což ukazovalo, jakou sílu v sobě ukrývá. Seskočil na zem a oprášil si ruce. „Zdola se budou špatně zapalovat.“

„Nechali jsme tu schůdky, ze kterých jsem je chystal.“ Calvin se držel v Adamově blízkosti, ale pokradmu pokukoval po mně. Pak se zamračil. „Mercy? Vy máte monokl?“

Dotkla jsem se ho.

„Poprala se ve Wal-Martu,“ řekl Adam. Ten, kdo ho neznal, si nevšiml pobavení v jeho hlase.

„Cože?“

„Napadli ji ve Wal-Martu.“

„Měl bys vidět tu druhou ženskou,“ řekla jsem. Všimla jsem si, že nám někdo schází. „Kde je Jim?“ Sotva před minutou se mnou mluvil. Myslela jsem si, že se přes hlasitý štěrk nebude moct nikam odplížit. Očividně jsem se mýlila.

„Šel se umýt a převléct,“ řekl Calvin. „Támhle stojí domek, kde dříve býval obchod se suvenýry, ale už je několik let zavřený. Jim má klíč. Raději bych se měl dát do zapalování svíček. Bude to chvíli trvat.“

„Můžeme pomoct.“ Adam vytáhl z kapsy zapalovač. Nekouřil, ale věřil, že je potřeba být připravený na všechno.

„Mám jenom jedny schůdky,“ omluvil se Calvin.

„To je v pořádku.“ Adam se postavil za mě, vzal mě za boky, zvedl a posadil si za krk.

„Hej,“ řekla jsem pobouřeně.

Proběhlo by to hladčeji, kdyby mě varoval, k čemu se chystá. Takhle jsem měla co dělat, abych udržela rovnováhu. Počkal, dokud jsem se neusadila, pak mě poplácal po boku.

„Nepotřebuji schůdky,“ řekl Adam, přikročil k jednomu z monolitů a podal mi zapalovač. „Mám Mercy.“

I když jsme se do práce pustili tři, trvalo dlouho, než jsme svíčky zapálily. Předtím jsem si nevšimla, kolik jich je. Víc než třicet, pomyslela jsem si, možná dokonce padesát.

Jakmile jsme skončili, působilo okolí díky bílým svíčkám vánočně. Možná to byla náhoda, možná úmysl, ale na Calvina jsme narazili u posledního kamene hned vedle oltáře. Adam mě postavil na zem a Calvin zapálil poslední svíčku. Za tak krátkou chvíli magie v zemi zesílila a skočila po mně jako nedočkavý plamen, když jsem se nohama dotkla štěrku. Zavrávorala jsem a Adam, který si asi myslel, že jsem ztratila rovnováhu, mi položil ruku na rameno a podepřel mě.

Calvin slezl ze schůdků, schoval zapalovač do kapsy a složil je. „Odnesu je na parkoviště. Vy se zatím máte podle strejdy Jima proměnit ve svá zvířata.“

„Víš, co po nás Kojot bude chtít?“ zeptala jsem se.

Calvin sklopil oči. „Ne.“

Než mohl pokračovat, odfrkla jsem si. „Neobtěžuj se. Jsi bezpochyby ten nejhorší lhář, jakého jsem kdy poznala. Což je dobře. Ale měl bys na to myslet a něčím to nahrazovat. Měl bys působit tajemně a neodpovídat na otázky, které by tě mohly donutit lhát.“ Tak to dělal Bran. Dokonce ani on nemohl lhát vlkodlakovi. Tedy aspoň jsem si to nemyslela.

„Kolik máme času?“ zeptal se Adam. „Kožoměnci se možná umí proměnit bleskově, ale mně to bude chvíli trvat.“

„Nevím. Promiňte. Měl jsem vám to říct dřív, než jsme se pustili do zapalování svíček.“

„Jestli nás tu chtějí, počkají,“ řekla jsem Adamovi.

„Jo,“ souhlasil Calvin. „Jsem si docela jistý, že k tomuhle obřadu jsou potřební oba.“ Odstoupil od nás, pak se zastavil. „Hej, Fred říkal, že jste se ptali na lidi, kteří se utopili v Columbii. Chtěl, abych se na to podíval, a já se zeptal kamaráda, který je říční polda. Podle něj se předpokládá, že za poslední tři týdny utonulo mezi přehradou John Day Dam a tou u The Dalles dvacet šest lidí, a to nepočítám čtyřčlennou rodinu, která se pohřešuje od dnešního odpoledne, kdy jejich auto našli u státního parku na oregonské straně řeky. To je víc lidí, než o kolik jsme na Columbii přišli za posledních pět let dohromady.“

„Jaká rodina?“ zeptala jsem se.

„Nějaký makléř, jeho manželka, učitelka na základní škole, a dvě malé děti,“ řekl mi.

„Lee a Janice Morrisonovi.“ Sen byl skutečný. Mohla jsem něco udělat. Určitě jsem mohla něco udělat.

„Správně. Četla jste dnešní noviny?“

Adam mi stiskl rameno. „Kdy zmizeli?“ zeptal se.

„Před dvěma dny.“

Před tím, než se mi sen zdál. Viděla jsem, co už se stalo. Nemohla jsem s tím nic dělat. Měla jsem se cítit líp, ale necítila.

„Můžeme myslím bezpečně prohlásit,“ řekl Adam tiše, „že toho tvora musíme ulovit a zabít.“

Calvin přikývl. „Doslechl jsem se, že FBI pracuje na teorii sériového vraha. Zatím o tom mlčí; nechtějí ho povzbudit nebo způsobit paniku. Kamaráda dost zajímalo, proč se na to ptám. Řekl jsem mu, že kvůli Bennymu a Faith.“ Podíval se na mě. „Nelhal jsem mu.“

„Pojďme se proměnit,“ řekla jsem. Už jsem nechtěla dál myslet na Janice a její rodinu. Byli mrtví a nešlo s tím nic dělat.

*

Kdybychom byli doma a uprostřed smečky, prostě bychom se svlékli a proměnili, ale mně už nebylo příjemné svlékat se před cizími lidmi. A i kdyby bylo, Adam se nikdy neměnil na veřejnosti.

Bran vlky požádal, aby to nedělali na místech, kde by je někdo mohl vidět. Vlkodlaci jsou krásní ? ale jejich proměna je děsivá. Bran říkal, že nemá smysl strašit lidi, obzvláště když se stále snažili před novináři předstírat krotkost.

Proto jsme opustili Stonehenge a sestoupili ze svahu, který nás účinně skryl před Calvinem, Hankem a Fredem ? tedy pokud jestřábi zůstanou na opačné straně pomníku.

Přesto jsme byli na otevřeném prostranství. V blízkosti nebyly žádné stromy a viděli jsme až dolů k řece a na dálnici za ni ? na kilometry a kilometry daleko. Tma zajistila, že nás nikdo tam dole nespatří, přesto se zdálo, že by mohli.

Společně s Adamem jsem se svlékla a sbalila oblečení do pevného uzlíčku, abych odradila brouky, které by přilákalo zbytkové teplo. Ponožky jsem si nacpala do bot.

„Zůstanu člověkem, dokud se neproměníš,“ řekla jsem mu. Mohla jsem mu tak krýt záda nebo zakročit, kdyby bylo třeba.

Proměna v kojota mě taky něco stála. Mohla jsem to udělat několikrát za den, ale nakonec bych se vyčerpala. Taky jsem mohla zůstat dlouho člověkem ? třeba celé měsíce, kdybych musela. Vlci byli jiní.

Vlkodlaky volal měsíc. Za úplňku se proměnit museli a bylo pro ně také těžší se během té doby ovládat. Ale spousta vlkodlaků to dělala pouze za úplňku ? na dva tři dny za měsíc. Proměna byla bolestivá a vyžadovala spoustu energie. Většina vlkodlaků to dokázala sotva dvakrát za týden. Adam se v poslední době měnil mnohem častěji.

Jeho proměna byla daleko pomalejší než obvykle ? a vypadalo to, že je i daleko bolestivější. Posadila jsem se vedle něj na složené oblečení. Možná jsem měla zůstat oblečená, ale protože jsem aspoň tentokrát nebyla mokrá, nebyla mi zima. Držela jsem se blízko, ale ne příliš, abych se ho nechtěně nedotkla a neublížila mu.

Pulsování magie Stonehenge bylo čím dál pravidelnější a připomínalo tlukot srdce. Zdálo se mi, že i sílí, ale možná to bylo tím, že jsem seděla na zemi. Moje srdce se rozbušilo trochu rychleji, až tlouklo do rytmu tepu magie. Nebylo to nepříjemné, jen znepokojivé.

„Mercy?“ zavolal Calvin.

„Ještě ne,“ řekla jsem mu.

„Jak dlouho?“

„Tak dlouho, jak bude třeba,“ zavrčel Adam a hlas měl drsný, protože se nacházel uprostřed proměny z člověka ve vlka.

Tok magie se zadrhl, jako by ho slyšel, pak se znovu rozbušil. Nelíbilo se mi to.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se velmi tiše.

Nic neřekl, což jsem považovala za dostatečnou odpověď.

Dech měl tak mělký, až jsem si začala dělat starosti.

„Je to magií země,“ řekl Kojot a posadil se vedle mě a naproti Adamovi.

Adam zavrčel, byl to chraplavý, bolestivý zvuk, a přesto zněl jako hrozba.

„Tobě ani tvým se nic nestane,“ řekl Kojot. „Budu za tebe stát na stráži. Měli ti říct, aby ses proměnil, než sem přijedeš. Pokyny se asi ztratily někde mezi Jimem a Calvinem. Matka Země se nemění snadno ? změna je aspekt vody a plamene. Zemská magie ztěžuje proměnu, ale neměla by jí úplně zabránit.“

Zabránit proměně, to neznělo dobře ? ale držela jsem jazyk za zuby, protože i já jsem věděla, že úmysl a vůle hrají velkou roli v jakékoli magii. Nemělo smysl zasívat do Adamovy mysli semínka pochyb, dokud se mu opravdu nepodaří proměnit se.

„Co budeme dneska v noci dělat?“ zeptala jsem se Kojota, abych přišla na jiné myšlenky.

„Pravděpodobně plýtvat časem.“ Nedíval se na mě, rozhlížel se po světě, který se před námi rozprostíral. Všimla jsem si, že jen zřídkakdy mluví přímo se mnou. V polovině případů se zdálo, jako by hovořil se vzduchem.

„A když to ztráta času nebude?“ Počkala jsem minutu a snažila se neslyšet, jak Adam bojuje s proměnou, protože by nechtěl, abych to slyšela. Cítila jsem, jak se snaží potlačit klaustrofobickou paniku. Nemohla jsem panikařit taky. „No tak, Kojote. Není to tajemství, ví to i Calvin.“

Zasmál se a plácl se do nohy. „Bod pro tebe. Dobrá, dobrá. Doufám, že se nám podaří přivolat pomoc. Už nejsme, co jsme bývali, ale někteří z nás se s lidmi nikdy moc nestýkali. Jenže Havran je zvědavý a Vydru by mohlo napadnout, že je něco v sázce.“ Odmlčel se, pohlédl na mě a pokračoval: „Hezký monokl, Mercy. Na druhou stranu by se ale Vydra mohl přidat k protivníkovi. To by bylo nešťastné.“

„Plánuješ zavolat ostatní, jako jsi ty?“ zeptala jsem se.

„Nikdo není jako já,“ opáčil. „Tak pohledný a silný. Chytrý a zručný. O nikom se nevypráví tolik příběhů. Kdo přinesl lidem oheň, aby si mohli opéct jídlo a zahřát se v zimě? Ale doufám, že se mi podaří zavolat ostatní, ano.“

„A koho přesně?“ zeptala jsem se. „Co jste vlastně zač?“ Někteří fae se povyšovali nad rané obyvatele Evropy a vydávali se za bohy. Příběhy o Kojotovi tak nikdy nevyzněly. Kojot byl ztělesněná moc, ale nežádal, aby ho uctívali.

„Četla jsi Platóna?“ zeptal se.

„A ty?“ odvětila jsem, protože představa, že by Kojot četl Ústavu nebo Apologii, byla absurdní a pro svoji absurdnost i jistým způsobem věrohodná.

„Znáš jeho teorii idejí,“ pokračoval Kojot, aniž by odpověděl na moji otázku.

„Že náš svět není skutečný, je jen odrazem skutečnosti. Ve skutečném světě existují prototypy věcí, které jsou i v našem, proto se můžeme podívat na židli, kterou jsme nikdy dřív neviděli, a říct: ‚Podívej. Židle.‘ Ve skutečném světě existuje předmět, který je jejím ztělesněním.“ Titul z dějin používám asi dvakrát do roka, ať už je to potřeba, nebo ne.

„Tak nějak,“ souhlasil. „Já jsem realita všech kojotů. Prototyp. Ztělesnění.“ Usmál se do tmy. „Ty jsi jen mým odrazem.“

„Měli tě pojmenovat Narcis,“ řekla jsem a snažila se nekrčit nad zvuky, které Adam vydával. „Škoda, že nejsi nepřítel, kterého musíme porazit, ty. Stačilo by postavit před tebe zrcadlo, aby ses v něm mohl obdivovat.“

„A tobě by už neříkali Mercy,“ pravil. „Pojmenovali by tě Ta, která zajala Kojota.“ Natáhl se, vzal mě za ruku a tiše řekl: „Už to nebude dlouho trvat. Ale být tebou, počkal bych, až se k tobě obrátí, než mu pohlédneš do očí.“

„Jsou tvoje sestry opravdu bobulemi ve tvém břiše?“ zeptala jsem se.

„Ach,“ zvolal potěšeně. „Musíš najít někoho, kdo ti povypráví sprosté verze mých příběhů. Jsou mnohem zábavnější. Skromnost mi brání mluvit o sobě.“

Zasmála jsem se, přesně jak plánoval.

„Sestry se mnou zrovna teď nemluví,“ dokončil s velkou ? i když, jak jsem tušila, falešnou ? důstojností, „takže nezáleží na tom, co jsou.“

Adam se s vrčením zvedl. Sklopila jsem hlavu na znamení, že nepředstavuji hrozbu. Po zlé proměně bude trvat několik minut, než Adam dostane vlka pod kontrolu. Překvapilo mě, že hlavu sklopil i Kojot.

„Tenhle muž, tvůj manžel, se mi líbí,“ řekl. Možná to mělo být vysvětlení. „Zaútočil by na mě, protože jsem tě ohrozil ? i když jeho vlk přesně ví, co jsem. A přesto, když jsi ho požádala o strpení, poslechl. Je jen správné, když muži poslouchají rady žen.“

„Jako ty posloucháš své sestry?“ řekla jsem, jakmile mi vlk přitiskl čenich těsně pod ucho. Naklonila jsem hlavu a nastavila mu krk. O kůži se mi otřely ostré zuby a já se zachvěla.

„Moudré ženy,“ souhlasil Kojot. „Ale někdy jsou dost vlezlé a snadno se rozčílí. Myslím, že potřebují víc smyslu pro humor. Nesouhlasí se mnou, takže možná přece jen nejsou tak moudré, co?“

Adam se otřásl tak silně, až mu zaplácaly uši ? bylo to znamení.

Otočila jsem se k němu a on ukázal čenichem prudce k pomníku. Proměnila jsem se v kojota ? i mně to stálo víc sil než obvykle ? a následovala Adama. Kojot šel vedle nás.

Aspoň není Baba Jaga nebo dívka s jojem, napadlo mě.

*

Když jsme vstoupili do kamenného kruhu, Gordon hovořil tiše s Calvinem a Jimem. Jim byl bosý a oblečený do nových tmavých džínů a košile s dlouhým rukávem, která ve svitu svíček vypadala modrá, i když mým kojotím očím se nedalo vždycky věřit, když šlo o to odhadnout v noci barvu. Například Gordonovy boty vypadaly černé, ale tušila jsem, že se jedná o stejné červené boty, které měl na nohách pokaždé, když jsme se setkali. Přes obyčejné triko si oblékl flanelovou košili.

„Začínal jsem si myslet, že bychom měli odejít,“ řekl Gordon chladně, když jsme se přiblížili.

„Zemská magie vlkodlakovi při proměně zrovna nepomohla,“ pravil Kojot. „Proto jsem Jimovi řekl, aby se ujistil, že se promění ve vlka, ještě než sem dorazí.“

„Chtěl jsi, abych Mercy sdělil, že s sebou má vzít vlka,“ prohlásil Jim podrážděně. Začínala jsem si myslet, že podobně působí všichni, když nějaký čas jednají s Kojotem.

Calvin vykulil oči, jako by očekával, že do Jima každým okamžikem uhodí blesk.

Kojot se jen zasmál. „Mercy, jdi se posadit na oltář, dobře?“ Vzhlédl k jestřábům. „Vy dva si sedněte k ní.“

Ani na Gordona neudělal Kojot dojem a ani jej nepřekvapila jeho přítomnost. „Říční ďáblice uvidí všechno, co před Hankem uděláš.“

„Ať se dívá,“ řekl Kojot lhostejně. „Ale i kdybychom dnes v noci ničeho nedosáhli, myslím, že aspoň pomůžu Hankovi. Jestřáb mi už dluží několik laskavostí.“

Trochu váhavě jsem vyskočila na oltář k jestřábům. Bronzová plaketa na něm ale byla tak ošoupaná, že se ve tmě nedala přečíst. Adam vyskočil za mnou a stočil se ochranitelsky kolem mě, takže se nacházel mezi mnou a ostatními dravci.

„Adame,“ řekl Kojot, „nejsme Aztékové, neobětujeme tvoji nevěstu na oltáři. Jenom se nesmí dotýkat země, až bude Jim tančit. Ale kdyby na volání odpověděl Vlk, byla by katastrofa, pokud by tvoje hlava byla výš než jeho. Obyčejně se ukazuje v lidské nebo v člověku podobné podobě, ale často dává přednost vlčí kůži. Vadilo by ti, kdybys zaujal pozici před oltářem, mezi ním a ohněm?“

Adam bezhlesně zavrčel na jestřáby, což bylo jasné varování, sklouzl z oltáře a vyhověl Kojotovi.

Gordon zvedl obočí tak vysoko, až skoro zmizelo v jeho bílých vlasech. „Odkdy se Kojot chová zdvořile?“

Kojot zavrčel něco v cizím jazyce.

„Myslel jsem si, že nejsi její otec,“ řekl Gordon samolibě. „Takže on není tvůj zeť.“

„No tak řekněme, že ho respektuji,“ prohlásil Kojot, „a nechci se dneska v noci dostat mezi dva navztekané psy, pokud to půjde. Teď se pusťme do práce.“

Proměnil se. Zdálo se mi, že to udělal ještě rychleji než já, ale nemohla jsem si tím být jistá. Stačilo mrknout a seděl tu obrovský kojot o velikosti bernardýna. Odešel k monolitu na jednom konci podkovy a vyskočil na něj.

Gordon se zatvářil trpce, pak se proměnil v největšího orla, jakého jsem kdy viděla, a že jsem viděla fakt obrovské orly skalní. V ptačí podobě byl větší než v lidské. Nedokázala jsem říct, jakou barvu má jeho peří, ale zdálo se o několik odstínů tmavší než peří jestřábů. Pak roztáhl křídla a já si uvědomila, že vůbec není orel. Žádný neměl takové rozpětí křídel.

„Hromopták,“ pravil Calvin uctivě. „Děda říkal, že jsi Hromopták, ale to bylo v době, kdy už si mě často pletl s tátou.“

Hromopták.

Pták se předklonil a otřel se zákeřně ostrým zobákem Calvinovi o hlavu. Protože ten o ni nepřišel, předpokládala jsem, že se jednalo o láskyplné gesto. Pak napůl vyskočil a napůl vylétl na monolit naproti Kojotovi. Díky němu vypadal stojatý kámen mnohem menší. Gordon v podobě Hromoptáka strkal do svíčky na kameni tak dlouho, dokud ji nepřesunul na místo, kde ji chtěl mít. Její světlo dodalo peří teplou, tmavě čokoládovou barvu. Chvíli se kolébal vpřed a vzad a protahoval si křídla, pak se usadil a znehybněl.

Calvin vytáhl smotaný koberec, malý bubínek a kožený vak pošitý korálky. Napadlo mě, že parfleche ? nevyčiněnou kůži ? používali spíše indiáni z plání než ti z náhorních plošin, jako byli Yakamové. Ale šaman asi mohl používat pomůcky, jaké chtěl.

Calvin odložil vak na zem vedle nezapálené hranice dříví. Pak velmi formálně rozvinul koberec a srovnal ho s kamenným oltářem, vzal do ruky bubínek a šel si sednout vedle Adama.

Jim zůstal stát před kobercem a zavřel oči. Vypadalo to, jako by se modlil, ale ať už dělal cokoli, zburcovalo to magii ? cítila jsem ji dokonce i přes betonový blok, na kterém jsem seděla.

Stoupl si na koberec a podržel ruku nad dřevem. „Dřevo,“ řekl, „které jsi spolklo plamen Ohňových tvorů, nadešel čas vzplát.“

Když ze dřeva vyšlehl plamínek, Adam sebou trhl, ale Calvina s Jimem oheň nijak nepřekvapil.

Jim kývl na Calvina a ten se pustil do bubnování. Napřed klepal do bubínku jednou rukou. Nebyl to rovnoměrný rytmus, nýbrž nejistý a nepravidelný ? dokud nezachytil tep magie tekoucí pod námi. Calvin se ho chvíli držel, pak začal zrychlovat a podtrhl jednoduché bubnování dodatečnými tóny. Když ho magie následovala, změnil kadenci v energický rytmus. A magie se opět nechala vést.

Vtom se zvedl vítr a vehnal mi do očí kouř. Zamrkala jsem, ale musela se mi do nich dostat i trocha popela. Přitiskla jsem čenich na kámen a odrhla si obličej tlapkami. Pomohlo to. Jakmile jsem opět viděla, zvedla jsem hlavu ? a zjistila jsem, že jsem sama.

11.

ZZpanikařila jsem a vstala, pořád jsem ale jasně slyšela Calvinovo bubnování ? a pouto mezi mnou a Adamem bylo rovněž silné a uklidňující. Dodalo mi odvahu zůstat na místě. Zhluboka jsem se nadechla, rozhlédla se a pokusila se zjistit, co se stalo s ostatními.

Oheň i svíčky pořád hořely a noční nebe bylo jasné a poseté hvězdami. Nízko u země však visela hustá mlha, takže jsem za vnějším kruhem kamenů vůbec nic neviděla. V tu chvíli jsem si uvědomila, že jsem v lidské podobě a mám na sobě šaty, které jsem si před nedávnem svlékla a pečlivě poskládala. Na dotyk se zdály skutečné ? cítila jsem dokonce i lehkou drsnost v místě, kde jsem si to odpoledne pokapala džíny hořčicí.

Ale byla jsem si docela jistá, že se jedná o vidinu. Jinak jsem nedokázala vysvětlit, proč pořád slyším bubínek.

Vlasy vzadu na krku se mi naježily, což mi prozradilo, že někdo je poblíž a sleduje mě. Neslyšela jsem ho ani necítila, ale vnímala jsem na sobě cizí oči.

Možná ta osoba čekala na pozvání, „Haló?“

„Vítej, Mercedes.“

Otočila jsem se a zjistila, že největší stavbou z kamenů připomínající sponku se blíží čtyři ženy. Všechny byly oblečené do svatebních šatů z bílé laní kůže ozdobené třásněmi a losími zuby. Chodidla měly bosá, mozolnatá a pokrytá světle šedým prachem, jako by chodily po štěrku už dlouhou dobu. Voněly čistě a trpce jako šalvěj nebo vilín, ale více sladce.

Nebyla jsem expert na původní obyvatele, přestože jsem na vysoké pátrala po svém původu. Ale vyznala jsem se v nich dost na to, abych věděla, že každá pochází z jiného kmene, a to navzdory jejich až nadpozemsky krásným rysům. První žena mi připadala jako Navajo nebo Hopi ? nebo možná dokonce Apač. Pleť měla tmavší než ostatní ženy a rysy jemnější. Vlasy si spletla do drdolů po stranách hlavy jako princezna Leia, což mi připomnělo tradiční styl Hopi ? nebo aspoň styl některého z puebelských kmenů.

Druhá žena měla oblé, nízko posazené lícní kosti Inuitů a v koutcích očí jí naskákaly přátelské vrásky, když na mě hleděla. Vlasy jí visely ve dvou silných copech dolů na ramena.

Třetí žena podle mě patřila k některému kmenu z plání, i když jsem nedokázala říct, proč si to myslím. Její tvář nebyla tak jemná jako u zbylých dvou žen a její pohled byl čistý a pronikavý. Stejně jako druhá žena i ona měla vlasy spletené do dvou copů, sahaly jí ale až k pasu. V uších měla kostěné náušnice ? jako jediná měla na sobě šperky.

Čtvrtá žena si vlasy stáhla z obličeje, jinak jí ale visely volně do půlky zad. Byly husté a silné jako dráty, takže vypadaly jako hříva divokého koně. Nedokázala jsem určit, ze kterého je kmene, jen že je indiánka. Rysy měla ostré, nos úzký a rty plné. Promluvila jako první.

„Mercedes není správné indiánské jméno.“ Její tón byl stejně jako slova kritický, ale ne přehnaně. Znělo to, jako by hodnotila ovoce na tržišti. Krátce našpulila rty a zjevně uvažovala o mém jméně. „Je automechanik. Měly bychom jí říkat Ta, která opravuje auta.“

První žena, jež asi pocházela z kmene Hopi, zavrtěla hlavou. „Ne, sestro. Ta, která přináší změnu.“

Žena, která mohla být indiánkou z plání, ale určitě nepatřila k Vránám, Černonožcům ani Lakotům, se nesouhlasně zamračila. „Zbrklý kojot, který běhá s vlkem. Zkráceně Večeře.“

Veselá Inuitka se zasmála. „Mercedes, která opravuje volkswageny, přivedly jsme tě sem, abychom si s tebou promluvily, protože nás bratr za tebou nechtěl vzít.“

„Váš bratr?“ zeptala jsem se opatrně. Pořád jsem stála na oltáři, takže jsem na ně hleděla shůry. Nepřipadalo mi to správné, proto jsem seskočila na pískovou zem a magie v ní mi rázem proměnila kolena ve vodu.

„Kojot,“ řekly všechny najednou a Inuitka mě zachytila, abych neupadla.

Napadlo mě, že by nebylo rozumné sednout si na zem, když i stání na mě mělo takový účinek. Posadila jsem se proto na oltář a vytáhla nohy nahoru.

„Nevidíme do budoucnosti,“ řekla žena s ostrými rysy, jejíž původ jsem nedokázala určit. „Ale víme, co bratr plánuje. Mohla bys mu říct, že je to sice velmi nebezpečné, ale zároveň je to jediná věc, která podle nás může fungovat?“

„A co plánuje?“ zeptala jsem se.

„Tady ti to můžeme říct.“ Inuitka se posadila vedle mě, ale nohy nechala na zemi. „On o tom musí pomlčet, dokud se nezbaví jejích špehů. Proto jsme tě sem vlastně vzaly ? a taky proto, že jsme si tě chtěly prohlédnout. Vidí duchy ? ty ho znáš jako Jima Alvina ? nám nakrátko otevřel průchod. Kojot si potřeboval v soukromí promluvit s ostatními, s Jestřábem, Havranem, Medvědem, Bobrem a dalšími. Rozhodly jsme se, že bys měla vědět o čem.“

„Říční ďáblice,“ řekla žena, která mohla být Hopi, Navajo, ale i Apačka, „je stvoření, které žije zároveň ve vašem světě i v našem. V našem je nesmrtelná, ale ve vašem se dá zabít. Jakmile zemře, nesmí se vrátit, dokud ji někdo nevyvolá. Ale to se pak vrátí větší a nebezpečnější než dřív. Když s ní bratr bojoval posledně, nezabil ji, jen ji uvěznil, protože doufal, že to v jejím případě bude účinnější než smrt.“ Rozhodla jsem se, že je Hopi, a její rysy se v tu chvíli pozměnily tak, že už o tom nemohlo být pochyb.

„Kdo ji vyvolal?“ zeptala jsem se.

Inuitská žena pokrčila rameny. „Blázni budou existovat vždy a říční ďáblice dokáže ovlivnit mysl mužů.“

Žena s ostrými rysy.

„Cherokee,“ řekla jsem a najednou jsem si tím byla jistá.

Uculila se podobně tajemně jako Bran, takovým tím způsobem, který ve mně vzbuzuje nutkání vlepit mu pohlavek. „Pokud chceš.“ Naklonila hlavu na stranu a řekla: „Říční ďáblice je ztělesněný hlad, žít mezi světy je totiž pro ty, kdo nestojí pevně ani v jednom, namáhavé. Musí přijímat potravu pro oba své aspekty: pro maso i pro ducha.“

Hopi pokračovala: „Každý život je plný možností. I semínka je představují, ale jejich zítřky jsou uvězněné v mezích vzorů jejich životních cyklů. Zvířata mají větší možnosti než jedle nebo stéblo trávy. Pro většinu zvířat jsou přesto vzory instinktů, vzory jejich životů, velmi silné. Lidé mají mnohem větší obzory, hlavně v raném dětství. Co z dětí vyroste? Koho si vezmou, v co budou věřit, co stvoří? Tvoření je velmi mocné semínko možnosti.“

Žena z plání, která nepatřila k Lakotům, Vranám ani k Černonožcům, řekla: „Říční ďáblice se živí možnostmi.“

Inuitka položila sestře ruku na rameno. „Živí se smrtí možností. Proto se krmí raději lidmi než zvířaty, raději zvířaty než rostlinami. Ale ze všeho nejraději požírá děti.“

„Živí se koncem možností,“ opravila žena z plání ? Šošonka, rozhodla jsem se. Zdálo se mi, že vypadá jako Šošonka. Usmála se, jako by slyšela moje myšlenky. Byl to široký úsměv, podobný bratrovu. „Čím větší jsou možnosti, tím lépe jimi ukojí hlad. Když se nažere, musí kořist strávit jak ve světě duchovním, tak v tom fyzickém. A při trávení je zranitelná.“

„Kojot a jeho druzi ? Jestřáb, Medvěd, Pstruh, Vlk, Hromopták a ostatní ? mají ještě větší možnosti než novorozeně.“ Cherokee se ladně zatočila, jako by chtěla obsáhnout všechno, co Kojot a ostatní jako on jsou. „Pokud se Kojotovi podaří jich dost přesvědčit, aby se nechali říční ďáblicí sežrat, možná ji přimějí přežrat se. Stala by se bezmocnou, dokud by všechny nestrávila.“

„A až bude bezmocná, někdo ji musí zabít.“ Inuitka na mě upřela velké tmavé oči a mně pokleslo srdce, protože jsem pochopila, koho má na mysli.

„Co Fred nebo Hank?“ zeptala jsem se. Adam to udělat nemohl. Díky své síle byl nejlepší kandidát, ale vlkodlaci neplavou. Neriskovala bych, že Adama v řece ztratím.

„Nedokáží vzdorovat znamení říční ďáblice,“ řekla. Pak se odmlčela a odpověděla na mé nevyslovené myšlenky: „Jak by zapůsobilo na vlkodlaka, nevím. Kdyby byl sám, dopadl by stejně jako ostatní, ale smečka by ho mohla ochránit…“

„Anebo by získala moc nad celou smečkou.“ Hopi zavrtěla hlavou. „Ne. To by nebylo moudré. A ani voda není vlčí živel, přestože je živlem proměny.“

Šošonka řekla: „Ďáblice musí zemřít. Jak žere, nabírá na síle. Pokud nezemře, než hostinu, kterou jí bratr připraví, stráví, stane se mnohem, mnohem ničivější, než je teď.“

„A co útok ze vzduchu?“ nadhodila jsem. „Nebo nukleární zbraně. Znám lidi, kteří by na ni mohli nasadit armádu.“ Bran by to zvládl. Možná se ještě sám neodhalil, ale když chtěl, věděl, jak věci zařídit.

Hopi zavrtěla hlavou. „Ne. Moderní zbraně jí neublíží. Dokáže to pouze jednoduchá věc, symbol země, která stojí proti vodě: kamenný nůž.“

„Náš čas se krátí,“ řekla Cherokee. „Musíš zpátky.“

Šošonka se dotkla mé tváře. „Pověz bratrovi, že je moudrý a jinou radu pro něj nemáme.“

„Prý s ním nemluvíte,“ řekla jsem.

Zasmála se, ale znělo to smutně. „Kojot obvykle nelže, ale někdy zapomene. To on se zlobí na nás. Daly jsme mu radu, která se mu nelíbila, a on se rozzlobil.“

Cherokee přimhouřila oči a zadívala se na mě. „Řekly jsme mu, že ze spojení Joea Starého kojota a bílé ženy nevzejde nic dobrého.“

Inuitka se usmála a dotkla se mojí nohy. „Očividně jsme se mýlily.“

„Kojot je jako říční ďáblice, že?“ řekla jsem. „Pohybuje se oběma světy. Tak proč nežere všechno na dohled?“

„Kojot vždy kráčí jen jedním světem,“ řekla Cherokee. „Dokáže to, aniž by zůstal uvězněný, protože my na něj čekáme tady, a jeho potomci naopak tam.“

„Kojot chápe, že vesmír je jedno.“ Šošonka se shovívavě usmála.

„Co se stane, až je říční ďáblice sežere? S Kojotem a s ostatními.“ V příbězích Kojot zemřel a následující ráno se opět narodil, ale ženy působily odevzdaně, jako by to tentokrát mělo být jinak.

Vyměnily si pohledy, které jsem nedokázala rozluštit.

„Nevíme.“ Inuitka zírala do mlhy, která nás obklopovala. „Jak jsem říkala, nemáme dar vidět do budoucnosti. Jsme pouze moudré rádkyně.“

„Možná je to naposledy, co se Kojot projde vaším světem,“ řekla Cherokee tiše. „Tolik se toho změnilo, až je těžké říct, co změny znamenají.“

„Někteří už neexistují v žádném světě.“ Oči Šošonky se zaleskly slzami. „Říční ďáblice je v obou zároveň, takže by je mohla rozhodit po celém vesmíru.“

„Nedělej si hlavu s věcmi, které nemůžeš změnit.“ Hopi se posadila na zem a poplácala mě po tenisce. „I kdyby se Kojot za východu slunce znovu nenarodil, vždy existuje šance na nový začátek. Pojďte, sestry, je čas poslat ji zpátky.“

„Myslím, že vypadá jako já,“ řekla Šošonka. „Co myslíš?“

*

Její slova mi stále zněla v hlavě, když jsem se vrátila zpátky tam, odkud jsem přišla. Uběhl nějaký čas ? poznala jsem to podle toho, že Jim klečel na koberci a házel do ohně tabákové listí. Zpíval, a přestože jsem slova nedokázala rozluštit, nepřipadala mi cizí.

Adam mi olízl čenich, pak mě do něj kousl ? takže poznal, že jsem zmizela. Později se ho zeptám, jestli jsem zmizela celá, nebo tu na mě moje tělo čekalo. Přitulila jsem se k němu, abych ho ujistila, že jsem v pořádku.

Jeden z jestřábů ? Freda s Hankem bylo těžké od sebe odlišit i v lidské podobě; v jestřábí existovala šance padesát na padesát, že se trefíte ? zaplácal křídly a tiše zakřičel. Očividně jsme mu vadili.

Adam vyskočil na oltář, na kterém jsem seděla, překročil mě předními tlapami, sklonil hlavu a vycenil na jestřába zuby. Oba dravci se stáhli na opačný konec oltáře, protože nebyli hloupí a možná i proto, že Adam měl fakt velké zuby.

Pohlédla jsem na Jima, který se soustředil na zpěv a na přihazování tabákových listů do ohně, pak jsem se rozhlédla po Kojotovi s Gordonem ? byli ale pryč.

Adam mi olízl ucho a lehl si mezi mě a jestřáby. Přední tlapy mu visely z oltáře a já tušila, že zadní mu z něj visí taky. Metr široký kus betonu byl pro mě víc než dostačující, ale vlkodlak se na něj v žádném případě nevešel.

Jim zavřel oči a zvedl pravou ruku. Když ji zaťal v pěst, bubnování ustalo ? a spolu s ním i zmáhající pulzování magie. Bylo to, jako by někdo v nočním klubu vypnul hudbu. Stejně náhle, jako když zabouchnete dveře, byl Stonehenge zase tak obyčejný, jak by přesná kopie neolitického kalendáře měla být.

Žádná magie, žádné tajemství, jen pomník z šedého betonu, ve kterém se najednou objevilo mnohem víc lidí, než kolik jich tu bylo předtím.

Gordon s Kojotem stáli v lidské podobě před monolity, na nichž předtím seděli. Mezi nimi a námi vystoupilo zpoza monolitů nečekaně šest indiánů, které jsem nikdy dřív neviděla.

Jeden, jenž nevypadal o nic starší než Calvin, měl na sobě třířadový oblek. Adam mě naučil kvalitní oblek poznat a tenhle měl kvalitu několika tisíc dolarů. Jiný si oblékl stejně jako Gordon moderní kovbojský oděv, i když zdaleka ne tak křiklavý. Vzal si hnědé boty, džíny, proužkovanou košili v zemitých barvách a hnědý montanský klobouk (s úzkou krempou). Ocelově šedé vlasy si spletl do copu, který mu visel přes rameno na hruď a dolů ke kolenům.

Zbývající čtyři měli na sobě tradiční domorodé oděvy, i když na rozdíl od Kojotových sester nebyly stejné. Dva si oblékli kožené lovecké šaty trochu rozdílných stylů. Starší z nich, vedle jehož vrásčité tváře a bílých vlasů vypadal Gordon jako mladík, měl na sobě kůži tak světlou, že se podobala laní kůži šatů Kojotových sester. Kromě třásní na ramenních švech byl jeho oděv bez ozdob. Šat druhého muže byl tmavě hnědý a jemně vyšívaný kolem límce. Měl ho samou skvrnu, jako by v něm už nejednou vyrazil na lov.

Třetí muž v domorodém oblečení měl na sobě kožené kalhoty a volnou košili ze vzorované červené bavlny převázanou konopným páskem zakončeným třásněmi a mosaznými zvonečky. Vlasy měl zastřižené rovně kolem čelisti.

Čtvrtý si hlavu ovázal pruhem červené látky připomínajícím turban, ze kterého trčel asi tucet hnědočervených per. Perličkami pošitá bederní zástěrka mu vpředu i vzadu sahala až po kolena. Proužkovaná bavlněná košile se zdála tkaná ručně, ne na stroji.

Dobře jsem si jeho košili prohlédla, protože se vydal rovnou k oltáři, popadl jestřába, který seděl nejblíže u mě, a jednou rukou mu sevřel zákeřně ostré drápy. Přitáhl si ptáka k tělu, paží mu uvěznil křídla a rukou ostrý zobák.

„Takže,“ řekl hlasem se silným přízvukem, „ona chce připravit mého jestřába o vůli.“

„Jak jsem říkal, Jestřábe,“ pravil Kojot. „Můžeš mu pomoct?“

Muž držící ptáka upřel na Kojota chladný pohled očí stejně ostrých, jako měla zvířata, která jeho jméno přijala. Jestřáb, jehož se nedotkl, vydal tichý zvuk jako ptáče v hnízdě.

„Nelíbíš se mi, Kojote. Vždycky tě víc zajímal dvounohý lid než ten se srstí.“

„Požádali mě o pomoc. Odmítl bys žádost Velkého ducha?“

Jestřáb si odfrkl. „Není to poprvé. A podívej, jak to dopadlo.“ Pustil jestřábovy drápy a udělal rozmáchlé gesto. Nevadilo to, protože mu Hank zplihl v náruči. „Je tu tolik aut a silnic, mostů a domů, že země nemůže dýchat. Velký duch by udělal líp, kdyby přestal u prvních lidí.“

Kojot se trochu ušklíbl. „Což bys mu určitě řekl.“

„Říkám to tobě,“ opáčil Jestřáb.

Sehnul se, nabral hrst hlíny a jemného štěrku a vyhodil je do vzduchu. Vítr je zachytil a znehybnil. Pak zvedl Jestřáb ptáka nad hlavu a ten zakřičel, když vítr zavál a hlínou ho zasypal.

Jestřáb vymrštil ptáka vysoko do vzduchu, střelil po Kojotovi posledním chladným pohledem a zmizel. Pták dopadl na zem jako nahá lidská postava. Díky Hankově nahotě bylo snadné zkontrolovat, že znamení skutečně zmizelo.

Fred se také proměnil v člověka, rychle slezl z oltáře a pospíšil si k bratrovi. Jim, který nyní seděl na koberečku a tvářil se zároveň vyčerpaně i uchváceně, pokynul učedníkovi a Calvin odběhl, patrně pro šaty, ale nevěděla jsem to jistě.

„Jestřáb je impulzivní,“ řekl muž v obleku. „A já s ním nerad souhlasím.“ Věcně a trochu zvědavě se rozhlédl po Stonehenge. Přejel pohledem po Adamovi i po mně a zase se k nám vrátil. Bledě modré oči, které vypadaly v indiánské tváři zároveň nemístně i správně, upřel na Adama.

„Ach,“ řekl a přistoupil k nám stejně rázným, rychlým krokem, jakým procházel místností plnou lidí Adam. „To je vlkodlak.“

Adam pomalu vstal a lehce se otřásl. Když stál na oltáři, měl hlavu v úrovni klíční kosti muže v obleku ? což mohl být jedině Vlk.

„Slyšel jsem o vás,“ řekl Vlk.

Pohlédla jsem na zbývající tři muže, ale zdálo se, že jim nevadí, že se hlavní role ujal Vlk, jako to předtím udělal Jestřáb.

„Vlkodlak.“ Vlk se zamračil. „Když jsem o nich slyšel poprvé, považoval jsem je za ohavnost. Vlk uvězněný ve stejné kůži jako člověk ? vždy stojící proti sobě. A v jistém ohledu to ohavnost je. Ale podívej se na sebe. Jsi krásný.“

Já si to taky myslela.

„Čím se liší od našich kožoměnců?“ zeptal se Kojot zaujatě. „Ti v sobě taky nosí dva duchy.“

„Ne,“ řekl Vlk mimoděk, protože byl stále zaujatý prohlížením Adama. „V našich potomcích žije pouze jeden duch, který se projevuje jako člověk nebo zvíře. Tento je jiný. Vlk je můj, a člověk ani trochu. A přesto to funguje.“

Dotkl se Adama a já to cítila poutem, vnímala jsem, jak se Adamův vlk přesunul do popředí, aby se setkal s Vlkem. Adam byl obezřetný, ale ne znepokojený, ani dominantní, ani submisivní.

Vlk přejel Adamovi rukama po hlavě a šíji jako sudí na psí přehlídce. Adam nedal najevo, že by mu to vadilo, ale vadilo to mně. Adam byl můj.

„Dokonalá šelma,“ zapředl Vlk, předklonil se a majetnicky se otřel tváří o Adamovu.

Možná jsem rozladěně vyštěkla.

Vlk ke mně obrátil chladné modré oči, ohrnul rty a připravil se vycenit zuby.

„Ta je moje,“ řekl Kojot. Slova zněla věcně, ale nesla v sobě ocel, která z obyčejné poznámky udělala varování.

Vlk pohlédl na Kojota a rozmáchl se, aby mě uhodil hřbetem ruky ? a Adam chytil jeho ruku do zubů. Vlk se k němu prudce otočil, zasyčel a Adam ho pustil ? na ruce mu ale zanechal krvácející šrám. Adam přitiskl uši k hlavě a postavil se mezi mě a Vlka. Sice nevrčel, ale dal jasně najevo, na čí straně stojí.

„Vidíte to?“ řekl Vlk. „Ohavnost. Vlci neběhají s kojoty.“

„Je to románek starý jako sám čas,“ chlácholil ho Kojot. „Pravidla jsou tu pro dobro společnosti. Ale sotva někdo s nějakým přijde, jiní cítí potřebu ho porušit. Jestli to pomůže, většina vlkodlaků si nachází druhy mezi lidmi. Což je asi horší než jeden z mých kojotů.“

Vlk udělal krok k Adamovi. „Je tvoje družka?“

Nevěděla jsem, jestli to celou věc staví do lepšího nebo horšího světla, a nevěděl to asi ani Vlk. Jeho ruka už přestala krvácet. Adam mu sotva roztrhl kůži. Bylo to varování, ne snaha doopravdy mu ublížit. Ráda bych si myslela, že Adam je příliš chytrý, než aby se pustil do někoho, jako je Vlk ? ale obávala jsem se, že to není pravda, ne kdyby si myslel, že mi Vlk chce ublížit.

Litovala jsem svého majetnického štěknutí, i když jsem si byla docela jistá, že za stejných okolností bych tak zareagovala znovu. Nelíbilo se mi, když Adama osahával někdo jiný než já. Vlkův dotyk byl majetnický a Adam patřil mně.

„Nechal jsi na ní říční znamení,“ řekl indián v kovbojském oděvu zemitých barev. Jeho hlas byl hedvábně jemný a krásný.

„Nechal, Hade,“ řekl Kojot. „Už jednou jsem říční ďáblici zabil, proto nemůže ovládnout Mercy jako ostatní. Ale zaujala ji, ověřili jsme si, že dokáže upoutat její pozornost a rychle ji přilákat, kam budeme chtít. Říční ďáblici se nelíbí, když jí kořist unikne, a chce ji zpátky.“ Podíval se na mě. „Mezi přehradami The Dalles a John Day Dam jsou kilometry řeky.“

A ona mě našla do deseti minut, když mě Kojot hodil do řeky. Měl pravdu: získali jsme spoustu informací.

Ať už Calvin zmizel kamkoli, vrátil se. Měl s sebou dvě přikrývky, které dal Fredovi a Hankovi. Hank si jednu vzal a kývnutím poděkoval; ale Fred se prostě proměnil zpátky v jestřába a odlétl na stojatý kámen, na kterém hořela jedna ze svíček.

Stařec v bílém koženém loveckém oděvu řekl: „Možná by bylo lepší, kdybychom nechali říční ďáblici být. Až sežere celý svět, budeme ho moct obnovit.“

„Zní to dost sebejistě,“ řekl Gordon zaujatě. „A co když se mýlíš? Nemyslím si, že by to bylo tak snadné.“

Stařec na něj zavrčel a hlasitý, dunivý zvuk se k jeho divokému starému tělu zvláštně hodil.

„Příteli Medvěde,“ pravil Kojot. „Změna není špatná. Změna je prostě změna. Ty z nás, kteří odejdou a po dlouhém čase se vrátí, překvapí, to ano. Ale není špatná.“

„Podívej na znečištění.“ Medvěd se zhluboka nadechl, jako by cítil smog i tady, uprostřed ničeho. Mám velmi dobrý čich a řekla bych mu, že blufuje, kdybych mohla mluvit. „Silnice, železnice. Podívej se na domy na domech, které ničí loviště a ponechávají svobodu jen zlomku lesů. Vlk řekl, že se Matka Země nemůže pod tíhou betonu a oceli už ani pohnout, a já tvrdím, že má pravdu.“

„Jsou tu i špatné věci,“ pravil Kojot. „Ty ale byly i dřív. Hladomory. Mrazy. Choroby. Jenže co ty dobré?“ mávl na Vlka. „Podívej se na šaty, co máš na sobě. Oblek je z hedvábí a vlny utkané tak, jak to před několika stoletími nebylo možné. Každá změna přináší dobré a špatné věci, které nahradí dobré a špatné věci před nimi. Je přirozené ohlédnout se a říct, že dříve bývalo líp ? ale neznamená to, že je to pravda. Jiné neznamená horší. Je to prostě jiné.“

„Na tom, co říkáš, je trocha pravdy, Kojote.“ Vlk si hladil sako obleku stejně majetnicky jako předtím Adama.

„Nelíbí se mi tu,“ prohlásil muž v nejtmavší kůži; působil nešťastně a neklidně.

„Ryse.“ Kojot ho měl rád. Poznala jsem to podle tónu jeho hlasu. „Jsou tu dobrá loviště; jenom je musíš najít ? tak tomu bylo vždycky. Slunce je pořád teplé a květiny sladce voní.“

„Měl bys ho vzít do Disneylandu,“ navrhl Gordon. „Anebo bych to mohl udělat já. Mám Disneyland rád.“

Čistě lidská část osazenstva do této doby mlčela. Teď ale promluvil Clavin: „Když dáte našemu světu šanci, myslím, že zjistíte, že to tu není tak strašné.“

Muž s opaskem ověšeným mosaznými zvonky položil Rysovi paži kolem ramen. „Problém je, Ryse, že věci se mění, ať už chceš, nebo ne ? tedy pokud nejsi mrtvý.“ Hlas měl drsný jako někdo, kdo kouřil celých dvacet let tři balíčky cigaret denně. „Nespíš lpět na minulosti tak usilovně, abys s ní zemřel.“

Pohlédl na Kojota. „Tohle je ale zbytečné. Všichni jsme souhlasili, že uděláme, oč nás žádáš, jinak bychom tu nebyli. Kde a kdy?“

„Jak říká Havran,“ souhlasil Kojot formálně. Pak jim popsal cestu do našeho kempu, aby ji dokázali najít havrani, rysové, vlci, hadi i medvědi. Jakmile skončil, řekl: „A co se týká toho kdy, řekl bych, že co nejdříve. Zítra?“

„Po setmění,“ pravil Jim. „Podle Calvina začala po pachateli vražd na řece pátrat FBI. Nechcete, aby se objevila v nevhodný okamžik.“ Podíval se na Havrana a řekl: „Válečníci s říčními znameními a pistolemi jsou špatný nápad.“

Havran se na něj usmál. „Vím, co je FBI,“ řekl Jimovi. „Kojot není jediný, kdo se toulá vaším světem.“

Zatímco spolu mluvili, ostatní nás opustili. Někteří odešli, ale Vlk prostě zmizel, neušlo mi to, protože při tom zíral na Adama. A ten patřil mně.

„Děkuju, Havrane,“ řekl Kojot, když se rychle rozhlédl a ujistil se, že ostatní duchové zvířat, a to včetně Gordona, zmizeli.

„Zítra možná všichni zemřeme, starý příteli,“ pravil Havran. „Ale aspoň to bude zajímavé.“

*

S Adamem jsme se šli proměnit a převléct ? ale proměnila jsem se jen já. Adam mi v panice pohlédl do očí, zrovna když jsem si oblékala džíny.

„Počkej,“ řekla jsem mu. „Pomoc máme na dosah.“

Co nejrychleji jsem na sebe natáhla oblečení, vklouzla do bot a sebrala Adamovy šaty. Pak jsem vyběhla zpátky nahoru na kopec a úpěnlivě jsem doufala, že Kojot nezmizel spolu s ostatními.

Nevím, proč jsem si myslela, že bude vědět něco o vlkodlacích, ale připadalo mi to správné. Věděl, že Adam bude mít problém proměnit se, když se rozezpívá zemská magie.

Svíčky byly zhasnuté. Jim a Calvin byli pryč; Fred s Hankem odešli, ještě než jsme se šli proměnit. Stonehenge vypadal opuštěně.

„Kojote?“ zavolala jsem.

„Mercy?“

Byla jsem si skoro jistá, že je pryč, ale seděli s Havranem na oltáři a hráli potmě karty. Sotva jsem dokázala uvěřit tomu, že jsem si jich nevšimla, ale Kojot už byl takový, takže jsem si s tím nelámala hlavu. Starosti mi dělaly jiné věci.

„Adam se nemůže proměnit zpátky. Mohla magie země udělat něco, co mu v proměně brání?“

„Nemůže se proměnit zpátky v člověka?“ Kojot sbalil karty, které držel v ruce, odložil je na bronzovou plaketu a plně se nám věnoval. „To je hloupé, když jste na líbánkách.“

„Nemůže se proměnit,“ řekla jsem a ignorovala jeho poslední větu. „Může za to zemská magie? Odezní její účinky, až odsud odjedeme?“

Kojot to zvážil. „Zemská magie by neměla mít takový vliv, aniž by ji vedl šaman, a myslím, že Jim vás má rád.“

Havran trhl hlavou jako pták. „Na vině není Jim ani zemská magie.“ Jeho hlas neponechával prostor pro pochybnosti. „Tvůj vlkodlak kousl našeho Vlka, pamatuješ?“

Havran se na mě zakřenil a jeho vřelý výraz byl neskonale uklidňující, i když jsem si neuměla představit, proč bych mu měla důvěřovat. „Vlk si bere podobné věci osobně. Ale zase na své zášti nelpí.“ Nasadil trochu zamyšlený výraz. „Ne jako Sova.“

Kojot si odfrkl. „Pořád ti to má za zlé? Stalo se to už hodně, hodně dávno.“

„Jak jsem měl vědět, že je to jeho oblíbená věc?“ Havranovy oči se ve světle hvězd zatřpytily. „Leskla se.“ Pohlédl na mě. „Ale taky byla těžká a spadla mi do moře. Byla to nehoda.“

„Myslíte si, že mu něco udělal Vlk?“ Pevně jsem držela Adama za srst na šíji. Byl to zvyk, který jsem si vypěstovala v posledních měsících, připadalo mi to uklidňující.

Adam nevypadal ustaraně ani nervózně, ale před lidmi, které v podstatě neznal, by nikdy nedal najevo obavy. Já byla ustaraná a nervózní za nás oba.

Vlkodlak může zůstat vlkem po nějaký čas. Pár dnů bez problému. Několik týdnů… no, není to ideální, ale většina je nakonec v pořádku. Několik měsíců snad ? tak jeden nebo dva. Potom by se z něj stal už jen vlk, nezůstalo by v něm nic lidského. Zažil to Branův syn Samuel a jeho vlk se pár týdnů choval nanejvýš civilizovaně, čímž všechny překvapil. Bylo nepravděpodobné, že by Adam, který za sebou neměl ještě ani jedno století, dopadl stejně.

„Jak dlouho?“ zeptala jsem se.

Kojot si povzdychl. „Mercedes, k tomu, aby byl Adamův vlk vtažen do popředí a on se nemohl proměnit zpátky, je zapotřebí spousta moci. My… nikdo z nás tady už takovou moc nemá, což je asi důvod, proč to Vlk udělal: aby dokázal, že není radno si s ním zahrávat.“ Kojot pohlédl na Adama. „Kdyby chtěl, mohl tě zabít. Bylo by to pro něj snazší. Ale překvapilo by mě, kdyby jeho trest po zítřejší bitvě neodezněl. Bylo by snadné zlobit se na něj ? ale spolu s ostatními souhlasil, že se obětuje. Myslím, že není pravděpodobné, že by se sem v nejbližší době vrátil.“

„Pokud vůbec,“ souhlasil Havran tiše. Sbalil karty a vyložil si solitaire. Spider nebo nějakou podobnou variantu, hádala jsem. „Tak mu ponechte jeho důstojnost a nedělejte si starosti.“

„Děkuju,“ řekla jsem oběma. Obrátila jsem se k odchodu, pak jsem si na něco vzpomněla. „Hej, Kojote?“

Právě sebral karty a míchal je. „Ano?“

„Tvoje sestry chtěly, abych ti řekla, že jsi vymyslel dobrý plán.“

„Prozradily ti ho?“ začal míchat karty tak rychle, až jsem pochopila, že jím zmítají silné emoce.

„Ano.“ Zhluboka jsem se nadechla. „Myslím, že jsem slabý článek, ale udělám, co budu moct.“

Usmál se. „Ano, s tím počítám.“

*

Když mě uprostřed noci něco probudilo, předpokládala jsem, že je to opět Kojot. Tentokrát jsem vzbudila i Adama.

„Někdo chce, abych šla ven,“ řekla jsem a poklepala si na hlavu. „Myslím, že si Kojot potřebuje znovu promluvit.“

Když jsem vstala z postele, zakopla jsem o hůl. Místo abych zaklela, opatrně jsem ji zvedla a opřela o stěnu. Proklínat starodávné artefakty mi připadalo poněkud nemoudré. Neudělala bych to, aniž bych dobře nezvážila možné následky.

S Adamem jsme se vydali k zátoce, odkud se volání ozývalo. Ale nebyl to Kojot.

Viděla jsem ji tam venku ve tmě ? anebo aspoň brázdu, kterou za sebou zanechávala. Voda vířila a bublala, jak líně plavala v kruzích.

Mercedes Thompsonová. Slyšela jsem její hlas v hlavě.

Tvrdě jsem dosedla na zem ve slabé naději, že tak pro ni bude těžší vlákat mě do vody. Kojot se trochu ukvapil, když prohlásil, že jsem vůči její magii imunní. Možná mě nemohla donutit utopit děti ? a Jesse byla díkybohu sto kilometrů daleko ? ale mohla mě k sobě přivolat a mluvit se mnou.

Vší silou jsem si pomyslela: Chcípni.

Mercedes, řekla znovu a její hlas připomínající ledovou vodu mi působil děsivou bolest hlavy podobnou té, která se dá dostat ze zmrzliny. Posloucháš mě? Vidíš, co chci, abys viděla?

„Slyšíš ji?“ zeptala jsem se Adama.

Zadíval se na řeku.

„Ne.“ Poplácala jsem ho a poklepala si na hlavu. „Je tady.“

Jeho zuby se ve tmě bíle zaleskly.

MacKenzie Harperové bylo před čtyřmi dny osm. Měla být ve stanu s bráškou, ale něco ji probudilo. Nadzvedla si noční košilku a vešla do studené vody. Na své paži viděla značku, kterou jí způsobila vodní rostlina, když se příliš vzdálila od břehu a otčím pro ni musel plavat a zachránit ji. Přimělo ji to zvážit svůj názor na něj. Neječel na ni, prostě ji objal. Chvíli jí trvalo, než pochopila, že se taky bál…

Vidíš, co chci, abys viděla, Mercedes?

Panikařila jsem a lapala po dechu. O ubohé Janice a její rodině to nebyl jen sen. Říční ďáblice mě krmila podrobnostmi. Možná to neudělala úmyslně. Možná. Ale byli to skuteční lidé a stejně skutečná byla i osmiletá holčička jménem MacKenzie.

Opřela jsem se čelem o Adama a vyprávěla mu, co se děje, opakovala mu její slova a vše popisovala. Nešťastně zakňučel.

Dej mi znamení, jestli vidíš, co chci, abys viděla. Vidíš ji?

Očividně nedokázala číst moje myšlenky. Stejně jako Bran mi jen dokázala vnutit ty své.

MacKenziiny nohy byly zkřehlé a chodidla ji bolela od ostrých kamenů. Neměla by být potmě venku v řece. Věděla, že je to proti pravidlům…

Chabě jsem mávla rukou. Nechtěla jsem vědět víc o dítěti, které se ponoří do řeky a nechá se sežrat.

Nechám ji žít.

„Říká, že nechá to dítě žít,“ řekla jsem Adamovi.

Asi mu to došlo rychleji než mně, protože se vzápětí vrhl vpřed a zavrčel na ni ? na mě, pak do mě strčil bokem v jasném povelu, abych se vrátila zpátky do přívěsu.

Cítila jsem její smích. Spatřila Adamovu reakci. Věděla, že jsem ji slyšela.

Navrhuji výměnu. Výměnu. Výměnu. Tebe za ni. Necháš se ode mě dnes v noci zabít a já nechám tu holčičku a jejího brášku žít.

Adam se postavil mezi mě a říční ďáblici.

„Nabízí mi výměnu,“ řekla jsem mu. „Mě za tu holčičku ? a za jejího bratra. Když zemřu, oni přežijí.“

Adam na mě pohlédl se srdcem v očích.

„Je jí osm,“ řekla jsem. „Sotva. Včera jí nevlastní otec dokázal, že možná není tak špatný. Je ochotná dát mu šanci. Má mladšího brášku, kterého by mohla vzít s sebou.“ Polkla jsem. „Co bys udělal ty, Adame? Zemřel bys, aby malá holka mohla žít?“

Znala jsem odpověď ? a podle řeči jeho těla ji znal i on. Pohlédl na nestvůru v řece, zase na mě a zastříhal ušima. Nemohl to udělat, protože jeho si nepřála. A nemohla jsem to udělat ani já, i kdybych chtěla. Beze mě by Kojotův plán selhal.

„Lhala by mi?“ řekla jsem, zatímco mi říční ďáblice opakovala v hlavě sliby. „Myslím, že jí stojím za víc než jedno dítě. Ví o Kojotovi a o jeho zájmu o mě a dělá jí to starosti. Ale co až bych zemřela? Dodržela by slovo? Kdo by se to dozvěděl?“

„Dodržela.“ Kojot se postavil vedle Adama. „Ale nemůžu ti dovolit to udělat.“

„Já vím. Tvoje sestry mi to řekly dost jasně.“

Adam znovu zakňučel.

„Povím ti o nich,“ slíbila jsem. Zapomněla jsem mu říct, co se stalo; oba jsme byli unavení.

Vyber si, Mercedes.

„Na starodávnou stvůru mluví dobře anglicky,“ řekla jsem.

„Žere anglicky mluvící lidi.“ Kojot se posadil vedle mě.

„Slyšíš ji?“ zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Ne. Nepoznamenala mě.“

„Mohl bys ji zachránit?“ zeptala jsem se Kojota. „Mohl bys zachránit tu malou holku? Copak jsi nevyryl koryta řek a nepohnul horami? Havran zavěsil na nebe hvězdy.“

„To už je dávno, tehdy nás vedl Velký duch,“ řekl smutně. „Teď jsem tu sám.“

„Proč se o ni nepostará Velký duch?“

„Proč by měl?“ zeptal se Kojot. „Všichni smrtelníci zemřou. Smrt není tak strašná. Strašné je žít bez výzev. Nemůžeme vědět, co je vítězství, když nezažijeme porážku. Bez smrti není život.“

„Můj Bůh se mi líbí víc,“ řekla jsem mu.

„Copak nechápeš, dítě? Jsou jeden a tentýž.“ Kojot sledoval říční ďáblici, která čekala na odpověď. „Velký duch nám dal rozum a odvahu. Posílá nám pomocníky a dává rady. Poslal mě za tebou, ne? Dneska v noci jsem mluvil se sestrami. Bylo to milé.“

„Můžeš to děvče zachránit?“

„Víš, kde je?“

„V kempu u řeky,“ řekla jsem. Ale byl to kemp? Existovala spousta míst, kde se dalo stanovat. „Ne.“

„Pak ne.“

„Zatraceně,“ řekla jsem.

Někdo zemře, buďto ty, nebo oni. Dohodneme se. Když zemřeš ty, oni budou žít.

„Existuje někdo, kdo by mohl převzít moji roli?“ zeptala jsem se.

„O nikom nevím. Překvapilo mě, že tě prostřednictvím znamení neovládla. Jsi jediné stvoření, které patří jen do tohoto světa a dokáže jí vzdorovat.“

„Kdybych tu nebyla, co bys udělal?“

Povzdychl si. „Jeden z nás by zaujal tvé místo. Ale jen sedm z nás může nebo chce pomoct. Věřím, že jednou přijde chvíle, kdy nás Velký duch pošle zpátky do světa a svěří nám úkoly. Ale mnohým ublížilo, když se tudy prohnali Evropané. Spoustu našich dětí zabily nemoci a upíři pak uštvali ty, kdo přežili, a přinesli další smrt…“ Povzdychl si. „Bylo nám dovoleno stáhnout se a vylízat si rány ? a mnohé bude muset z bezpečného pelechu vyhnat až sám Velký duch.“ Kopl bosou nohou do kamene, který se odkutálel celé čtyři metry. „Nebudu lhát. Ani s tebou to možná nezvládneme. Bez tebe?“ Zavrtěl hlavou.

Mercedes. Její hlas zněl rozzlobeně a netrpělivě.

Namísto odpovědi jsem vzala do ruky kámen a hodila ho do řeky.

Jen zbabělec zachrání sám sebe na úkor dítěte. Uvidíš, co jsi provedla.

V následujících patnácti nebo dvaceti minutách jsem se dozvěděla hodně. Dozvěděla jsem se, že MacKenziin bráška se jmenuje Kurt jako můj nevlastní otec. Byly mu čtyři ? a byl stejně poznamenaný jako MacKenzie, takže se nebránil, když si ho sestra posadila na bok a odnesla do řeky. Říční ďáblice mě možná chtěla zvlášť potrestat, protože jejich mysli osvobodila, než je zabila. Ale možná to udělala z jiného důvodu. Když MacKenziini rodiče uslyšeli křik, vyrazili ze stanu a vběhli za dětmi do vody.

Dozvěděla jsem se, že jsem mohla vyměnit svůj život za životy čtyř lidí. Čtyř.

12.

NNespala jsem. Proč taky? Noční můry jsem mohla mít stejně dobře, i když jsem byla vzhůru.

Rozhodla jsem se správně, žádnou jinou možnost jsem neměla. Ale nežilo se mi snadněji, když jsem věděla, že jsem mohla zachránit čtyři lidi.

Nakrmila jsem Adama, a když na mě zabručel, pojedla jsem taky. Musela jsem si zachovat sílu. Čtyři lidi zemřeli, abych dostala šanci říční ďáblici zabít, a nemínila jsem selhat jen proto, že jsem se nenajedla.

V pět ráno, zrovna když nebe světlalo prvními paprsky úsvitu, jsme s Adamem nasedli do vozu a zamířili zpátky ke Stonehenge. S Adamem jsem se bavit nemohla a neměla jsem ani nic na práci, takže bych nás oba jen dohnala k šílenství, kdybychom zůstali v kempu. Stonehenge potřebovalo uklidit. Mohla jsem to udělat sama a ušetřit práci Jimovi s Calvinem.

Ve Stonehenge jsme skončili skoro ve dvě ráno a Jim vypadal ztrhaně. Očekávala jsem, že dorazí v trochu civilizovanější hodinu. Ale s Calvinem se objevili asi deset minut po tom, co jsem konečně našla schůdky, abych mohla vyšplhat na stojící kameny a sundat z nich svíčky. Vytáhnout se na čtyřicet pět monolitů (spočítala jsem je, zatímco jsem přemýšlela, jak dostat svíčky dolů) mi připadalo příliš vyčerpávající, obzvláště když jsem měla později ještě zabít netvora.

Calvin mi zamával, vyskočil na korbu pick-upu a popadl dvě krabice. Seskočil, přiklusal k nám a Jim zatím vystoupil a zabouchl dveře.

„Ahoj,“ řekl Calvin. „Nečekal jsem…“ Uviděl Adama a strnul. „Hm. Co je s ním?“

Dokonce i šťastní vlkodlaci působí ve dne děsivě, když vám oči dovolí vidět je takové, jací jsou. Adam nebyl šťastný vlkodlak.

„Vlk se urazil, že ho kousl,“ řekla jsem. „A tak se Adam nemůže proměnit zpátky v člověka.“

„Ježíši,“ řekl Calvin. „To je blbé ? a jste na líbánkách.“ Pak zahanbeně zrudl.

Kvůli tomu ale Adam naježený nebyl. Po Kojotově odchodu jsem mu vyprávěla o Kojotových sestrách. A tiše mu pošeptala, jak plánuje netvora zabít. Adam mi nemohl říct, co si myslí. Věděla jsem, že chápe, že je to nejlepší plán, s jakým jsme mohli přijít. Ale taky jsem věděla, že se mu nelíbí. Vůbec. Je úžasné, co všechno vám prozradí řeč těla.

„Kojot si je jistý, že je to dočasné,“ řekla jsem mu, sundala dolů další svíčku a Calvin je začal ukládat do krabic, které přinesl. Připomínaly ty, jež stěhovací společnosti používají k balení sklenic, měly uvnitř papírovou vložku, která od sebe jednotlivé svíčky oddělovala. „Jenom se mu nedívej do očí, dobře?“

Trvalo asi hodinu a půl, než jsme místo uklidili, aby vypadalo jako předtím. Nejtěžší bylo dostat hrubý tmavý štěrk z mnohem jemnějšího světlého.

„Mohl jste použít překližku,“ řekla jsem Jimovi, který seděl na oltáři a kritizoval Calvina a mě, zatímco jsme po oblázku vybírali štěrk a házeli ho do koleček.

„Ne,“ řekl. „Nemohl. Oheň se musel dotýkat země. I použitím štěrku jsme trochu podváděli.“

„Příště.“ Dokonce i vždy veselý Calvin byl mrzutý. „Navrhuju, abychom zapálili oheň přímo na zemi. Potom to místo překopu a zasypu stejným štěrkem.“

Jim zabručel. „Je to pracnější. Několik let jsme to tak dělali, než jsem to začal provádět po svém.“

„A co juta?“ zeptala jsem se. „Něco porézního, ale ne tak řídkého, aby tím velký štěrk propadl. Anebo štěrk, který lépe splyne s tím, který už je na místě.“

„To by mohlo fungovat,“ souhlasil Jim. „Ale jak jinak bych zaměstnal učedníka? Asi bych mohl udělat to co můj učitel a naučit ho našívat korálky.“

„Raději budu vybírat štěrk, strejdo, děkuju,“ řekl Calvin pokorně.

Šaman se zasmál. „Myslel jsem si, že to řekneš.“

*

Zastavila jsem na čerpací stanici v Biggsu a koupila dva nanuky ? banánový a jahodový ? a poznámkový blok. Lízali jsme je ve voze, dokud Adam nesežral svůj jahodový, protože jsem nemohla krmit Adama, a ještě k tomu řídit.

Při cestě zpátky přes most jsem pořád lízala banánový nanuk a všimla jsem si maryhillského kempu plného stanů, přívěsů a karavanů. Přespávala MacKenzie s rodinou tam? Anebo tábořili někde v soukromí? U řeky jsem si žádných přívěsů nevšimla. Jestli tábořili v kempu, Kojot se k ní mohl dostat a zachránit ji, zatímco já bych nějak zaměstnala říční ďáblici. Kdyby přespávala v maryhillském kempu, a my to věděli…

Zajela jsem zpátky do kempu a pustila se do psaní. Napsala jsem dopis matce a sestrám. O Kojotovi jsem se samozřejmě nezmínila. Dlouhý dopis Samuelovi a Branovi. Dopis Jesse. Dopis Stefanovi. Spoustu stránek, které spálím, pokud dnešní noc přežiji.

Zrovna když jsem psala dopis Jesse, zavolala Adamovi. Přinesl mi mobil, abych ho mohla zvednout ? po troše nemotorného tápání.

„Potřebuju tátu,“ řekla Jesse prudce. „Hned.“

„Nemůže mluvit.“ Adam si opřel bradu o moji nohu.

„Nezajímá mě to. Odnes mu telefon na záchod.“

„Je vlk, Jesse,“ řekla jsem trpělivě. „Nemůže mluvit. Můžu pro tebe něco udělat já?“

„Proč je z něho vlk?“ pravila šokovaně. „Jste na líbánkách.“

„Jesse. Sice bych s tebou ráda diskutovala o svých líbánkách, ale pověz mi, co potřebuješ?“

„Jde o Darryla,“ zakvílela. „Je nemožný. Auriel odešla, protože měla něco na práci, a on teď tvrdí, že nemůžu jít nakupovat. Můj oblíbený obchod má čtyři hodiny výprodej, od poledne do čtyř, a on mě nechce pustit.“

Věděla jsem naprosto jistě, že Jesse nákupy nezajímají. Zajímaly ji jiné věci a mě napadla jen jediná, která by byla tak naléhavá.

„Gabriel si chce někam vyjít,“ vyložila jsem si. „Možná do kina? Darryl by byl na obtíž a ty sis řekla, že když přijdeš s něčím, co nesnáší, nechá tě jít samotnou.“

„Darryl stojí hned vedle mě, víš?“ pravila.

„Otec by ti možná uvěřil, ale pochybuju o tom,“ řekla jsem jí. „Kam chcete jít?“

„Darryl kritizuje filmy,“ prohlásila. „Hlasitě. Během filmu, a Gabriel…“

Gabriel se za poslední půlrok změnil. Matka, kterou miloval (a která milovala jeho, což byla část problému), ho vyhodila z domu a padl do zajetí královny víl. Podobné věci člověka změní. Stal se trochu obezřetnějším a mnohem zádumčivějším.

Gabriel žil v domě, který nahradil můj starý, takže byli s Jesse sousedé. Když ale spatřil netvory takové, jací jsou, ztratil jistotu, že všechno dobře dopadne. V blízkosti některých vlkodlaků se choval velmi… obezřetně. Adam mu, jak se zdálo, nevadil, ale Darryl ano.

„A co Kyle a Warren?“ zeptala jsem se. Warren působil jako šarmantní kovboj a svoji dominanci uměl skrýt skoro stejně dobře jako Bran. Lidé měli Warrena rádi a s Gabrielem si rozuměli.

Na okamžik se rozhostilo ticho. „Kyle je důležitý, Mercy. S Warrenem si nemůžou prostě vzít volno a jít do kina s párem děcek.“

Zasmála jsem se a Adam kýchl. „Slyšíš to, Darryle? Kyle je důležitý.“

„Je dobré vědět, že aspoň někdo je,“ zabručel. Ale nezlobil se. Darryl měl doktorát a pracoval ve státem financované laboratoři, kde analyzoval věci, které byly pro mozek většiny lidí příliš složité. Když Jessina matka odešla, Darryl s družkou Auriel se stali prakticky jejími chůvami, protože vlkodlačích žen bylo málo: v Adamově smečce žily jen dvě. A Darryl byl Adamův zástupce, takže by si víc než dobře poradil s každým, kdo by se pokusil dceři alfy Smečky columbijského poříčí ublížit.

„Zavolám jim,“ řekl Darryl. „Když teď vím, kde je problém. Mohla jsi mi to říct, Jesse.“

„Nechtěla jsem ranit tvé city,“ zamumlala Jesse. „Nejde o to, že by tě neměl rád.“

„Vím přesně, o co tu jde.“ Darrylův hlas byl tak hluboký, až duněl. „Nic se neděje. Nevadí mi děsit lidi. A hlavně mi nevadí děsit tvé kluky.“

„Takže je všechno v pořádku?“ zeptala jsem se.

„Asi jo,“ řekla Jesse.

„Pokud Kyle s Warrenem nebudou moct, zeptejte se Samuela s Arianou.“

„Udělám to,“ řekl Darryl.

„Mám tě ráda, Jesse.“ Zachovala jsem věcný tón. „Uvidíme se.“ Pravděpodobně. Možná. Smrt osmileté MacKenzie nad ránem mě připravila o obvyklý optimismus.

„Pověz tátovi, že by raději neměl strávit celé líbánky jako vlk,“ pravila Jesse. „Mám vás ráda.“

Adam četl můj dopis. Konečně jsem přišla na to, jak zavěsit, a pohlédla jsem mu do očí.

„Neplánuju zemřít,“ řekla jsem mu. „Ale ty jsi ten, kdo je vždycky připravený na všechno, a kdyby k tomu přece jen došlo, je tu několik věcí, které bych lidem ráda sdělila.“

Třeba to, že je mám ráda. Že by měl někdo dohlédnout na Stefana, kterému pořád nebylo dobře. Před několika dny volal Warren a oznámil nám, že se Stefanovým lidem daří lépe. Stefan si našel dva lidi v Portlandu, ale pořád byl příliš hubený. Warren s Benem se budou střídat a krmit ho svojí krví, ale to byla jen dočasná náprava. A někdo bude muset ještě tak deset let počkat a vypátrat dospělé děti chudáka řidiče náklaďáku, na kterého upíři svalili vraždu, a říct jim, že se jejich otec nepomátl a nepovraždil bandu nevinných lidí. Někdo bude muset na tyhle věci dohlédnout, když už tu nebudu.

Adam byl neklidný, rozčílený, proto jsem ho poslala na lov. Možná mu bude líp, když něco zabije.

Dopis jemu jsem napsala, zatímco byl pryč. Jakmile jsem skončila, lehla jsem si na postel a snažila se přijít na způsob, jak se z téhle katastrofy dostat.

Vlkodlaky jsme na pomoc zavolat nemohli. Fae… Zee byl můj přítel. Mohla bych se ozvat jemu. Zvážila jsem to. Byl to dobrý nápad?

Ne pokud mohla říční ďáblice poznamenat fae, uvědomila jsem si. Fae nebyli vůči magii imunní. Viděla jsem, jak je vílí královna donutila, aby ji zbožňovali ? a někteří byli docela mocní.

Kdyby se říční ďáblici podařilo uhranout Zeeho… bez maskovacího kouzla jsem ho viděla jen párkrát a byl působivý. A ještě působivější bylo, jak se k němu chovali ostatní fae: s obezřetnou úctou ? dokonce i Šedí páni. Kdyby byl nucen poslouchat rozkazy říční ďáblice, nebylo by to dobré.

Takže Kojot a jeho lidé se nechají sežrat. A nebe nám pomoz, pokud se mi nepodaří nestvůru zabít. Připlavu k ní a pokusím se ji usmrtit kamenným nožem ? předpokládala jsem, že ten mi sežene Kojot.

Potápěčská výstroj by nemusela být k zahození.

Vzpomněla jsem si…

Zašla jsem do kuchyňky, sundala polštář z lavice a odložila ho stranou. Lavice se dala otevřít a uvnitř jsem našla dvě kompletní potápěčské sady. Všimla jsem si jich, když jsem zkoumala přívěs, a teď mě napadlo, kolik toho dívka s jojem ve vizi viděla. Rozhodně je sem nedal Adam.

Vím o několika vlkodlacích závislých na adrenalinu, kteří se potápějí, ale s kyslíkovým přístrojem, ne se šnorchlem. Schopnost plavat není při potápění, striktně řečeno, nutná, jde jen o to potopit se a zase vyplavat na hladinu s pomocí opasku se závažím a nafukovací vesty.

Vytáhla jsem pár neoprenových ponožek a menší ploutve. Šnorchl jsem nechala na místě. Spolubydlící na vysoké strávila celé léto tím, že se mě snažila naučit, jak ho používat. Ukázalo se, že ploutve značně zvyšují moji rychlost pod vodou, a šnorchl naopak pravděpodobnost, že se utopím.

Když jsem zavírala lavici, zavolal Hank Owens a chtěl Adama.

„Šel si zaběhat,“ řekla jsem.

„Omluvila byste se mu za mě, madam? Ještě nikdy jsem nepostřelil civilistu.“

„Nepostřehl jste ho úmyslně,“ pravila jsem.

„Nechci se hádat, madam,“ řekl jemně, „ale namířil jsem na něj zbraň a vystřelil. Víc ‚úmyslně‘ už to asi nejde.“

Cítila jsem, že bychom se o tom mohli dohadovat celý den. „Dobrá. Nemyslím si, že byste mu dlužil omluvu. On si to taky nebude myslet, ale vyřídím mu ji. Jak se vám vede? Ta věc s pískem a pádem, kterou udělal Jestřáb, nevypadala zrovna příjemně.“

„Taky nebyla, madam. Ale jsem v pořádku.“

„Dobře.“

„Děkuju, že mu předáte můj vzkaz, madam.“

„Není zač.“

Než se Adam vrátil, dospěla jsem k názoru, že Kojotův plán je nejlepší, jaký máme, a že jsem připravená nejlépe, jak můžu být.

„Chytil jsi něco?“ zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou, pak se otřásl celý.

„Volal Hank a omluvil se za to, že tě postřelil.“

Přitiskl uši k hlavě.

„Přesně to jsem mu řekla. Ale cítil potřebu omluvit se, a tak jsem mu slíbila, že ti to povím.“

Udělala jsem, co jsem mohla. Pokud zůstaneme tady, jen začnu panikařit a Adam se ke mně patrně přidá.

„Hej, Adame? Pojďme se někam naobědvat.“ Jestli měl být tohle můj poslední den na zemi, odmítla jsem ho strávit sklíčená. I když jsem musela to ráno nechat zemřít čtyři lidi, abych si zachránila život. Polkla jsem žluč.

Adam štěkl na souhlas a doprovodil mě k vozu.

Koupili jsme si jídlo a vzali si ho ven. Většina restaurací dovnitř psy nevpouští. Zastavili jsme na prvním pěkném místě, které jsem našla, pojedli tacos v moři lučního kvítí. Racci nás díky Adamovi nechali z velké části na pokoji. Když jsme dojedli, sbalila jsem odpadky, lehla si a opřela se hlavou o Adama. Usnula jsem a nasávala do sebe teplo dne, které působilo jako balzám na duši.

Nepamatuji si, že by se mi něco zdálo.

Vzbudila jsem se, když mi Adam začal olizovat tvář ? byla trochu horká. Obvykle se nespálím, ale spánkem na sluníčku uprostřed horkého letního odpoledne bych toho přece jen mohla docílit. Dotkla jsem se obličeje prsty, ale nebolelo to, kůže byla jen teplá.

„Jestli chceš vyspávat venku, měla by ses natřít krémem na opalování. Jednoho dne nebudeš mít po ruce kouzelného dědečka, který ti vyléčí spáleniny.“ Kojot seděl vedle nás a žvýkal stéblo trávy „Jsi připravená?“

Nevím, jak dlouho jsem tam ležela, ale slunce už skoro zapadlo. Posadila jsem se. Bylo už po večeři, ale já neměla hlad. U vlkodlaka to bylo něco jiného.

„Adam se potřebuje nažrat,“ řekla jsem a úkosem na něj pohlédla. „Ale ano, jsem tak připravená, jak jen to jde.“

„Proč se na mě tak díváš?“ zeptal se.

„Nevěděla jsem, že sis hrál i na kouzelného dědečka.“

„Je to bokovka,“ řekl skromně a vyskočil na nohy. „Pojďme sehnat něco k jídlu.“

*

Kojot se uvelebil na zadním sedadle a snědl toho dvakrát víc než Adam ? a to už je co říct.

„Mám pro tebe nože,“ prohlásil, když si olízl z prstů sůl z posledního hranolku.

„Nože?“

„Ano. Posledně jsem jich potřeboval devět, proto jsem ti jich přinesl dvanáct. Jsou z obsidiánu ? dávej pozor, ať se o ně nepořežeš. Pochvy a nože vyrobily moje sestry, takže nic ostřejšího nenajdeš. Pamatuj, že obsidián je křehký a neudrží ostří věčně, proto jsem jich přinesl tolik.“

„Dobrá,“ řekla jsem. Uvědomila jsem si, že jsem Kojotovi v parku nelhala: byla jsem připravená. Zdřímnutí na sluníčku s Adamovým tlukoucím srdcem pod uchem mě uklidnilo, dodalo mi odvahu. Ať už uspějeme, nebo ne, udělám, co bude v mých silách, aby se říční ďáblice nedožila rána. Víc nikdo udělat nemohl.

*

U přívěsu jich na nás čekalo sedm. Jestřáb se očividně rozhodl taky pomoct. Vloupali se dovnitř a počastovali se jídlem, pitím a ? jak se zdálo ? vším sladkým, co našli. Připomínalo mi to invazi pirátů. Kdybych věděla, co mají rádi, přivezla bych pár tuctů koblih.

Stmívalo se.

Nikdo toho moc nenamluvil, ale když se slunce dotklo obzoru, svlékli se a oblékli se do války. Většina kmenů v obou Amerikách bojovala podobně jako Skotové téměř nahá. Známky věku z nich spadly a duchové zvířat, kteří se mnou mířili dolů k řece, měli těla stejně svalnatá jako vlkodlaci. A byli také chlupatí nebo opeření, jak jejich skutečná podstata vyžadovala, a měli zvířecí hlavy ? jejich pravá podoba byla krásná i zvláštní zároveň. Připomínali mi egyptské bohy; té podobnosti jsem si nikdy dřív nevšimla. Byli také ozbrojeni ? všichni až na ptáky, kteří měli bojovat ve zvířecích podobách ve vzduchu.

Nikdo nemínil být pasivní obětí. Padnou v boji, ale nikdo z nich očividně nepochyboval o tom, že padnou.

Všichni znali říční ďáblici lépe než já.

Já si vzala staré jednodílné modré plavky a opásala se měkkým popruhem s obsidiánovými noži. Pověsila sem si ho přes tělo jako šerpu Miss Ameriky nebo starý bandalír s náboji. Nože byly pevně zasunuté do světlé, dobře vydělané kůže. Normálním nožům se nijak zvlášť nepodobaly ? a dokonce ani těm, jimiž Kojot zahnal říční ďáblici zpátky do vody. Připomínaly nůž, kterým Gordon vyřízl Adamovi kulku z těla. Budu je muset použít podobně jako nůž na polystyren. Neměly rukojeť, jen tupou stranu, za kterou se daly bezpečně chytit, a velice ostrou stranu na řezání.

Přes bandalír jsem si oblékla jednu z Adamových starých šedých košil. Nemělo smysl prozrazovat naše plány předem.

Kojot na mě kývl a já vešla do řeky. Adam nešťastně přecházel sem a tam po břehu těsně za dosahem říční ďáblice. Nelíbilo se mu, že se musí držet dál od řeky, ale nebyl hloupý. Nemohli jsme riskovat, že ho říční ďáblice ovládne stejně jako Hanka.

Podle plánu jsem se měla držet stranou, dokud na mě nepřijde řada ? přesto jsme potřebovali, abych si zahrála na volavku a přilákala ji blíž. S Kojotem jsme se dohodli, že se neponořím hlouběji než po kolena, takže jsem se vzdálila asi pět metrů od břehu. Byla jsem dost blízko na to, aby mě Kojot dokázal chytit a vytáhnout na břeh, než mě říční ďáblice stáhne do hloubky. A znamenalo to také, že jsem měla pod vodou celé říční znamení. Havran vzlétl, aby zjistil, jestli ji nenajde z výšky, ale bylo to nepravděpodobné. Řeka byla v noci tmavá a jen neochotně vydávala tajemství.

Byla jsem připravená. Uběhlo deset minut.

Nic se nedělo. Nic až na to, že mi začínala být zima. A měla jsem strach, protože nejsem hloupá. Někde v řece se schovávala stvůra, která mě chtěla sežrat, a já ji k tomu vyzývala.

Ohlédla jsem se po břehu, ale nikdo nepůsobil netrpělivě ? kromě Adama. Ani u něj však nešlo o netrpělivost, ale spíš o sílící frustraci. Havran mi zamával a já mu gesto opětovala, pak mě ale pocit, že mi nikdo nehlídá záda, donutil obrátit se zpátky.

„Není hloupá,“ zamumlala jsem a upírala oči na tmavou vodu. „Určitě se ptá, proč po dnešním ránu lezu do vody.“ Snažila jsem se uvažovat jako ona. „Odmítla jsem se jí vzdát, i když jsem tak mohla zachránit malé dítě, ale teď skotačím ve vodě. Je ta ženská prostě pitomá? bude se ptát. Anebo je návnadou v Kojotově pasti? Zabil ji už dřív, jenže ona je teď silnější, a on slabší. I kdyby to byla past, čeho by se mohla obávat?“ Doufala jsem, že její arogance zvítězí nad podezřívavostí.

„Možná cítí ostatní na břehu.“ Minutu jsem o tom uvažovala. „Ale to by jí nemělo dělat starosti. Nikdo z nich si nemyslí, že by měli šanci ji zabít. Ona si patrně myslí totéž.“

Jejich odevzdanost mě trochu zaskočila. Vím něco o válečnících a testosteronu ? a Kojot i jeho přátelé byli rozhodně to první, a nechybělo jim to druhé. Dobří válečníci umí odhadnout riziko, ale také mají sklony bušit se do hrudi a trochu se chvástat. Kojot se vychloubání rozhodně nevyhýbal, jenže nikdo nepočítal s tím, že by zvítězili.

Po půlhodině jsem se rozhodla, že ponořit se po kolena nestačí. Zhluboka jsem se nadechla, zadržela dech a zaposlouchala se do zvuků řeky. Nic ? nebo aspoň nic, co by se dalo odlišit od normálních zvuků. Problém byl, že jich tu bylo až příliš. Voda tekla přes kamení, noční ptáci a hmyz hledali potravu nebo partnery, a dokonce i provoz na dálnici kryl zvuky, které mohla vydávat říční ďáblice.

Zadívala jsem se na protější břeh a představila si, jak mě sleduje a čeká. Udělala jsem další krok a cítila, že dno pod mýma nohama začíná klesat. Další krok, a najednou jsem byla ve vodě až po pas.

Adam zavyl. Otočila jsem se a zamávala, aby pochopili, že jsem se pohnula z vlastní vůle.

„Jenom po kolena to nepůjde,“ řekla jsem. „Napadlo mě, že to zkusím hlouběji.“ Stačily dva kroky ? pořád jsem byla docela blízko u břehu.

Asi tři metry ode mě se vynořila z vody vydra a samolibě mě sledovala. Podle strýčka Mikea mi tady v zátoce nemohla ublížit. Ale tam, kde byly vydry, bývala dost často i říční ďáblice. Povolily mi nervy a otočila jsem se, abych se vrátila zpátky ? tu se mi ale něco omotalo kolem kotníku a strhlo mě, jako bych jela na vodních lyžích. Něco, asi Kojotova ruka, se otřelo o moji a zmizelo.

Roztáhla jsem tělo do stran, abych vytvořila co největší odpor. Snažila jsem se rozepnout Adamovu košili a dostat se k nožům. Věděla jsem, co dělá; viděla jsem, co provedla s ostatními. Neměla jsem v úmyslu stát se její večeří, ale nebyla jsem si jistá, jestli tomu dokážu zabránit.

Musela jsem to zkusit. Když zemřu první, ohrozí to celý plán.

A tak jsem soustředila na radu, kterou mi jednou dal sensei Johansson, na první a nejdůležitější věc potřebnou k vítězství v souboji: „Buď připravena.“

Říční ďáblice mě stáhla hluboko pod vodu, do úplné tmy. Rozhlížela jsem se, ale nic jsem neviděla ? cítila jsem však, jak se pohnula voda, když rozevřela tlamu.

Tebe sežeru s potěšením, řekla říční ďáblice. A zjistím, jak mi vzdoruješ, když se to žádnému jinému smrtelnému stvoření nepovedlo. Dozvím se to, a zesílím.

Mercy! Adamův hlas přehlušil v mé hlavě její a já se znovu dokázala pohnout.

Snažila jsem se něčeho zachytit a naštěstí jsem se volnou nohou otřela o její zub, který byl delší než moje holenní kost. Zapřela jsem se o něj, levou rukou se chytila horního zubu, zastavila se a prohnula se, abych se od ní co nejvíc vzdálila.

Mercedes. Adam vyl žalem, ale já nemohla odpovědět, pokud jsem se chtěla zachránit.

Vzpomněla jsem si na to, jak vystrčila hlavu nad hladinu. Přední zuby měla špičaté a trčely ven z tlamy jako bodliny dikobraza. A byly taky dlouhé, proto jsem doufala, že nebude moct otevřít tlamu natolik, aby mě spolkla, dokud budu nohama zapřená zvenku o čelist a budu se držet horního zubu.

Děláš věci těžší, než by měly být, řekla mi. Chytila jsem tě, a už mi neunikneš.

Děsivě rychle zacvakala zuby ? ale i já jsem děsivě rychlá. Ohnula jsem se v pase a zase se narovnala. Pomohla i voda. Jakmile sklapla tlamu, vytlačila ji ven.

Změnila taktiku a pokusila se mě ze sebe strhnout chapadly. Všimla jsem si, že zblízka jsou chapadla méně účinná, připomínala uvolněnou gumu. Mohla mě jimi držet a přitáhnout si mě blíž ? ale nemohla mě odstrčit.

Nevím, proč se mě nepokusila chapadlem chytit. Možná příliš zuřila. Ale až ji to napadne, bude po mně. A jestli bude naše patová situace pokračovat dlouho, bude po mně tak jako tak. Dýchání pod vodou mezi mé schopnosti nepatřilo a byla jsem ve vodě už nějakou dobu.

Když sebou zvlášť silně trhla, rozhodla jsem se zariskovat a povolila nohy. Škubla tak silně, že mi je vyhodila nahoru, nad své horní zuby. Sotva si uvědomila, co udělala, zastavila se, ale bylo příliš pozdě. Uvolnila chapadlo, které jsem měla omotané kolem nohy, natolik, že jsem jí ho mohla přehodit přes jeden zub vpředu v tlamě. Až za chapadlo znovu zatáhne, bude se tahat za vlastní zub místo za moji nohu.

Což sice bylo fajn, ale jestli se co nejdříve nenadechnu, nezachrání mě ani všechna mazanost světa. Přetočila jsem se, takže jsem se ocitla na jejím čenichu místo před ním. Když si mě přitahovala k sobě, podařilo se mi rozevřít Adamovu košili. Vytáhla jsem z bandalíru nůž a uřízla chapadlo, kterým mě držela za kotník.

Její chapadla musela být nesmírně citlivá. Stejně jako když mě vysvobodil Adam, i tentokrát zvedla hlavu prudce z vody. A protože jsem stála na ní, vyhodila mě do vzduchu. Přistála jsem v řece asi pět metrů od místa, kde jsem původně byla, a klesla zpátky pod vodu. Odmrštila mě proti proudu, který mě k ní zpátky odnese. Vyplavala jsem nad hladinu zrovna ve chvíli, kdy zavřeštěla tak hlasitě, až mě z toho rozbolely uši.

Jakmile mě uviděla, znovu se ponořila a zmizela pod hladinou. Plavala jsem tak rychle, jak jen to šlo, ale protože nejsem ryba, byla jsem si docela jistá, že skončím jako žrádlo.

Něco mě chytilo za ramena a vytrhlo z vody, a já vykřikla a natáhla se po tom. Přestala jsem ale ječet, když se ve vodě pod mýma nohama, které teď byly asi metr a půl ve vzduchu, objevil otevřený chřtán říční ďáblice. Sevřela jsem rukama dvě kůží potažené kosti pevné jako ocel, které mohly patřit jedině nohám opravdu, opravdu obrovského dravého ptáka.

Moje jídlo, moje jídlo. Zloději! Hlas říční ďáblice v mé hlavě mě přiměl sevřít ptákovy nohy ještě pevněji a vytáhnout ty své tak vysoko, jak jen to šlo.

Neměl moji váhu unést, a to navzdory své velikosti ? a s roztaženými křídly byl obrovitý. Ale nebyl to jen velký pták, byl to Hromopták, a to asi stačilo.

Říční ďáblice se vymrštila nad hladinu, ale špatně si útok vypočítala, protože Hromopták na poslední chvíli uhnul stranou. Zůstala viset ve vzduchu, pak se převrátila do strany a praštila sebou do vody jako velryba. Hromopták mě odnesl na břeh a opatrně mě pustil na zem v místech, kde měl čekat Adam.

A nečekal.

„Adame,“ zaječela jsem a utřela si vodu z očí. Nemohla ho dostat. Byl můj. Klopýtavě jsem se rozběhla zpátky k řece, když tu z ní vyrazil Adam, povalil mě na zem a ještě víc mě zmáčel vodou, která mu kapala ze srsti.

Zaklela jsem. „Nesmíš tam,“ procedila jsem skrze zaťaté, jektající zuby. „Jestli tě dostane, nebude se muset obtěžovat zabíjet mě ? donutí to udělat tebe.“

Vyděsilo mě to. Chápala jsem, proč to udělal, chápala jsem to celou duší, ale musel se držet dál od řeky. Pokusila jsem se zpod něj vykulit, ale položil mi velkou tlapu na rameno, přitlačil mě k zemi a zavrčel na mě.

A já si uvědomila, že nejednám s Adamem. Ten věděl, proč nesmí do vody. Ale vlk to nechápal a převzal kontrolu.

Na tohle jsme neměli čas. Musela jsem si nazout ploutve a připravit se odplavat do míst, kde říční ďáblici zabiju.

Uslyšela jsem válečný pokřik ? někdo se k ní dostal.

„Adame,“ řekla jsem. „Nech mě vstát.“

Namísto toho si na mě lehl. Zpropadený Vlk. Kdyby byl Adam v lidské podobě, vlk by nad ním nikdy nezískal do takové míry kontrolu.

Ale věděla jsem, jak si s tím poradit ? když se uklidním já, uklidní se i on. Reagoval stejně tak na zběsilý tlukot mého srdce a na můj strach jako na to, že jsem zmizela pod vodou. Neviděl mě bojovat pod hladinou, kde jsem byla naprosto slepá a cítila jen ostré zuby a ? to mi tedy rozhodně nepomůže uklidnit se.

Zavřela jsem oči a vyhledala ve svém nitru klidné místo, které jsem se naučila najít v doju. Hodilo se mi, když jsem pracovala na motorech i při jednání s nespokojenými zákazníky.

Trvalo mi to déle, než mělo, nemohla jsem neslyšet zvuky bitvy, která se odehrávala mimo mé zorné pole, ale nakonec se mi zklidnil tep a já se pod Adamem uvolnila.

„V pořádku,“ řekla jsem mu. „Jsem v pořádku. Musíš ze mě slézt, jinak mě rozmačkáš.“

Vlk zavrčel.

„Adame,“ řekla jsem ostře. „Slez ze mě.“

Zavřel žluté oči a zhluboka se nadechl.

„Adame?“

Když je znovu otevřel, hleděl na mě Adam. Vstal a couvl.

„Děkuju,“ řekla jsem a překulila se na nohy trochu méně ladně, než jsem chtěla.

Říční ďáblice trhala žrádlo na kusy. Ve vodě byla krev; cítila jsem ji, i když jsem ji neviděla. Slyšela jsem křik ptáků ? Jestřáb, Havran a Hromopták útočili shora, ale ďáblice byla příliš daleko, takže jsem i se svým nočním viděním sotva viděla, co se děje. Popadla jsem neoprenové ponožky, natáhla si je a ignorovala krvácející ránu na noze, kterou jsem se zapřela o zub.

Boj se pomalu přesouval k zátoce a já cítila, jak Adam zbystřil, protože pochopil, co se děje. Díky našemu poutu jsem to pochopila taky: hnala je zpátky do zátoky, protože nechtěla, aby někdo unikl, a tam pro ni bude snazší najít všechny části těl, kdyby je poztrácela.

Usnadní to práci i mně.

Dělalo mi starosti, že se mi nepodaří Adama přesvědčit, aby mě pustil zpátky do vody. Byla jsem si docela jistá, že budu vyděšená…

Přiblížila se natolik, až jsem viděla její zářící zelené oči ? což znamenalo, že jsme s Adamem příliš blízko u řeky.

„Pojď,“ řekla jsem. „Půjdeme…“

Ozvalo se hlasité šplouchnutí, jak zvedla hlavu nad hladinu. Na zubech měla nabodnutého muže s vlčí hlavou. Otevřela tlamu dokořán a chapadlem si ho stáhla ze zubu, kterým ho propíchla. Vyhodila tělo do vzduchu, zaklonila hlavu, chytila ho do zadních zubů a rozžvýkala ho.

Adam se zhroutil, jako když loutce přestřihnete drátky. Kojot uctivě zavyl.

Sežrala Vlka.

Nevěděla jsem, co s Adamem je. Dýchal a srdce mu tlouklo ? byl jen v bezvědomí. Klečela jsem vedle něj a hledala zranění, když se přese mě přelila bolest a já pochopila, proč omdlel.

Kůže mě pálila a měla jsem dojem, jako by mě někdo polil vařící vodou. Zaječela jsem a vyškrábala se na nohy. A tentokrát jsem to byla já, kdo s tekoucími slzami uctivě zavyl ? a byl to Kojot, kdo zemřel.

Poté už boj netrvalo dlouho. Dokud byli všichni naživu, asi ji dokázali potrápit, využít síly ostatních. Jak ale umírali, ztráceli schopnost odvést její pozornost.

Havran zemřel, když se snažil udržet naživu Hada ? a ten využil rozptýlení a vrazil jí do boku oštěp, ale ne dost hluboko. Jak jsem ji sledovala, pochopila jsem, proč mě chytila jen jedním chapadlem ? nemohla jich použít víc zároveň. Ostatní jí nadskakovala na hlavě jako hříva drátěných vlasů. Vrhla se na Hada a už jsem ho znovu nespatřila. Zdálo se, že zůstali jen Jestřáb a Hromopták.

Hromopták na ni nalétl jako F-15 a zaútočil drápy. Viděla jsem, jak jí před několika okamžiky zanechal na nose hluboký šrám. Tentokrát mu omotala chapadlo kolem nohy a strhla ho do vody.

Najednou zavřeštěla ? ani jedna z nás si nevšimla Jestřába a jemu se tak podařilo připravit ji o oko, zatímco se soustředila na Hromoptáka. Jenže Jestřábovi v něm uvízly drápy a ona se prudce vrhla do vody. Na okamžik se řeka zklidnila, načež se z hlubin vynořilo Hromoptákovo tělo a něžně se pohupovalo na hladině. Pak ho znovu stáhlo něco pod vodu.

Počkej, dokud se nevynoří a neznehybní, nabádal mě Kojot, když se na zadním sedadle cpal hamburgery z rychlého občerstvení. Pokud nás nebude dost na to, aby se námi přecpala, nemá smysl, abys taky zemřela.

Zeptala jsem se ho, co mám udělat, když to nedopadne, jak doufal.

Pak by možná stálo za to zkusit nukleární bombu, řekl. Přestože se usmíval, byla jsem si docela jistá, že nežertuje.

Svlékla jsem si Adamovu košili. Byla zakrvácená a já si uvědomila, že mi Hromopták způsobil pod paží hlubokou ránu, když mě zachraňoval. Za daných okolností jsem si nemínila stěžovat. Zkontrolovala jsem pás s noži. Několik jsem jich ztratila, ale pořád mi jich zůstalo osm. Doufala jsem, že to bude stačit.

Vešla jsem do vody, až mi sahala po kolena, a nasadila si dlouhé, zářivě růžové ploutve. A pak už jsem jen čekala, skoro na stejném místě, kde jsem stála na začátku.

Očekávala jsem, že díky vodě nebude masakr tak páchnout, přesto jsem cítila krev. Něco mi zavadilo o koleno a já spadla dozadu, jak jsem se snažila v neohrabaných ploutvích utéct. Plácla jsem sebou na zadek. Do bandalíru se mi zakousla vydra a pokusila se mi ho strhnout, ale já ji chytila a odhodila tak daleko, jak jen to šlo, než jsem vstala. Zkontrolovala jsem pochvy, ale až na otisk zubů na okraji se zdály být v pořádku. Pořád jsem měla osm nožů.

Asi tři metry ode mě se na hladině objevila dlouhá, bledá smyčka. V proudu se líně kolébala sem a tam. Pak se objevila další a další a nakonec i hlava ? tedy aspoň půlka, zbytek zůstal pod vodou ? s jedním okem obráceným k nebi a tlamou doširoka otevřenou. Nakonec se vynořilo i její tělo, ochablé a obrovské. Fakt, fakt obrovské. Byla jsem si docela jistá, že měří víc než třicet metrů, jak odhadoval Kojot.

Nastala moje chvíle.

Brodila jsem se vodou a ignorovala vydrovce, kteří kolem mě kroužili. Kdyby mě mohli napadnout, už by to udělali. Ať už fae provedli se zátokou cokoli, teď mi to pomáhalo.

Jakmile mi voda sahala po stehna, ponořila jsem se a nechala ploutve, aby odvedly všechnu práci a dostaly mě k říční ďáblici.

Očekávala jsem, že za ní budu muset plavat dolů po proudu, ale její hamižnost a touha i po tom nejmenším kousku ji udržela ve stojaté zátoce. Na mém úkolu to nic neměnilo ? jestli ale uspěji, bude pro mě mnohem snazší dostat se zpátky k Adamovi.

Všimla jsem si blikajících majáčků na dálnici ? někdo asi přece jen viděl, co se tu stalo. Věděli jsme, že existuje velká šance, že si nás lidé nakonec všimnou. Jestli ji zabiji, nesejde na tom. Pokud ne, získá celou řádku nových obětí. Rozhodla jsem se tím nezabývat. Kojot možná, možná znovu vstane z mrtvých ? ale já ne.

Její tělo vyčnívalo asi metr nad hladinu a prsní ploutev trčela do vzduchu. Zespodu jsem se k ní dostat nemohla. Obeplula jsem její hlavu ? byla to nejkratší cesta ? ale raději jsem si blíže neprohlížela tlamu. Viděla jsem zraněné oko, které zasáhl Jestřáb.

Nevím, jak dlouho bude spát, řekl Kojot cestou sem. Nedokážu to ani odhadnout. Můžeme jí jen předhodit všechno, co máme, a doufat, že to postačí. Pak se zakřenil. Možná prospí celý týden, než stráví jenom mě.

Něco se o mě otřelo a já se zprudka otočila, protože jsem očekávala vydrovce. Ale bylo to jen pero. Bylo dlouhé jako moje předloktí a viselo na kousku kůže, který jí uvízl mezi zuby. Plavala jsem rychleji.

Hřbet měla drsnější než břicho. Možná by se mi podařilo po něm vyšplhat nahoru, ale nebylo to nutné. Hluboko zabodnutý oštěp mi usnadnil cestu nahoru. Sundala jsem si ploutve, hodila je do řeky a pustila se do šplhání.

Kůži měla studenou a slizkou. Páchla rybinou a magií. Očekávala jsem, že bude mít velké šupiny, ale byly malé, a na břichu dokonce jemnější než pstruží. Kůže na zádech připomínala hadí. Přiložila jsem ruku k její prsní ploutvi, odměřila čtyři dlaně, vytáhla nůž a řízla.

Zadržela jsem dech, když se kůže neochotně rozevřela, ale ďáblice se nepohnula. Nebýt slabého tepu pod mými koleny a chvění žáber myslela bych si, že je mrtvá.

První nůž prořezal silnou kůži, než přišel o ostří. Nevšimla jsem si toho hned a promarnila drahocenný čas, jak jsem se snažila tupým kamenem rozřezat odolné maso. U čtvrtého nože byla rána skoro třicet centimetrů hluboká a půl metru široká. Rozevřela jsem ji kolenem. Na dně se sbírala vodnatá růžová krev a já se několikrát musela zastavit a vybrat ji, abych viděla, jestli nůž pořád řeže.

Musíš udělat řez dost široký, aby ses dostala k srdci, řekl mi Kojot a podržel ruce asi půl metru od sebe. Nemá žebra ? je to ryba. Ale nepotřebuje je. Tvoří ji nejen maso, ale i magie. Proto by nepomohla ocel, kulky ani granát. Nejsem si jistý, jestli by fungovala atomová bomba ? ale bylo by zajímavé zkusit to. Potom by samozřejmě vodu z té řeky nemohl dobrých sto let nikdo použít…

Vydry plavaly kolem, tahaly ji za chapadla a dělaly něco magického ? cítila jsem to. Faeská magie mi připadala jiná než ta, která držela naživu říční ďáblici. Snažily se ji probudit.

Neustále jsem se ohlížela ke břehu, ale Adam se nepohnul.

Co to děláš, Mercedes? Hlavou se mi rozlehl její hlas a já strnula, protože jsem si byla jistá, že jsem selhala a ďáblice je vzhůru.

Nejsi dost silná na to, abys úkol splnila, řekla. Měla jsi za mnou přijít dnes ráno, a děti by přežily. Tvá smrt by pak aspoň měla smysl.

Maso pod čepelí tepalo do rytmu tlukotu jejího srdce, což bylo podle Kojota znamení, že už jsem blízko. Vyměnila jsem čepel ? zůstaly mi ještě tři ? a pokračovala v práci.

Ruce jsem měla studené a zkřehlé a několikrát mi uklouzly. Měla jsem na nich přinejmenším jednu řeznou ránu, která bude potřebovat sešít, pokud přežiji. Nová čepel se zlomila. Hodila jsem jí po jednom z vydrovců a trefila ho do hlavy. Začal na mě švitořit, já vyplázla jazyk a popadla další nůž.

Zůstaly mi dva.

Nebude to stačit, Mercedes, řekla. Nejsi dost dobrá. Chudák Kojot zemřel zbytečně a vzal s sebou poslední duchovní válečníky, kteří se po Matičce Zemi procházeli. Selžeš, ale žádný strach ? nebudeš s tím pocitem muset žít.

Čepel se ztupila. Zůstal mi jediný nůž. Pohnula se?

Vytáhla jsem ho a dala se znovu do práce. Buď to bude stačit, nebo ne. V kotníku, za který mě chytila, mi bušilo do rytmu jejího srdce. Tupě mě bolelo v boku ? musela jsem si natáhnout sval. Řezná rána pod paží pálila, kdykoli jsem pohnula rukou.

A pak se tkáň rozevřela a odhalila její srdce.

Nevypadalo jako žádné, které jsem kdy spatřila ? bylo černé, protkané šedými žilami a sálala z něj tak silná magie, až mě z ní pálily špičky prstů.

Je zbytečné snažit se ji do srdce bodnout. Kojot chvíli žvýkal, pak polkl. Je příliš tvrdé. Musíš se zaměřit na pojivou tkáň okolo.

A to jsem taky udělala. Srdce držely na místě čtyři chuchvalce chrupavek. Až se o ně postarám, žíly a artérie budou dost měkké na to, abych je přetrhla holou rukou, to aspoň tvrdil Kojot.

Přiložila jsem nůž k prvnímu chuchvalci ? a vtom se probudila.

13.

NNevzbudila se najednou ? anebo jsem ji možná zranila tak vážně, že nemohla zareagovat hned. První, co udělala, bylo, že se protáhla. Přitom zamávala prsní ploutví a vyrazila mi nůž z ruky. Dívala jsem se, jak klouže do vody a mizí pod hladinou.

Vydrovci se stáhli do půlkruhu asi pět metrů od ní. Potom se zazmítala a dolní polovina jejího těla zmizela pod hladinou. Pokud jsem chtěla přežít, musela jsem hned seskočit a odplavat.

Ano, Mercedes, uteč, řekla. Ráda lovím.

Místo toho jsem zaryla prsty do okrajů kůže, aby mě ze sebe nemohla shodit. Kojot zemřel, aby mi dal šanci, a já ho zklamala. MacKenzie, která nikdy nebude starší než osm let a čtyři dny, zemřela, aby mi dala šanci, a já zklamala i ji a její rodinu. Zjevila se mi Faith Jamisonová. I tu jsem zklamala.

Všechny jsem je zklamala. Ale byli mrtví; nezajímalo je to. Adama ano.

Nevzdám to bez boje. Ne když na mě čeká Adam.

Ohnala se po mně chapadlem, které mě s ostrým prasknutím zasáhlo do holeně, ale bolest se mě nedotkla. Natáhla jsem ruku, jako když jsem na hodině karate rozrážela desky, a udeřila ji do srdce. Můj styl nestál za nic, protože jsem se snažila udržet na kluzké rybě, která odmítala spolupracovat, a stejně dobře jsem ji mohla praštit perem Hromoptáka. Sáhla jsem do rány a trhla za srdce rukama, ale výsledkem byla jen lehká magická rána, jako bych se chytila elektrického plotu.

Potřebovala jsem zbraň, která by překonala magii říční ďáblice, ale měla jsem jen holé ruce.

Jak sebou házela, strhla mě pod vodu, což mi ještě zdůraznilo, ne že bych to potřebovala, že kdybych se proměnila v kojota a použila zuby, neudržela bych se na ní dost dlouho na to, abych udělala cokoli. A nebyla jsem si jistá, jestli se vůbec můžu proměnit v kojota ? Kojot byl mrtvý. Neměla jsem nic.

Vyzvedla mě znovu nad hladinu, když tu se mi do mysli vetřela myšlenka.

Lugh nikdy nevyrobil nic, co by se nedalo použít jako zbraň, řekl dubový muž.

Možná jsem přece jen měla zbraň.

Seskoč, pobízela mě říční ďáblice. Seskoč. Plav ke břehu. Když poplaveš dost rychle, možná tě dokonce nechám utéct. Třeba dospěju k názoru, že žít s vědomím, jak jsi selhala, je víc než odpovídající trest za to, o co ses pokusila.

Rozevřela jsem ruku a řekla: „No tak. Zjev se. Potřebuju tě.“ Pak jsem sáhla za sebe a vzala do ruky vycházkovou hůl z dubového dřeva a stříbra.

Říční ďáblice se svíjela a část jejího těla, na které jsem visela, se zvedla vysoko do vzduchu. Využila jsem sílu jejího pohybu, navedla hůl a bodla. Uviděla jsem, jak se těsně před tím, než se zapíchla do srdce, proměnila v oštěp se stříbrnou hlavicí. Zabodl se deset centimetrů hluboko a zastavil se, jako by narazil na něco pevného. Začali jsme klesat zpátky do vody, jak se říční ďáblice zkroutila a přetočila.

Kov na holi se rozžhavil doběla. Podklouzly mi nohy a já se instinktivně chytila hole, i když mi její žár spálil ruce. Pochybuji, že bych se udržela byť o vteřinu déle, ale vteřina stačila.

Hůl se začala naklánět a mě napadlo, že ji svojí tíhou vytahuji. Poslední zoufalý pohled, který jsem do rány vrhla, než se mi nad hlavou zavřela voda, mi ale ukázal něco jiného.

Hůl jí vysála z těla všechen žár a proměnila černé srdce v led. Moje váha holí otočila, srdce puklo a vytrhlo se z těla říční ďáblice.

Nějak jsem skončila pod ní a strhla mě na dno, naštěstí tu nebyla velká hloubka. Svíjela jsem se a táhla, abych se dostala ven ? byla by ironie, kdybych se po všem, co se stalo, nakonec utopila ani ne ve dvou metrech vody.

Ztratila jsem hůl, ale to nevadilo: vrátí se. Jakmile jsem se osvobodila, trvalo mi dlouho, než jsem zjistila, kde je nahoře. Nakonec jsem ochabla a předpokládala, že směrem, kterým se mé tělo začalo vznášet, je nahoru. Nakonec jsem se vynořila. Kdybychom byli jen o něco hlouběji, možná by se mi to nepodařilo.

Ve vodě tály kusy ledu. Páchly magií a krví a já se jim cestou ke břehu vyhýbala. Když jsem se dostala do míst, kde byla voda příliš mělká, než abych mohla plavat, lezla jsem. Vyškrábat se na nohy prostě dalo příliš mnoho práce.

S námahou jsem se vyškrábala z vody a z posledních sil se dovlekla k Adamovi. Zabořila jsem mu ruku do husté srsti, sebrala odvahu, překulila se a pohlédla na říční ďáblici. Její tělo se pořád vznášelo nad hladinou a kolébalo se. Rána, kterou jsem jí způsobila, byla pořád otevřená; nehojila se.

„Adame,“ řekla jsem, přestože byl v bezvědomí. „Adame, zvládli jsme to.“

Opřela jsem se čelem o jeho bok a dovolila si tomu uvěřit.

„Měl bych tě nechat žít,“ zavrčel mužský hlas a nevědomky tak zopakoval slova říční ďáblice ? anebo ji možná slyšel.

Vzhlédla jsem a uviděla, že mezi mnou a řekou stojí muž. Jeho rysy vypadaly podivně jako špatná kresba. Skoro lidsky, ale ne úplně. Na sobě měl džíny a mikinu s logem Washington State University, ale jeho nohy byly bosé. Neupravený vous měl trochu tmavší než vlasy. Přestože byl jeho hlas plný emocí, obličej měl prázdný. Byl podivně bezvýrazný, jako by trpěl silným autismem: na základě dvou dosavadních příkladů jsem dospěla k názoru, že se musí jednat o rys společný všem vydrovcům.

„Cože?“ zeptala jsem se hloupě, protože jeho slova nedávala smysl.

„Zkrvavila jsi Lughův výtvor v srdci stvoření staršího a magičtějšího, než je hůl,“ řekl. „Měl bych tě nechat žít s tím, co jsi provedla. Ale musíš zaplatit za to, že jsi zabila stvoření, pro které jsme přinesli velkou oběť, abychom ho probudili z hlubokého spánku.“

Na tohle jsem byla příliš unavená. Všechno mě bolelo. Na mém těle nebylo jediné místečko, které bych necítila, hlavně mě ale bolela ruka, jíž jsem uhodila říční ďáblici do srdce. Vlastně mi tepalo v obou rukou od toho, jak jsem se chytila rozžhavené hole. Noha, do které mě říční ďáblice uhodila chapadlem, bolela taky, byla to hluboká bolest, která mi říkala, že zranění je vážné. A taky jsem krvácela z mnoha řezných ran a šrámů. Teprve teď mě napadlo, že moji únavu možná způsobila ztráta krve, ne jen úsilí, které jsem vynaložila na zabití říční ďáblice.

„Vy jste ji probudili.“ Dokážeš se posadit, řekla jsem tělu. Protestovalo, ale nakonec mi vyhovělo. Chtěla jsem si přitáhnout nohy k tělu, ale po prvním pokusu jsem to vzdala a nechala je prozatím tam, kde byly.

„Trvalo nám to dva měsíce a stálo nás to všechnu magii ? a ty jsi ji prostě zabila. Arogantní havěť, co se plete do věcí, do kterých jí nic není.“ Zdálo se mi, že něco drží v pravé ruce, ale nedokázala jsem říct co, protože to schovával za zády a já se nebyla schopná znovu pohnout, abych zjistila, co to je.

„Správně,“ přitakala jsem. „Zabila jsem ji. V tu chvíli mi to připadalo správné ? protože zabila spoustu lidí. Proč jste ji osvobodili?“

„Byla naše,“ řekl pobouřeně. „Spala v našem domově.“ Odmlčel se a asi o tom přemýšlel, v jeho obličeji se ale dalo jen těžko číst. Když znovu promluvil, ztišil hlas do měkkého broukání. „Má paní byla tak krásná a smrtící. Probudili jsme ji, abychom viděli, jak její krása ožívá ? a když jsme ji požádali, lovila lidi, až jsme se všichni nasytili. Byla vším, po čem naše srdce toužila. Živila nás, a my ji. Byla zbraní naší dokonalé pomsty.“

Křoví vedle něj se zatřáslo a vyšli z něj další lidé. Byla mezi nimi i žena, která mě napadla ve Wal-Martu. V ruce držela bronzový nůž. Plakala, což na její prázdné tváři vypadalo zvláštně.

Podle strýčka Mikea jich bylo sedm, ale já viděla jen šest.

„Nechybí vám někdo?“ zeptala jsem se.

„Jeden z nás se obětoval, abychom přivedli bohyni k životu,“ řekl muž.

Vzpomněla jsem si na sen, ve kterém jsem snědla vydru. V tu dobu už jsem byla označená. Ani mě nenapadlo, že i sen mohla být vize.

Všichni vydrovci pohybovali rty, jako by bezhlesně pronášeli jeho slova spolu s ním. Působili hrozivě a nebylo to jen zbraněmi, které měli u sebe.

Ve skupině byl jeden velký muž. Všimla jsem si ho proto, že na rameni nesl dlouhou, tmavou, lesklou hůl podobnou golfové. Nevzpomínala jsem si, že bych někdy viděla podobný kyj.

„Našeho bratra nadchla oběť, kterou mohl přinést pro svůj lid.“ Vousatý muž, jenž očividně mluvil za všechny, se znovu odmlčel. Nezdálo se, že by to dělal proto, aby dodal slovům důraz, spíše šlo o nedílnou součást jeho vyjadřování. Možná svá slova napřed překládal, anebo prostě jen tak pomalu přemýšlel. „A ty jsi všechno zničila.“

Bez varování zaútočil věcí, kterou držel za zády. Jenže já tušila, že se k něčemu chystá, proto jsem vyskočila a opřela se celou vahou o nezraněnou nohu. Zachytila jsem čepel bronzového meče vycházkovou holí, která ležela pod Adamovým tělem, místo aby byla zabodnutá v srdci říční ďáblice, protože právě tady jsem ji potřebovala.

Bolelo to. Kdybych se tolik nebála o Adama, který se nemohl bránit, pochybuji, že bych to zvládla. I tak jsem věděla, že je to marné. Bylo jich šest a já byla sama a potlučená. Jenže v dopise jsem dala Adamovi slib a byla jsem odhodlaná ho dodržet.

Bronzový meč se oranžově rozzářil a zlomil. Ať už měl v sobě jakoukoli magii, té v Lughově holi se nevyrovnala.

Pak se stalo něco opravdu znepokojivého. Konec hole se znovu zaostřil a zabodl se vydrovci do krku, a to bez mého přispění. Útok mě donutil přenést váhu na zraněnou nohu. Asi jsem omdlela.

Jakmile jsem znovu otevřela oči, ocitla jsem se tváří v tvář vousatému vydrovci, obličejem jsem přitom ležela v teplé krvi. Smál se mi, když umíral.

Vtom se mi vrátil sluch a já si uvědomila, že se za mnou bojuje. Slyšela jsem Adamovo zlověstné, tichounké vrčení, které vydává, jen když je rozzuřený doběla. Síla jeho zlosti prozářila moji duši: žádný z vydrovců dnešní noc nepřežije, říkal si.

Byl vzhůru, což znamenalo, že jsem v bezpečí. Začala jsem se otáčet, ale s mojí nohou muselo být něco fakt v nepořádku, protože sotva jsem s ní pohnula, znovu jsem omdlela.

Když jsem opět otevřela oči, zjistila jsem, že hledím na mrtvou vydru místo na mrtvého muže. Jeho krev byla pořád teplá, takže jsem nemohla být v bezvědomí dlouho. Neslyšela jsem za sebou žádné zvuky, ale věděla jsem, že by nebyl dobrý nápad otočit se.

„Adame?“ zeptala jsem se. Můj hlas byl slabý a zlobilo mě, jak se třásl. Když neodpověděl, znovu už jsem se neozvala. Vyčerpání mě mělo zcela ochromit, ale na to mě všechno příliš bolelo. Měla jsem vítězoslavně jásat, ale i na to mě všechno příliš bolelo.

Na kratičký okamžik jsem dostala strach, že vydrovci Adamovi ublížili. Celým srdcem jsem se natáhla po našem poutu ? a našla ho nedaleko, měnil se zpátky v člověka. Ulevilo se mi, rozhodla jsem se počkat a nasávala do sebe jeho strach o mě, jeho vztek a lásku s něčím blízkým euforii. Pokud jsem to všechno cítila, muselo to znamenat, že nejsem mrtvá, což byl ten největší úspěch, jakého jsem kdy dosáhla.

*

Musela jsem usnout, protože krev pod mojí tváří vychladla a po těle mi přejížděly něžné ruce.

„Adame,“ řekla jsem. „Musíš se obléct, než se objeví policie.“ Už několik minut jsem slyšela blížící se sirény.

„Ššš,“ řekl mi. A jako by někdo vytáhl oponu, cítila jsem jeho horečnatou touhu ujistit se, že jsem v pořádku. Jeho hlas zněl tak klidně, tak příčetně ? a přitom nebyl ani jedno.

„Prosím?“ Potřeboval něco, co by mu pomohlo, jinak zabije každého, kdo by se ke mně přiblížil na tři metry. Občas mě napadlo, že se Adam obléká tak civilizovaně, protože používá hedvábné košile a ručně šité obleky jako štít, za kterým schovává svoji divokost.

A kromě toho, pokud tu policie najde Adama nahého, určitě to vyvolá silnou reakci ? a Adam potřeboval, aby se všichni chovali co nejklidněji.

Zaváhal.

„Jsem v pořádku,“ řekla jsem. „Opravdu.“ Pokusila jsem se pohnout, ale zase jsem si to rozmyslela. „Dobrá. Jsem zraněná a asi mám zlomenou nohu. A možná i ruku. Ale nevykrvácím a myslím si, že pro tebe bude snazší vysvětlit policii, FBI a kdovíkomu ještě, co se tu stalo, když budeš mít na sobě džíny.“

„Nechci tě tu nechat,“ řekl. „A nepohnu s tebou, dokud tě neprohlédnu.“

„Pokud si nedokážeš natáhnout džíny a být do minuty zpátky, budu překvapená,“ řekla jsem. Pak jsem dostala úžasný nápad. „Nechci, aby tě kdokoli kromě mě viděl nahého,“ dodala jsem a trochu mě překvapilo, že to myslím vážně. „Ne když nemůžu bránit, co je moje.“ Bylo to hloupé a věděla jsem to ? ale taky jsem věděla, že to pochopí.

„Sakra, Mercy,“ řekl ? a rozběhl se pryč.

Usmívala jsem se, když jsem uslyšela, jak otvírá dveře přívěsu. Pak jsem si ale uvědomila, že se křením do obličeje vydrovci, kterému se oči zakalily smrtí a díky jehož krvi byla půda pod mojí tváří lepkavá. Zítra možná budu mít noční můry. Ale dneska byl mrtvý, a já ne. A to mi stačilo.

Bylo dobře, že se vydrovci po smrti změnili zpátky ve vydry. Kdyby policie našla šest mrtvol, asi bychom měli pořádné problémy. Hůl mě dloubala do žeber, proto jsem ji zpod sebe vytáhla a ponuře se na ni zadívala.

Co jsem s ní provedla, zjistím později. Jak zlé by to mohlo být? Dubový muž s ní zabil upíra, a nezměnila se. Ať už se s holí stalo cokoli, nemohlo to být tak zlé jako říční ďáblice.

*

Zbytek noci si pamatuji velmi mlhavě.

Adam, oblečený jen v džínech, mě pečlivě prohlédl, aby se ujistil, že když se mnou pohne, ještě víc mi neublíží. Pak mě zvedl, odnesl ke kempinkovým židlím a zabalil mě do deky. Zavolal také do kanceláře a řekl, aby dálkově otevřeli bránu a pustili dovnitř policisty ? kteří se shlukli u brány jako sršni kolem hnízda.

Zrovna mi něžně utíral obličej, když dovnitř vtrhla nejrůznější oficiálně vypadající vozidla a dojela k nám.

Adam se ujal slova a naznačil spoustu ne zrovna pravdivých věcí, aniž by přímo lhal. Všichni se dost napjali, když se představil jako alfa Smečky columbijského poříčí. Ale vysvětlení, že za úmrtími, k nimž došlo v poslední době na řece, nestojí lidský sériový vrah, nýbrž skutečný netvor, se jim zdálo dokonale přijatelné.

Řekl jim, že musí být diskrétní a nemůže jim říct, kdo ho sem zavolal.

Jeden ze šerifových mužů zamumlal: „Když jsem se s ním poprvé setkal, byl s Jimem Alvinem a Calvinem Hledačem.“ Z jeho slov jsem pochopila, že jde o muže, který nás odvezl zpátky do kempu tu noc, kdy jsme našli Bennyho, ale v tu dobu už jsem viděla jen na jedno oko, to druhé jsem měla oteklé.

Jakmile místní uslyšeli Jimovo jméno, zachovali se moudře a přestali klást otázky. Jeden z nich agentům FBI pošeptal: „Indiánský šaman.“ A najednou už se Adama neptali, co tu vlastně děláme. Nikdo očividně nechtěl vyvolat incident s kmenem Yakama.

Čím míň budou úředníci vědět o magii, faeských vydrovcích a Kojotovi, tím pravděpodobněji připíší všechny mrtvé na vrub prehistorické stvůře ? jeden z agentů FBI použil ten termín, když s někým hovořil po telefonu ? a vrátí se domů. A pustí domů i mě, což pro mě v tuto chvíli bylo nejdůležitější.

Zavřela jsem zdravé oko, a když jsem ho znovu otevřela, byl Adam zpátky s hrnkem horkého kakaa a nutil mě, abych ho vypila. Zlobila jsem se, že mě vzbudil, dokud jsem si nedala první doušek. Chutnalo fakt dobře a bylo horké.

„Kde jsou všichni?“ zeptala jsem se, jakmile jsem dopila, protože to vypadalo, že tu jsme sami.

„Dole u řeky a zírají na ďáblici.“ Adam odložil hrnek stranou a něžně mě políbil na čelo. „Dost je nadchlo, když ji tam našli prostě ležet. Dám jim ještě tři minuty, pak tě vezmu na pohotovost.“

Jeho sebekontrola visela na vlásku. Správná družka by se chovala pokorně a podlézavě, dokud by se neuklidnil.

„Nechci do nemocnice,“ kňourala jsem. Konečně jsem se zahřála a nechtěla jsem se aspoň sto let hnout. Když jsem se nehýbala, nic mě nebolelo. Moc.

„Nemáš na vybranou.“ Jeho hlas zněl naprosto klidně, ale já cítila silnou bouři, která se za jeho sebekontrolou sbírala.

„Zabila jsem zlou stvůru. Myslím, že bych měla mít právo říct ne,“ odvětila jsem. K mému studu mi do očí vyhrkly slzy. Musela jsem rychle zamrkat, abych je potlačila. Byla jsem na dně, nezůstaly mi žádné rezervy. Dneska v noci už jsem nedokázala nic víc snést.

„Jsi v šoku,“ řekl ponuře. „Potřebuješ sešít půl tuctu ran a máš zlomenou nohu. Kam bys chtěla jít?“

„Domů?“

Povzdychl si, předklonil se a čelem se opřel o mé. „Domů tě vezmu zítra,“ slíbil. „Dneska v noci jedeme na pohotovost.“

*

V nemocnici rozstříhali moje staré plavky. Doktorka s unavenýma očima a sestra s ošetřovatelem mě vydrhli, sešili nití i sponkami a i jinak týrali moje tělo. Přinutila jsem je, aby mi na krku nechali Adamovy známky. Všichni přitom s Adamem bezostyšně flirtovali, i když teď měl na sobě i košili a boty, nejen džíny. Ale Adam si toho ani nevšiml, takže to bylo v pořádku.

Když vyšlo slunce, měla jsem na noze neonově růžovou sádru a dostala jsem příkaz nechat si nohu co nejdříve zkontrolovat ortopedem. Určitě jsem měla zlomenou holenní kost a rozdrcenou kolenní čéšku a rentgen odhalil na kotníku podezřelý stín. Měla jsem na těle víc stehů než hadrová panenka a ruce ovázané jako mumie. Nejen že jsem měla zlomenou pravou ruku, obě byly ještě k tomu pořezané, potrhané a spálené. A měla jsem dva monokly. První ze rvačky ve Wal-Martu. Netušila jsem, kdy jsem utržila druhý. Možná když se na mě říční ďáblice po smrti svalila, anebo předtím, když sebou házela. Necítila jsem, kdy k tomu došlo, a necítila jsem to ani teď, protože jsem v sobě měla nejlepší drogy ve vesmíru. Byla jsem nesmírně šťastná a ani mi moc nevadilo, že mě pořád pobolívá noha. Ale šťastnou mě nedělaly jen drogy; znamení říční ďáblice zmizelo.

Jakmile mě přestalo všechno bolet, ztratil Adamův hlas měkký podtón, který mi dělal takové starosti, oči mu ztmavly skoro na obvyklý odstín a já si přestala dělat starosti s tím, že by mohl ztratit sebekontrolu a někoho zabít, čehož by později litoval.

„Hej, leží v téhle nemocnici i Benny?“ zeptala jsem se Adama, když si vzal papíry od sestry.

A tak mě odvezl v kolečkovém křesle přes celou nemocnici na návštěvu za Bennym. Když jsme našli jeho pokoj, hluboce spal, vedle jeho lůžka podřimovala na unaveně vypadající židli unaveně vypadající žena a Calvin seděl na širokém okenním parapetu a hleděl ven, kde už svítalo.

Jedno z koleček na křesle pískalo, což upoutalo Calvinovu pozornost. Otočil hlavu a málem spadl z parapetu.

„Co se vám stalo?“ zeptal se. Pak se jeho výraz rozjasnil a dychtivě řekl: „Udělali jste to?“

„Můžeš jednu stvůru odepsat,“ řekla jsem a nechtíc probudila ženu na židli ? a taky Bennyho.

„Léky proti bolesti,“ zamumlal Adam, jako by potřeboval něco vysvětlit. Asi moje chichotání. „Jak vidíte, při zabití nestvůry měla namále.“

„Povězte mi o tom,“ řekl Benny.

A tak jsme to udělali. V jednu chvíli ? myslím, že jsem zrovna vyprávěla o tom, jak jsem na říční ďáblici lezla ? si Adam sedl vedle mě na zem a opřel se mi čelem o stehno. V pokoji byla ještě jedna židle, takže jsem nechápala, proč sedí na zemi. Drogy trochu zamlžily naše pouto, takže chvíli trvalo, než jsem ucítila děsivý strach, který jím otřásal.

„Holí?“ zeptal se Calvin a odvedl moji pozornost od Adamova rozrušení.

Zamrkala jsem. Nedokázala jsem si vzpomenout, jestli hůl měla zůstat tajemstvím, nebo ne.

„Je to starý faeský artefakt, co se na ni nalepil, když riskovala krk, aby zachránila jednoho fae, kterého zná,“ zamumlal Adam a já poznala, že mu ani vzpomínka na to, jak jsem se pokoušela zachránit Zeeho, nepůsobí velkou radost.

„Je to můj přítel,“ připomněla jsem mu.

„Dělá podobné věci často?“ zeptal se Calvin a zadíval se na Adama s respektem.

Adam zvedl hlavu a oči měl znovu žluté ? jeho hlas ale zdrsněl jen trochu. „Abych byl fér, obvykle to není její vina. Nezačíná tyhle věci.“

„Ale vypadá to, že je ukončuje,“ řekla žena, která držela Bennyho za ruku. Dospěla jsem k ničím nepodloženému názoru, že je jeho manželka. Musela jsem to říct nahlas, protože přikývla. „Ano. Jsem. Musím vám a vašemu manželovi poděkovat za to, že jste Bennyho zachránili.“

„Zachránil se sám,“ pravila jsem překvapeně. „Copak vám to neřekli? Zachoval se chytře.“

„A měl jsem štěstí,“ dodal Benny. „Kdybyste mě nenašli, zemřel bych.“

Předklonila jsem se. „Řekli vám, co mi pověděla vaše sestra?“

„Vyřídil mu to Jim,“ ozval se Calvin.

„Mám za ni položit kytku na mámin hrob, nebo za sebe na hrob Fai… sestry?“ Bennyho hlas zněl trochu zastřeně. Možná byl taky na prášcích.

„Nevím,“ řekla jsem. „Možná byste měl udělat obojí.“

„Dokončili byste ten příběh?“ požádal Calvin trochu naříkavě. „Právě jste přišla o poslední nůž a probodla říční ďáblici faeským artefaktem, který se proměnil v oštěp.“

„Správně.“ A tak jsem jim pověděla, jak se srdce proměnilo v kus ledu a hůl mi spálila ruce. „A pak jsem odplavala zpátky ke břehu.“

„Se zlomenou nohou?“ zeptal se Adam.

„Fajn trik, co?“ řekla jsem samolibě.

„A fakt dobré drogy,“ opáčil Calvin suše.

Adam znovu přitiskl obličej k mé noze. Jednou rukou mi stiskl zdravý kotník, prsty druhé zaryl do podlahy. Dlaždice s lupnutím praskla.

„Pořežeš se,“ pokárala jsem ho.

Zvedl hlavu. „Ty budeš moje smrt.“

Ostře jsem se nadechla. Strach, který mě při tom pomyšlení přepadl, roztrhl šťastný opar, který jsem si užívala. „Neříkej to. Adame, nedovol mi to.“

„Ššš,“ pravil. „Omlouvám se. Neplač. Je to v pořádku.“ Zvedl se do kleku a utřel mi palci slzy z tváří. „Vlkodlaci jsou houževnatí, Mercy. Nejsem to já, kdo v noci skoro zemřel.“ Nadechl se. „Už to víckrát nedělej.“

„Neudělala jsem to schválně,“ kvílela jsem nešťastně. „Nechtěla jsem skoro umřít.“

„To ty drogy,“ pravil Benny moudře. „I já pod jejich vlivem plácám věci, které bych neměl.“

„Tak co se stalo s těmi ? jak jste jim to říkali? ? vydrovci?“ zeptal se Calvin.

Protože už jsem jim řekla o holi, pověděla jsem jim i o tom, co hůl provedla vydrovci a co o ní řekl.

„Uvidíš, jak na to zareaguje Zee.“ Adam se ovládl natolik, že jeho oči opět získaly obvyklou čokoládově hnědou barvu. Chvíli na mě hleděl, pak dodal: „Později, až nebudeš tak šťastná. Nemusel by pochopit, že jsi mimo.“

„Možná nepochopí ani to, že jsem zabila jednoho z posledních šesti vydrovců. Mělo jich být sedm, ale myslím, že říční ďáblice jednoho z nich sežrala, když se probudila.“ Zívla jsem. „Strýček Mike asi nechtěl, abychom je zabili, když nás požádal, abychom je zkontrolovali.“

„Já nevím,“ řekl Adam. „Strýček Mike dokáže být pěkně záludný, když chce.“

„Mohli by po mně jít Šedí páni,“ zamračila jsem se na Adama. „Mohlo by to ublížit smečce. Když se Šedí páni rozčílí, nevybírají si, na kom si vybijí zlost.“

„Pokud se Šedí páni obrátí proti smečce, s radostí za to vše přijmu odpovědnost. Ty jsi zabila jednoho, já zabil zbytek.“ Hlas měl plný prudkého uspokojení.

Zlomenou rukou jsem se dotkla jeho čelisti. „Fajn. Nepřekvapilo by mě, kdyby některé mrtvé, které připisují ďáblici, měli na svědomí oni. Vypadalo to, jako by tak jako tak žrali lidi.“ Vydrovec mi prozradil, že je krmila. A oni krmili ji. Spousta fae pojídala lidské maso. Tušila jsem, že vydrovci patřili mezi ně. „V zátoce u kempu nemohli nikomu ublížit ? ale přestěhovali se jinam.“

„Kdo je strýček Mike a co jsou Šedí páni?“ zeptal se Calvin.

„Klidně mu to pověz,“ řekla jsem Adamovi. „Je šaman a měl by takové věci vědět.“

*

Adam nás odvezl zpátky do kempu, kde mě nechal sedět zabalenou v dece na předním sedadle vozu, který nechal běžet se zapnutou klimatizací. Ta sloužila mně a vsadila bych se, že deka jemu ? představovala štít, kterým si přál obklopit mě, Jesse a smečku, aby nás ochránil před vším špatným.

„Mohli bychom počkat a odjet zítra,“ řekla jsem. „Vypadáš unaveně. Nejsem na tom tak špatně, jak vypadám.“

Políbil mě. „Mercy,“ pravil, „jsi na tom přesně tak špatně, jak vypadáš. Byl jsem u toho, když tě ošetřovali. Prášky, které ti dali v nemocnici, brzy odezní a náhradní nejsou ani zdaleka tak silné. Až se to stane, chci, abys byla doma. Kemp je plný novinářů a lidí od vlády, kteří přijeli prostudovat Říční nestvůru z Columbie. Opravdu tady nechci strávit noc. Ale hlavně…“ Vydal zvuk, který byl napůl povzdychnutím, napůl zasmáním, a pošeptal mi do ucha: „Bojím se, co ještě by se stalo, kdybychom zůstali na líbánkách o den déle. Počkáme šest měsíců a pak tě někam vezmu ? do San Diega, New Yorku, k čertu, třeba i do Paříže, jestli budeš chtít. Ale potřebuju tě dneska dostat domů.“

Zabouchl dveře a šel sbalit naše věci. Chvíli jsem si zdřímla, pak mě probudil zvuk pick-upu. Do kempu přijížděla a zase z něj odjížděla spousta aut ? Adam se neobtěžoval bránu zavřít, když mě odvážel do nemocnice. Ale burácení tohoto motoru mi připadalo povědomé. Musela jsem několikrát zamrkat, než se mi podařilo zaostřit a potvrdit, že se opravdu jedná o pick-up Jima Alvina. Cestou k přívěsu se několikrát zastavil, aby prohodil několik slov se známými.

Zaparkoval, na chvíli se zdržel u Adama a promluvil si i s ním. Nakonec přišel k vozu, ve kterém jsem seděla já, a otevřel dveře.

Dobře si mě prohlédl a hvízdl přes zuby. „Calvin říkal, že jste se z toho dostala s odřenou kůží ? a podle mě máte štěstí, že vám vůbec nějaká zůstala.“

„Viděl jste Kojota?“ zeptala jsem se.

Z očí mu zmizel úsměv. „Ne. Ale buďto se ukáže, anebo je v druhém táboře a hraje si s přáteli. Kojot nakonec ze všeho vyvázne.“

„V druhém táboře?“

„S lidmi, kteří odešli před ním,“ řekl.

„A co Gordon Hledač?“

„Nakonec to nějak dopadne, Mercy.“ Lehce zaklepal kloubem prstu na rám dveří. „Chtěl jsem vám poděkovat za to, že jste udělala, co já nemohl.“

Chvíli jsem na něj mrkala a přehrabovala se zatemněnými myšlenkami, až jsem našla tu, kterou jsem hledala. „Bylo zapotřebí nás všech.“

„Ano,“ souhlasil. „Ale já mám pořád dvě zdravé nohy a většinu kůže.“

„V pořádku,“ ujistila jsem ho upřímně. „Zrovna teď mě nic nebolí.“

Upřeně se na mě zadíval, pak se usmál. „Ke kterému kmeni patříte, Mercedes Atheno Thompson-Hauptmanová?“

„K Černonožcům,“ odpověděla jsem automaticky. „Kdo vám řekl, že moje druhé jméno je Athena?“

Tajemně se usmál. „Některé věci je lepší neprozrazovat. K Černonožcům, co? Jste si jistá, že to není Černá noha?“

Zamračila jsem se na něj.

„Myslím, že si z cesty odvezete něco cenného,“ řekl mi. „Pamatujte si, kdo jste. Hezké sny, Mercy. Zavolám vám, jestli uvidím Gordona nebo Kojota, pokud uděláte totéž.“

„Dobrá.“ Zavřela jsem oči, protože odmítaly zůstat déle otevřené. „Kdyby vám nefungovalo auto, zastavte se.“

Zasmál se a zabouchl dveře.

*

Adam měl s léky pravdu v obojím případě: že přestanou působit a že náhražka v oranžových plastových lahvičkách nebude tak silná.

„Příště půjdeš zabít netvora ty,“ řekla jsem mu, když jsme dorazili do města, „a měl by ses víc snažit zastavit mě.“

Vzal mě za ovázanou ruku a políbil ji. „Slíbil jsem ti, že to neudělám. Příště si vyber nestvůru, která nežije v řece nebo v moři, a pomůžu ti víc.“

„Dobrá.“ Odmlčela jsem se a zvážila to. „Nechci, aby bylo nějaké příště.“

Povzdychl si. „To já taky ne.“

Kdybych se dokázala pohnout bez sténání, opřela bych se o něj. Spokojila jsem se s tím, že jsem nechala ruku na jeho stehně, kam ji položil.

„Ale pokud bude,“ řekla jsem, „a všechno na to ukazuje ? raději budu bojovat s netvory spolu s tebou než s kýmkoli jiným.“

„Musím se ti s něčím svěřit,“ řekl. „Chtěl jsem počkat, dokud ti nebude líp, ale myslím, že by to nefungovalo.“

„Našel sis roztomilou servírku a chceš se rozvést,“ řekla jsem.

Zasmál se. „Ne. Ale při nejbližší příležitosti se po nějaké poohlédnu.“

„Bezva. Já si našla pohledného ošetřovatele, ale myslím, že ty ses mu líbil víc.“

„Ale teď vážně,“ řekl. „Udělal jsem něco, co jsem neměl.“

Připadala jsem si pořád trochu mimo, takže si nejsem jistá, jestli moje náhlé prohlédnutí vyplývalo z našeho pouta, nebo ze skutečnosti, že mi v tu chvíli strašně připomínal mámu, když řekla mojí mladší sestře, že našla její deníček a přečetla si ho. Poradila jsem Nan, aby do něj nikdy nezapisovala nic, co by nechtěla, aby si někdo přečetl, proto mě překvapilo, jak moc deník matku rozrušil. Ukázalo se, že si Nan řekla, že jestli jí někdo deníček sebere a přečte si ho, zaslouží dostat za vyučenou. Trvalo deset minut, než matku přesvědčila o tom, že neprodává drogy, aby si zaplatila potrat.

„Přečetl sis moje dopisy,“ řekla jsem a snažila se, aby to znělo uraženě.

„Přečetl jsem si ten, který jsi napsala mně.“

Zívla jsem a falešné pobouření tak vzalo za své. Poplácala jsem ho po části těla, na kterou jsem dosáhla. „Nic se neděje,“ řekla jsem mu. „Stálo na něm tvoje jméno.“

Chvíli jsme jeli mlčky, než znovu promluvil: „Taky tě miluju.“

Usmála jsem se, aniž bych otevřela oči. „Já vím.“

Zdřímla jsem si, a než jsem se vzpamatovala, zabočili jsme na příjezdovou cestu k Adamovu domu. Někdo bude muset s tou příšerností vycouvat, ale protože to nebudu já, rozhodla jsem se nelámat si s tím hlavu.

Otevřely se vstupní dveře a ven se vyhrnula Jesse.

„Tati. Hej, tati. Proč jste doma tak brzo? Zastavil se tu někdo z kanceláře a nechal v garáži velký balík, na kterém je napsané, že je v něm kolečkové křeslo. Opravdu je to kolečkové křeslo? Na co ho potřebujeme?“

Otevřela jsem dveře a zvažovala, jak se dostat na zem, zatímco Adam objímal Jesse. Kdybychom jeli mým rabbitem, dostala bych se ven sama, protože z rabbita to není na zem celý metr. Ne že by mi to pomohlo. Vlastními silami se stejně nikam nedostanu.

Jesse vzhlédla a poklesla jí čelist. „Tati,“ řekla s hrůzou, „co jsi to provedl Mercy?“

*

Strýček Mike neměl radost, když jsem mu následující ráno zavolala a řekla mu, že jsme zabili všechny vydrovce. Poslechl si ale, co provedli. A vypočítala jsem mu přesně i všechna svá zranění (přesedlala jsem na volně prodejné prášky proti bolesti a cítila se mizerně).

„Kolik stehů?“ zeptal se, když jsem skončila.

„Sto čtyřicet dva,“ řekla jsem mu. „A čtyři sponky. Všechny svědí.“

Nebylo to tak zlé, když jsem se měla jak rozptýlit. A protože jsem nemohla nic dělat, znamenalo to mluvit s lidmi. Zrovna v tu chvíli jsem byla doma sama ? proto jsem se rozhodla zavolat strýčku Mikeovi a všechno mu povědět.

„A víte, že když máte zlomenou ruku a obrovskou řeznou ránu pod paží, nemůžete chodit o berlích a i kolečkové křeslo je vám k ničemu, pokud nemáte po ruce poskoka, co by vás vozil? Ruku, kterou nemám zlomenou, mám spálenou, takže se v křesle nemůžu ani točit dokola.“

„Myslím, že to Šedým pánům předložím jako sebevraždu prostřednictvím vlkodlaka,“ řekl po dlouhé odmlce. „Kdokoli, kdo ti před Adamem ublíží, je příliš hloupý na to, aby žil.“

„Adam jich zabil jenom pět. Já zabila šestého.“ Odmlčela jsem se. „Dobrá, ne tak docela. Zabila ho hůl, já ji jenom držela v ruce.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. „Opravdu?“

Pověděla jsem mu o tom, jak jsem holí zabila říční ďáblicí, co mi o ní řekl vydrovec a jak ho hůl zabila.

„Namočila jsi Lughovu hůl v krvi starodávného domorodého netvora?“

„Udělala jsem něco špatně?“

Povzdychl si. „Co jiného jsi mohla dělat? Kdybys ji nepoužila, byla bys teď mrtvá ? a na svobodě by byl netvor, který požíral lidi. Násilí plodí násilí ? hlavně když je do toho zapletená magie.“

„Co s ní mám dělat?“

„Co můžeš dělat? Snaž se s ní už nikoho nezabít.“

„Můžu vám ji dát?“ Ne že bych se hole bála ? ani jsem nevěděla, co je s ní v nepořádku. Šlo o to, že jsem ji nedokázala chránit. Měla by být u někoho, kdo na ni dá lepší pozor.

„To už jsme zkusili, pamatuješ?“ řekl strýček Mike. „Nefungovalo to.“

„Dubový muž s ní zabil upíra. Proč se tehdy nic nestalo?“

„Nevím,“ pravil strýček Mike. „Ale kdybych měl hádat, šlo asi o to, že mu hůl nepatřila ? je tvoje. Úmysl a vlastnictví jsou pěkně mocná magie.“

„Ach.“ Vzpomněla jsem si ještě na jednu věc, o které jsem s ním potřebovala mluvit. „Co se týká vašeho přívěsu. Máte nějakou oblíbenou karosárnu? Jestli ne, znám pár lidí.“

*

O šest dnů později jsem přepínala televizní kanály ve sklepní místnosti, když jsem uslyšela někoho nahoře na schodech.

„Jděte pryč,“ řekla jsem.

Všichni už mě unavovali, což ode mě bylo dost nelaskavé. Ale nelíbí se mi být na někom závislá ? jsem z toho rozmrzelá. Potřebovala jsem, aby mě nosili nahoru a dolů po schodech. Potřebovala jsem, aby mi pomohli ven a zase dovnitř. Dokonce jsem potřebovala, aby mě odnesli na záchod, protože žádná koupelna neměla dveře dost široké pro kolečkové křeslo. Nebylo to tak zlé, dokud tu byl Adam, ale ten musel před dvěma dny odjet, aby vyžehlil nějaký průšvih v Texasu. Nejel by, ale jednalo se o supertajné vládní zařízení a on byl ve firmě jediný s dostatečnou bezpečnostní prověrkou, aby se o celou věc mohl postarat.

Dnešek byl obzvláště neradostný, protože jsem za sebou měla prohlídku u doktora a doufala jsem, že dostanu chodící sádru ? místo toho mi řekl, abych ještě alespoň dva týdny vůbec nevstávala. Warren mě snesl dolů ze schodů i s křeslem a pak mě obletoval. Nakonec jsem mu řekla, aby mě nechal být, a to způsobem, za který se budu muset omluvit, až se přestanu litovat ? a až se Jesse vrátí z rande, protože jsem nechala mobil v kapse kabátu nahoře v kuchyni. K jedinému telefonu ve sklepě vedly tři schody. A jako by to nestačilo, moje noha odmítala podobné týrání snášet a nepřestávalo mi v ní tepat. Acetaminofen nezabíral. A tak jsem seděla před televizí, brečela a nechtěla u toho žádné svědky.

Kroky na schodech se dál blížily. Měla jsem tu být sama, ale v Adamově domě se neustále objevovali různí členové smečky.

„Řekla jsem…“

„Abych šel pryč,“ řekl Stefan. „Slyšel jsem tě.“

Nepřidal do kroku, což od něj bylo hezké, protože jsem si stačila utřít oči, než mě uviděl.

„Otočila bych se,“ řekla jsem trochu hořce, „ale doktor říkal, že ubližuju rukám, a pokud toho nenechám, zůstanou mi jizvy. Takže už v té zatracené věci nemůžu ani jezdit dokola.“

Stefan se postavil přede mě, vypnul televizi a místnost se ponořila do tmy. Dřepl si, aby mi viděl do očí.

„Když zapadlo slunce, volal Warren,“ pravil a palci mi odhrnul z tváře vlasy. „Říkal ? a teď cituji: ‚Nastal čas splatit dluh, Stefane. Snažili jsme se, ale vyčerpali jsme všechny možnosti.‘“

Vytrčila jsem bradu. „Jsem v pořádku. Můžeš říct Warrenovi, že si všichni můžou vzít na zbytek týdne volno. Nemusí tady být a obskakovat mě. Budu v pořádku.“ Však já už najdu způsob, jak dostat sebe i sádru do koupelny a zase ven. Nějak.

„Mercy,“ pravil něžně. „Nejde o to, že by ti nechtěli pomoct ? nemůžou. Všem jsi řekla, aby tě nechali být. Když je Adam pryč, zastáváš ve smečce nejvyšší pozici a oni se ti nemůžou protivit. Podle Warrena by ti sem mohl poslat už jen vlky, se kterými by tě raději o samotě nenechával.“

To mě nenapadlo. A vysvětlovalo to, proč se Auriel s Darrylem nevrátili, i když jsem jim poslala email, ve kterém jsem se omluvila za to, že jsem na ně křičela. Vím, že omlouvat se po emailu je ubohé, ale byl to jediný způsob, jak jsem si mohla být jistá, že na ně znovu nevyjedu.

„Musíš jim říct, že se můžou vrátit, mluvit s tebou ? a pomáhat ti. Stejně jako bys ty pomohla jim, kdyby potřebovali. Warren chtěl, abych ti vysvětlil, že chápou, že potřebuješ vyštěknout a trochu si zavrčet.“

Zastyděla jsem se za svoji hloupost a přikývla jsem.

„Ale ne dneska večer,“ řekl. „Dneska máš mě. Chtěla by ses trochu provětrat? Venku je docela teplo. Anebo jsem přinesl nějaké hry, kdybys chtěla. Myslím, že máš ráda Lodě.“

Odevzdaně jsem si povzdychla. „Musím na záchod.“

Na toaletu mě vzal bez nejmenšího studu ? tedy aspoň on se nestyděl. Pak jsme zašli na procházku k řece. Nesl mě, protože terén byl pro kolečkové křeslo příliš nerovný. Mohlo to být nepříjemné, jelikož si ale vynucené intimity nevšímal, nemusela jsem ani já. Snažila jsem se být co nejméně na obtíž, takže jsem se od návratu z Maryhillu podívala ven jen při návštěvách u doktora.

„Vypadáš líp,“ řekla jsem mu. Byla to pravda; pořád byl příliš hubený, ale už nepůsobil, jako by ho mohl odnést vánek.

„Minulý týden jsem zajel do Portlandu a přivezl si několik lidí,“ řekl smutně. Upíři nelovili ovce, lidi, které si drží ve stádech, na vlastním území. „Snažil jsem se najít lidi, o kterých jsem si myslel, že mezi ostatní zapadnou, ale pořád máme teritoriální problémy. Potřebuju ještě několik dalších, ale počkám, dokud se všechno trochu neusadí. Warren říkal, že mi s Benem rádi poslouží jako potrava, dokud to bude nutné.“

Poplácala jsem ho po rameni. „Taky nenávidím být na někom závislá. Je to k ničemu.“

Nešťastně se zasmál. „Vypadá to, že jsme na stejné lodi, co? Asi musíme zapracovat na tom, abychom byli náležitě laskaví a vděční, dokud se nebudeme moct postarat sami o sebe. Jednou se kolo osudu otočí, a my budeme moct pomoci jim, a budeme si pamatovat, že je mnohem snazší pomoc nabízet než ji přijímat. A teď, co kdybys mi povyprávěla o svém dobrodružství? Něco mi už pověděl Warren, ale kdykoli to jde, snažím se jít ke zdroji.“

A tak mě nosil a já mluvila, dokud jsem neochraptěla a nedala se do mě zima. Pak jsme se vrátili dovnitř a hráli Lodě.

*

„B7,“ řekla jsem.

„Vedle.“ Měl škodolibou radost, protože ničil moji poslední a největší bitevní loď, kdežto já pořád hledala jeho malý hlídkový člun. „C2.“

„Zásah, a ty to víš,“ brblala jsem.

Podíval se na mě, pak se upřeně zadíval za mé rameno.

„D4,“ řekl Kojot.

Stefan vyskočil na nohy a řekl: „Kdo jste?“ Já ve stejnou chvíli otočila křeslo, a to bez ohledu na možné zjizvení rukou, a řekla jsem: „Tak ráda tě vidím. Dělali jsme si starosti.“

„Jistěže,“ pravil Kojot. Chvíli na mě zíral. „Mercy, co sis to udělala?“

„Na vině jsou říční ďáblice a vydrovci,“ řekla jsem.

Palcem mi přejel po kůži pod okem a ukázal mi ho. „Teče to z tebe, Mercy. Možná bys potřebovala ještě několik stehů.“

Zasmála jsem se a utřela si obličej. „Stehy mi vytáhnou za čtyři dny. Myslela jsem si, že jsi mrtvý.“

„Byl jsem,“ řekl. „Takový byl plán. Copak si nevzpomínáš? Proč máš ve sklepě upíra?“ Zadíval se na Stefana přimhouřenýma očima a se špatně maskovaným nepřátelstvím dodal: „Upíři zabíjí kožoměnce.“

„Mercy,“ řekl Stefan, „to je Kojot?“

„Jo,“ přitakala jsem. „Stefane, představuji ti Kojota. Kojote, Stefan Uccello. Můj přítel.“

Kojotův pohled znatelně ochladl. „Pamatuji si tě.“

Stefan se usmál. „Se žádnými kožoměnci jsem nebojoval už aspoň sto let. Ale myslím, že bude lepší, když se stáhnu, dokud tvůj host neodejde. Máš u sebe mobil?“ Zvedla jsem ho; přinesl mi ho, když jsme se vrátili z procházky. „Zavolej, až odejde. Slíbil jsem Warrenovi, že tě nenechám o samotě. Povím mu, že se může zítra vrátit, protože jsi to řekla.“

„Děkuju,“ pravila jsem a myslela to vážně.

Políbil mě na tvář a ignoroval Kojotovo hrdelní vrčení. Pak zmizel.

Kojot se narovnal a zadíval se do míst, kde předtím upír stál. „Ještě nikdy jsem neviděl žádnou pijavici udělat něco takového.“

„Stefan je zvláštní,“ souhlasila jsem. „Jsem tak ráda, že jsi zpátky. Víš něco o ostatních?“

Kojot se se sténáním posadil na Stefanovu židli. „Hromopták ? Gordon Hledač ? byl jediný, kdo se vrátil přede mnou. Oba nás to překvapilo. Žádní kožoměnci, kteří by se měnili v hromoptáky, už neexistují a byli jsme si jistí, že se nevrátí, když ho tu nic nedrželo. Jen to dokazuje, že ať už jsi jakkoli stará, život tě vždycky dokáže překvapit. Máš tu něco k jídlu? Několik dní jsem nejedl.“

„V ledničce,“ řekla jsem. „Posluž si.“

Posloužil si. Odnesl mě i s křeslem nahoru do kuchyně, připravil si obrovský sendvič, nalil si sklenici mléka a sedl si naproti mně. Pověděla jsem mu o tom, jak jsem zabila říční ďáblici a vydrovce. A taky o tom, jaké starosti mi dělá hůl.

Od chvíle, kdy zabila vydrovce, už nic neprovedla, ale působila dychtivě, neustále ji obklopoval stín násilí. Všimla jsem si, že když jsem se cítila nejvíce podrážděná, hůl se vždycky objevila poblíž. Možná jsem si to jenom představovala ? třeba Adamovi bych o tom bez dalších důkazů neřekla. Ale Kojot se řídil spíše instinkty než logikou, proto jsem si myslela, že to pochopí. Asi jsem doufala, že mi poradí, ale on jen poslouchal, přikyvoval a jedl. Pověděla jsem mu dokonce i o tom, jaké to je mít zlomenou ruku a nohu a potýkat se s nevyžádanou péčí smečky, a on se smál, až mu z nosu prskalo mléko. Bolela mě noha, svědily mě stehy a Adam byl pořád v Texasu. Přesto jsem se cítila lépe.

Kojot mi vyprávěl několik příběhů o sobě. Neslušné verze. Sprostý humor by neměl nikomu staršímu dvanácti let připadat směšný ? a pak jen mužské části populace. Jenže Kojotovo vyprávění bylo tak nějak jiné, zároveň lstivé i nevinné.

Předklonil se a dotkl se mého nosu. „Jsi unavená. Raději bych měl jít.“

„Zase se někdy zastav,“ pozvala jsem ho.

Kojot se rozhlédl po kuchyni, pak se podíval na mě. „Víš, asi to udělám.“ Vstal a za mými zády řekl: „To je velice krásné.“

Otočila jsem se v křesle, jak jen to šlo, a uviděla, že vzal do ruky hůl, která musela číhat poblíž. Zatočil s ní jako Charlie Chaplin.

„Myslím, že jsem nikdy neviděl nic elegantněji tepaného a chytřeji vyřezávaného,“ řekl. Pak se na mě podíval, usmál se a čekal, až mi to dojde.

„Mohl bys,“ pravila jsem opatrně a vzpomínala na to, co mě Charles naučil o hostech a věcech, které obdivují, „ji přijmout jako dar? Přinesla mi spoustu radosti stejně jako ty ? proto je odpovídajícím darem pro tak ctěného a vítaného hosta.“

Usmál se, jako bych projevila mimořádnou inteligenci. „Ale v poslední době začala být dost nebezpečná, co? Zažijeme spolu báječná dobrodružství, já a ta hůl.“

Když se u mě hůl poprvé objevila, mnohokrát jsem se ji pokusila vrátit ? a vždycky se zase objevila. Tušila jsem však, že s Kojotem zůstane.

„Dávej na sebe pozor,“ řekla jsem mu. „A pozdravuj sestry.“

„Pozdravím,“ slíbil a otevřel dveře. Zastavil se v nich a otočil se ke mně.

„Pověz svému muži, že očekávám, že se o tebe dobře postará,“ zavrčel.

„Povím,“ usmála jsem se. „Dobře se bav.“

„Ach, to budu,“ pravil Kojot, a přestože za sebou zavřel dveře, jeho poslední slova jsem dobře slyšela: „Vždycky se dobře bavím.“

MERCYIN DOPIS ADAMOVI

Nejdražší Adame,

pokud tohle čteš, asi to znamená, že jsem to tentokrát nezvládla. Sakra. Tahle věc mi dělala fakt starosti, a kdyby existoval způsob, jak se z ní vyvléct, našla bych ho.

Slova nejsou moje parketa, ne když ti mám říct, co k tobě cítím ? ale to ty víš. Činy jsou pro mě snazší než skutky. Asi proto, že o tobě nepřemýšlím ve slovech. Jak bych mohla shrnout to, co k tobě cítím, na pouhá písmena na stránce? „Miluji tě“ mi nepřipadá dostačující a všechno ostatní, co jsem zkusila (můžeš si projít papíry v odpadkovém koši pod umyvadlem, pokud si chceš přečíst koncepty mého dopisu), zní jako fakt špatná poezie, což je ještě horší. Takže se budu držet jednoduchých slov. Miluji tě, Adame.

Chci, abys věděl, že jsem udělala, co jsem mohla, abych se k tobě vrátila. Neulehčila jsem si to. Nevzdala jsem to. Vzdorovala jsem smrti, protože jsi na mě čekal na břehu. Kdybych mohla svoji ubohou smrtelnou schránku dostat nějak zpátky k tobě, udělala bych to, i kdybych se musela plazit. Prošla bych peklem, abych se k tobě vrátila, a selhala jsem jen kvůli slabosti těla, ne srdce.

Neodstrkuj Jesse. Potřebuje tě víc, než je ochotná přiznat. Chtěla jsem ti říct, aby sis našel ženu, která by tě milovala, ale zjišťuji, že tak velkorysá nejsem. Přesto se nesmíš cítit provinile, jestli to uděláš, dobře? A nenechej ji čekat roky (jako mě), protože jsi přesvědčený, jak jsi příliš starý, příliš alfa, příliš kdovíco. Jen se ujisti, že tě správně docení.

S láskou,

Mercy