Patricia Briggs

Mercedes Thompsonová 07. Spálená mrazem

„Měly jsme jet dodávkou,“ řekla moje nevlastní dcera. Zdála se být opět sama sebou, přestože se stále tvářila trochu napjatě.

„Neměly jsme jezdit ničím a nikam,“ zabrblala jsem a silněji se opřela do dveří. Na malé auto měl můj rabbit dost velký úložný prostor. Byly jsme tu jenom dvacet minut. Ve Walmartu nakupuju neustále, ještě nikdy jsem ale nepořídila tolik věcí. Odešly jsme už před začátkem půlnočního výprodeje. A přesto – měla jsem tolik věcí. Většina ani nebyla ve slevě. Jak jen to bylo možné?

„Ale no tak,“ odfrkla si, odhodlaná zůstat veselá. „Je Černý pátek. O Černém pátku nakupují všichni.“

Zaškaredila jsem se na vzpurné dveře kufru svého ubohého naloženého auta, potom jsem se rozhlédla po parkovišti Home Depot.

„Očividně,“ zareptala jsem.

Home Depot neměl na Černý pátek o půlnoci otevřeno, na jeho obrovské parkoviště ale zajížděla auta, která už nenašla volné místo

u Walmartu. Tam by nezaparkovalo už ani kolo. Nikdy bych nevěřila, že v TriCities žije tolik lidí – a to jsme zajely jenom k jednomu ze tří Walmartů, k tomu, kde podle našeho odhadu mělo být nejméně lidí.

„Teď ještě zajedeme do Targetu,“ řekla Jesse a z jejího zamyšleného tónu mě zamrazilo u páteře. „Dneska o půlnoci měla vyjít nová hra, Instant Spoils: The Dread Pirate’s Booty Four, a oni ji mají za polovinu běžné ceny. Slyšela jsem, že kvůli nějakým problémům

s produkcí bude vyprodaná už před Vánocemi.“

Codpieces and Golden Corsets: The Dread Pirate’s Booty Three, lépe známá pod zkratkou CAGCTDPBT – nedělám si legraci; kdo nedokáže vyslovit zkratku desetkrát po sobě, aniž by se zakoktal, není „opravdový hráč“ – byla oblíbenou hrou smečky. Dvakrát do měsíce přinesli všichni notebooky a počítače do klubovny, propojili je a hráli až do svítání. Zákeřní, krutí vlkodlaci hráli na internetu hry o pirátech – byly to dost vášnivé bitvy a mě trochu překvapovalo, že nikdo neskončil pod kytkami. Zatím.

„A klepy o tenčících se zásobách pronikly na veřejnost právě před Černým pátkem úplnou náhodou,“ bručela jsem.

Zakřenila se. Tváře jí zčervenaly chladným listopadovým větrem a její veselí už nebylo tak nucené, jako když jí matka zavolala během večeře na Den díkůvzdání a zrušila jejich vánoční plány. „Jsi cynik. Trávíš příliš mnoho času s tátou.“

A tak jsme se vydaly po stopě pirátského pokladu a přejely přes ulici na parkoviště u Targetu, které se dost podobalo tomu u Walmartu.

Na rozdíl od Walmartu ale nezůstal Target celou dobu otevřený. Před dveřmi tak stála fronta, vlastně celý čtyřstup, a čekala na to, až se

o půlnoci otevřou dveře, což podle mých hodinek mělo být za dvě minuty. Fronta začínala u hlavního vchodu, obtáčela se kolem obchodu s obuví a obrovského zverimexu a mizela ve tmě za rohem obchodního centra.

„Ještě neotevřeli.“ Nechtěla jsem jít tam, kam fronta vedla. Přemýšlela jsem, jestli se takto cítili vojáci za občanské války, když přes hřeben kopce hleděli na nepřátelské bojovníky, zachmuřené a připravené na bitvu. Tenhle zástup lidí před sebou strkal kočárky namísto kanónů, vypadal ale stejně nebezpečně.

Jesse se na mě podívala a zachechtala se.

Ukázala jsem na ni. „Hned toho nech, slečinko. Všechno je to tvoje vina.“

Nevinně zamrkala. „Moje vina? Já jenom řekla, že by mohlo být zábavné podívat se, jak vypadají výprodeje o Černém pátku.“

Napadlo mě, že by to mohl být dobrý způsob, jak odvést její pozornost od matky, od pocitu viny, který v ní uměla vzbudit, a od nedodržených slibů. Neuvědomila jsem si, že nakupovat na Černý pátek (i když podle mých hodinek byl pořád čtvrtek a ještě minutu bude) je jako vrhnout se na odjištěný granát. I tak bych to udělala – mám Jesse ráda a moje snaha o její rozptýlení začínala nést ovoce – bylo by ale fajn vědět předem, jak zlé to bude.

Pomalu jsme se vlekly za dalšími vozy, které hledaly parkovací místo, až jsme pomalu projely kolem přední části obchodu, kde postávali kupující, hrbili se a chystali se k útoku na zlevněné zboží. Uvnitř obchodu mířil mladík v nešťastně příhodném červeném stejnokroji Targetu k zamčeným dveřím, které byly to jediné, co ho chránilo před hordou venku.

„Ušlapou ho.“ Jessin hlas zněl trochu ustaraně.

Když se natáhl, aby pomalu otočil klíčem v zámku, dav se zavlnil jako papírový drak na čínský Nový rok.

„Nechtěla bych být v jeho kůži,“ souhlasila jsem, když se chlapec poté, co splnil úkol, rychle otočil a prchl zpátky do obchodu s davem slintajících kupujících v patách.

„Dovnitř nejdu,“ prohlásila jsem odhodlaně, když jsem uviděla, jak jedna stará žena odstrčila loktem druhou, která se pokusila vklouznout dovnitř před ní.

„Můžeme jít třeba do nákupního centra,“ nadhodila Jesse po chvíli.

„Do nákupního centra?“ Nevěřícně jsem zvedla obočí. „Ty chceš jít do nákupního centra?“ V TriCities je hromada nákupních center, a dokonce i jedno zaměřené jen na výprodejové zboží, když ale někdo zmíní „nákupní centrum“, myslí tím to velké v Kennewicku. Kam lidé na Černý pátek zamíří ze všeho nejdřív.

Jesse se zasmála. „Vážně, Mercy. Mají tam ve výprodeji kuchyňské roboty, sleva sto dolarů. Darrylův se rozbil, když jsme ho

s kamarády použili při pečení brownies. Díky kapesnému mám dost na to, abych mu k Vánocům koupila nový, pokud ho někde najdu o sto dolarů levnější. Když ho seženeme, budu ochotná tenhle experiment ukončit.“ Žalostně na mě pohlédla. „Fakt jsem v pohodě, Mercy. Znám svoji matku; počítala jsem s tím, že plány zruší. A kromě toho bude zábavnější strávit Vánoce s tebou a s tátou.“

„No, v tom případě,“ řekla jsem, „co kdybych ti těch sto dolarů dala a vykašleme se na nákupní centrum?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Vím, že do rodiny nepatříš dlouho, takže ještě neznáš všechna pravidla. Když rozbiješ něčí hračku, musíš ji zaplatit z vlastní kapsy. Do nákupního centra.“

Hlasitě jsem si povzdychla, vyjela z bláta parkoviště u Targetu a zamířila do louže Columbia Center Mall. „Takže do jámy lvové. Postavíme se hordě matek ve středním věku i děsivým semetrikám, a zvítězíme.“

Ostře kývla a zvedla neviditelný meč „A zatracen buď ten – anebo ta – kdo zvolá: ‚Dost!‘“

„Chtěla bych vidět, jak takhle komolíš Shakespeara před Samuelem,“ řekla jsem a Jesse se zasmála.

Role macechy pro mě byla pořád nová. Někdy připomínala chůzi po laně – namaštěném laně. Přestože jsme se s Jesse měly rády, měly jsme i špatné chvilky. Její upřímně veselý smích mě ale přesvědčil, že naše šance nejsou zas tak mizerné.

Vůz přede mnou nečekaně zastavil a já dupla na brzdy. Rabbit byl relikvií z časů mého mládí (z dob dávno minulých) a já ho udržovala v chodu jen z čisté lásky – a protože jsem byla mechanik a funkční starý a levný vůz jako rabbit byl nejlepší reklamou. Brzdy fungovaly, jak měly, a my zastavily s dostatečným odstupem – asi deseti centimetrů.

„Nejsem první, kdo zneužívá Macbetha,“ namítla Jesse trochu udýchaně – nevěděla ale, že jsem minulý týden, když jsem měla trochu volného času, brzdy předělala.

Hlasitě jsem vydechla přes zuby a vydala káravý zvuk, zatímco jsme čekaly, až nějaký zbabělec v autě kus před námi zabočí doleva na mezistátní. „Skotská hra. Je to ‚skotská hra‘. To už bys měla vědět. Některé věci se nahlas neříkají, třeba Macbeth, finanční úřad

a Voldemort. Ne pokud se chceš dneska v noci dostat do nákupního centra.“

„Ach,“ řekla a uculila se na mě. „Tím se řídím, jen když se dívám do zrcadla, to pak neříkám nahlas ‚Candyman‘ ani ‚Krvavá Mary‘.“

„Ví tvůj otec, na jaké filmy koukáš?“ zeptala jsem se.

„Táta mi k třináctinám koupil Psycho. Všimla jsem si, že ses nezeptala, kdo je Candyman. Na jaké filmy koukáš ty, Mercy?“ Její hlas zněl trochu samolibě, proto jsem na ni vyplázla jazyk. Jsem skutečně dospělá macecha.

Provoz v blízkosti kennewického nákupního centra nebyl tak zlý. Auta ve všech jízdních pruzích si sice prakticky visela na náraznících, ale jela docela normální rychlostí. Věděla jsem, že před Vánocemi se bude v okolí nákupního centra i slimák plazit rychleji než auto.

„Mercy?“ zeptala se Jesse.

„Hm?“ odvětila jsem a změnila jízdní pruhy, abych se vyhnula srážce s minivanem.

„Kdy si s tátou pořídíte dítě?“

Naskočila mi husí kůže. Nedokázala jsem se nadechnout, promluvit ani se pohnout – a tak jsem v rychlosti asi padesáti kilometrů v hodině vrazila do SUV před sebou. Vím docela jistě, že skotská hra s tím neměla nic společného.

Je to moje vina,“ řekla Jesse, když se krátce poté posadila vedle mě na chodník u parkoviště nákupního centra. Blikající majáky policejních vozů dělaly zajímavé věci s jejími kanárkově žlutými a oranžovými vlasy. Překypovala nervózní energií, a tak podupávala nohama – nebo se možná jen snažila zahřát. Bylo kolem nuly a foukal řezavý vítr.

Pořád jsem se snažila zjistit, co se stalo – jedno jsem ale věděla jistě, Jesse za nic nemohla. Opřela jsem si hlavu o betonový podstavec jedné z lamp a přitiskla si ledový obklad zpátky na levou tvář a nos – který konečně přestal krvácet. „Za loď je odpovědný kapitán. Byla to moje vina.“

Panický záchvat, pomyslela jsem si. Jessina otázka mě zaskočila – představa dítěte mě ale nevyděsila.

Vlastně se mi docela líbila. Tak proč mě ovládla panika? Cítila jsem, jak mi její zbytky stále zastírají myšlenky a drží se okrajů mé mysli jako bolest hlavy ze zmrzliny – anebo za to mohl fakt, že jsem praštila obličejem do volantu.

Rabbit byl starý, takže neměl airbagy. Zároveň to ale byl dobrý německý vůz, zkroutil se proto kolem sedadel a já s Jesse jsme tak utržily jenom modřiny, šrámy, krvácející nos a monokl. Už jsem měla monoklů po krk. Díky barvě pleti na mně modřiny nebyly tak vidět jako na Jesse. Za týden nebo dva nikdo nepozná, že jsem se nabourala.

Přestože jsem byla schovaná za balíčkem ledu, věděla jsem, že spolujezdkyně ze SUV, do kterého jsem nabourala, pořád mluví

s policisty, slyšela jsem totiž její zvýšený hlas. To, jak plýtvala energií, mi napovědělo, že ani ona není vážně zraněná. Řidič mlčel, zdál se ale být v pořádku. Stál několik kroků od auta a zíral na ně.

Mladší policista ženě něco řekl. Vypadalo to, jako by ji kopl elektrický proud. Muž, který vůz řídil, pohlédl na Jesse a na mě a žena zatím vybuchla jako papiňák.

„Ona nabourala nás,“ zaječela. V kostce. Použila totiž spoustu velmi neslušných výrazů začínajících na „K“ a přihodila i několik nadávek na „P“, jen pro jistotu. Slova jí po alkoholu splývala, nijak jí to ale nezabránilo roztřeseně vřískat. Trhla jsem sebou, protože se mi její hlas zařízl do bolavé hlavy a zvýšil tlak v mé tepající lícní kosti.

Chápala jsem ji. I když jste viníkem nehody nebyli, bylo proklatě obtížné dohodnout se s pojišťovnou, odvézt auto do opravny a poradit si bez něj, dokud ho nedají opět dohromady. A co hůř, když je napadrť, musíte si na viníkově pojišťovně vyhádat, jakou cenu vlastně mělo. Cítila jsem se dost provinile, Jessino škubnutí mě ale donutilo zapomenout na vlastní pocity a soustředit se na ni.

„Ben je lepší,“ zamumlala jsem. „Když kleje, je mnohem kreativnější.“

„A s anglickým přízvukem to zní mnohem líp.“ Jesse se trochu uvolnila a začala poslouchat s větším zájmem a menšími obavami.

Žena začala mladšího policistu tlouct a nadávat mu. Neslyšela jsem podrobnosti, ale očividně se teď vztekala na něj, ne na nás.

„A navíc má Ben dost rozumu na to, aby nenadával poldům,“ řekla Jesse s upřímnou, i když trochu nemístnou vírou v Benovu moudrost. Otočila se ke mně a přes mé rameno se jí naskytl dobrý výhled na jedinou skutečnou oběť nehody. „Ježíši, Mercy. Podívej se na rabbita.“

Vyhýbala jsem se tomu, ale jednou jsem se podívat musela.

Moje rezavě zbarvené autíčko bylo nalepené na SUV a očividně na něčem viselo, protože přední kola se vůbec nedotýkala země, vlastně byla skoro dvacet centimetrů ve vzduchu. A čumák mělo dobrého půl metru blíž k čelnímu sklu než dřív.

„Je mrtvý,“ potvrdila jsem.

Kdyby byl Zee pořád po ruce, možná by s rabbitem něco svedl. Zee mě naučil většinu toho, co o autech vím, některé věci se ale prostě opravit nedaly, když jste nebyli železem políbení fae. Zee ale odešel do faeské rezervace Walla Walla a byl tam schovaný od chvíle, co jeden z Šedých pánů zabil syna amerického senátora a prohlásil fae za samostatný, suverénní národ.

Do několika minut po jeho prohlášení všichni fae zmizeli – a spolu s nimi i jejich rezervace. Šestnáctikilometrová okružní silnice, která dříve vedla do místní rezervace u Walla Walla, měřila nyní jen dvanáct kilometrů a rezervace z ní nebyla ani vidět. Slyšela jsem, že jiná rezervace zmizela v houštině černého bezu.

Říkalo se, že se vláda pokusila jednu z rezervací bombardovat, celá letka ale prostě zmizela – a znovu se objevila o několik minut později nad Austrálií. Australští blogeři umístili fotky na internet a americký prezident se formálně omluvil, takže aspoň část musela být pravdivá.

Pro mě osobně to znamenalo, že jsem neměla komu zavolat, když jsem potřebovala pomoct v dílně nebo jsem si chtěla vzít volno. Nedostala jsem ani šanci se se Zeem rozloučit. Chyběl mi, a nejen protože to vypadalo, že můj ubohý rabbit skončí na velkém VW vrakovišti v nebi.

„Aspoň že jsme nejely vanagonem,“ podotkla jsem.

Náctiletá holka, která dřela ve fastfoodu, aby mohla zaplatit auto, pojištění, benzín a údržbu, by pro chudáčka rabbita brečela, Jesse by se pak ale cítila ještě hůř, a kromě toho jsem už žádný teenager nebyla.

„Je těžší sehnat Syncro Vanagon než rabbita?“ zeptala se nedůvěřivě Jesse. Naučila jsem ji, jak si vyměnit olej, a ona mi čas od času pomohla v dílně. Většinou jen flirtovala s Gabrielem, s mým mladým Pátkem, který se vrátil na Den díkůvzdání domů, i malá pomoc ale stačila, když jsem teď byla svojí jedinou zaměstnankyní. Nevydělávala jsem dost na to, abych si mohla najmout dalšího mechanika na plný úvazek, a neměla jsem čas vyučit dalšího teenagera, aby nastoupil na Gabrielovo místo. Obzvláště když to mohla být ztráta času.

Nechtěla jsem ani pomyslet na to, že bych dílnu zavřela, obávala jsem se ale, že to budu přece jen muset udělat.

„Hlavně je mnohem snazší zranit se v něm,“ řekla jsem Jesse. Ztráta rabbita a ospalost ve mně vyvolávaly melancholickou náladu, to jsem jí ale nemínila říct, proto jsem se nutila mluvit lehce a vesele. „Nemá se na něm co srolovat. Je to jeden z důvodů, proč už se nevyrábí. Kdybychom jely v dodávce, nehodu bychom pořádně odnesly – a mě už unavuje trčet v pitomém kolečkovém křesle.“

Jesse zafuněla smíchy. „Mercy, toho máme dost všichni.“

To léto jsem si na svatební cestě ošklivě zlomila nohu (neptejte se). A taky jsem si zranila ruce, což znamenalo, že jsem nemohla používat berle ani se odstrkovat. Ano, byla jsem pořádně mrzutá.

Žena se pořád dohadovala s policisty, řidič ale zamířil k nám. Možná se chtěl ujistit, že mám pojištění nebo něco takového, já ale ucítila varovné šimrání u páteře. Sundala jsem si ledový obklad z tváře a pro jistotu se postavila.

„Stejně,“ řekla Jesse s pohledem upřeným na auto. Na to, že jsem vstala, nezareagovala; možná si toho ani nevšimla. „Měla jsi svého malého rabbita ráda. Nehodu jsem zavinila já. Je mi to líto.“

Řidič druhého auta, jenž se k nám přihnal, se do Jesse pustil jako vzteklý pes a zasypal ji nadávkami, za které by mu moje matka vymyla pusu mýdlem.

Jesse vytřeštila oči, vyskočila na nohy a zavrávorala. Postavila jsem se mezi ně, okřikla ho a do hlasu jsem vložila sílu, kterou jsem si vypůjčila od alfy místní smečky, od svého muže: „Dost.“

Odtrhl oči od Jesse, pohlédl na mě a otevřel ústa, potom ale strnul. Cítila jsem z něj alkohol.

„Já jsem řídila, ne Jesse,“ řekla jsem klidně. „Zastavil jste – já do vás vrazila. Byla to moje vina. Jsem pojištěná. Papírování bude k zlosti – za což se omlouvám – ale vaše auto opraví nebo dostanete nové.“

„Zatracená Mexikánko,“ vyplivl, nesprávně, protože jsem indiánka, ne hispánka, a ohnal se pěstí.

Možná jsem byla jenom obyčejný kojot, ne svalnatý vlkodlak, měla jsem ale hnědý pásek ve full-contact karate. Podrážděný majitel SUV byl mnohem větší než já, jenže podle toho, jak páchl a jak nekoordinovaně se pohyboval, byl opilý. Což ho připravilo o výhodu, kterou mu výška poskytovala.

Uhnula jsem před jeho pěstí, ukročila, natočila se boky, chytila ho za loket a dlaň ruky, kterou zaútočil, a praštila jsem s ním obličejem dolů o chodník, k čemuž jsem využila hlavně jeho vlastní setrvačnosti.

Bolelo to i mě, zatraceně. Bouračky byly nanic. Bolest mi sjela z namoženého krku do boku, o kterém jsem ani nevěděla, že ho mám zraněný. Udržela jsem rovnováhu a připravila se na další útok, pád na zem ale vysál z velkého muže všechnu bojechtivost. Když se do mě hned nepustil, ustoupila jsem, dotkla se lícní kosti a přála si mít v ruce ledový obklad, který jsem upustila.

Celá bitka netrvala déle než několik vteřin. Než se mohl muž na zemi pohnout, objevil se jeden z policistů, klekl mu na záda a nasadil mu želízka. Jeho pohyby byly plynulé a nacvičené a já si byla docela jistá, že i on má za sebou bojový výcvik.

„Vy už dneska v noci nikam nepojedete,“ řekl policista muži na zemi. „A ani nebudete mlátit žádné milé dámy. Skončíte pěkně za katrem, kde vystřízlivíte.“

„Za katrem?“ řekla jsem.

Druhý policista, starší, méně energický muž, si povzdychl. „Nielson miluje staré filmy.“ Dal mi pokutu za nedodržení bezpečného odstupu a ukázal na muže v želízkách. „Jeho holku jsme zatkli za útok na policistu. Jeho za řízení v opilosti. Chcete přidat obvinění z napadení? Všichni jsme viděli, že zaútočil první.“

Zavrtěla jsem hlavou. Najednou jsem se cítila unavená. „Ne. Jenom mu řekněte, ať jeho pojišťovák zavolá mému.“

Ozvalo se hlasité skřípání a křupnutí. Odtahová služba se chopila SUV. Rabbit dosedl na zem s povzdychnutím, zabubláním a zasyčením, jak z prasklého chladiče vytekla na studený asfalt horká nemrznoucí směs.

Jesse se zachvěla. Musela jsem ji dostat z mrazu.

„Kdy přijede táta?“ zeptala jsem se. Telefonovala mu, když já mluvila s policisty a s lidmi, kteří mi dali ledový obklad.

„Volala jsem mu,“ řekla Jesse. „Nevzal to, a tak jsem zkusila Darryla. Ani on to nevzal. Měla jsem ti to říct dřív.“

Adam nezvedl telefon? To se mi nezdálo. Adam by nikam nezmizel, když jsme vyrazily na nákupy mezi davy lidí. Dokonce se nabídl, že nás doprovodí. Což by bylo… zajímavé. Nedokázal vystát Walmart ani za klidného dne. Skutečnost, že se neozval Darryl, Adamův zástupce, mě zas až tak nezarazila, přesto to bylo divné. Vytáhla jsem mobil a zjistila, že mám novou esemesku od Brana – což bylo ještě divnější. Marok, vládce vlkodlaků, je nikdy nepsal.

Otevřela jsem ji a stálo v ní: Hra začala.

„Bran si myslí, že je Arthur Conan Doyle,“ řekla jsem a Jesse mi nakoukla přes rameno.

Zkusila jsem Branovi zavolat (měla jsem příliš zkřehlé prsty, než abych se napsala zprávu), ale buďto byl jeho mobil vypnutý, nebo nefungoval. Zkusila jsem Samuela, marokova syna, a dovolala jsem se jen službě.

„Ne, to je v pořádku,“ řekla jsem ženě, která se mi ozvala. „Pokud není doktor Cornick dostupný, zajdu si na pohotovost.“ Neexistoval důvod, proč bych mu nemohla nechat vzkaz, Branova zpráva mě ale zneklidnila. Záchvat paniky – skutečná příčina nehody – mě znervóznil ještě víc.

Zkusila jsem ostatní členy smečky: Warrena, Honey, Mary Jo, a dokonce i Bena. Jejich mobily byly – v tomto sledu – vypnutý, hlasová schránka, vypnutý, hlasová schránka.

Přemýšlela jsem o Branově vzkazu a zkusila Paula – ten by mě raději zabil, než zachránil, na Jesse měl ale jiný názor. Zatímco mobil vyzváněl, vzpomněla jsem si, že vlkodlaci milují super tajné kódy. Nemělo to nic společného s tím, že byli vlkodlaci, mnozí se ale dříve či později ocitli v armádě, což způsobilo, že byli obzvláště paranoidní. V připravenosti nesahali skauti vlkodlakům ani po kotníky.

Věděla jsem o tajných kódech, protože jsem mezi vlkodlaky vyrostla, neobtěžovala jsem se je ale učit, protože jsem vlkodlak nebyla. Adam by mě je patrně naučil, když jsem teď patřila ke smečce, ale s říčními monstry, zlomenýma nohama a dramatickými zvraty ve smečce se k tomu prostě ještě nedostal, čemuž se nikdo nemohl divit.

Ani Paul se neozval. Na základě důkazů jsem hádala, že Branova zpráva znamená: „Žádné telefony.“ Což sice bylo fajn, s Jesse ale zůstaneme trčet v nákupním centru, dokud někdo svůj pitomý mobil nezvedne. Pokud šlo jen o test systému pohotovostních tajných kódů, nakopu někomu zadek.

Ale pokud ne… Stáhl se mi žaludek a panický záchvat, který vedl k naší nehodě, se nyní zdál ještě hrozivější. Vytvořila jsem si dvě pouta, jedno s Adamem, jedno se smečkou. Stalo se něco Adamovi nebo smečce? Natáhla jsem se po poutech…

„Mercy?“ zeptala se Jesse, než jsem se stačila s Adamem nebo smečkou spojit.

„Nevím, co se děje,“ přiznala jsem. „Vyzkoušíme další lidi.“

Po chvíli přemýšlení jsem zavolala Kyleovi. Nebyl žádný nadpřirozený tvor, takže možná zprávu o telefonech nedostal. A jako partner třetího člena smečky by mohl vědět, co se děje. Dostala jsem se do jeho hlasové schránky, nenechala ale vzkaz. Pak jsem zkusila čarodějku Elizavetu. Měla se smečkou uzavřenou smlouvu – nedávno jsem viděla, kolik jí Adam každý měsíc platí, vůbec by mi proto nevadilo použít ji jako taxi – ale ani jí jsem se nedovolala. Možná o kódech věděla – anebo se vydala na nákupy a přes ječící hordy neslyšela zvonění mobilu.

Možná šla nakupovat celá smečka a já byla prostě paranoidní.

„Jaká je šance, že se celá smečka přidala ke zbytku TriCities a vyrazila uprostřed noci na nákupy?“ zeptala jsem se nahlas.

„Ne zrovna velká,“ odpověděla Jesse vážně. „Většina vlků se dost podobá tátovi; už jen z toho rámusu by měli husí kůži. Kdybys je vmáčkla s davem normálních lidí do malého prostoru, skončilo by to krveprolitím. Nevím o nikom, možná až na Honey, kdo by to zkusil.“

„Taky si myslím,“ souhlasila jsem. „Něco se děje. Musíme se spolehnout samy na sebe.“

„Zavolám Gabrielovi,“ řekla a udělala to.

Gabriel, moje holka pro všechno, bojoval jako démon se svými city k Jesse. Když v září odjel do Seattlu na vysokou, rozešel se s ní –

i když spolu nikdy oficiálně nechodili. Před několika hodinami ale seděl vedle ní u večeře a flirtoval s ní, jak jen se dalo, když u stejného stolu seděl její bystrozraký otec.

Láska nečeká na vhodnou příležitost.

Když byl Gabriel ve městě, žil v mém malinkatém bungalovu hned za plotem domu, v němž jsem žila s Adamem a Jesse. Nastěhoval se do něj po obrovské hádce s matkou, která nemínila dovolit, aby trávil čas se mnou a mými vlkodlačími přáteli. Žil sice nyní hlavně

v Seattlu – bungalov tu na něj ale čekal, kdykoli přijel domů na prázdniny.

Nikdo ze smečky ho neměl mezi svými kontakty, takže když Jesse zavrtěla hlavou, začala jsem si dělat ještě větší starosti. Stalo se po našem odjezdu něco smečce?

„Sakra,“ řekla jsem a znovu se pokusila najít Adama poutem druhů, které nás k sobě vázalo. Bylo silné a trvalé, někdy jsem se ale musela dost snažit, abych jeho prostřednictvím cokoli zjistila. Když jsem se o tom ustaraně zmínila Adamovi, jen pokrčil rameny.

„Je takové, jaké je,“ prohlásil. „Někdo potřebuje žít v hlavě svého druha, aby se cítil v bezpečí. Jak se ti líbilo, když jsme to zkusili?“ Zakřenil se, když jsem se zkusila omluvit. „Žádný strach. Miluju tě takovou, jaká jsi, Mercy. Nepotřebuju tě spolknout, nepotřebuju žít ve tvé hlavě. Stačí mi, když vím, že tu jsi.“

Existuje mnoho důvodů, proč Adama miluju.

Začala jsem se drát naším poutem, moje už tak silná bolest hlavy se přitom ještě zhoršila, až jsem se protlačila přes bariéry, které očividně vztyčilo mé podvědomí, aby mě ochránilo před přehnaným vlivem charismatického alfy mezi alfy jménem Adam Hauptman, a když jsem se ho nakonec dotkla…

„Hej, Mercy,“ řekl hluboký hlas. „Jsi v pořádku?“

Vzhlédla jsem a poznala řidiče odtahového vozu. Znám většinu chlapů, kteří v okolí odtahují auta – vlastním autodílnu, takže to patří k teritoriu.

„Ahoj, Dale,“ odpověděla jsem a snažila se tvářit, jako bych si právě nehrála s vlkodlačí magií. Bylo by snazší předstírat, že jsem normální, kdyby mě znovu neovládl ten odporný, roztřesený, dech kradoucí pocit, kvůli kterému jsem se nabourala. Hrozil mi druhý panický záchvat. Dale musel myslet, že mi zuby jektají zimou. „Jesse i já jsme v pořádku, už jsme ale měly lepší dny.“

„To vidím.“ Tvářil se ustaraně, takže jsem musela vypadat strašně. „Mám odtáhnout rabbita do dílny? Anebo přiznáš porážku hned a necháš mě vzít ho na vrakoviště v Pascu?“

Zadívala jsem se na něj, protože mě něco napadlo.

Pohlédl dolů na svůj kabát. „Na co zíráš? Mám někde flek? Myslel jsem si, že jsem tohle vzal z hromady čistého prádla.“

„Dale, když ti stejně zaplatím za to, že odtáhneš moje auto do dílny, neměl bys v trucku místo i pro Jesse a pro mě? Nemůžeme se dovolat manželovi. V dílně mám auto, kterým můžu odjet domů.“

Vesele se usmál. „Jasně, žádný problém, Mercy.“

„To by bylo fajn,“ řekla jsem. „Díky.“ To by šlo. Moje dílna bylo bezpečné, teplé místo k přemýšlení. Právě to jsem potřebovala, svoji pevnost, která by mě ochránila před panikou. Protože když jsem se dotkla pouta s Adamem, necítila jsem nic než zuřivost a bolest.

Někdo ubližoval mému manželovi, víc jsem nedokázala poznat.

Daleův truck byl cítit starými hranolky, kávou a hnijícími banány. Nutila jsem se k lehké konverzaci o jeho dceři a jejím miminku,

o rostoucích cenách nafty a dalších věcech, které mě zrovna napadly. Nemohla jsem dovolit, aby Jesse poznala, jaké si dělám starosti, dokud nezískám víc informací.

Moje dílna vypadala přesně tak, jak měla. Malé vrakoviště (kde se povalovaly zbytky mrtvých vozů, aby darovaly orgány žijícím příbuzným) a parkoviště byly dobře osvětlené novými halogenovými lampami. Na parkovišti určeném pro stále živá auta, která nutně potřebovala pomoc, stály čtyři vozy a já poplácala Jesse po koleně, když se ostře nadechla.

Vyskočila jsem z trucku a pomohla Daleovi sundat rabbita, Jesse jsem zatím poslala dovnitř. Pohlédla na čtyři vozy na parkovišti, kde měly stát tři, a bez odmlouvání poslechla. Dveře otevřela bez problémů, přestože měly být zamčené – a když vešla dovnitř, nerozsvítila, byla totiž dcerou svého otce. Dobře věděla, že nemá rozsvěcet, pokud chce v místnosti s okny něco schovat.

„Chudáček,“ řekl Dale, poplácal kufr mého auta a Jesse nevěnoval pozornost. „Těch už po městě moc nejezdí.“ Pohlédl na mě a nedbale prohodil: „Mám v merku dvoudvéřovou jettu z devětaosmdesátého se sto deseti na tachometru. Je trochu otlučená, nejde ale o nic, co by trocha práce a barvy nespravily.“

„Vezmu to v úvahu,“ řekla jsem. „Co jsem dlužná?“

„Šéf ti pošle účet,“ řekl a já se navzdory napětí upřímně usmála – Daleův „šéf“ byla jeho manželka.

Když odjížděl, zamávala jsem mu, a pak jsem se rozběhla ke dveřím kanceláře, protože čtvrté auto, které parkovalo mezi broukem z osmašedesátého a starým Type II, byl Gabrielův mercedes z roku 74.

Vklouzla jsem dovnitř a zavřela za sebou dveře. Tma v kanceláři mi prozradila, že Gabriel něco ví a chce to udržet v tajnosti – jinak by celá dílna byla jasně osvětlená. Ukázalo se, že jsem měla pravdu, zachytila jsem totiž Gabrielův pach, ale ještě něco jiného…

Kolem pasu mě chytily silné paže a skoro mě zvedly ze země. Čich mi prozradil, že ruce patří Benovi s britským přízvukem a sprostým slovníkem, který mi zabořil tvář do břicha, proto jsem odložila páčidlo zpátky na pult, odkud jsem ho sebrala, aniž bych mu rozbila hlavu. Pohyboval hlavou, dokud mi nenadzvedl triko a neotřel se mi tváří zdrsnělou strništěm o kůži.

Tohle mi udělal už i jiný vlkodlak, a ten se stejně třásl a trhaně dýchal. Byla jsem si víceméně jistá, že Ben není hladový (jako byl onen vlk), protože od krocana, kterého jsme měli k večeři, zase neuběhlo tolik času. A tak jsem mu položila ruku na hlavu a pohlédla na dvojici šokovaných teenagerů stojící před regálem se starými poklicemi na kola. V dílně byla tma, kojoti jako já ale mají dobré noční vidění.

Ben napůl vrčel, napůl mluvil, já mu ale nerozuměla. Podle žáru, který mu sálal z kůže, bojoval s proměnou. Vydala jsem konejšivý zvuk, rukou jsem ale nepohnula, protože kůže vlkodlaků je při proměně hodně citlivá. Ben přestal mluvit a jen dýchal. Pohlédla jsem na Gabriela.

Tiskl pevně Jessinu ruku – anebo dovolil, aby se ona držela jeho – a nevypadal o moc líp než Ben.

„Vezmi to od začátku,“ vybídla ho Jesse. „Mercy potřebuje slyšet všechno.“

Gabriel kývl. „Kolem půlnoci vpadl Ben ke mně do obýváku, sebral klíče od mého vozu a vyvlekl mě ze dveří. Venku jsem hned poznal, že se děje něco u vás v domě. Neviděl jsem žádná světla, ale slyšel jsem auta – velká auta s dieselovými motory. Ben trval na tom, že musímejet sem, za tebou, aspoň myslím. Jeho hlas zněl dost divně. Posadil mě na sedadlo řidiče a od té doby neřekl jediné smysluplné slovo. Chtěl jsem ti zavolat, ale…“

Kývl na podlahu a já uviděla rozházené zbytky kancelářského telefonu. „Zdálo se, že to nepovažuje za dobrý nápad. Jsem fakt moc rád, že tě vidím.“

„Bene?“ oslovila jsem ho. „Můžeš…“

Zvedl ruku a vložil mi do dlaně uspávací šipku. Byla z poloviny plná něčeho, co vypadalo jako mléko, věděla jsem ale, že to mléko není. Někdo znal naše tajemství.

„Omámili ho,“ řekla jsem a přičichla k jehle, abych se ujistila. Droga měla povědomý pach. „Vypadá to na stejnou látku, která zabila Maca.“

Jesse se ostře nadechla.

„Maca?“ zeptal se Gabriel.

„To bylo ještě před tebou,“ řekla jsem mu. „Mac byl mladý vlkodlak, který se připletl do cesty složitému plánu namířenému proti Branovi. Vždycky jsme si mysleli, že žádná droga nemůže vlkodlakům ublížit. Ten darebák, sám vlkodlak, ale vynalezl směs, která fungovala, a k její výrobě stačily látky, které má k dispozici každý veterinář.“ Ty vědomosti měly zemřít spolu s Gerrym. „Většině vlků neublížila, mladí vlkodlaci jsou ale zranitelnější a Mac zemřel.“

Všichni jsme pohlédli na Bena, který nevypadal právě zdravě.

„Bude Ben v pořádku?“ zeptal se Gabriel. „Můžeme pro něj něco udělat?“

„Spaluju ji,“ zavrčel Ben.

Nebyla jsem si jistá, jestli jsem mu dobře rozuměla, hlas měl totiž zastřený a slova mu splývala. „Bene? Spaluješ tu drogu?“ Kůži měl horečnatou. „Posiluješ svůj metabolismus?“ Nevěděla jsem, že vlkodlaci něco takového umí.

„Pořádně ji spaluju,“ řekl, což jsem vzala jako potvrzení. „Bude to ale… chvíli trvat.“

„Jak ti můžeme pomoct?“ zeptala jsem se. „Chceš vodu? Jídlo?“ Někde jsem tu měla cereální tyčinky.

„Stačíš ty,“ řekl. „Pach smečky, pach alfy. Pomáhá.“ Otřásl se. „Bolí to. Vlk chce ven.“

„Tak ho vypusť,“ řekla Jesse.

Ben ale zavrtěl hlavou. „Pak nebudu moct mluvit. Musím vám to říct.“

Byl cítit adrenalinem a krví.

„Jsme tady v bezpečí?“ zeptala jsem se. „Nebo musíme pryč?“

„Chvíli můžeme zůstat,“ řekl Ben po odmlce. „Myslím. Zaměstnají je ostatní… zbytek smečky.“

„Pomohla by káva?“ zeptala se Jesse.

Zvážila jsem to, nakonec jsem však zavrtěla hlavou. „Nejsem doktor. Další stimulant by ale mohl všechno jenom zhoršit.“

„Měla bys zavolat Samuelovi.“

Pohlédla jsem do jejích vyděšených očí a snažila se být silná kvůli ní. „Když jsem to zkoušela, dovolala jsem se jenom pohotovostní službě. Jsme na to sami.“

„A co Zee?“ zeptal se Gabriel. Viděl, co Zee dokáže s autem, a začal nabručeného starého fae nekriticky obdivovat. „Neporadil by si se stříbrem?“

„Zee odešel do země víl spolu s ostatními fae,“ připomněla jsem mu. „Nemůže nám pomoct.“

„Ale…“

„Ať už je Zee cokoli,“ přerušila jsem ho, „v první řadě je fae.“

„Bolí to,“ vypravil ze sebe Ben a moje břicho ztlumilo jeho hlas. Svíjel se. To s vlkodlaky udělá stříbro. Přála jsem si, abych mohla něco udělat.

„Ano, můžeš mi pomoct,“ řekl, jako by mi četl myšlenky. Pouto smečky to někdy umožnilo – což byla jedna z věcí, na které jsem si stále zvykala. „Můžeš se ptát… to můžeš udělat. Ptej se mě. Donuť mě mluvit, abych udržel vlka pod kontrolou. Musíš znát pravdu.“

„Všichni žijí,“ řekla jsem mu. „To vím. Co se stalo?“

„Unesli je,“ řekl, pak dodal: „Federální agenti.“

Zamrazilo mě u páteře. Měla jsem diplom z historie. Když vláda zasáhne proti určité části vlastní populace, je to zlé. Zlé jako nacisti. Genocida. Potřebovali jsme federály, aby ochránili vlky před fanatiky. Pokud se proti nám obrátí vláda, vlci se budou muset bránit. A to nemůže skončit dobře.

„Federálové? Ze které agentury?“ zeptala jsem se. „Národní bezpečnost? Cantrip? FBI?“

Zavrtěl hlavou. Vzhlédl a chvíli na mě zíral, jako by mu oční kontakt pomáhal třídit myšlenky. Několikrát se pokusil promluvit.

„Unesli všechny, kdo tam byli?“

„Všechny,“ potvrdil. Znovu si o mě opřel hlavu. „Všechny, kdo tam byli.“

Bylo Díkůvzdání. Vyměnila jsem si bezútěšný pohled s Jesse. V domě byla skoro celá smečka.

„Honey, Peter, Paul, Darryl a Auriel.“ Na chvíli zmlkl a snažil se popadnout dech. „Mary Jo. Warren.“

„Mary Jo tam nebyla,“ řekla jsem. „Ani Warren.“ Warren a jeho přítel připravili večeři ke Dni díkůvzdání pro přátele bez rodin, ke kterým by mohli odjet. Jako gayové měli spoustu přátel, které rodiny zavrhly. Mary Jo byla hasička a měla službu.

„Cítil jsem je,“ zavrčel Ben. Odmlčel se a celý se napjal. „Řekli… oni řekli, ne Adam. Řekli… ‚Když nebudete klást odpor, nikomu se nic nestane, pane Hauptmane.‘ Adam řekl: ‚Cítím na vašich rukou krev. Warrenovu a Mary Jo. Co jste udělali s mými lidmi?‘ A oni zase:

‚Jsme federální agenti.‘ A on řekl: ‚Kde máte průkazy?‘“

Zhluboka se nadechl. „Adam řekl: ‚Vypadají dobře, ale nejste federální agenti.‘ Lháři. Adam tvrdil, že lžou.“

Nedokázala jsem říct, jestli já objímám Bena, nebo on mě.

„Jak našli Mary Jo?“ zeptala jsem se. Mary Jo se obávala, že by přišla o práci, kdyby lidé zjistili, co je. Pokud věděli o Mary Jo

a ochromující droze, pak někdo znal až příliš mnoho našich tajemství. Byla to rétorická otázka, nečekala jsem, že by Ben odpověděl.

„Mobily,“ řekl. „Bran poslal esemesku.“

„Dostala jsem ji,“ odpověděla jsem. „Myslela jsem, že tím chce říct, že telefony nejsou bezpečné.“

Zavrtěl hlavou. „Znamená to, že někdo sleduje naše mobily. GPS. Charles má pavouky.“ Charles byl syn maroka, který vládl vlkodlakům. Byl velmi nadaný; mezi jeho dovednosti patřilo zabíjení lidí, vydělávání peněz a děsivé chápání technologií – ale žádní pavouci. Aspoň jsem o tom tedy nevěděla.

„Pavouci?“ zeptala jsem se.

Zafuněl smíchy. „Pavouci. Útržky kódů, které neustále pátrají. Vyhlížejí podobné věci. Spyware v záznamech telefonní společnosti. Možná má někoho uvnitř. Varování ale přišlo příliš pozdě.“

„Jak se ti podařilo utéct?“ zeptala jsem se.

„Byl jsem nahoře.“ Jeho hlas se blížil obvyklé výslovnosti a znělo to i srozumitelněji. „Šel jsem pro toaletní papír do té zas… do koupelny v přízemí.“ Vydal zvuk, napůl vzlyk. Objala jsem ho pevněji.

„Klidně klej,“ řekla jsem mu. „Slibuju, že to Adamovi nepovím.“

Odfrkl si. „Špatný zvyk.“ Nedokázala jsem odhadnout, jestli mluví o svém klení, nebo o mém slibu neříct nic Adamovi.

„Máš pravdu,“ pravila jsem, protože ji měl. „Takže jsi je slyšel a rozběhl ses za Gabrielem?“

„Slyšel jsem je,“ potvrdil. „Čekal jsem. Celá smečka byla dole. Potom Adam řekl: ‚U Benjamina Speedwaye, mějte slitování.‘ Znělo to, jako by klel, ale já pochopil. Já jsem Benjamin. Slitování, Mercy, jsi ty. A speedway znamenalo, že mám jít. Přikázal mi, abych utekl

a našel tě. Zašifroval rozkaz, aby mi dal náskok, než na to přijdou. Měli ale lidi vzadu a viděli mě vyskočit z okna. Trefili mě tou zatracenou šipkou a já se rozběhl k řece. Pak jsem se vrátil zpátky a našel Gabriela. Donutil ho řídit. Ale ty jsi tady nebyla. Měla jsi být tady.“

Nebýt nehody, dokončily bychom s Jesse nákupy a zamířily domů. A pravděpodobně bychom tak padly přímo do rukou tomu, kdo zajal Adama. Měly jsme štěstí. Zhluboka jsem se nadechla a uvědomila si, co jsem celou dobu cítila.

„Krev.“ Zaklonila jsem se, abych na něj viděla. „Bene, kde krvácíš?“ Potřebujeme světlo?“ zeptala se Jesse.

„Přinesu velkou lékárničku z dílny,“ řekl Gabriel a odběhl pro ni. Noc pro něj byla dost tmavá, ale vyznal se tu a lékárnička visela na zdi hned za dveřmi. Já bych byla rychlejší, zrovna v tu chvíli se na mě ale lepil vlkodlak.

Věděla jsem, co by si Adam myslel o rozsvícení světla, když jsme se schovávali před nějakou neznámou skupinou, která se dokázala postavit vlkodlačí smečce a zvítězit. Moje noční vidění ale na poskytnutí první pomoci nestačilo.

„Baterku,“ řekla jsem. „Je pod pultem. A přines i nůž na koberce, který leží hned vedle, pro případ, že bych mu musela rozříznout oblečení.“ Vzala jsem Benovu tvář do dlaní a pokusila se ho přimět, aby na mě pohlédl. „Bene. Bene.“

„Ano?“ Znělo to zřetelně a pompézně britsky, Ben se sprostým slovníkem tak ale působil jen vzácně. Nedovolil mi však, abych mu zvedla hlavu, takže jsem se mu nemohla podívat do tváře.

„Kam tě zasáhli?“

„Šipka. Prdel.“ Tato odpověď už tak jasná nebyla, ale pochopila jsem a předpokládala, že poslední slovo znamenalo místo, ne nadávku, i když u Bena se to dalo jen těžko odhadnout.

„Ne. Nemyslím uspávací šipku.“ Po něčem takovém by už nekrvácel. „Někdo tě postřelil, Bene. Kam?“

Jesse na něj posvítila baterkou. „Do nohy,“ řekla. „Těsně nad pravým kolenem.“

Ben mě odmítal pustit, proto mu musela khaki kalhoty rozříznout Jesse. Gabriel si od ní vzal baterku a dobře si ránu prohlédl.

„Čistý průstřel,“ řekl klidně, zbledl ale a lehce zezelenal.

Rána se ještě nezahojila, což znamenalo, že ho buďto postřelili stříbrnou kulkou – nebo stříbro v uspávací látce zpomalilo hojení. Ať už bylo na vině cokoli, museli jsme zastavit krvácení.

„Nepřilnavé krytí,“ řekla jsem Jesse. „Je důležité, aby se na ránu nic nenalepilo.“ Obvaz by jinak mohl Benovi zarůst do kůže, kdyby se začal uzdravovat tak rychle, jak by měl. „Až pak gázu a nakonec obinadlo. Sbalíme to tu a vezmeme ho k Samuelovi, snad bude doma.“

Samuel Cornick byl doktor i vlkodlak zároveň a určitě bude vědět, co má s Benem dělat. Ani on nezvedal telefon, takže asi taky dostal zprávu od Brana. A nepatřil ke smečce. Existovala tedy slušná šance, že ať už vlky zajal kdokoli, jeho přehlédl. Zoufale jsem doufala, že ho přehlédli.

Musela jsem odvézt Bena k Samuelovi a sehnat pomoc – kterou snad taky najdu u Samuela. Potřebovala jsem najít Adama a smečku

a zkontrolovat zbytek vlkodlaků, kteří na Díkůvzdání nepřišli – a ujistit se, že nikoho dalšího neunesli, jako třeba Warrenova přítele nebo hasiče na stanici Mary Jo.

Jestli naši nepřátelé znali pravdu o Mary Jo a Warrenovi, pak věděli víc, než by měli, o tom, kdo je vlkodlak, a kdo ne. Pokud to byli lidé – a Ben by se zmínil, kdyby si všiml, že nejsou – a rozhodli se unést skoro třicet zatracených vlkodlaků, tak byli buďto šílení, plánovali zabít všechny najednou, anebo byli přinejmenším ozbrojení a velice, velice nebezpeční. A mohli to být i federálové, navzdory tomu, že je Adam podle Bena obvinil ze lži.

„Můžeš se postavit?“ zeptala jsem se Bena, když mu Jesse docela dobře obvázala ránu.

Zabručel.

„Musíme odsud. Pokud věděli o Warrenovi a Mary Jo, pak je pravděpodobné, že vědí i o tomhle místě.“

„Nebezpečí,“ řekl a jeho hlas opět nezněl moc dobře. „V nebezpečí. Ty.“ To pomyšlení mu očividně dodalo sílu, protože se zvukem, který se podobal spíše vlčímu než lidskému, vstal, následně se na mě ale těžce pověsil.

„Není to nohou,“ řekl, a až příliš pečlivě přitom vyslovoval. „Droga. Jsem slabý. Slabý. Slabý.“ Napnul se a oči mu zezlátly, jak se vlk snažil chránit. Žádné šelmě se nelíbí, když je slabá a zranitelná.

„To je v pořádku,“ řekla jsem pevně, protože bylo důležité, aby mi uvěřil. Pokud mi neuvěří, začne být agresivní a my bychom se ocitli v ještě větším průšvihu. „Jsi mezi přáteli. Gabrieli, vezmi klíče k mercedesu v garáži a pomoz mi do něj dostat Bena.“

Marsiliin tmavě modrý Mercedes S 65 AMG jsem nechala v garáži, ne na parkovišti, aby někoho náhodou nenapadlo poškrábat mu lak nebo po něm hodit kamenem. Byl jen tři měsíce starý, přivezli mi ho na první výměnu oleje a já bych si za něj mohla pořídit druhou garáž, a ještě by mi zůstaly peníze navíc.

„AMG?“ řekl Gabriel, když bral klíče. „Necháš Bena zakrvácet Mercedes AMG?“

„Už na Mercedes krvácí,“ prohlásila Jesse suše. Potom se otočila ke mně. „Moment. AMG? Ten AMG? Mercedes Atheno Thompsonová Hauptmanová, zbláznila ses? Nemůžeš nechat Bena zakrvácet Marsiliin mercedes.“

„Patří královně upírů?“ zajíkl se Gabriel. „Mercy, to je pitomost. Vezmeme moje auto.“

„Není královna, je paní klanu,“ opravila jsem ho. „Do auta se vejdou čtyři lidi a nevypadá jako něco, v čem by utíkali zraněný vlkodlak a automechanička specializovaná na volkswageny.“ Co jsem nikomu neřekla, protože jsem je nechtěla děsit, bylo, že upíři se chovali tak trochu jako CIA zkřížená s mafií, a mercedes tak měl neprůstřelná skla. A co bylo ještě důležitější, pokud opravdu šlo o útok vládní organizace, auto v sobě nemělo žádná sledovací zařízení. Díky mně a Wulfemu – upírskému mágovi, který sloužil Marsilii – byla všechna udělátka, která patřila k novým autům a dala se vysledovat, a to až k čárovým kódům na pneumatikách, z vozu odstraněna.

A zrovna teď jsem měla větší starosti než obavy z toho, abych neurazila Marsilii, i když byla dost děsivá.

Potřebovala jsem odvézt Bena k Samuelovi, který mu mohl pomoct, ať už mu bylo cokoli.

Potřebovala jsem vzít Jesse a Gabriela někam do bezpečí.

Potřebovala jsem najít Adamova únosce a získat svého druha zpátky.

V srdci jsem cítila jeho bolest, byla jsem proto odhodlaná donutit toho, kdo mu ublížil, draze zaplatit.

Musela jsem si seřadit úkoly podle naléhavosti. Za prvé se postarám o ty, kdo byli prozatím v bezpečí. Za druhé najdu ostatní. A za třetí donutím ty, kdo je unesli, krutě litovat.

Při tom pomyšlení jsem odběhla zpátky do kanceláře. Na Adamovo naléhání jsem si do sejfu zamkla svůj devítimilimetrový sig. Jako žena alfy místní smečky jsem byla příliš na očích a Adam se cítil lépe, když věděl, že jsem ozbrojená. Strčila jsem do kabelky dva náhradní (plné) zásobníky, a navíc přidala krabičku stříbrných kulek. Kdybych měla po ruce atomovou bombu, vzala bych ji s sebou taky

– musela jsem si ale vystačit s tím, co jsem měla po ruce.

Jesse se posadila dozadu k Benovi. Chytrá holka. Za normálních okolností Ben s Gabrielem docela vycházel, Jesse ale byla cítit jako Adam. Ben nemohl sedět vpředu se mnou, protože byl kvůli droze a zranění příliš výbušný a příliš silný, než abych se s ním rvala při řízení. Jesse taky našla starou přikrývku a zakryla jí sedadlo.

Vycouvala jsem s mercedesem z garáže a čekala, až Gabriel zavře dveře a nasedne.

„Máš zlaté oči, Mercy,“ řekl Gabriel, když vklouzl na sedadlo spolujezdce. „Nevěděl jsem, že to dokážeš.“

Já taky ne.

*

Samuel bydlel asi dvacet minut od garáže, zdálo se mi ale, že cesta trvá celé hodiny. Nutkání šlápnout na plyn bylo silné. Marsiliin vůz dosahoval rychlosti až 400 km/h – na její žádost jsem taky odstranila elektronický omezovač, který zpomaloval auto na rychlost bezpečnou pro lidské reflexy. I v tuto pozdní a stále temnou noční hodinu bylo ale venku dost policistů, protože davy kupujících začaly opět houstnout. A protože jsem měla na zadním sedadle muže s prostřelenou nohou, potřebovala jsem se vyhnout tomu, aby mě zastavili.

Asi stovkou jsme si to předli podél řeky k Samuelovu domu v Richlandu.

Než jsem se provdala za Adama, bydlel Samuel se mnou. Stále mě často navštěvoval. Vlk, a obzvláště vlk samotář, potřeboval společnost ostatních. A přestože byl Adam alfa a Samuel byl velmi dominantní, uzavřeli opatrné přátelství.

Samuel vlastnil dům v Richlandu, hned u řeky, kde ceny pozemků byly opravdu vysoké. Nezajímalo ho, jak dům vypadá – dva roky se mnou žil ve starém karavanu o velikosti čtyři metry na dvacet a víceméně si nestěžoval – miloval ale vodu. Za to, co za domek zaplatil, by si kdekoli jinde ve městě pořídil obrovskou vilu.

Komplex, ve kterém se nacházel, tu stál sotva deset let, postavený byl z kamene, zdobený štukem a pečlivě udržovaný. Zaparkovala jsem před Samuelovou garáží, přátele nechala v autě a šla zaklepat na dveře.

Nikdo neodpověděl. Opřela jsem se čelem o studený povrch dveří z laminátového skla a poslouchala jsem, nic jsem ale neslyšela.

„Prosím, prosím, Samueli. Potřebuju tě.“ Znovu jsem zaklepala. Když se dveře konečně otevřely, nestál v nich Samuel, nýbrž Ariana, jeho družka. Na sobě měla mikinu a chlupaté půlnočně modré pyžamové kalhoty zdobené obrázky bílých koťat hrajících si s klubíčky růžové vlny.

Fae používají maskovací kouzla – to z nich dělá fae. Mohou převzít podobu jakéhokoli živého stvoření, obyčejně ale přijímají vzhled, který jim umožňuje splynout. Když jsem se s Arianou seznámila, vypadala jako pěkná babička. Taky jsem viděla, jak vypadá doopravdy, a její podoba byla působivá a nádherná.

Zrovna teď nebyla Ariana ani krásná, ani ošklivá, spíše příjemně průměrná. Tvář jí rámovaly světle zlaté lokny, které se dříve, před vynálezem barvy na vlasy, daly najít častěji u dětí než u dospělých, a dávaly vyniknout jejím měkkým šedým očím. Věkem se řadila mezi dvacet pět a třicet let, což odpovídalo Samuelovu zdánlivému věku. Ve tváři měla stále stopy své faeské podoby, stejně jako se skutečný vzhled mého starého učitele Zeeho v jistých ohledech odrážel v lidské tváři, kterou jsem byla zvyklá vídat.

Šlo o to, že tu vůbec neměla být. Byla fae. Měla odejít do rezervace spolu s ostatními. Jakmile jsem se dozvěděla o odchodu fae, zavolala jsem Arianě, abych zjistila, jak se jí vede, ale zvedl to Samuel. Řekl mi – až nyní jsem si uvědomila, že se choval až podezřele uvolněně – že Ariana je v bezpečí a vrátí se, až bude moct. Očividně mnohem dřív než ostatní fae.

„Ariano,“ řekla jsem. „Myslela jsem…“

„Že jsem odešla do rezervace?“ dokončila za mě. „Můj druh je tady. Nejsem ničí nohsled a moje věrnost už nepatří Šedým pánům, pokud ji vůbec kdy měli. Dovolili mi zůstat pod podmínkou, že neudělám nic, čím bych na sebe upozornila.“ Potměšile se zakřenila.

„Chtěli, abychom jim přinesli všechny artefakty nebo magické předměty, které vlastníme. Já s sebou vzala Stříbrnou relikvii – bylo překvapivé, jak ochotně mě s ní zase nechali odejít.“

Stříbrná relikvie byl artefakt, který vytvořila dlouho předtím, než Kryštof Kolumbus přišel na pořad dne. Vysávala magii ze všech fae, kteří se k ní třeba jen přiblížili. Byla tak příliš mocná, než aby zůstala někde, kde by se k ní mohli dostat lidé – ale příliš ničivá, než aby si ji nechali v rezervaci.

Z tváře jí zmizel veselý výraz. „Ale já tady tlachám a ty jsi zraněná. Pojď dovnitř do tepla.“

„Není to moje krev,“ ujistila jsem ji. „Je tu Samuel? Mám pro něj varování a pacienta. Pokud tu není, raději bychom měli jít.“

„Není tu,“ odvětila Ariana. „Před několika dny si ho zavolal otec. Prý kvůli ‚narušení Síly‘.“

Pohlédla jsem na ni a ona se znovu zakřenila. „Přísahám, tohle mi řekl. Vezmi zraněného dovnitř. Mám zkušenosti s ošetřováním a Samuel tu má dobře zásobenou lékárničku.“

Zaváhala jsem a její výraz se změnil. Ariana byla prastará – myslím, že dokonce starší než Bran – ale měla v sobě jistou jemnost, zranitelnost, kvůli které bylo snadné ji ranit.

„Nepochybuju o tobě,“ řekla jsem. „Raněný je ale vlk. Zatím je v lidské podobě, ale drží se jen tak tak.“

Ariana měla hluboko zakořeněný a zcela oprávněný strach z vlků, který se jí dařilo překonat jen ve společnosti lidí, jež dobře znala – takže pouze Samuela. My ostatní jsme se v její společnosti snažili nechovat příliš jako vlci nebo kojoti.

Nadechla se. „Věděla jsem, že pacientem bude s velkou pravděpodobností jeden z vlků. Kdo jiný? Vezmi ho dovnitř.“

Zašla jsem pro své společníky, lidské i nelidské. Nebyla jsem si jistá, jestli dělám správnou věc. Jednou jsem byla u toho, když Ariana dostala panický záchvat. Takhle děsivou zkušenost jsem si nechtěla zopakovat. Varovala jsem ji, a ona si myslela, že to zvládne. To bylo fér.

Jesse strkala a já s Gabrielem jsme táhli Bena ven z auta. Jakmile jsme ho postavili na nohy, Gabriel mu vklouzl pod paži a vzal na svá ramena většinu jeho váhy. Rozhlédla jsem se, ale okna domů okolo byla tmavá. Jestli nás někdo sledoval, neviděla jsem ho.

Jesse nám podržela dveře. Gabriel se zastavil ve vchodu, protože stěny sice zdobily jasné barvy, koberec byl ale bílý a Ben pořád krvácel.

Ariana převrátila oči. „Vezměte ho dovnitř, děti; ujišťuju vás, že s trochou krve na látce a na koberci si poradím.“

Uklidnilo mě to, mávla jsem proto na Gabriela, aby šel s Benem dál. Přízemí bylo otevřené a kuchyň, jídelna a obývací pokoj tak sdílely stejný prostor. Gabriel odvedl Bena vstupní halou a kolem kuchyně do obýváku, kde ho položil na tmavě hnědý kožený gauč. Vypadal hůř než u mě v dílně, pokud to vůbec bylo možné. Jako by se nyní, když se velení ujal někdo jiný, přestal snažit zůstat při vědomí.

Ariana na nás pohlédla a zamračila se. „Povězte mi, co se stalo.“

Vyhověla jsem jí a vyprávěla příběh ze svého pohledu až do chvíle, kdy jsme se dostali do garáže, pak jsem přešla k tomu Benovu. Když jsem skončila, položila Benovi ruku na čelo.

Zamumlal sprostou kletbu a Ariana zvedla obočí.

„Není fér vyčítat mu, co řekne v tomhle stavu,“ prohlásila Jesse defenzivně.

Ariana zkroutila rty nahoru. „Slyšela jsem už horší věci.“ Vykasala Benovi nohavici. Obvazy, kterými jsme mu ránu stáhli, nasákly krví.

„Jednalo se o stříbrnou kulku?“

„Pokud za tím není stříbro, pak se rána nehojí, jak by měla,“ odvětila jsem. „Rozhodně ho trefili uspávací střelou s látkou, která stříbro obsahovala. Před několika lety zabili stejnou směsí mého přítele. Proto jsme chtěli, aby se na něj podíval Samuel.“

Ariana ustoupila, přivřela oči a podržela ruce asi deset centimetrů nad Benem. „Se stříbrem to umím,“ řekla. „Cítím ho, ale nedokážu ho z něj vytáhnout.“

Jméno Ariana znamenalo velšsky stříbro. Jaká ironie u ženy, jejímž druhem byl vlkodlak.

„Má v sobě trochu stříbra,“ oznámila po chvíli. „Ale ne v okolí rány, takže ho do těla musela zanést uspávací střela. Pokud ho zasáhla stříbrná kulka, v ráně po ní nic nezůstalo. Bude muset počkat, dokud tělo stříbro nevyloučí – aspoň mu ale můžu ošetřit ránu.“

Nechala jsem ruku na Benovi a Ariana mu zatím sundala obvazy a potřela obě rány, vstupní i výstupní, bylinkovou mastí ze staré hliněné nádobky. Ben se obrátil na bok, aby jí umožnil přístup. Oči měl zavřené, všechny svaly v těle ale napjaté. Arianu prakticky neznal a byl zraněný. Občas tiše zavrčel a Ariana vyskočila jako králík – a Ben se ještě víc napjal.

Než skončila, oba se třásli jako dva plnokrevníci před Kentucky Derby.

„Víc pro něj udělat nemůžu,“ řekla a s výdechem úlevy ustoupila. Zamířila ke kuchyňskému dřezu a s každým krokem, kterým se od Bena vzdalovala, se zklidňovala. Umyla si ruce mýdlem a osušila je bílou utěrkou.

Když opět promluvila, zněl její hlas bryskně a sebejistě. „Nemám Samuelovy zkušenosti, když ale nedostane infekci, což se vlkodlakům nestává, bude jeho noha v pořádku.“

Pokud v sobě nemá příliš mnoho stříbra, pomyslela jsem si. Nedokázala jsem říct, jestli nás Ben poslouchá, nebo ne. Neměl úplně zavřené oči, když jsem teď ale byla jediná, kdo se ho dotýkal, nepřirozeně se uvolnil.

„Každopádně pro něj víc udělat nemůžeme, ne bez Adama,“ bez jeho alfy, který do něj mohl vlít sílu smečky, „nebo Samuela,“ řekla jsem. Dokázala jsem si sice od Adama půjčit nějaké schopnosti, ještě jsem ale neuměla manipulovat pouty smečky natolik, abych urychlila léčení.

„Zkusím Samuelovi zavolat,“ nabídla se Ariana a vzala ze stolku vedle gauče telefon. Strnula, přitiskla si sluchátko k uchu a vytočila číslo. „Phine. Omlouvám se, že tě budím, ale měla jsem sen…“

Phineas Brewster byl její převážně lidský potomek, který prodával staré knihy a archivní tisky. Zavolala jemu místo Samuelovi ze stejného důvodu, proč předtím strnula. Přemýšlela jsem, co slyšela nebo cítila, že změnila názor.

„Ari?“ ozvalo se na opačném konci ospale – snažím se neposlouchat, když to jde, mám ale stejně citlivý sluch jako vlci. „Ne,“ pokračoval mlhavě. Potom si odkašlal a najednou působil svěžeji. „Chci říct, žádný problém. Jsi v pořádku? Potřebuješ mě?“

„Ne,“ řekla s úlevou. „Opravdu to byl jen sen. Dostala jsem ale o tebe strach.“ Fae nedokázali lhát. Takže se jí opravdu něco zdálo a starost o Phina ji vzbudila – ale mohlo se to stát dnes v noci, anebo před deseti lety.

„Jsem v pořádku.“ Jeho hlas zněl uvolněně, jako by byl zvyklý na to, že mu volá uprostřed noci, protože o něj má starost.

„Pak ať to tak i zůstane.“ Zavěsila a zamračila se na telefon. „Někdo poslouchal.“

„Telefon je napíchnutý?“ Gabriel se zamračil.

Pokrčila rameny. „Někdo poslouchal. Cítila jsem ho. Nezáleží na tom, jestli šlo o magii nebo o techniku. Kdybych nikomu nezavolala, divil by se, proč jsem vzala telefon do ruky.“

„Žádné telefony,“ řekla jsem a vytáhla svůj mobil. „Zapomněla jsem. Ježíši, jak jsem mohla být tak pitomá?“ Bran poslal zprávu, že smečku sledují pomocí telefonů, řekl mi to i Ben, a my jsme s sebou přesto vzali mobily až sem. Poplácala jsem Bena po rameni. „Mobil, Bene?“

„Rozbil jsem ho cestou k tobě,“ řekl a souhlásky mu splývaly. „Bran řekl, abychom se jich zbavili.“

„Jesse? Gabrieli? Máte u sebe mobily?“

Jesse mi podala svůj, ale Gabriel zavrtěl hlavou. „Můj zůstal na nočním stolku, tam nám neublíží.“

Půjčila jsem si kladivo a v garáži se obou telefonů zbavila. Byla jsem si vcelku jistá, že by stačilo vytáhnout z nich baterie, ale to bylo málo, proto jsem použila kladivo.

„Kdo za tím je?“ zeptala se mě Jesse, když jsem se vrátila uprostřed diskuze o tom, co se stalo v domě. „Vláda? Fae?“ Zkřížila paže a objala se. „Upíři?“

„Podle Samuela jeho otec očekává, že se vláda dřív nebo později přestane zabývat fae a zaměří se na vlkodlaky,“ řekla Ariana. „Marok je právě uprostřed citlivých jednání s fae – jednání, která silně zneklidňují upíry, obávají se totiž, že by se fae a vlkodlaci mohli spolčit proti nim.“

„Muži, kteří zajali smečku, tvrdili, že jsou vládní agenti,“ řekla jsem. „Adam byl přesvědčený, že lžou. Byli to ale lidé – takže si stejně myslím, že patřili k vládě.“

„Jsme tady v bezpečí?“ zeptal se Gabriel. „Anebo si musíme najít lepší úkryt?“

„Mohli sem vystopovat naše mobily,“ řekla jsem. „Musíme se přesunout jinam. Doufala jsem, že budu mít chvíli klidu na to, abych se spojila s Adamem a zjistila, co se děje.“

„Klidně to udělej,“ pravila Ariana. „Nedokážu sice nechat dům zmizet v křoví, můžu ho ale na několik hodin schovat.“

„Mercy?“ zeptala se Jesse. „Co víš?“ „Že žije,“ odpověděla jsem. Rozhodla jsem se věřit, že Ariana zná rozsah svých schopností.

Kdyby nás dokázala schovat, dokud si nepromluvím s Adamem, moc by nám to pomohlo. „Potřebuju tiché místo, kde bych si mohla vyčistit hlavu a zkusit zjistit víc.“ Nemínila jsem znepokojovat Jesse temnými, divokými emocemi, které jsem tu a tam zachytila. Právě to mi tu a tam dělalo skutečnou starost.

„Dej si horkou sprchu,“ navrhla Ariana. „Když jsi čistá, snadněji se medituje. Přinesu ti něco na převlečení – a postarám se o tvé přátele.“

Ben zavrčel a ona sebou trhla.

*

Zkusila jsem se jen posadit na zem v ložnici pro hosty – cítila jsem ale Benovu krev. Svědila mě hlava. Moje pravá nohavice páchla nemrznoucí směsí z mého ubohého mrtvého rabbita. Rameno mě bolelo v místě, kde mě zachytil bezpečnostní pás, a v lícní kosti mi tepalo. Proto jsem poslechla Arianinu radu a osprchovala se.

Zatímco jsem si vymývala z vlasů krev – jak se tam dostala? – uslyšela jsem, jak se otevřely dveře koupelny. Když jsem pak vyšla ze sprchy, našla jsem na toaletě úhledně složené čisté šaty.

Zvedla jsem tepláky k nosu a zavrtěla hlavou. Kdyby někdo přišel do mého domu, i někdo, koho mám ráda, spíše bych se propadla, než abych mu dala na převlečení Adamovy šaty – obzvláště kdyby to byl někdo, s kým dřív žil.

Žehnala jsem ale Arianině velkorysosti, protože když jsem si sedla v Samuelově nadměrném triku a teplácích na zem v ložnici pro hosty, cítila jsem se v bezpečí a doma. Při hledání cesty silným, ale zašmodrchaným poutem, které jsem sdílela s Adamem, to sice pomohlo, nezdálo se však, že to bude stačit.

Vlastní neschopnost mě frustrovala, proto jsem vstala. Vyčerpání, vztek a zbytková bolest, která nyní prostoupila celé moje tělo, nevystřelovala už jen z jedné modřiny, zápasily se zoufalstvím.

Zoufalství zvítězilo, podlehla jsem otupělosti a ovládla mě nevolnost. Byla jsem si tak jistá, že se mi podaří s Adamem spojit, jen když získám trochu prostoru a klidu. Mělo to být snadné, protože jeho emoce kolem mě bzučely tak silně, že jsem měla co dělat, abych oddělila své pocity od jeho.

Teprve ve chvíli, kdy jsem vstala, jsem si uvědomila, že pod sebou nemám koberec, nýbrž udusanou hlínu, a na nohou mám boty, které jsem předtím neměla. Byly černé a okopané a jejich kůže změkla dlouhým nošením. Nebyly to moje boty, ale znala jsem je.

Jak to, že jsem měla na nohou Adamovy boty? Moje otupělá mysl se snažila najít logické vysvětlení a já zatím začala vágně vnímat okolí. Vzduch tu byl suchý a nehybný. Cítila jsem smečku, nemocnou, trpící smečku. Jakmile jsem vědomí dovolila vyhledat je, zalily mě jejich bolest a nevolnost.

„Pane Hauptmane,“ ozval se cizí hlas a vytrhl mě z úvah o Adamových botách.

Zamrkala jsem a spatřila muže v tmavém oděvu bez oficiálních insignií, rozhodně se však jednalo o uniformu. Přimhouřila jsem oči

a dobře si ho prohlédla, protože mi na něm něco nesedělo: působil příliš změkčile. A nebyla to měkkost vojáka, který opustil bitevní pole a skončil za psacím stolem. Tento muž měl měkké tělo i mysl – nikdy nebyl v bitvě.

Úředník. Vydává rozkazy, a ostatní umírají, zatímco on sedí v bezpečí na základně. „Měl jste být mimo ještě dobrou hodinu. Omlouvám se za ta pouta – trochu středověké, že ano? Ale nemysleli jsme si, že z nás budete mít po probuzení velkou radost, a kdybychom vás měli zabít po tom, kolik námahy jsme vynaložili na vaše zajetí, bylo by to dost neproduktivní. Můžete mi říkat pan Jones.“

Zatímco mluvil, hleděl na nás. A já si uvědomila, že část tíhy, která mi bránila v pohybu, vychází z pout na mých kotnících a zápěstích. Dobře jsem je neviděla, měla jsem něco s očima, ale cítila jsem je stejně jako řezavé stříbro – bylo mi hůř, než když jsem jednou proběhla mezi dvěma stromy a vrazila do sršního hnízda. Všechno mě bolelo.

„Pan Jones“ vzbudil v Adamovi nutkání obrátit oči v sloup jako Jesse, vyžadovalo by to ale příliš mnoho energie. Jones? Copak ten muž nevěděl, že Adam pozná, že lže? Aspoň si neříkal „Smith“.

Adama napadlo, že by mohl pouta zpřetrhat a muže za stolem zabít – zatím ale nebyl nikdo vážně zraněný. Pálení stříbra se svářelo

s tlumícím vlivem uklidňujícího prostředku, a Adam se tak cítil odhalený a vzteklý. Musel ale chránit ostatní. A tak ovládl temperament, potlačil uštěpačné poznámky a pokračoval ve vyjednávání, které pan Jones začal.

„Stálo vás dost námahy dostat nás sem.“ Adamovi trochu splývala slova a energii čerpal z pout smečky, třebaže si uvědomoval, že si bere něco, co mu nemůže dát. Potřeboval ale získat zpět sílu a vyčistit si hlavu, aby za ni mohl bojovat. Proto nesměl před nepřítelem projevit slabost. „Co chcete?“

Moc mu trochu pročistila myšlenky – a ty moje taky. Moje zoufalství a droga v jeho těle způsobily, že jsem s ním až příliš splynula.

V případě podivné vlkodlačí magie jsem sérií pokusů a omylů zjistila, že mi při problémech nejlépe pomůže vizualizace. Představila jsem si, jak opouštím Adamovo tělo. Lechtalo to a trochu se mi zvedl žaludek.

Mercy?

Ano, řekla jsem mu a zalila mě vlna otázek, klouzaly však kolem mě tak rychle, že jsem je nedokázala uchopit. Přemýšlel už jasněji, pořád ale nebyl tak ostražitý jako obvykle. Pokusila jsem se mu poslat sílu poutem a cítila jsem, jak ji chytil a zatáhl. Zavrávorala jsem a chytila se ho za ramena, abych neupadla. Zdál se mi skutečný, své ruce jsem ale neviděla.

„Pane Hauptmane?“

Adam ho ignoroval a vyslal mým směrem další výboj emocí. Tento byl mnohem živočišnější než obyčejná potřeba síly. Nedokázala jsem říct, co chce, ale mohla jsem hádat.

Ben našel Gabriela, společně našli Jesse a mě. Všichni jsme v bezpečí u Samuela. Ben je zraněný, ale není to nic vážného. Neřekla jsem mu, že Samuel je pryč.

Adam se narovnal a zhluboka se nadechl. Třásl se bolestí, která mu vystřelovala z kloubů, a bylo pro něj těžké hýbat se. Rozevřel ruce a zaťal je v pěst, aby se ujistil, že fungují. Jeho zranitelnost mu nijak nepomáhala ovládnout vztek vůči lidem, kteří mu tohle provedli.

Cítila jsem všechno, co cítil i on.

Nechala jsem ruku na jeho rameni, ukročila jsem ale dozadu v naději, že tak získám odstup a budu moct přemýšlet. Druhou rukou jsem se ho ale chytila zezadu za opasek jako dítě ve tmě – přepadl mě strach, že pokud s ním nezůstanu ve fyzickém kontaktu, vrátím se zpátky do Samuelova domu bez informací.

Bylo to lepší, pořád jsem ale viděla jen to co on, a jeho výhled byl zvláštně omezený.

Stříbro, řekl jeho vlk. Příliš mnoho věcí nefunguje, jak má. Moje oči vidí, Adam to ale nevnímá.

Poplácala jsem ho po rameni, protože jsem nevěděla, jestli ví, o co se snažím. Slova byla k ničemu. Adam měl svého vlka pod kontrolou a já tu nebyla proto, abych pomohla.

Vždycky pomáháš, nesouhlasil vlk. Zatahal za naše pouto a vzal si ještě trochu síly. Vždycky, souhlasil Adam, když ho vlk opět obklopil.

„Pane Hauptmane, nudím vás?“

Adam obrátil pozornost k našemu nepříteli a pan Jones sebou trhl. Jeho reakce mě uspokojila a zároveň ve mně vyvolala hlad – jeho strach se mi líbil. Velmi se mi líbil.

„Ne, pane Smithi,“ řekl Adam tiše. „Zrovna teď se mi zdáte velmi zajímavý.“

„Jones,“ vyštěkl muž za stolem. Vymyšlené jméno páchlo lží. Jeho rozzlobená reakce Adamovi napověděla, že je to slaboch, snadná kořist. Nebyl tak sice o nic méně nebezpečný – v jistých ohledech byl ještě nebezpečnější, protože se řídil emocemi – pod skutečným tlakem se ale zlomí.

Vpravo od Adama se někdo pohnul a vstoupil mu do zorného pole. Z mé perspektivy k tomu došlo téměř děsivě náhle. Muž byl stejně jako Jones oblečený do černého, jeho oděv ale nepřipomínal uniformu; z Adamova úhlu jsem poznala, že má na sobě neprůstřelnou vestu. A taky se lépe pohyboval. Někdo ho vycvičil v boji zblízka.

Tušila jsem, že se v místnosti nacházejí ještě další lidé, další nepřátelé, z nějakého důvodu ale upoutal Adamovu pozornost tento muž. On a Jones byli jediní, koho jsem viděla.

Voják, řekl mi Adam. Ukázal mi bouli na nohavici mužových kalhot, druhou zbraň – nůž nebo pistoli – a další na vnější straně druhé nohavice.

Adam sledoval řeč těla vojáka i pana Jonese. Oficiálně tu velel Jones, ale muži (ti, které jsem já neviděla, ale Adam je vnímal) poslouchali druhého muže – a to včetně Jonese. Adam to zažil v armádě, když velící důstojník byl zelenáč a až příliš se spoléhal na schopnosti mužů nižších šarží. Voják vyžadoval úctu, kdežto Jones páchl a jednal jako kořist, která se marně snažila vydávat za dravce.

Ať už šlo při únosu o cokoli, Adam byl na nohou a smečka byla v pořádku. Nebyla na tom dobře, ale žila a dýchala. Vnímala jsem, protože to vnímal i Adam, že smečka leží na zemi za námi. Všichni měli spoutané ruce i nohy stejně jako on a bylo jim zle ze stříbra

a uspávacího prostředku, ale jinak byli v pořádku. Adam byl proto přesvědčený, že tu nešlo o to zabít je. Ti lidé něco chtěli a mysleli si, že by jim to Adam a jeho smečka mohli dát. Zatím byli v bezpečí.

„No?“ řekl Jones netrpělivě.

Adam mlčel. Nebyli přátelé a Adam nemínil začít rozhovor o počasí. Udělali, co mohli, aby Adama oslabili. Nehodlal se jim dál odhalovat. Nakonec mu prozradí, o co jim jde; a potom získá něco, co by mohl použít proti nim. Do té doby bylo nejlepší obranou mlčení.

Úředník, který se nejmenoval Jones, a to bez ohledu na to, co tvrdil, se opřel o opěradlo křesla a povzdychl si. „Říkali mi, že budete dělat potíže. Máme pro vás návrh, pane Hauptmane. A naše informace naznačovaly, že toto je nejlepší způsob, jak si zajistit vaši spolupráci.“

Adam zvedl obočí a voják se usmál, protože ho pan Ne-Jones nemohl vidět. Jakmile si ale voják všiml, že ho Adam sleduje, jeho úsměv zmizel – oba však věděli, že ho Adam viděl.

„Potřebujeme, abyste někoho zabil,“ řekl úředník. „Oba víme, že už jste pro vládu zabíjel, seržante.“ Adam sloužil během války ve Vietnamu v armádě. Vědělo to jen málo lidí mimo smečku. „Žádný strach. S tímhle nebudete mít problémy. Senátor Campbell, republikán z Minnesoty.“ Znovu se usmál. „Vidím, že víte, o kom mluvím.“ Věděla jsem to i já. Campbell zastával úřad už víc než dvacet let a patřil k nejhlasitějším odpůrcům fae a vlkodlaků v kongresu. Poté co několik vlkodlaků zabilo – a z velké části i sežralo – muže v Minnesotě, požadoval, aby policejní síly mohly zabíjet vlkodlaky a fae, kteří se něčím provinili, jen na základě soudního povolení. Podporovala ho spousta lidí z obou stran, protože se báli. Měl plán a patřil ke střednímu proudu, nebyl ani konzervativec, ani liberál, takže mu mohly fandit obě strany.

„Nepracujete pro vládu,“ řekl Adam.

„Ujišťuju vás, pane Hauptmane, že sloužím americká vládě. Viděl jste můj průkaz.“

Ohrnula jsem nos. Lhal pravdou – poznala jsem to podle samolibosti v jeho pachu. Adam můj závěr zvážil.

„Bude to snadné,“ řekl Jones Adamovi. „Rychle bude po všem a pak můžete jak vy, tak vaši lidé odejít.“

„Už je to dávno, co jsem naposledy zabíjel pro vládu,“ řekl Adam. Měl v tu chvíli zmlknout, já ale vycítila, jak ho aura kořisti, která

z Jonese sálala, a pálení stříbra rozzlobily natolik, že zašel příliš daleko. Krutě se na Jonese usmál, předklonil se a řekl: „Teď už zabíjím jen ty, kdo si to zaslouží, pane Smithi.“

Jones ucukl a pach jeho strachu mě znovu donutil ohrnout nos. Potom vytáhl glock, který schovával pod stolem.

Adama zpomalilo stříbro a zapomenutá pouta, proto klopýtl a klesl na kolena, když se pokusil zareagovat. Padl výstřel a místnost naplnil pach střelného prachu, krve a smrti chvíli předtím, než mě zemětřesení v poutech smečky uvrhlo zpět do mého těla.

Držela jsem se Adama, protože mnou lomcovaly slzy a bezmocný vztek, jeho i můj, a v uších mi zvonil Honeyin výkřik plný agonie. Nepotřebovala jsem vidět, protože pouto smečky a Adam mi řekli, o koho jde, řekli mi, že rána byla smrtelná. Ať už náhodou nebo úmyslně, Jones zabil Petera, trefil ho kulkou přímo mezi oči, zabil srdce smečky, našeho jediného submisivního vlka, Honeyina druha.

Adam sklopil hlavu a přijal tu ránu – Peterovu smrt, které nedokázal zabránit, což považoval za své selhání. Všichni ostatní vlci ve smečce byli dominantní, rivalové, připravení ihned zaútočit, kdyby vlk v hierarchii nad nimi projevil slabost. Ale Peter představoval bezpečí. Submisivní vlci byli vzácní a cenění jako drahokamy, protože necítili potřebu dostat se na vrchol, a tak se jim dalo bezvýhradně věřit – smečka je milovala a chránila před nebezpečím.

Není to tvoje vina, řekla jsem Adamovi naléhavě. Nemůžeš za to, že vás unesli. Nemůžeš za to, že zastřelili Petera. Nebyla to jeho vina, že byl ochromený drogou, stříbrem a okovy.

Adama můj názor nezajímal. Byl alfa a jeho povinností bylo chránit smečku, a především pak Petera. Cítila jsem Adamův divoký vztek a touhu zabíjet – vyvažovalo ji ale vědomí, že musí chránit zbytek smečky.

Vrávoral, jako by jeho vztek byl hmotný a doléhal mu na ramena. Objala jsem ho pevněji a cítila, jak je vděčný za moji přítomnost, která mu pomáhala bojovat se zlostí – a cítila jsem, jak se stydí za to, že touží cítit Jonesovo maso mezi zuby.

Jones je mrtvý, slíbila jsem. Jen to ještě neví. Ale my jsme trpěliví, umíme čekat na správnou chvíli.

Znehybněl. Někdy zapomíná, že já jsem stejně tak šelma jako on.

Adam vzhlédl a oba jsme spatřili, jak samolibě se Jones tváří, v ruce stále držel zbraň. Myslel si, že Adamova sklopená hlava a fakt, že se nezvedl na nohy, znamenaly, že ho zlomil. Voják vedle Jonesova stolu se tvářil nevýrazně, působil ale obezřetněji.

Adam probral své možnosti a rozhodl, že se Jones potřebuje trochu víc bát, protože strach ho zpomalí, pokud bude chtít udělat ještě

z někoho dalšího výstražný příklad. A jestli ho strach k něčemu vyprovokuje, Adam ho zabije hned a bude místo něj jednat s vojákem.

Adam pomalu vstal, což bylo mnohem obtížnější, než dal najevo, protože měl ruce spoutané za zády a kotníky k sobě. Vyžadovalo to sílu a rovnováhu, a on pohybu využil k tomu, aby soustředil pozornost.

Dovolil svému vlkovi pohlédnout Jonesovi do očí, napnul ramena a zkroutil pouto na levém zápěstí. Kov zaskřípal. Cítila jsem pálení, jak se mu ocel zařízla do zápěstí, než konečně povolila. Sledoval Jonese a vyzýval ho, aby se o něco pokusil, pak udělal totéž s pravým zápěstím. Nepohnul se rychle, a to ani poté, co pouta spadla na zem. Když zvedl volné ruce před sebe, Jones prudce zvedl pistoli, voják s ní ale praštil o stůl, než mohl vystřelit.

„Chcete je postřílet všechny a zkusit to znovu, pane Jonesi?“ obořil se na něj. „Další smečku už stejným způsobem nezajmete – a potřebujeme přímo Hauptmana.“

Jones se s ním začal o zbraň přetahovat, voják mu ji ale s opovržlivou lehkostí sebral.

„Držte hubu,“ procedil voják. „Pořádně jste to posral. Takže seďte a držte hubu. Říkal jsem mu, že se na to nehodíte.“

Adam obrátil pozornost k okovům na kotnících. Jeho okatý nezájem byl urážkou, mocenskou hrou – a děsil mě. Já nechtěla spustit Jonese a jeho společníky z očí, potřebovala jsem si být jistá, že nezastřelí i Adama.

Nezastřelí, ujistil mě, když ostrým trhnutím uvolnil pouto na pravém kotníku. Stálo je příliš velkou námahu dostat mě, než aby mě teď zabili. Počkají, dokud nezabiju senátora a nedokážu tím, že vlkodlaci musí být vyhlazeni. Bran mě varoval, že začínám být příliš známý, že se někdo pokusí proti mně zakročit.

A když senátora Campbella nezabiješ? zeptala jsem se. Adam je neposlechne, o tom jsem ani v nejmenším nepochybovala.

Udělám, co budu muset, abych ochránil smečku, opravil mě Adam něžně a roztrhl i pouto na druhém kotníku, načež je zmačkal dohromady. Zabiju třeba i Campbella. Postarej se, aby to Bran pochopil, až s ním budeš mluvit, aby ho to nepřekvapilo.

Právě to Branovi uniklo, když si dělal starosti s Adamovou prchlivostí a viděl v ní důvod, proč by se alfa měl držet z očí veřejnosti. Adam byl sice výbušný, měl se ale vždy pod kontrolou, protože potřeboval chránit blízké – i kdyby se při tom měl sám zničit.

„Dobře mě poslouchejte,“ pronesl Adam hrdelním hlasem a zadíval se na vojáka, věděla jsem ale, že vnímá i Jonese. „Jestli ublížíte ještě někomu ze smečky, skončili jsme. Možná mě zabijete, napřed se ale postarám tady o ‚Jonese‘, o vás i o většinu vašich mužů.“

„Rozumím.“

Mercy, sežeň Samuela a Brana. Zjisti, kde nás drží. Osvoboď smečku, než budu muset splnit jejich požadavky, řekl Adam, pak mě poslal pryč ze svého a zpět do mého těla v Samuelově pokoji pro hosty.

Otevřela jsem oči a uvědomila si, že se zdola ozývají zvuky – vlčí vrčení a zpěvavý ženský hlas. V sílících šimravých vlnách mě zalévala magie, faeská magie.

Vyskočila jsem na nohy a rozběhla se dolů ze schodů, brala jsem je přitom po šesti nebo osmi. Ben určitě cítil Peterovu smrt. A protože byl zraněný a vyděšený, jeho reakce nebyla dobrá.

Ariana se choulila v koutě a broukala si pro sebe v jazyce, který sice zněl velšsky, velština to ale nebyla, protože jsem nerozuměla ani slovu. Ben byl uprostřed proměny, dřepěl na gauči a pozornost upíral na jedinou cizinku v místnosti.

Jesse a Gabriel stáli mezi Benem a Arianou – Bena by ale nezastavili, protože už byl ze tří čtvrtin proměněný a zuřil, neboť mu tělem kolovaly drogy, smečka byla vzhůru nohama, Adam zuřil a Peter byl mrtvý.

To všechno jsem si uvědomila při posledním skoku ze schodů, a kdybych nezměnila směr, dopadla bych na zem. Místo toho jsem se ve vzduchu přetočila, vrazila jsem do Bena a na zemi jsme přistáli oba.

Přitiskla jsem ho k podlaze chvatem, kterým mě matka, když mi bylo deset, naučila svazovat telata a kozy, protože se rozhodla, že bych se měla stejně jako ona stát královnou rodea. Její snaha byla marná – na rozdíl od ní jsem nesnášela koně a ona vždy přijížděla jen na dva

týdny na návštěvu, než se musela vrátit zpátky ke svému životu. Svazovat kozy ale bylo zábavné a já cvičila skoro celé léto. Nevzpomněla jsem si na to už deset nebo dvacet let, sotva jsem však položila ruce na rozzuřeného vlkodlaka, nacvičené pohyby se mi vrátily. Zoufalství je fakt dobrý způsob, jak probudit svalovou paměť.

„Bene, nech toho,“ přikázala jsem, zkroutila mu hlavu a klekla si na jeho rameno. „Ariana není nepřítel.“ Pohlédla jsem na ni a dodala:

„Pokud ji nevyděsíš tak, že provede něco děsivého. Musíme odvézt Jesse a Gabriela do bezpečí a najít smečku. Potřebuju tě, tak se vzpamatuj.“ Pořád se vzpíral, proto jsem mu přitiskla ústa k uchu.

„Zabili Petera, Bene,“ pošeptala jsem mu, ale dovolila jsem, aby slyšel můj žal.

Peter jednou napadl mečem rozzuřeného fae, kterého jsem přitáhla na práh jejich domu, a zachránil celou smečku. Byl velké zlatíčko, miloval svoji družku a videohry hrál se vše ničící intenzitou a láskou k plánování, které nejednou dovedly jeho tým k vítězství, přestože jeho samotného nezajímalo, jestli vyhrají nebo prohrají. Ve smečce po něm zůstala obrovská díra a všichni jsme z toho byli v šoku.

„Zabili Petera,“ zopakovala jsem. „A my je musíme přinutit zaplatit.“

Ben znehybněl a roztřásl se. Povolila jsem stisk, zůstala jsem na něm ale ležet a zabořila mu tvář do srsti, abych skryla slzy. Necloumal mnou jen můj žal, ale také Benův, Adamův, Honeyin a zbytku smečky. Nedokázali jsme ochránit naše srdce, a on teď byl mrtvý.

Nebylo to fér. Ben ještě nedokončil proměnu, byl asi uprostřed, a já věděla, že by ho bolelo, i kdybych mu na kůži třeba jen foukla. Já se ho ale pevně držela, protože mě zalila vlna emocí a já čekala, až odplyne.

„Mercy?“ zeptala se Jesse. „Mercy, co se stalo? Je táta v pořádku? Mercy?“

V hlase jí zněla kontrolovaná panika, a to mě donutilo vzchopit se. Neměla jsem na co čekat.

„Bene?“ oslovila jsem ho. „Můžu tě pustit?“

Namísto odpovědi vstal a setřásl mě. Matčin chvat očividně fungoval. Vyhnul se pohledu na Arianu – i já cítila její paniku – a zadíval se na žaluzie, které oddělovaly pokoj od tmy venku. Překulila jsem se na nohy a utřela si slzy z tváří.

Zapomněla jsem na tu zatracenou nehodu a vyjekla jsem, když jsem si zatlačila na lícní kost. Záchranáři přísahali, že to nic není, já ale měla pocit, jako bych ji měla zlomenou. Modřiny by neměly tolik boletBolelo mě levé rameno, pravý bok a koleno, nejhorší ze všeho ale byla bolest v mém srdci. Pohlédla jsem na Arianu, která se na nikoho nedívala. Pořád si pro sebe mumlala a pach faeské magie nepříjemně sílil.

„Ariano?“ řekla jsem. „Už je to v pořádku. Benovi je to líto. Neublíží ani tobě, ani nikomu jinému.“ Vzpomněla jsem si, že fae vyžadují pravdu, a opatrně jsem doplnila: „Nikomu tady.“

Neodpověděla. Samuel poučil vlky o tom, jak by se měli zachovat, kdyby Ariana zpanikařila a začala být nebezpečná. Artefakt, který vyrobila, Stříbrná relikvie, tlumil její moc – byla ale poslední mocná fae narozená poté, co lidé začali používat železo. I s omezenou mocí by však v záchvatu šílenství dokázala srovnat se zemí celý blok nebo nás všechny roztrhat na kusy.

Samuel se obával, že kdyby se přestala ovládat, Stříbrná relikvie by jí mohla vrátit zpátky všechno, co během své existence nakradla od fae. To by bylo zlé.

„Mluvte,“ řekla jsem Jesse a Gabrielovi, kteří nadále stáli mezi Benem a Arianou. „Mluvte normálními hlasy, nezáleží na tom o čem. Zrovna teď nevnímá slova, jen tón hlasů. Když zachováme klid, možná se vzpamatuje. Nechce nám ublížit. Bene, ty mlč a nehýbej se. Nikomu nepomůžeme, nic nezmůžeme, pokud nás zabije jeden z našich přátel.“

„Neměli bychom odejít?“ Gabriel si mimoděk utřel krev z ruky. Rána nebyl hluboká a pomáhal mi v garáži dost dlouho na to, aby drobné šrámy ignoroval: staré vozy jsou plné ostrých hran.

„Před dravcem se neutíká,“ řekla Jesse. „Ne dokud se nezklidní.“

„Správně,“ souhlasila jsem. „Ale pokud vám řeknu, abyste utekli, poslechnete a ani se neohlédnete. Tím myslím všechny – a hlavně tebe, Bene.“

Ben se na mě zadíval. Věděl, co tím chci říct. Kdybych se odsud nedostala, musel by sám ochránit Jesse i Gabriela a dát Branovi vědět, co se stalo.

„Spojila ses s tátou?“ zeptala se Jesse ve stejnou chvíli, kdy Gabriel řekl: „Něco Bena vydráždilo. Ale nemyslím si, že by šlo o něco tady v místnosti.“

„Klidná témata,“ připomněla jsem. „Šťastné myšlenky.“ Na to ale bylo pozdě. „Mluvila jsem s tvým tátou, Jesse. Je v pořádku.“

„A Ben?“ zeptala se Jesse. „Co ho tak rozčílilo?“

„Peter je mrtvý,“ řekla jsem s pohledem upřeným na Arianu. Jesse zbělela.

„Kdo je Peter?“ Gabriel znal jen některé členy smečky, s Peterem se nesetkal.

„Peter je zvláštní,“ řekla Jesse. „Táta mu říká Srdce smečky, s velkým písmenem, je to něco jako titul.“

„Správně,“ přitakal jsem. „Udržoval ostatní v klidu, protože nepotřeboval být na vrcholu. Mohl říkat věci, které by jiným neprošly. A měl právo na ochranu smečky.“

Ben zasténal, byl to smutný, vlčí zvuk.

Ariana vzhlédla a soustředila se na mě. Musela jsem se opravdu snažit, abych se neodvrátila, její zorničky a duhovky totiž zmizely a oči polykaly světlo.

„Měla jsem Petera ráda,“ řekla a srdce mi znovu začalo tlouct. Pokud vnímala, možná budeme v pořádku. „Samuel ho požádal, aby mi pomohl se strachem z vlkodlaků. Peter byl… laskavý.“

Nebyla úplně zpátky – pach magie neslábl a její hlas zněl divně. A její oči byly fakt děsivé.

Nevěděla jsem, co jiného mám dělat, a tak jsem pokračovala: „Adama a smečku, všechny kromě Bena, drží skupina lidských radikálů – vypadá to, že někteří mají vojenský výcvik. Snaží se Adama donutit, aby zabil senátora Campbella z Minnesoty. Pořád tvrdí, že pracují pro vládu, ale lžou.“

„Republikán,“ doplnil Gabriel a snažil se nezírat na Arianiny oči, moc se mu to ale nedařilo. Měl štěstí, že to fae nepovažují za akt agrese jako vlkodlaci. Spoustě fae se líbí, když na ně ostatní zírají. Když mu pohlédla do očí, energicky pokračoval: „Campbell je proti fae, proti vlkodlakům a taky proti zbraním, což je na republikána dost divné. Je dobrý mluvčí a v příštích volbách pravděpodobně bude kandidovat na prezidenta.“

„Gabriel studuje současné politické dění,“ vysvětlila Jesse. Odtrhla pohled od Ariany a udělala krok ke mně. Nezaregistrovala, že fae vyrazila vpřed, jako by se na ni chtěla vrhnout, než se opět ovládla – já a Gabriel jsme si toho ale všimli. Gabriel ukročil do strany

a stoupl si mezi Arianu a Jesse.

Ta vůbec netušila, že právě málem zemřela, a tak se zeptala: „Kdo tedy jsou? Národní střelecká asociace?“

„Nemám zdání,“ odvětila jsem. „NRA…“ Unaveně jsem se usmála. „Na ně mi to připadá trochu přehnané. Existuje spousta jiných senátorů, kteří jsou proti zbraním, a žádný proti jejich soukromému vlastnictví nic nezmohl už od pokusu o vraždu prezidenta Reagana ještě před tvým narozením.“

„Tak o koho jde?“

„Kdyby Campbell zemřel a zabil ho vlkodlak, rozbilo by to patovou situaci mezi těmi, kdo chtějí vlkodlaky zabít, a těmi, kdo je vidí jako dobré lidi se strašlivou nemocí,“ řekl Gabriel. „Po tom, co fae zabil senátorova syna, kterému prošla vražda, nezačali lidé pobíhat kolem a zabíjet všechny jiné, jen protože se fae stáhli a neudělali nic, aby ublížili někomu dalšímu. Veřejné mínění – po prvních dnech paniky – se postavilo na jejich stranu, i když se vláda vzteká. Osvobození masového vraha, protože zabíjel jen fae a vlkodlaky, nebylo správné. A díky tomu, že viník měl peníze a politické konexe, se věc fae zdála ještě spravedlivější.“

„Campbellova smrt by poskytla zastáncům lidí mučedníka,“ řekla Ariana. Její hlas byl stále obtěžkaný magií a zněl jinak než obvykle, zdálo se však, že mě poznává, takže jsme asi překonali nejhorší. „Campbell je velmi oblíbený a představuje překážku pro extrémnější politiky. Zastává umírněný názor. Campbell se postavil proti některým radikálnějším návrhům na to jak nakládat s nelidmi.“

Já bych ho zrovna za „umírněného“ nepovažovala. Byla ale pravda, že existovaly i extrémnější názory, než byl ten jeho.

„Takže víme proč,“ zamumlala jsem. „Ariano, jsi zpátky s námi?“

„Ne… ještě úplně ne,“ vypravila ze sebe.

„Víš o nějakém způsobu, jak se spojit se Samuelem nebo s Branem?“

„Ne.“ Zaváhala. „Ano. Vím, kde jsou – v Montaně. Můžu tam zajet.“

„Dobře,“ řekla jsem. „Vezmi si Phinův vůz, dá se hůř sledovat.“ Phin řídil starší model subaru, vyrobený před GPS a elektronickým dohledem. Náš nepřítel možná nepracoval pro vládu, rozhodně ale měl přístup ke špičkovému špionážnímu vybavení.

„Můžeme odejít? Je to bezpečné?“ zeptala jsem se. „Anebo potřebuješ ještě několik minut?“

Bezpečné pro nás, ne pro ni. Nechtěla jsem udělat nic, čím bych ji vyprovokovala – a Jesse měla pravdu, nikdy nedovolte, aby si dravci mysleli, že před nimi utíkáte.

„Půjdu nahoru,“ řekla. „Nehýbejte se, dokud nezavřu dveře.“

Ben zatím dokončil proměnu a byl nyní v úplné vlkodlačí podobě. Když procházela za ním, chvěl se, ale neotočil se k ní. Dokazovalo to, jak silnou má vůli – je těžké spustit někoho, kdo vám může ublížit, z očí. Ale zvládl to.

Zastavila se na schodech. „Buď opatrná, Mercedes. Lidé by truchlili, kdyby se ti něco stalo.“

„To jsem vždycky,“ ujistila jsem ji a ona se zasmála. Bez ohlédnutí šla dál.

Když jsem uslyšela, že za sebou nahoře zavřela dveře, vykročila jsem s ostatními v závěsu ke dveřím, Ben šel jako poslední. Pomalu jsem otevřela dveře, venku ale nečekala žádná podezřelá auta.

Přesto jsem nezačala volně dýchat, dokud jsme po dálnici nemířili zpátky do Kennewicku.

„Kam jedeme?“ zeptal se Gabriel.

„Musím vás s Jesse odklidit do bezpečí,“ řekla jsem mu. „Je tu příliš mnoho darebáků, kterým by se líbilo dostat vás do rukou.“

Pokrčil rameny. „Mě ne, Mercy. Já jsem jenom najatá výpomoc. Chtějí Jesse.“

Pohlédla jsem na něj. „Chceš se vrátit zpátky do bungalovu a čekat, jestli se jí něco nestane?“

Zavrčel. Na člověka vrčel dobře.

„To jsem si myslela,“ řekla jsem. „Takže potřebuju najít bezpečné místo pro vás oba.“

„Víš o nějakém?“ zeptala se Jesse napjatě. Její hlas zněl vzpurně, a já se nedivila – kolikrát mě posadili na lavičku, protože kojot není ve stejné váhové kategorii jako vlkodlak? Štvalo to. Kdyby ale unesli i ji – myslím, že Adam by pro dceru obětoval celý svět.

„Jedno místo mě napadlo,“ řekla jsem.

„Jaké?“ zeptala se Jesse, ale Gabriel už uhádl.

„Ach, k čertu, to ne,“ zamumlalGabriel ještě stále protestoval, když jsme zajeli k bytovému komplexu ve východním Kennewicku, kde bydlely jeho matka a sestry.

„Podívej,“ řekla jsem ne poprvé, „pokud ví o celé smečce, pak ví i o tobě a o Jesse a dají si dohromady, že jsem tě schovala někam spolu s ní. A taky ví, že jsi s matkou od posledních Vánoc nemluvil. Její názor na vlkodlaky je všeobecně známý.“

Před několika měsíci, když jsem se provdala za Adama, udělaly místní noviny se Sylvií Sandovalovou rozhovor, protože pro mě její syn pracoval a Adam byl místní celebrita. Dala jasně najevo, co si o vlkodlacích myslí.

„Ani je nenapadne, že by u sebe schovala alfovu dceru,“ ujistila jsem ho.

„Taky to neudělá,“ ujistil mě.

Usmála jsem se. „Pokud ano, uklidíš příště záchod v dílně. Pokud ne, udělám to sama.“

Zavřel oči a zavrtěl hlavou.

„Má tě ráda,“ řekla jsem, když jsem vystupovala z auta. „Jinak by se tak paličatě nedržela svého vzteku.“

Neřekla jsem mu, že těsně předtím, než dokončil střední školu, jsem se Sylvií mluvila. Tentokrát to ale bylo jiné – tentokrát nešlo

o Sylvii a vlkodlaky. Tentokrát budu diplomatičtější a před odchodem z plných plic nezaječím: „Fajn. Když jsi příliš pyšná, než aby ses omluvila – nechám si ho já!“

Poslala jsem jí oznámení o promoci. Přišla, stála ale vzadu. Počkala, dokud ji neuviděl – pak odešla. Její nejstarší dcera mi řekla, že Sylvie nechtěla, aby Gabriel odpromoval bez matky. Proto jsem věděla, že u sebe děti schová.

„Nechci působit problémy,“ řekla Jesse. „Proč mě nenecháš u Kylea nebo… mohla bych zůstat u Carly.“

Poté co vlkodlaci vystoupili na veřejnost a všichni se dozvěděli, čí dcerou je, nezůstalo Jesse mnoho přátel. Doslechla jsem se, že někteří rodiče odhlásili své děti z místní střední školy a vozili je až do Richlandu, a to jen kvůli Jesse. Pak tu byli teenageři, kteří ji všude pronásledovali, protože s ní chtěli mluvit o vlkodlacích. Carla patřila mezi ně a Jesse se jí snažila vyhýbat, třebaže se znaly od základní školy.

„Kyleův dům je první místo, kde by tě hledali,“ upozornila jsem ji. A taky jsem se plánovala ujistit, že je Kyle v pořádku. „Nemáme tu nikoho dost silného na to, aby tě ochránil před vládou – nejlepší alternativou je zůstat někde, kde tě nikdo nebude hledat.“ O Carle jsem se ani nezmínila.

„Tak ať už to máme za sebou,“ řekl Gabriel. Vystoupil z auta a vydal se k matčinu bytu s nadšením odsouzence kráčejícího vstříc smrti. Jesse ihned zapomněla na sebe a na trapný pocit z toho, že zůstane někde, kde není vítaná. Rychle vylezla z auta, pospíšila si za Gabrielem a vzala ho za ruku.

Pohlédla jsem na Bena. Lehl si na zadní sedadlo a povzdychl si. Měl pravdu. Vlkodlak v bytě by Sylvii ke spolupráci rozhodně nepřiměl. Zavřela jsem ho ve voze a následovala děti.

*

Gabriel zůstal chvíli stát před dveřmi, pak tiše zaklepal. Nic se nestalo – venku byla pořád tma, takže všichni asi stále spali. Zaklepal znovu a hlasitěji.

Rozsvítilo se, dveře se pootevřely a ve škvíře se objevila dívčí hlava. Uběhl už rok od chvíle, co jsem děvčata naposledy viděla, jen nejstarší Tia se občas vykradla z domu a navštívila mě. Tia byla celá matka, tato dívka byla ženskou verzí Gabriela, a to mi napovědělo, že se jedná o Rosalindu, třebaže od našeho posledního setkání povyrostla a měla ostřejší rysy. Na okamžik strnula, pak rozrazila dveře

a vrhla se na něj. Objal ji tak pevně, až vypískla.

Sylviin byt byl čistý a pod nepořádkem, který se nakupí v domácnosti, kde žijí děti, i pěkně upravený. Jednotlivé kusy nábytku byly opotřebené a nehodily se k sobě – Sylvie živila rodinu z platu policejní dispečerky. Neměla dost peněz na luxus, jejím dětem se ale dostávala spousta lásky. Byli šťastná rodina, dokud se s Gabrielem neocitli na rozcestí a ani jeden z nich nedokázal přistoupit na kompromis.

„Kdo nám klepe na dveře v tuhle hodinu?“ ozval se Sylviin hlas odněkud z bytu.

„Je to mi hermano,“ řekla dívka a její hlas tlumilo bratrovo rameno. „Ach, mami, je to Gabriel.“ Odstoupila od něj, ale chytila ho za ruku a vtáhla do obýváku. „Pojď dovnitř, pojď. Nebuď hloupý. Ahoj, Jesse. Ahoj, Mercy. Neviděla jsem vás za Gabrielem. Pojďte dovnitř.“ Potom zamumlala něco španělsky. Asi mluvila sama se sebou.

Nerozuměla jsem, co řekla, ale Gabriel se na ni zaškaredil. „Dávej si pozor na jazyk. Takhle o mámě nemluv. Zaslouží si úctu, chica.“

„Opravdu?“ zeptala se Sylvie. Myslím, že jsem ji nikdy neviděla rozcuchanou, dokonce i v tak nekřesťanskou hodinu měla lesklé vlasy učesané. Jejím jediným ústupkem noční době byl tmavě modrý župan. Založila si paže na hrudi, tvářila se ponuře a mě i Jesse ignorovala.

„Jistě, mami,“ řekl Gabriel tiše.

Vystrčila bradu, stiskla pevně rty a zadívala se na syna. Rosa poskočila, zatěkala pohledem mezi nimi, pak chytila Gabriela znovu za ruku.

„Dal jsi přednost cizím lidem před rodinou,“ řekla Sylvia nakonec. „Řekla jsem ti, ať si vybereš. Buďto zůstaneš a budeš pracovat pro Mercedes Thompsonovou, nebo se mnou odejdeš domů. Vybral sis ji. Kde byla tvá úcta?“

Odfrkl si a hořce se zasmál. „Říkal jsem ti, že to nevyjde, Mercy.“

Rosa vydala tichý zvuk, když se Gabriel otočil a udělal dva rychlé kroky pryč od Sylvie. U dveří se otočil a řekl: „Mami, pro tebe je všechno černobílé, ale svět je šedivý. Chtěla jsi, abych opustil přátele, protože jsi je považovala za nebezpečné. Život je nebezpečný, mami. Neuteču od přátel, od dobrých lidí, jenom proto, že se bojím. Protože se ty bojíš.“

„Ona ohrozila moje děti,“ řekla Sylvie a ukázala bradou na mě. Chladnou zlost, se kterou přišla do pokoje, nahradil žár. „Lhala mi. A ty sis zvolil ji.“

„Mercy nemůže prozrazovat tajemství jiných, mami. A ten vlk by se raději vrhl z útesu do moře, než by ublížil některé z tvých dcer. Vychovali ji s ním, zná ho.“ Gabrielův hlas byl tichý, stejně jako matka ale vystrčil bradu – usmíření tak asi nepřicházelo v úvahu, ne pokud nepřestanou mluvit o incidentu, po kterém se Gabriel nastěhoval do mého domu a přestal s matkou mluvit.

„Měla jsi pravdu,“ řekla jsem mdle. „Jsme nebezpečná společnost. Někdo jde po Jesse.“ Nevím, proč jsem použila ta slova, neměla jsem žádný skutečný důvod myslet si, že půjdou po Jesse – už tak měli plné ruce práce, moje instinkty si tím ale byly jisté a já své instinkty vždy poslouchala. „Unesli jejího otce a zabili jednoho z jeho vlkodlaků.“

„Vidíš, hijo? To se stane, když se stýkáš s vlkodlaky,“ prohlásila Sylvie – všimla jsem si ale, že se pohledem zastavila u Jesse. Sylvie se tvářila drsně, srdce ale měla velké jako Columbii. A měla také čtyři dcery, nejstarší přitom byla jen o málo mladší než Jesse.

„Její otec je vlkodlak,“ vyštěkl Gabriel, který si nevšiml, že Sylvie zjihla. „Těžko se jim může vyhnout.“

Položila jsem mu ruku na paži, abych mu zabránila ještě víc si ji znepřátelit, byla to ale chyba. Sylvie pohlédla na moji ruku a tvář jí ztvrdla.

„Zločinci, kteří po Jesse jdou, jsou lidé,“ řekla jsem, než mohla plácnout něco, co by nemohla vzít zpátky. „Nejsou to vlkodlaci, fae ani nic jiného. Jsou to lidé – a ublíží jí. Vy jste vychovala muže, který nemůže dovolit, aby milovaná osoba čelila nebezpečí sama, stejně jako nemůže opustit přátele, i když by to tak bylo bezpečnější a chytřejší. Ani když ho o to požádá vlastní matka – protože to byla ona, kdo ho naučil milovat bližní. Proto je taky v ohrožení. Neschováte je u sebe na pár dnů, aby byli v bezpečí?“

Sylvie se mi podívala zpříma do očí. Potom zavrtěla hlavou, zasmála se a její tvář zjihla. „Kompliment v pokárání uvnitř žádosti, kterou nemůžu odmítnout. Nechat dítě v nebezpečí? Nechat své dítě…“ A když Gabriel vydal odmítavý zvuk, zdůraznila: „Budeš moje dítě,

i když ti bude padesát a mně sedmdesát, hijo, takže se s tím radši hned smiř. Nedovolím, aby se můj milovaný syn postavil nebezpečí sám jen kvůli mé pýše. Ani já nejsem takový blázen. Uf.“

„Uf“ ze sebe vyrazila proto, že ji Gabriel pevně objal. V očích měl slzy, které ale neprolije, protože nebyl muž, který by plakal před ostatními, když tomu mohl zabránit. Ve stejnou chvíli se ozvalo vypísknutí v jedné z ložnic. Uši mi prozradily, že všechny dívky byly vzhůru a poslouchaly. Zjevně čekaly jen na matčino rozhodnutí, protože vzápětí se pokoj zaplnil Sandovaly.

Pověděla jsem jim všechno. Jestli měly chránit Jesse, zasloužily si vědět všechno.

Když jsem skončila, Sylvie zavrtěla hlavou. „Kam naše země spěje?“ zeptala se. „Mi papá, tvůj abuelo, se obrací v hrobě. Zemřel pro tuto zemi, pro dobro, spravedlnost a svobodu. Byl by tak smutný.“ „Pokud je za tím vláda,“ ozvala se Tia, Gabrielova nejstarší sestra,

„pak byste se měli raději zbavit mobilů. Umí je vystopovat, víte?“

„Stalo se,“ řekl Gabriel. „Můj zůstal doma, ale Jessina a Mercyina jsme se zbavili, než jsme přijeli sem.“

„Adam si nemyslí, že by šlo o vládní agenty,“ vysvětlila jsem znovu. „I když měli průkazy.“

Rosalinda vstala ze země, odběhla do jedné z ložnic a vrátila se s mobilem ozdobeným třpytivými růžovými cetkami. „Tady, Mercy. Budeš potřebovat telefon. Nikoho nenapadne stopovat můj.“

„Děkuju, Roso,“ řekla jsem.

„Já děkuju, že ses postarala o mého bratra a dala mu místo k bydlení,“ pravila vážně.

„Říkáš to jenom proto, že když jsem se odstěhoval, holky si vzaly můj pokoj,“ opáčil Gabriel. „Proto nechceš, abych se vrátil zpátky.“

„No, ano,“ souhlasila. „To bylo od Mercy velmi pozorné.“

Rozcuchal jí vlasy a pohlédl na mě. „Ben už určitě začíná být neklidný.“

„Musím jít,“ souhlasila jsem.

„Buď opatrná,“ nabádala mě Jesse.

„Budu,“ ujistila jsem ji.

*

Nasedla jsem do mercedesu a zamířila do Západního Richlandu, kde bydlel Kyle. Ben zůstal na zadním sedadle zakrytém dekou. Špatně se do vozu vešel. Sedadla byla příliš úzká a ani na podlaze pro něj nebylo dost místa. Rána po kulce přestala krvácet, ale nemohl se na nohu postavit.

Warren měl být doma s Kylem. Adam ale zachytil jeho pach na únoscích. Takže měli i Warrena, Kyle ale nezavolal ani mně, ani Adamovi. Což znamenalo, že buďto se mu něco stalo, nebo Warrena unesli způsobem, který jeho milenci nepřišel divný. První možnost byla bohužel pravděpodobnější.

Zapnula jsem rádio a poslechla si zprávy. Bylo příliš pozdě – anebo příliš brzy – na to, aby hlásili něco nového, Mary Jo ale unesli ze služby na hasičské stanici. Pokud však nepřítel udělal něco lidem, se kterými pracovala, určitě bychom se o tom doslechli. Bylo by to hloupé, ale lidé, kteří zaútočí na smečku vlkodlaků, jsou buďto velmi hloupí, nebo velmi silní. Vsadila bych se, že kdyby někdo unesl hasičku – nebo nějaké hasiče zabil – slyšeli bychom o tom v rádiu i v tuto noční hodinu.

Za jízdy jsem použila Rosin třpytivý telefon a znovu zavolala Elizavetě, bylo to ale marné. Potom jsem zkusila Stefana.

Asi to dost vypovídalo o mém vztahu s ním, že jsem se napřed obrátila na čarodějku, která mě nesnášela. Kdyby Stefan pořád patřil k místnímu klanu, měla bych dobrý důvod váhat. Marsilie ho ale zradila, aby si udržela postavení. Vedle upírské politiky vypadal

i složitý tanec vlkodlačího protokolu jako hračka.

Kvůli smyšlenému obvinění mučila jak jej, tak jeho zvěřinec, aby ho oslovili rebelové a odhalili se. Sloužil jí celá staletí, proto věděla, že se nepřipojí ke kukačkám, které jí vnutil upír, jehož jméno jsem se nikdy nedozvěděla – pro mě to byl prostě Kluk v rukavicích. Když jsem se s ním totiž poprvé a naposledy setkala, měl na rukou kovové rukavice. A kluk proto, že mě upíři k smrti děsili.

Zčásti byla úspěšná. Stefan se nepřipojil k povstalcům a Marsilie je s jeho pomocí rozdrtila. Na druhou stranu nepovažoval smrt lidí pod svojí ochranou za ospravedlnitelnou. Upíři se liší ve své náklonnosti k lidem, kteří je živí. Stefan bral svůj zvěřinec jako přátele, nebo přinejmenším milované mazlíčky, o které pečoval.

Takže už nepatřil ke klanu, a i když byl upír, byl zároveň můj přítel, a to od chvíle, co jsem se přistěhovala do TriCities. Kvůli Marsiliiným krutým intrikám se ale v poslední době choval stále častěji spíše jako upír než můj přítel, což se mi nelíbilo. Nelíbilo se mi to do té míry, že jsem vážně zvažovala, že ho o pomoc nepožádám.

Náš nepřítel byl ale mocný a my potřebovali spojence. A mě začínala zmáhat únava, která byla silnější než moje zlost. Cítila jsem se vyděšená a sama, a to i s Benem nataženým na sedadle za mnou.

Proto jsem zavolala Stefanovi.

Telefon třikrát zazvonil, potom nějaký hlas (ne Stefanův) řekl: „Zanechte vzkaz.“ Ozvalo se pípnutí.

Skoro jsem zavěsila. Bylo ale nepravděpodobné, že by měl někdo Stefana pod dohledem, a já nevolala z čísla, které by znal. A tak jsem řekla: „Mohl bys mi zavolat na tohle číslo? Můj mobil je v tahu.“

Policisté zastavili někoho na kraji silnice. Uvědomila jsem si, že jedu příliš rychle, a tak jsem zpomalila. Nebylo by moudré překročit rychlost jen proto, že jedno policejní auto bylo zaměstnané jinde.

Můj telefon zazvonil zrovna ve chvíli, kdy jsem policisty míjela, okna mercedesu byla ale velmi tmavá. Bylo nepravděpodobné, že by viděli dovnitř, i když Rosin mobil byl tak olepený bižuterií, že by měl sám od sebe svítit. Zariskovala jsem pokutu a zvedla ho. „Ano?“

„Mercy?“ řekl Stefan. „Co potřebuješ? A proč mi voláš z cizího čísla?“

Když jsem mu dovyprávěla o Peterově smrti, třásla jsem se vzteky a… hrůzou. Všechno záleželo na tom, jestli sehraju tuhle hru správně, a přitom jsem neznala pravidla.

Žilami mi kolovalo tolik adrenalinu, že jsem přestala být unavená – na druhou stranu jsem se ale nevěnovala řízení. Jedna moje část, ta, která si pamatovala, že jsem jen před několika málo hodinami, nebo před celou věčností, zdemolovala rabbita, mě varovala, že zničením Marsiliina auta jen zhorším už tak špatnou situaci. Zbytek mě se ale soustředil na naléhavější problémy.

„Peter byl laskavý muž,“ řekl Stefan, když jsem skončila. „Sejdeme se u Kyleova domu.“

Pohlédla jsem na nebe. Pořád byla tma, ale podle hodin ve voze bylo už půl šesté ráno. „Za chvíli začne svítat.“

„Máme dost času,“ ujistil mě a já nikdy dřív neslyšela, že by použil tak vlídný tón. „V případě potřeby se můžu hned přenést domů. O mě si nedělej starosti. Teď se musíme postarat o ostatní, dobře? Drž se a soustřeď se na řízení.“

Zavěsila jsem a doufala, že jsem udělala správnou věc. Odhalit zranitelnost smečky upírům nebylo moudré. Marsilie by si s radostí zatančila na našich hrobech, kdyby smečku, a zvláště mě někdo zničil. Stefanovi jsem důvěřovala. Opravdu. Byl ale taky upír, a to jsem nemohla ignorovat.

Ke Kyleovu domu v Západním Richlandu to byla od Sylviina bytu v Kennewicku dobrá půlhodina cesty. Velkou část noci jsem tak strávila ježděním sem a tam po stejném úseku dálnice. Po mé pravici tekla tmavá Columbie a domy, které se míhaly za okny mého vozu, odměřovaly ubíhající kilometry.

Udělala jsem správně, když jsem opustila Gabriela a Jesse? Předtím jsem věřila, že je odklízím do bezpečí. Co když ale Adamovy únosce přece jen napadne Sylvii prověřit? Gabriel byl silný a chytrý, byl ale také neozbrojený lidský kluk. Nenabídla jsem nepřátelům jen další oběti? Vzpomněla jsem si na kulku, která zabila Petera, a uvědomila si, že osoba, která vypálila po bezbranném muži, by dokázala zastřelit i jednu z Gabrielových malých sester.

Adama drželi někde poblíž. Neměla jsem opodstatněný důvod myslet si, že někdo půjde po Jesse. Naprosto žádný. Nebylo mi ale příjemné nechat je bez ochrany.

Zavolala jsem Zeemu. Před odchodem do rezervace se ani nerozloučil, jen mi nechal lístek se vzkazem, abych byla trpělivá

a nepokoušela se ho kontaktovat. Měl ale Gabriela a Jesse rád – a malé ďáblíky, Gabrielovy sestry, doslova zbožňoval, i když by to nikdy nepřiznal.

Jeho mobil vyzváněl a vyzváněl a já zatím projela po mezistátní Richlandem. Zrovna jsem se chystala zavěsit, když to Zee vzal a zabrblal: „Liebling, tohle není dobrý nápad.“

„Zee,“ řekla jsem. „Dobré nápady mi došly, a tak dělám, co můžu, s těmi špatnými, které mi zůstaly.“ Znovu jsem převyprávěla, co se stalo. Když jsem skočila, řekla jsem: „Fae nám dluží, Adamovi a mně, dluží nám za vydrovce a za vílí královnu. Nemohl bys nějak dohlédnout na byt Gabrielovy matky? Pravděpodobně nebudeš muset nic dělat. Pravděpodobně jsem paranoidní – je to jedna z těch nocí. Chrání je ale jen moje naděje, že je tam nikdo nebude hledat – a ta slábne, čím víc se od nich vzdaluju.“

„Souhlasím, že vám dlužíme,“ řekl Zee nakonec těžce. „Někteří by možná namítli, že smrt vydrovců byla tragédie. Já k nim nepatřím. Nikdo ale nemůže tvrdit, že jsme ti nesvěřili úkol, který tě ohrozil a při němž ses vážně zranila. A nikdo, dokonce ani nejzarytější nepřátelé lidí mezi námi,“ způsob, jakým to řekl, mi napověděl, že má na mysli konkrétní fae, „nemůžou tvrdit, že ti nedlužíme za pád vílí královny, která tolik z nás chytila do svých sítí a možná by nás všechny i zničila, protože jsme o jejích činech neměli nejmenší tušení.“

Zamlaskal a já ten zvuk poznala, vydával ho pokaždé, když ho čekala obzvlášť těžká oprava auta. „Nerad to říkám, ale všechny naše dluhy vůči tobě by byly smazány, kdyby se ostatní dozvěděli, že jsem ti třeba jen zvedl telefon – telefon, který bych vůbec neměl mít, protože je to zkorumpovaná lidská technologie.“ Poslední část vyplivl, jako by ho dráždila. „Kdybych opustil rezervaci a pomohl ti, přivodil bych nám oběma jen další problémy.“ Jeho smích nezněl ani za mák pobaveně. „A můj odchod by mohl způsobit ještě mnohem větší katastrofu, snažím se totiž vnést zdravý rozum do chaosu, což z dálky nemůžu, a možná se mi to nepodaří, ani když někomu pohrozím mečem. Nesmím ti ani poradit, abych nevyvolal další potíže.“ Povzdychl si, ale nezavěsil, takže jsem si nechala mobil u ucha.

Po dlouhé odmlce opatrně řekl: „Nemůžu ti říct, abys zavolala ke mně domů a promluvila si s tím, kdo se ti ozve. Nemůžu ti říct, abys zvážila, které místo v okolí je natolik opevněné, aby udrželo smečku vlkodlaků, což není snadné. Místo, kde by si nikdo nevšiml lidí

v uniformách ani těl, která by přiváželi a odváželi. Tady v okolí podobných míst moc není, Mercy. Nejsou tu žádní vyděšení vesničani, kteří by se báli ozvat, kdyby spatřili ozbrojené muže tam, kde nemají co dělat.“

„Myslíš, že je drží někde v Areálu?“ zeptala jsem se. Areál byl zabezpečenou částí území v okolí Hanfordské nukleární.

„Je mi to líto, liebling. Zrovna teď ti nemůžu pomoct. Pokud jednání mezi Šedými pány a Branem Cornickem dopadnou dobře, možná bychom si mohli znovu promluvit. Do té dobymáme zakázáno pomáhat komukoli, kdo je nějak napojený na vlkodlačí smečky.“ Další krátká odmlka. „To mi bylo zdůrazněno. Velmi jasně.“ Jeho hlas byl ostřejší než jeho nůž – a ten byl legendárně ostrý.

„Jestli víš o někom, kdo zrovna jedná s Branem,“ řekla jsem, „mohl bys ho prosím požádat, aby mu oznámil, co se děje? Ta informace možná fae při jednání s marokem nepomůže, klidně ale té osobě zdůrazni, že pokud mu ji nepředá, marok vezme takový projev neochoty velmi vážně. A já se postarám o to, aby se Bran dozvěděl, že fae tu informaci měli.“

„Svůj návrh jsi zformulovala velmi dobře,“ řekl Zee spokojeně. „Dám těm, kdo jednají s Branem, vědět o všem, co jsi mi řekla.“ Odmlčel se. „Budu ale muset být kreativní a udělat to tak, aby nezjistili, že jsme spolu mluvili po telefonu.“ Bez dalšího slova zavěsil.

Propásla jsem odbočku u Queensgate a musela tak zajet až do Benton City, čímž jsem si cestu ještě víc prodloužila. Místo abych najela zpátky na mezistátní, vzala jsem to bočními cestami a doufala, že tam bude méně policistů, a já tak doženu ztracený čas.

Jakmile jsem se dostala na správnou silnici, vytočila jsem číslo Zeeho domu. Telefon zvonil a zvonil. Po několika minutách jsem zavěsila a zkusila to znovu. Zee by se mi o svém domě nezmínil pro nic za nic. Možná ho pronajal někomu, o kom byl přesvědčený, že mi dokáže pomoct. Možná nějakému fae, který byl stejně jako Ariana tak mocný, že si mohl dovolit vzdorovat Šedým pánům. Anebo fae nechali venku zvědy, aby sledovali dění, které oni sami nemohli z rezervací monitorovat, někoho, kdo dlužil Zeemu laskavost. Pořád jsem vymýšlela fantastické scénáře, když se na opačném konci konečně někdo ozval.

„Co?“ vyštěkl netrpělivě.

„Kdo je to?“ zeptala jsem se, protože i když zněl hlas ostře a nabručeně, připomněl mi Tada. Zeeho napůl lidský syn by se sem nevrátil, aniž by mi dal vědět.

„Mercy?“ Z hlasu zmizela trocha rozmrzelosti a já si byla jistá.

„Tade? Co děláš doma? Jak dlouho už tu jsi a proč jsi mi nic neřekl?“

Když jsem se s Tadem seznámila, bylo mu devět a byl otcovou pravou rukou v autodílně. A poté, co jeho otec odešel na odpočinek a dovolil mi dílnu odkoupit, byl mojí pravou rukou a pomocníkem. Nakonec se dostal na jednu z nejstarších univerzit na východě Spojených států, které rozdávaly stipendia fae, aby dokázaly, jak jsou liberální a osvícené.

Od chvíle, co odešel, jsme si jednou týdně napsali e-mail a já mu jednou měsíčně volala, abychom neztratili kontakt. Tad byl malý bráška, kterého jsem nikdy neměla, a v jistém ohledu mi byl bližší než moje nevlastní sestry. Měli jsme mnohem víc společného: ani jeden z nás úplně nezapadal ani do světa lidí, ani do světa nadpřirozena. On proto, že byl fae jen napůl, já proto, že jsem byla jediný kojotí měňavec ve světě plném vlkodlaků a upírů.

Když fae zmizeli, pokusila jsem se s ním spojit, a to jak prostřednictvím mobilu, tak telefonu na kolejích, ale marně. Myslela jsem, že odešel do rezervace spolu se zbytkem fae.

Očividně ne.

„Tade?“ zeptala jsem se, protože mi na žádnou z otázek neodpověděl.

Zavěsil. Zjevně se o tom nechtěl bavit. To bylo fér. Ani já neměla času nazbyt.

Znovu jsem vytočila jeho číslo.

„Dej mi pokoj, Mercy,“ řekl.

„Tvůj táta mi řekl, že mám zavolat k němu domů, pokud potřebuju pomoct,“ řekla jsem rychle. „Nějací neřádi jdou po Jesse

a Gabrielovi. Nechala jsem je u Gabrielovy mámy v naději, že je tam nikoho nenapadne hledat. Ale pokud to přece udělají, pokud se tam ti darebáci přece jen objeví, nemají nikoho, kdo by je chránil.“

Skoro jsem cítila Tadovu neochotu poslouchat, touhu zavěsit. Univerzita ho musela změnit. Během naší korespondence ani jeho občasných návštěv doma jsem si ale ničeho nevšimla. Možná to mělo něco společného s tím, proč byl tady namísto v rezervaci

s ostatními fae.

„Ty si myslíš, že je dokážu ochránit?“ řekl nakonec.

Byla to férová otázka. Tad byl napůl fae, já ale netušila, co to znamená. Z různých náznaků, kterých se mi od Zeeho během let dostalo, jsem pochopila, že Tad nepatří k míšencům, kteří jsou stejně bezmocní jako většina lidí. Víc jsem ale nevěděla.

„Tvůj otec si to myslí.“ Dala jsem mu jedinou odpověď, kterou jsem měla.

Nic neřekl.

„Musím najít Kylea,“ vysvětlila jsem. „Adama a celou smečku dneska v noci unesli a jednoho z vlků zabili. Snažím se…“ O co? Zachránit je? Zastavit ty darebáky? „Potřebuju se ujistit, že Kyle je v pořádku. Bojím se, že mu něco provedli, když unášeli Warrena. Musím taky vědět, že Jesse s Gabrielem jsou v bezpečí, ale dochází mi spojenci. Nebude to na dlouho. Až si ověřím, že Kyleovi nic není, přijedu si pro ně.“ Nadiktovala jsem mu Sylviinu adresu a zavěsila, než mohl říct něco dalšího.

Znala jsem Tada. Bez ohledu na svoji nabručenost nedokáže jen tak sedět, pokud někomu hrozilo nebezpečí. Když se posledně vrátil domů, flirtoval s Jesse – potom strávil celé hodiny pod kapotou Gabrielova auta a pomáhal mu opravit elektrické obvody.

A čím dříve se ujistím, že je Kyle v bezpečí, tím dřív budu moct nechat Tada být. Šlápla jsem na plyn a doufala, že poldové hlídají Walmart, nákupní centrum nebo mezistátní. Velký mercedes spokojeně předl a ukrajoval kilometry z vedlejších silnic Západního

Richlandu. Na tachometru jsem měla skoro sto osmdesát, zdálo se ale, jako bych jela sotva stovkou. Poplácala jsem přístrojovou desku a řekla: „Hodný kluk.“

Nebe na východě bylo stále tmavé, když jsem se umírněnější rychlostí přiblížila ke Kyleovu domu. Kyle a Warren bydleli v luxusní čtvrti, kde každý dům měl velkou garáž a dlouhou příjezdovou cestu na zaparkování dodatečných aut. Na ulici obvykle žádné vozy nestály, tedy pokud někdo zrovna nepořádal večírek.

Minula jsem skromné tmavé americké auto zaparkované asi půl bloku od Kyleova domu, a jak jsem se pomalu blížila, všimla jsem si, že na příjezdové cestě parkuje neznámé černé SUV. V domě nesvítila žádná světla. Dokonce ani to u dveří, které Kyle nechával svítit celou noc. SUV i druhé auto měly kalifornské poznávací značky.

Projela jsem kolem, zahnula za roh a zaparkovala Marsiliin tmavý, neamerický vůz před domem dvakrát větším, než byl Kyleův. Zapadal sem mnohem víc než auta, která jsem právě minula. Vystoupila jsem a otevřela zadní dveře.

„Nevypadá to dobře,“ pošeptala jsem Benovi. „Viděl jsi ta auta?“

Přitiskl si uši k hlavě, postavil se, a i přes deku zaryl drápy do kůže zadního sedadla. Kdykoli jindy bych se nad tím přikrčila.

„Nevypadá,“ potvrdil Stefan a vyděsil mě tak, že jsem málem vyskočila z kůže.

Kdyby mi nezakryl ústa studenou rukou, probudila bych celé sousedství. Vydával konejšivé zvuky, dokud jsem se nepřestala vzpírat – což trvalo až trapně dlouho. Byla jsem unavená a na chvíli jsem tak přišla o rozum, proto mi chvíli trvalo, než jsem si uvědomila, co se stalo.

„Jen klid,“ řekl Stefan tak tiše, že člověk stojící vedle něj by měl problém porozumět mu. „Lepší? Omlouvám se. Nechtěl jsem, aby si mě někdo všiml.“

Omlouval se za to, že se ke mně připlížil, nebo že mi zacpal ústa? Nevěděla jsem a bylo mi to jedno. Byl tady a já se hned necítila tak sama. Stefan byl chytrý, nebezpečný a kompetentní. Doufala jsem, že jsem taky chytrá a nebezpečná, na tohle jsem ale potřebovala někoho fakt schopného.

„Kyle je v průšvihu,“ zašeptala jsem. Bylo logické mluvit tiše. Lidé obyčejně ignorují zvuky aut, cizí hlasy ale většinu vzbudí. Nechtěla jsem na sebe upozornit sousedskou hlídku a muset vysvětlovat, co tu děláme. „U jeho domu parkuje auto a SUV, které tam nemají co dělat, a venku se nesvítí. Kyle na verandě nikdy nezhasíná.“

Stefan mě pustil a o dva kroky ustoupil, a já se tak musela chytit dveří, abych neupadla, když do mě Ben při skoku ven strčil.

Stefan měl na sobě tmavý svetr a kalhoty, a mně se stýskalo po jeho triku se Scooby-Doo a džínách. Neviděla jsem ho v nich už nějaký čas, vlastně od chvíle, co odešel z klanu. Už nebyl vyzáblý, zatím ale nezískal zpátky zdravý vzhled, který míval před tím, než Marsilie vyvraždila lidi, kteří ho živili. Marsiliina zrada a ztráta zvěřince ho málem zničily.

„Zatímco jsem na tebe čekal, zkontroloval jsem dům,“ řekl. „V obýváku naproti kuchyni jsou dva cizí lidé. Další možná budou v prvním patře, protože se tam svítí.“

Když jsme se teď nedotýkali, cítila jsem z něj neohrabanost, která se projevovala u starších upírů – věděli, jak by se měli chovat, už to ale nedokázali. Jako by se Stefan tím, že se vzdal triček se Scooby-Doo a milovaného Mystery Machine, vzdal i posledního spojení

s lidskostí. Mystery Machine, Stefanův starý, vesele pomalovaný VW mikrobus, ale pořád stál na jeho příjezdové cestě, takže jsem se ještě nevzdávala naděje.

„Kylea jsi neviděl?“ zeptala jsem se.

„Neviděl. Nemám tvůj čich, abych mohl stopovat jeho pach, a nechtěl jsem, aby si mě všimli. Na můj vkus byli až příliš obezřetní. Cítil jsem ale krev. Nevím čí.“

Já to asi věděla. Čekal a já uvažovala.

„Obejděme to zadem,“ navrhla jsem. „Vklouznu dovnitř přes zadní verandu; Kyle tam nechal kvůli Warrenovi nainstalovat do dveří dvířka pro psy. Zkontroluju dům a přivolám vás, až ho najdu.“

„Myslím, že poslat tě dovnitř samotnou je dost hloupé,“ odmítl Stefan. „Ben by měl jít k předním dveřím, ty dozadu – počkáš na dvoře, Mercy – a dovnitř půjdu já.“

Nejstarší a nejmocnější upíři získávají přezdívky, které definují nejvýraznější rysy jejich povahy. Stefanova přezdívka byla Voják. V podobných situacích exceloval. Ulevilo se mi, že konečně rozhoduje někdo kvalifikovaný.

„Jsou to jen lidé,“ řekl Stefan a ve tváři měl výraz, který jsem byla zvyklá vídat hlavně u vlků: hlad. „Zabiju je a Ben se zbaví každého, kdo by se dostal přese mě. Dáš nám dát vědět, kdyby se někdo pokusil utéct zadem, postaráme se o něj.“

Stefan měl lidi vždycky rád. Předtím jsem si nikdy nevšimla, že je taky rád zabíjí. Možná to bylo součástí nového, více upírského Stefana.

Takže jsem přece jen nemohla přenechat rozhodování někomu jinému. „Nemusíme je zabíjet,“ podotkla jsem rozumně. „Jak jsi říkal, jsou to jen lidé a jsou jen dva.“

„O kterých víme,“ řekl.

„Nic o nich netušíme,“ namítla jsem. „Ani to, jestli ti dva muži v Kyleově obýváku mají něco společného s únosem smečky.“

Stefan povytáhl obočí – měl pravdu. Kdo jiný by to byl?

„Netušíme, kdo za nimi stojí ani o co mu skutečně jde,“ pokračovala jsem paličatě. „Ani jestli tu Kyle pořád je. Co ale vím, je, že nemůžeme jít dovnitř jen tak zabíjet.“

Stefan se na mě zamračil. „Zapomněl jsem, že jsi příliš mladá, než aby ses poučila z války ve Vietnamu. Běž vyhrát, Mercy, nebo tam nechoď vůbec. Kolik lidí může pomoct Adamovi?“

„Jen my,“ přiznala jsem mrzutě, potom jsem dodala: „A možná Ariana, i když byla dost vyděšená, jakmile jsme odcházeli.“ Věděla jsem, co se mi snaží říct. Věděla jsem to.

Podle jeho logiky bychom měli ponechat Kylea jeho osudu. Ale já nebyla jenom Adamova manželka. Byla jsem jeho družka, tudíž jeho zástupkyně – a to znamenalo chránit smečku. Už jsme ztratili Petera. Kyle potřeboval pomoc – a my ho mohli zachránit bez zabíjení.

„Ti lidé dostali celou smečku vlkodlaků, Mercy,“ řekl Stefan chladně. „Nesmíme riskovat, jinak můžeme snahu o Kyleovu záchranu rovnou vzdát.“ Při vyslovení Kyleova jména ztratil upírský odstup, protože měl Kylea rád, byl totiž hubatý a zapáleně se dohadoval

o taktikách použitých v epizodách Scooby-Doo, jako by bránil doktorskou práci. „Na koho myslíš, že v Kyleově domě čekají? Nedostali jenom tři lidi, kteří jsou Adamovi blízcí: tebe, Bena a Jesse. A je tu další věc: pokud mě uvidí, pokud zjistí, co jsem, a nezemřou dřív, než se stačí vysílačkou spojit s nadřízenými, můžeme dnes v noci ztratit víc než jen Kylea.“

Lidé o upírech stále nevěděli. Ach, znali příběhy – Bram Stoker a jemu podobní staré legendy dobře využili – byli ale přesvědčení, že jde jen o historky. Problém upírů spočíval v tom, že když teď fae a vlkodlaci vystoupili na veřejnost, lidé byli připravení legendám uvěřit. Pokud se Stefan stane tím, kdo pravdu o upírech vypustí do světa, Marsilie ho zabije. Chápala jsem, proč považoval zabití nepřítele za nejlepší řešení.

Jedna moje část souhlasila s tím, že bychom je měli všechny zabít. Ti lidé zavraždili Petera, unesli Adama a ohrozili celý můj svět.

„Nevadilo jim zabít Petera, a Kyle je jen člověk,“ dodal Stefan přesně to, co jsem nechtěla slyšet. „Má pro ně menší cenu. Na něm záleží jen tobě a Warrenovi. Adam by kvůli Kyleovi nikoho nezabil, neriskoval by postavení vlkodlaků v lidském světě. Rukojmí dá mnohem víc práce než mrtvola, Mercy. Existuje reálná šance, že Kyle je už mrtvý. Jestli nejsi ochotná zabíjet, vzdej to.“

„I kdyby byl Kyle mrtvý,“ nemohla jsem uvěřit, že to říkám, „musíme to vědět jistě. Nemyslím si, že je; jsem přesvědčená, že bych to vycítila pouty smečky, protože Warren je k němu stejně připoutaný, jako byla Honey k Peterovi.“ To mi dodalo sílu. Cítila jsem Honeyin žal – pořád jsem ho cítila.

„Půjdeme pro Kylea – a nemůžeme po sobě nechat hromadu těl, Stefane. Můžeme tvůj podíl na celé věci utajit. Klidně všem povím, že jsi divný druh vlkodlaka. Lidé o Kyleovi a Warrenovi vědí, a i když se Warren tím, co je, nechlubí, ani se tím netají. Ať už jsou ti darebáci kdokoli, chtějí Adama donutit zabíjet, obětí má být jeden důležitý člověk a má se to stát na veřejnosti, aby vina padla na vlkodlaky. Mám silný dojem, že obojí je stejně důležité. Pokud po sobě necháme kupy mrtvol, docílíme aspoň z poloviny toho, o co lidem, kteří celou tu věc začali, jde.“ Vtáhla jsem vzduch do plic. „A já nechci nepřátelům pomáhat.“

Stefan se na mě zamračil. Mohl jít prostě dovnitř a všechny je zabít bez ohledu na to, co jsem chtěla. Ale říkal si Voják, ne Zabiják nebo Velitel. (Tihle upíři opravdu existují. Slyšela jsem, že máme štěstí, že nežijí poblíž.) Stefan přenechal velení mně, protože šlo o můj problém.

Takže jsem měla velení, nebyla jsem ale natolik hloupá, abych si myslela, že to znamená, že všechno zvládnu sama – potřebovala jsem Stefana. Dobrá. Nemínila jsem dát souhlas k vraždění, musely ale existovat jiné možnosti.

„Mohli bychom se dostat dovnitř potichu a pokusit se Kylea najít?“ zeptala jsem se. „Možná bych ho dokázala vystopovat podle pachu zvenčí. Pokud tu není, můžeme je tu nechat čekat věčně. Pokud tu je, možná ho dokážeme dostat ven bez zabíjení.“

Zavrtěl hlavou. „Mercy. Už dokázali, že jsou schopni unést vlkodlaky. Zabij je, nebo je nech jít.“

Pohlédla jsem dolů na Bena; ve svém stavu nemohl bojovat. Nebezpečí nepředstavovala jen rána, která ho mohla zpomalit, nebo fakt, že ho mohli snadněji zranit, třebaže ani to nebylo zanedbatelné. Kdyby ale Ben dnes v noci zabil, zraněný a otřesený Peterovou smrtí, mohl by ztratit kontrolu nad svým vlkem a už nikdy ji nezískat zpátky.

„Možná stojí za vším vláda,“ řekla jsem Stefanovi. „Nemůžeme si dovolit ztratit morální nadhled. Dokud nikomu neublížíme, veřejnost nás podpoří a donutí vládu k ústupu. Nezabijeme všechny na dohled.

Můžeš klidně odejít, jestli chceš,“ řekla jsem ponuře a svlékla si triko a podprsenku. Věděla jsem, že Kylea neopustí. Zlobila jsem se na něj, protože jsem chtěla, aby útok vedl, nemohla jsem mu ale přenechat velení, protože jsem věděla, že mám pravdu. Skopla jsem

z nohou boty. Už jsme toho namluvili dost, bylo načase jít. „Nenechám Kylea v průšvihu, když mu můžu pomoct. Jdu se po něm podívat. Až ho najdu, udělám všechno, co budu moct, abych ho dostala ven. A pokusím se po sobě zanechat co nejméně těl.“

„Pokud selžeme, zaplatí za to Adam,“ varoval mě Stefan.

„Kyle patří ke smečce,“ vysvětlila jsem. „Je zranitelný. Adam je alfa, a silný. Proto se musíme napřed ujistit, že je Kyle v bezpečí, protože tak funguje smečka, Stefane. Silní chrání slabé.“

Stefanův obličej strnul. Nedokázal ochránit své lidi, protože netušil, že je musí chránit zrovna před Marsilií, před ženou, které věrně sloužil.

Nechtěla jsem mu ublížit.

Strhla jsem ze sebe džíny a spodní prádlo a zůstala stát na chodníku nahá. Kdyby se někdo podíval z okna nebo jel kolem, měl by na co koukat. Nezajímalo mě to. Byla jsem měňavec, cudnost jsem překonala dřív, než jsem poznala význam toho slova.

Neznamenalo to ale, že by mi bylo příjemné pobíhat nahá před všemi, koho jsem znala. Kdysi ke mně Stefan něco cítil. Nebyla to láska, ale rozhodně to k ní směřovalo. Obvykle jsem se snažila neukazovat před ním nahá, podobně jako nedráždíte lva kusem masa, když si ho plánujete nechat.

„Máme šanci Kylea zachránit. Šanci, kterou jsi ty neměl, když Marsilie unesla tvé lidi,“ řekla jsem mu. „Pomůžeš mi?“

Proměnila jsem se v kojota, než mohl odpovědět, a oklepala se. Stefan se trochu divně zasmál, ne šťastně ani vesele – ale zdál se být opět sám sebou, ne upírem Stefanem, takže to bylo v pořádku. Potom sebral ze země moje šaty a hodil je do auta, jeho pohyby při tom byly plynulé a skoro lidské. S hlavou v autě se zarazil.

Moje zbraň byla pod předním sedadlem. Skoro jsem se proměnila zpátky, abych mu o ní řekla, ale nakonec jsem to neudělala. Já si ji s sebou vzít nemohla a byla jsem jediná, kdo by dnes v noci byl nebezpečnější s pistolí v ruce.

„Krev, lidé, pot a…“ Stefan se narovnal a zabouchl dveře. „Mercy, než vrátíš to auto Marsilii, budu si s ní o tom muset promluvit.“

Krátce jsem kývla a rozběhla se ke Kyleovu domu. Ben utíkal jen po třech, bez problémů mi ale stačil. Stefan šel poslední.

Kyleův soused před časem zemřel, dům byl stále prázdný a na upravené předzahrádce měl ceduli NA PRODEJ. Branka na zadní dvůr byla otevřená, proto jsem ostatní zavedla dovnitř.

Dvory oddělovala dva a půl metru vysoká kamenná zeď, někdo u ní ale nechal stát žebřík. Chodil se snad starý pan Neznám-jeho-jméno před smrtí koupat do Kyleova bazénu, anebo je – což mi dělalo větší starosti – někdo špehoval? Každopádně tak pro mě nebylo těžké se přes zídku dostat. Ben žebřík nepotřeboval, dokonce ani o třech nohách; a Stefan taky ne. Mého kojota předčí vlkodlaci a upíři ve všem kromě schopnosti splynout s okolím.

Stejně jako v případě prázdného domu i Kyleův dvůr někdo pěkně udržoval, proplížili jsme se proto přes trávník a nemuseli šustit spadaným listím. Drželi jsme se stínů, jakkoli si nemyslím, že by si Stefana někdo všiml, i kdyby prošel středem dvora. Používal nějakou upírskou magii, díky níž bylo těžké se na něj soustředit.

Bedlivě jsem se rozhlížela, ale nevšimla jsem si, že by někdo stál na hlídce. Neznamenalo to, že tu nikdo není, s pomocí Stefanovy magie a maskovací magie smečky, která schovala mě a Bena, bychom ale museli mít opravdu velkou smůlu, aby si nás nějaký člověk všiml.

Ještě než jsme se dostali k domu, ucítila jsem pach krve. Opustila jsem stíny a vyhledala místo, kde tmavá krev zkropila trávu. Byla Warrenova.

Ben vedle mě zavětřil, bezhlesně zavrčel, vycenil zuby a obrátil oči k domu. Vzadu panovala stejná tma jako vpředu, zblízka jsme ale uvnitř uslyšeli hlasy. Mluvily tiše, a kdybychom byli lidé, vůbec bychom si jich nevšimli. Přesto jsem nerozuměla, co říkají, slyšela jsem jen nesrozumitelné mužské mumlání.

Warrena dostali tady, na zadním dvorku. Byl v lidské podobě – pach vlkodlaka je v lidské podobě slabší. Že ho zajali na dvoře, bylo dobré. Že jsem objevila jen jeho krev, rovněž. Znamenalo to, že se Kyleovi a Warrenovi přátelé, kteří přišli na Den díkůvzdání na večeři, neocitli uprostřed boje. To byly dobré zprávy, a nejen pro Kyleovy a Warrenovy přátele. Jakmile by totiž ti lidé začali zabíjet nevinné, neexistovala by pro ně cesta zpátky. Přežili by jen tak, že by zabili všechny, kdo o nich věděl – a to včetně Adama a celé smečky.

Dokud umírali jen vlkodlaci, bylo málo pravděpodobné, že by se museli obávat lidského právního systému. V případě fae už soudy dokázaly, že strach stojí nad spravedlností.

A i pro nás to byla dobrá zpráva. Dokud darebáci nepřejdou do obrany, Adam by měl být v pořádku.

Stefan měl pravdu. Očividně na někoho čekali, a nejpravděpodobnějšími cíli jsme byli Jesse, Ben a já. Musela jsem předpokládat, že se na nás připravili. Stefan bude překážkou, já ale nevěděla, jestli dostatečně velkou.

Zatímco jsem uvažovala, někdo promluvil. Hlasy přicházely z Kyleovy a Warrenovy ložnice v prvním patře. Vzhlédla jsem a spatřila, že žaluzie na okně nejsou zatažené – což bylo nezvyklé, protože Warren věděl, že existují tvorové, kteří dokáží v noci hledět do ložnic. Neobjeví se,“ prohlásil někdo. „Nemůžeme čekat do svítání. Musíme je najít. Dostali jsme rozkaz získat informace.“

„Ano, pane,“ řekl druhý muž. „Jak daleko můžu zajít?“ S těmito dvěma byli dohromady čtyři. Pořád jsem slyšela hluboké hlasy oněch dvou v Kyleově obýváku.

„Dostaň z něj, co ví,“ řekl první a já uslyšela, jak se zavírají dveře ložnice a někdo odchází.

„Slyšel jsi to, Johnny?“ V hlase zněla zvrácená dychtivost. „Říkal, že můžu zajít tak daleko, jak jen budu chtít.“

Další muž, patrně Johnny – takže darebáků bylo pět – tiše řekl: „Jenom dokud nezískáme informace, Sale. Rozumíš? Pověz nám, co chceme vědět, a já ho zastavím. Sala před časem zajali Afghánci a od té doby to nemá v hlavě úplně v pořádku. Rád mučí lidi. Pověz nám, kam se schovali, a necháme toho.“

Ticho.

„Tak kam mohli jít?“ zeptal se někdo a následoval úder kůže o kůži.

Někdo zasténal. Zježily se mi chlupy na zátylku, ohrnula jsem pysky a vycenila zuby. Kyle. Bili Kylea.

„Mlčením si nepomůžeš, synu,“ řekl tichý hlas. „Nechci to dělat. Ani šéf nechce věznit tvého milence déle, než bude nutné. K udržení smečky v zajetí je potřeba spousta lidí – a někteří zemřou. Jestli dostaneme Hauptmanovu dceru a ženu, můžeme vás ostatní nechat, kurva, jít.“

Napadlo mě, jestli si Kyle uvědomuje, že lžou.

„Jděte do prdele,“ řekl.

Možná ano. Jako rozvodový právník měl asi s lháři spoustu zkušeností.

Znovu ho uhodili. Ben vedle mě doslova vibroval.

Stefan hladově řekl: „Mercy, v pokoji jsou jenom dva.“

Proměnila jsem se zpátky v člověka, abychom si mohli promluvit.

Ben mě ostře dloubl do kolene.

„Já vím,“ řekla jsem. „Můžeme se jich zbavit, aniž bychom varovali ostatní?“ Chvěla jsem se. TriCities možná nebyly Montana, přesto však byla příliš velká zima na to postávat v listopadu venku nahá. Anebo jsem se možná třásla kojotí touhou zabíjet.

První muž řekl něco ošklivého a Kyle zasténal.

Jo. Rozhodně jsem toužila zabíjet.

„Můžeme,“ potvrdil Stefan. „A pokud ne – můžu je zabít všechny.“

To neznělo jako špatný plán, když jsme stáli tady venku a poslouchali, jak ubližují Kyleovi. Věděla jsem, že nechat po sobě těla je hloupé, jeho bolest ale nahlodávala můj zdravý rozum.

„Vyhoď mě nahoru,“ řekla jsem a proměnila se opět v kojota.

Vzhlédla jsem ke Stefanovi, a když se mi podíval do očí, ukázala jsem bradou na balkón ložnice. S pochybami se na mě zamračil. Postavila jsem se na zadní a poskočila. Potom jsem znovu zvedla čenich k balkónu.

Vytáhl obočí, zvedl mě a hodil. Přelétla jsem zábradlí, musela jsem se ale vší silou zkroutit, abych přistála v květináči, a ne na stole, který pode mnou mohl zaskřípat.

Ben se vyhoupl na zábradlí a Stefan ho následoval. Stefan seskočil na balkón, pokrčil při tom kolena a nevydal jediný zvuk. Ben se podíval na mě a přitiskl si uši k hlavě, uhnula jsem proto z květináče, aby ho mohl těžší vlkodlak použít jako schod a nemusel dopadnout tak těžce. Na tvrdém povrchu dělaly velké vlkodlačí drápy přece jen velký rámus. Brokátové závěsy tu zůstaly po lidech, kteří dům postavili. Kyle tu látku miloval, neustále si ale stěžoval na to, že mezi spodním okrajem závěsu a podlahou zůstává asi deseticentimetrová škvíra.

Přitiskla jsem se k zemi a nahlédla dovnitř spodní částí posunovacích dveří, které Kyle plánoval příští léto vyměnit za francouzské a spolu s nimi pak i závěsy.

Kyleova a Warrenova ložnice byla zařízena minimalisticky a velmi účelově. Krev na koberci připomínala kontrastní bod, který doporučovali designéři v televizi.

Bylo tu tak málo nábytku, že darebáci museli přinést židli z jídelny, aby měli na čem vést výslech. Kylea přivázali k masivní židli nahého. Nohy měl volné, ale na tom nesešlo, protože byl bosý. Pokud nejste vlkodlak nebo Bruce Lee, bosýma nohama nezpůsobíte velké škody, potřebovali byste se totiž napřáhnout víc, než je vám umožněno, když jste přivázaní k židli.

Kyleův stav napovídal, že už ho podrobili přinejmenším jednomu výslechu. Vrčení jsem sice potlačila, vycenila jsem ale zuby a nakrčila nos. Kyle měl zhmožděný obličej, aristokratický nos zlomený a bradu i horní část hrudi zbrocené zaschlou krví. Krvácel i z tržné rány

nad okem, které měl oteklé a fialové. Na líci a na břiše měl rudé stopy, čerstvější, protože ještě nestačily zmodrat.

Druzí dva muži v pokoji byli celí v černém. Na sobě měli neprůstřelné vesty stejně jako ti, kteří věznili Adama. Vyšší byl holohlavý

a kůže mu zhnědla pobytem na slunci. Jeho věk jsem odhadla na pětadvacet až třicet let. Druhý byl mohutnější a ne tak snědý, vlasy měl rezavé a nakratičko ostříhané.

Řeč těla holohlavého muže vyjadřovala uvolněnost, což znamenalo, že starost, kterou vkládal do hlasu, byla ještě větší lží než samotná slova.

„Nelíbí se mi, když mu musím dát volnost, aby si mohl dělat, co se mu zlíbí, pane Brooksi. Není to dobré ani pro něj, ani pro vás. Mohl by vám vážně ublížit. Mohl by vám provést něco, co už se nedá spravit. Můžu ho zastavit, ale jen když mi řeknete, kam mohla jít.

Vypadneme odsud, a vy už nás nikdy neuvidíte.“

Kyle vyplivl krev. „Musíte být fae. Ještě nikdy jsem neslyšel tolik pravdy ve lži. Měla vaše matka křídla a špičaté uši?“ zeptal se chladným hlasem, který používal v soudní síni.

Copak nikdy neslyšel, že by člověk neměl dráždit únosce? Obzvláště když vás mlátí?

Aspoň ale upoutal jejich pozornost.

Využila jsem toho, proměnila se zpátky v člověka a natáhla se po posunovacích dveřích, které byly naštěstí pro nás odemčené. Doufala jsem, že těžké závěsy zadrží studený vzduch, jenž zavanul do pokoje, když jsem dveře opatrně a tiše otevřela. Pro nás i pro Kylea bylo jen dobře, že ještě neměl čas vyměnit ani dveře, ani závěsy.

Když byly dveře otevřené, Stefan si klekl, aby se podíval škvírou mezi závěsy a podlahou dovnitř, a já se proměnila zpátky v kojota. Moje čtyřnohá podoba možná nebyla tak působivá jako vlčí, byla ale rozhodně více smrtící než lidská. Přimáčkla jsem se k Stefanovi a znovu nahlédla do pokoje.

Tvář holohlavého muže pozbyla příjemný výraz, dal si ale načas, než na Kyleův posměšek odpověděl. „Máte pěkně prořízlou pusu, pane Brooksi. Doporučil bych vám, abyste nám řekl, co chceme vědět, nebo ji nechal zavřenou.“

„Jste mrtvý muž,“ prohlásil Kyle. „Warren nejedná s lidmi, kteří mi ublíží, v rukavičkách.“

Potřebovali jsme se dostat dovnitř – a jedinou překážkou byl nyní závěs. Když se budeme chovat dostatečně tiše, muži dole nás možná neuslyší.

„Vašeho Warrena máme pod zámkem,“ řekl holohlavý muž a opět nasadil příjemný výraz. „Nemůže vám nijak pomoct.“

Kyle se usmál. „Klidně si to říkejte.“

Mladší muž několikrát poskočil na místě a předstíral úder, Kyle ale uhnul. Muž ho tak zasáhl do ramene, otočil se, nakopl ho a převrhl ho i s židlí na bok na zem. Kdyby Kylea trefil do hlavy, byl by mrtvý.

Kyle ležel na podlaze a hleděl přímo na mě. Dvakrát mrkl a zavrtěl hlavou. „K čertu, táhněte odsud.“

„Promiňte, pane Brooksi, to nemůžeme udělat,“ řekl holohlavý muž s falešnou lítostí, protože si neuvědomil, že Kyle nemluvil s ním. Druhý muž se zapřel nohou o židli a zakolébal s ní.

Stefan se postavil, aby se vedle mě mohl vmáčknout Ben a taky se podívat dovnitř. Když uviděl Kylea, strnul.

Ben byl velký, i když ne největší vlkodlak ve smečce. Patřil ale k nejnebezpečnějším. Byl totiž rychlý a nevadilo mu zabíjet, třebaže jednal tak lidsky, jak jen mohl. Jako dítě ho krutě týrali. Lidé, kteří nepatřili ke smečce nebo k Adamově rodině, mu byli ukradení.

S Adamem jsme na tom pracovali, já si ale v tu chvíli uvědomila, že Ben bere Kylea jako člena smečky.

Rozhodla jsem se, že bude lepší dát Benovi úkol než ho nechat bezuzdně řádit. Strčila jsem do něj, a když na mě pohlédl, vytáhla jsem čenich zpod závěsu. Pohlédla jsem na tyč, na které závěs visel, pak zpátky na něj. Schopnost měnit podobu z nás všech udělala dobré mimy.

Ben se postavil na zdravou zadní nohu a přední se opřel o stěnu vedle posunovacích dveří. Uhnula jsem – a uvědomila si, že jsme s Benem zůstali na balkóně sami. Stefan zmizel.

Ostře jsem kývla a Ben praštil přední tlapou do závěsu i do tyče, na které visel, a shodil je na zem, aby se nám nemohly plést pod nohy. Připravila jsem se skočit, zarazila jsem se ale, při pohledu do pokoje jsem si totiž uvědomila, že nemám na koho útočit.

Stefan už byl uvnitř a opatrně pokládal holohlavého muže na zem. Muž, který ublížil Kyleovi, byl mrtvý, ležel natažený přes Kylea a oči mu začínaly matnět. Stefan se zbavil obou, aniž by způsobil sebemenší hluk. Mému kojotovi se líbila jeho efektivnost, zbytek mě byl velice, velice rád, že Stefan je na mojí straně.

Navzdory předchozímu postoji, a dokonce i s vědomím, že by se to mohlo nakonec obrátit proti nám, jsem byla ráda, že Stefan zabil muže, který Kylea napadl.

Proměnila jsem se zpět v člověka a odtáhla mrtvolu z Kylea, zatímco Ben se pustil do pout, kterými byl Kyle za zápěstí přivázaný k židli. Stefan se dotkl Benova čenichu a odsunul ho stranou.

Prohlédl si pouta. Kyleova zápěstí byla k područkám přivázaná žlutou nylonovou šňůrou, která byla propletená masivní dřevěnou židlí.

„Policie v žádném případě neuvěří, že ses osvobodil sám.“

A to bylo první znamení, že si Stefan vzal má slova k srdci. Zavoláme policii – a Kyle, velmi lidský Kyle, se zachrání sám.

Stefan položil jednu ruku na sedadlo židle, druhou na opěradlo. „Zapři se,“ vybídl Kylea, poté židli roztrhl. Provaz spadl na zem, jako by ho rozvázala magie.

Všichni až na Kylea jsme strnuli a poslouchali, jestli nás někdo neslyšel.

„Tepláky,“ pošeptal mi Kyle a odkulil se ze židle, jako by mu působila bolest. „Horní zásuvka ve větší komodě. Můžeš si vzít taky jedny.“ Zadíval se na rozbitou židli a zamumlal: „Ložnice by měla být odhlučněná. Na Warrena to nezabírá, u méně nadaných posluchačů ale možná budeme mít štěstí.“

V první zásuvce jsem našla spodní prádlo, takže asi myslel druhou. Soupravy byly složené, mikiny a tepláky stejné barvy, a já dvě sebrala.

Nikdo se nepřiřítil nahoru, takže buďto prasknutí židle neslyšeli – anebo rámus považovali za součást výslechu.

Stefan pomohl Kyleovi vstát a podepřel ho, když zavrávoral. Podala jsem mu tepláky. Stefan Kylea podržel a ten se s velkým soustředěním oblékl. Když Kyle opět postavil obě nohy na zem a získal zpátky rovnováhu, sebral Stefan provaz a začal svazovat holohlavého muže.

„Jak často chodí lidé zdola nahoru?“ zajímal se Stefan.

„Přišli sem jenom jednou, před několika minutami,“ odpověděl Kyle. „Mohli by být zpátky za minutu nebo za týden.“

Podala jsem Kyleovi mikinu. Zavrtěl hlavou a řekl: „K těmhle teplákům se nehodí.“

„Slečinko.“ Obrátila jsem oči v sloup a podala mu druhou. Teprve až jsem ji roztáhla, všimla jsem si, že na ní třpytivě fialovým písmem stojí: „Jsem hezčí než tvoje holka.“ Poznala jsem ji, protože jsem mu ji dala k narozeninám.

„Mám pro tebe špatné zprávy, Kyle, bude chvíli trvat, než budeš znovu hezčí než něčí holka. Modřiny ti dvakrát nesluší. Opravdu nechceš tu druhou mikinu?“

Pohlédl na mě a křivě se usmál. „Vypadáš hůř než já. Ti parchanti tě taky dostali?“

Všichni jsme mluvili tak tiše, jak jen to šlo.

„Nehoda.“ Oblékla jsem si tepláky. Byly mi těsné, ale Warrenovy by mi byly ještě těsnější a kolem kotníků by mi zůstalo zhruba třicet centimetrů látky dobré tak akorát k zakopnutí.

„Mají Warrena,“ řekl Kyle a strach v jeho očích mi prozradil, že je stejně vyděšený jako já.

„Já vím,“ odvětila jsem. Moje teplákovka měla nablýskanou modrozelenou barvu. „Dostali i zbytek smečky.“

„To mi došlo.“ Kyle kývl na holohlavého muže, aby naznačil, kdo mu to řekl. „Jsme na straně andělů?“ Kyle si oblékl mikinu, přitom sebou trhl bolestí.

Stefan vzhlédl od holohlavého muže a řekl: „Toho muže jsem zabil, protože nenechávám naživu nikoho, kdo ublíží lidem, které mám rád. Udělal jsem to ale tak, že ho klidně mohl zabítčlověk. Mrtvoly dělaly Mercy velké starosti, proto je druhý muž jenom v bezvědomí – a postaral jsem se, aby mě neviděl. Pokud se rozhodnete zavolat policii, není tu nic, co by mohli použít proti nám – vlkodlakům ani upírům.“

„Takže naše svatozář je pěkně zářivá a nablýskaná,“ řekla jsem Kyleovi. Podívala jsem se na Stefana. „Je moudré zavolat policii? Nepřinutí to ty hajzly zbavit se rukojmí?“

„Ne.“ Stefan obrátil pohled ke mně. „Pokud se jedná o vládní operaci, zásah místní policie je donutí odhalit se, a hromady mrtvol si nemůžou dovolit o nic víc než vlkodlaci. Pokud se jedná o odpadlé agenty – a už to tak vypadá – policie upozorní jejich agenturu a my získáme nové spojence. Uděláme to tak, Mercy. Pokud to půjde, svážeme je jejich vlastními činy tak, že budou moct udělat jediné, a to přesně to, co budeme chtít.“

Nadechl se – což musel udělat jen tehdy, když chtěl mluvit, obyčejně ale dýchal z ohledu k lidem okolo, kteří začali být neklidní, když v jejich společnosti někdo celé minuty nedýchal. „Měla jsi pravdu, Mercy. Předtím jsem myslel jako upír. Ti lidé chtějí zbavit vlkodlaky ochrany společnosti. Proto přetáhneme veřejnost na svoji stranu. Pomůže, že Kyle je člověk.“

Kyle se bolestivě usmál. „Jsem velmi lidský. Mám černý pásek – získal jsem ho před deseti lety, od té doby jsem ale moc netrénoval. Ale mohlo by to vysvětlit, jak se mi podařilo s pomocí Mercy a Bena přemoct dva vycvičené muže.“ Pohlédl na mrtvého a ostře kývl.

„Za to ti děkuju, Stefane. Není to žádná ztráta.“

„Budeš mít kvůli jeho smrti problémy?“ zeptala jsem se Kylea. Byl právník, a přestože jeho specializací bylo rodinné právo, měl by to vědět.

Zavrtěl hlavou. „Byla to sebeobrana, nebyl za tím úmysl.“ Pohlédl na Stefana. „Víte, kdo je za to odpovědný?“

„Naší pracovní hypotézou jsou odpadlí agenti Cantripu,“ řekla jsem. Agenti FBI by byli dost zkušení na to, aby nereagovali ze strachu, jako to udělal pan Jones. O národní bezpečnosti jsem toho dost nevěděla. Ale Cantrip – což byla zkratka Combined Nonhuman and Transhuman Relations Provisors, Dohlížitelů na styk s nelidmi a translidmi – nalákal do svých řad spoustu fanatiků nenávidících cokoli nelidského. Věděla jsem, že jejich agenti procházejí výcvikem, chyběly jim ale zkušenosti v terénu – a měli přístup ke všem informacím, které se vládě podařilo o vlkodlacích shromáždit. Co se týkalo zbraní, v tom ohledu museli mít pomoc. „A jako svalovce si najali skupinu

schopných žoldáků. Ti dva,“ ukázala jsem bradou na muže na podlaze, „jsou žoldáci. Přinejmenším další tři jsou dole. Nikoho dalšího jsem neviděla, byli by ale hloupí, kdyby nepostavili hlídky.“

„Žoldáci znamenají peníze,“ řekl Stefan. „Mnohem víc peněz, než mají agenti Cantripu.“

Kyle se krátce usmál. „Sleduj peníze. Dobře. Víš jistě, že nám policie pomůže?“

„Počkej.“ Ozvalo se cvaknutí. Všichni ztichli – potom začal z průduchů v podlaze foukat vzduch. Slyšela jsem zapnout topení. Stefan přistoupil ke dveřím, pootevřel je a rychle vyhlédl ven. Nehlučně je zavřel a zavrtěl hlavou.

Když ale promluvil, ještě víc ztišil hlas. „Stačí, aby nechali naživu jednu osobu, a mohou Adama vydírat. Ostatní jsou pojistka. Jestli je tedy drží jako rukojmí všechny, taky je všechny potřebují.“ Zamračil se na nás. „Což neznamená, že jsou v bezpečí – nejhůř se plánuje zásah proti idiotům, a každý, kdo zajme smečku vlkodlaků, aniž by ji rovnou pozabíjel, je idiot.“

„Dobrá,“ řekl Kyle. „Podíváme se, jestli jim nemůžeme trochu znepříjemnit život.“ Přistoupil k posteli a vzal do ruky mobil.

Chytila jsem ho za ruku a pohlédla na Stefana. „Co když napíchli telefony?“

Stefan se usmál. „Budou varováni, a pak buďto utečou – nebo přijdou sem nahoru a zaútočí.“

*

Hodně se toho mohlo pokazit. Rozhodli jsme se čekat a připravit se k obraně, kdyby muži dole přišli Kylea zkontrolovat.

Stefan odešel, jakmile začalo svítat. Ben a já jsme zůstali s Kylem, i když protestoval, že to zvládne sám. Nikdo o nás nevěděl; kdybychom zmizeli, nepřítel by nás nesledoval… Kyle měl spoustu námitek, které nám předložil, když u mobilu vypnul mikrofon.

Nemínila jsem ale nechat Kylea samotného v domě plném darebáků. Nakonec jsem mu prostě sebrala mobil, opět zapnula mikrofon

a představila se spojovatelce. Vysvětlila jsem, že mám podezření, že stejní muži zaútočili i na můj dům – ano, jsem žena místního alfy.

Jednomu členovi smečky se podařilo utéct a najít mě – a společně nám došlo, že něco není v pořádku. Vplížili jsme se dovnitř oknem

v prvním patře krátce potom, co se Kyle osvobodil. Pověděla jsem jí o krvi, kterou jsme našli na zadním dvorku a která patřila Kyleovu milenci, členovi smečky, jehož darebáci unesli a pravděpodobně ho drží spolu se zbytkem smečky.

Kyle pozorně poslouchal, protože většinu z toho slyšel poprvé. Neřekla jsem policii všechno. Bylo tu příliš mnoho věcí, které by vlkodlaci nechtěli vynést na světlo, a nezmínila jsem se ani o Stefanovi. Co nejvíce jsem se ale držela pravdy.

Když jsem skončila, nemířila naším směrem jen jednotka rychlého nasazení, ale také většina policejních oddělení – a ulevilo se mi, když mi slíbili, že někdo zkontroluje požární stanici, kde pracovala Mary Jo, a taky domy ženatých členů smečky, kteří nepřišli na večeři ke Dni díkůvzdání, a přesto byli uneseni. Ujistí se, že nikoho dalšího nevzali jako rukojmí.

Vrátila jsem mobil Kyleovi. Podíval se na mě, zavrtěl hlavou, ale vzal si ho, zvedl ho k uchu a druhou rukou otevřel sejf na zbraně ve skříni. Byly v něm dvě pistole a Warrenova puška –opakovačka Spencer z doby občanské války. Několikrát mě z ní nechal vystřelit.

Kyle si vzal Warrenovu .357 a mně dal svoji 1911, protože mi padla lépe do ruky. Moje pistole zůstala v Marsiliině voze. Pušku nechal v sejfu a zavřel ho.

Warrenův otec s ní bojoval ve válce a po jeho smrti připadla Warrenovi, kterému v té době bylo osm nebo devět let. Víc jsem o Warrenově lidském životě nevěděla, snad jen to, že se považoval za Texasana a dlouho se živil jako kovboj.

Souhlasila jsem s Kyleovým rozhodnutím, spencerovka byla příliš důležitá, než abychom o ni přišli, kdyby se nám policie rozhodla zbraně zabavit. A kdybychom museli někoho zastřelit, ruční zbraň by na to patrně stačila.

„Zůstaňte zticha a najděte si dobrý úkryt,“ řekla policejní operátorka do telefonu; dávala nám všemožné dobré rady a informace.

„Schováme se do koupelny,“ řekl Kyle a zběžně jí popsal rozložení pokojů v domě – chvíli to trvalo, protože měl velký dům.

S klidem a chladnou hlavou sledoval dveře ven z ložnice. Koupelna nám poskytla trochu ochrany – stěny byly z mramoru a nenacházeli jsme se v přímé linii ode dveří.

Kyle držel mobil mezi uchem a ramenem a já slyšela, jak mu operátorka popisuje, co se děje. Udělalo se mi zle, když jsem si uvědomila, že vlastně nevíme, jestli můžeme policii věřit. Co když za vším byla opravdu vláda? Co když s ní policie spolupracovala?

Paranoia: dar přeživších a břemeno vyčerpaného, vystresovaného a vyděšeného kojota.

Zvážila jsem možnost, že by policie byla pod kontrolou našich nepřátel, a rozhodla se, že je to nepravděpodobné – ale ne tak nepravděpodobné, jako že skupina lidí zaútočí na základnu smečky a celou ji unese – a to včetně vlkodlaků, o kterých veřejnost nevěděla. A protože k tomu už došlo, necítila jsem se zas až tak paranoidní, když jsem se nedokázala zbavit podezření.

„Dobře,“ řekla operátorka. „Policie je na místě a na pozicích. Zůstaňte schovaní a čekejte.“

Když do našeho úkrytu dolehl křik, začala mě stále víc zneklidňovat představa, že bychom měli policii důvěřovat.

Vzápětí se ozvalo tiché zaklepání na dveře ložnice.

„Pane Brooksi? Tady je kennewická policie, pane. Prosím, odložte zbraně. Podezřelé máme ve vazbě a vy jste v bezpečí.“

Kyle odložil pistoli na zem – a všiml si, že já to neudělala. Natáhl se po mně a Ben zavrčel. Nebyla jsem ve své paranoii sama – anebo Ben vnímal mé pocity. Byl zraněný a obklopený mrtvými a vyděšenými lidmi, takže taky nebyl zrovna při smyslech.

„Dejte nám chvilku,“ zavolal Kyle. „Mercy je trochu mimo. Má za sebou pernou noc, a ještě není po všem. Pokusím se ji uklidnit.“

Nastala odmlka, pak se ozval známější hlas. „Mercy, odhoď zbraň. Jsme ti hodní. Najdeme Adama, ale musíš odhodit zbraň a pustit nás dovnitř.“

„Tony?“ křikla jsem. Pořád jsem nepustila Kyleovu pistoli, svaly na břiše se mi ale začaly uvolňovat. Tony Montenegro pracoval pro kennewickou policii a byl na naší straně.

„Jsem to já, chica. Nech nás dělat naši práci.“

Zajistila jsem zbraň a položila ji na podlahu vedle Kyleovy.

„Pojď,“ řekl Kyle. „Budou se cítit líp, když budeme od zbraní co nejdále.“ Potom zamumlal: „A já se budu taky cítit líp. Bene, můžeš vypadat méně děsivě?“

Ben sklopil hlavu, spustil ocas a po třech s námi odhopkal ke dveřím ložnice. Nebyla jsem si zrovna jistá, že to zabralo, že působí méně děsivě – a to bylo ještě předtím, než celý dojem pokazil tím, že chňapl po únosci, který se probudil a vzpíral se poutům.

Holohlavý muž strnul a já poplácala Bena po hlavě. „Promiň, Bene,“ zašeptala jsem. „Nemůžeš toho prevíta sežrat, když už je svázaný a policie je za dveřmi.“

Nežertovala jsem, uvědomila jsem si to ale až ve chvíli, kdy jsem to řekla. Ben s Kylem na mě zamyšleně pohlédli.

„Požádám vlkodlaka, aby si lehl na zem u stěny,“ řekl Kyle nahlas. „Už ho zranili muži, kteří unesli Adama. Nechci, aby ho někdo náhodou navíc postřelil.“

„Všechno běží jako na drátkách,“ ujistil mě Tony. „Zatkli jsme dva chlapy, kteří se nám dost ochotně vzdali, takže kromě Mercy se nikomu střílet nechce. Ale bylo by fajn, kdyby si lehl ke stěně.“

V přízemí však byli tři muži. Anebo možná přece jen dva a jeden z nich šel prostě nahoru a dal rozkazy mužům, kteří hlídali Kylea. Poslouchala jsem, jak Tony vysvětluje ostatním, že vlk v pokoji je jednou z obětí a nikdo po něm nemá střílet. Byl velmi opatrný, na druhou stranu se setkal s vlkodlaky už dřív.

Vlci obecní jsou velcí a děsiví. Každý, kdo někdy nějakého viděl v zoo nebo v přírodě, ihned poznal, že se ocitl ve společnosti predátora. Vlkodlaci jsou ještě větší a děsivější. Někdy dokáží svůj vliv zmenšit, použijí řeč těla nebo magii smečky, a pak se mohou vydávat za velkého psa, tedy pokud nikdo nepátrá po vlkodlacích. Ben nebyl ve stavu, aby si hrál na neškodného, a stejně mu to nikdy nešlo. Byl zraněný, a kdyby někdo zazmatkoval, Ben by zaútočil. Lehnout si ke stěně tři metry ode dveří bylo to jediné, co mohl udělat. Postavila jsem se mezi něj a dveře.

„Dobře,“ řekl Kyle. „Nikdo není ozbrojený ani…“ Myslím, že chtěl říct nebezpečný, ale zarazil se. Jednou mi řekl, že policistům by se nemělo lhát; šlo o to říct co nejméně, než dorazí právník. „Nikdo není ozbrojený.“

Dveře se otevřely, policisté opatrně vešli a zdaleka se vyhnuli Benovi – což bylo asi moudré. Možná byl v tu chvíli trochu víc při smyslech než já, ale rozhodně na tom nebyl o moc líp. A ani za ideálních okolností se mu nelíbilo být obklopený cizinci v uniformách. Nikdo z nás se nepohnul a policisté zatím zkontrolovali muže na zemi, aniž by se jich dotkli.

„Já zabil toho prvního,“ řekl Kyle roztřeseně. Nedokázala jsem říct, jestli to hraje, nebo ne. Nikdo by neuvěřil, že se právník přiznal k vraždě, kdyby nebyl v dost špatném stavu, na druhou stranu Kyle nechtěl, aby věnovali pozornost Benovi.

„Nevidím žádná kousnutí,“ oznámil policista, který klečel u mrtvého. „Nejsem doktor, nedokážu ale otočit hlavu až tak dozadu. Řekl bych, že má zlomený vaz.“

Napětí v pokoji okamžitě polevilo a nahradilo ho opatrné nadšení.

„Nikdo nechce během služby narazit na zabití vlkodlakem,“ vysvětlil Tony tiše, když si všiml mého výrazu. „A Adam je čas od času dost nápomocný. Nikdo nevystřelil, nikoho jsme nezabili, nikdo z našich není zraněný – a ještě jsme si mohli zahrát na hrdiny. Operace proběhla rychle a přesně podle plánu. Kdykoli to můžeme říct, máme fakt dobrý den.“

*

Samozřejmě ještě nebylo po všem. Odvezli nás na policejní stanici v Richlandu – nezeptala jsem se, proč nás nevzali do Západního Richlandu.

Mě a Kylea vyslechli odděleně; řekl nám, že se to stane. Neznala jsem policisty, kteří se mnou mluvili, a přinejmenším jeden z nich měl hrůzu z Bena.

Řekla jsem jim, že Ben musí zůstat se mnou, a když jsem je upozornila na to, že pokud s Benem nebudu, nikdo ho nezastaví v případě, že se rozčílí, neprotestovali. Sundala jsem mu obvazy a oni vyfotili jeho ránu – která se stále nehojila. Odmítla jsem za něj lékařské ošetření (v tu dobu už měl fakt špatnou náladu – bolela ho rána, všichni viděli, jak je zranitelný, a fotili si ho, a navíc měl hlad). Někdo mi proto přinesl lékárničku a já mu nohu znovu ovázala.

Jeho přítomnost způsobila, že policisté nezačali výslech zrovna přátelsky. Nikomu se nelíbí mít strach, a jen idiot by se Bena v jeho současném rozpoložení aspoň trochu nebál. Rovněž se zdálo, že mají trochu pomalé myšlení, protože mi kladli pořád dokola stejné otázky.

Potom na chvíli odešli, a když se vrátili, jednali se mnou vyloženě nepřátelsky.

Dobrá, já taky uměla být nepřátelská. Adama drželi šílenci se zbraněmi – a já se tu musela hádat s dvojicí policistů, které jsem v duchu přejmenovala na Pat a Mat. Ben možná nebyl jediný, kdo měl špatnou náladu.

Byli přesvědčeni, že útok nemohl být nevyprovokovaný. Co smečka provedla, že vyvolala takovou odezvu? Útok na náš dům připomínal útoky drogových kartelů. Věděla jsem o tom, že kartely vydíraly dělníky pracující na stromových plantážích a nutily je sázet mezi stromy v okolí Burbanku drogy?

Když jsme se asi po padesáté dohadovali o stejné věci – nelíbilo se jim, že jsem jim odmítla říct, kam jsem schovala Jesse a Gabriela – dovnitř vešel mladě vypadající muž v luxusním obleku a představil se jako Loren Hoskins, můj právník. Poradil mi, abych už neřekla ani slovo, proto jsem sklapla a nechala ho pracovat.

O nepříjemné tři a půl hodiny později mě vyprovodil ven a v uších mi přitom pořád znělo důrazné varování, abych nechala policii dělat její práci. Patrně tím mysleli, abych nehledala Adama, protože policie je tak dobře vybavená na to, aby chytila muže, kteří dokázali unést celou vlkodlačí smečku. Možná jsem při odchodu něco takového prohodila. Naštěstí neměli vlkodlačí sluch, takže mě slyšel jen můj právník.

„Mají výcvik, který vám schází,“ připomněl mi velmi tiše.

To byla pravda. Neměli ale pouto druhů a vlkodlaka po boku. Ben sice stále kulhal, už ale na zraněnou nohu lépe došlapoval. Buďto se uzdravoval, nebo byl tak unavený, že ho bolely všechny nohy stejně.

„Volal mi Kyle,“ řekl můj právník Loren, otevřel zadní dveře vozu, aby Ben mohl naskočit dovnitř, a očividně si nedělal žádné starosti

s tím, že mu vlkodlak poškodí kožená sedadla nebo že ho bude mít při jízdě za zády. „Řekl mi, že vy dva jste asi v situaci, kdy by se vám hodil právník – a důrazně mi naznačil, že pokud tak tvrdě dotírají na něj, patrně čelí tlaku shora. Taky řekl, a to doslova, že pokud dávají do těla jemu, právníkovi, pak vy jste na tom asi ještě hůř. A požádal mě, abych vás přišel zachránit a nějakého poskoka poslal i jemu.“

Jako skutečný džentlmen mi podržel dveře spolujezdce. Byla jsem zpocená, zakrvácená, zhmožděná a oblečená v Kyleově teplákovce. Kolemjdoucí zírali – na mile vypadajícího, dobře oblečeného muže a bláznivou ženskou z pekla. Když si pozval do auta mě, možná tak projevil větší odvahu, než když si dovnitř pustil neznámého vlkodlaka.

„Nezatkli vás,“ řekl mi. „Takže teoreticky jsme mohli kdykoli odejít. Nelíbilo se mi ale, jak se chovali. Kdybych zatlačil, mohli vás zatknout – což by za těchto okolností bylo dost směšné.“

Posadila jsem se, a sotva jsem si zapnula bezpečnostní pás a zavřela dveře, zjistila jsem, že relativní bezpečí vozu stačilo na to, aby se mi začaly zavírat oči.

„Kyle je taky volný,“ řekl Loren a vytrhl mě z dřímoty. Asi si nevšiml, že jsem usnula, protože jsme teprve vyjížděli z parkoviště. Propásla jsem, kdy nasedl, nastartoval a vycouval z parkovacího místa. „Podle esemesky mého společníka Kylea propustili, sotva se objevil jeho právník. Zatímco my mluvili s těmi milými policisty, zajel Kyle k doktorovi, který ho prohlédl a pustil domů. Pak mi taky poslal esemesku. Navrhl, abych vás k němu zavezl na oběd. Mám vám říct, že si najal bezpečnostní firmu a nechává střežit dům, aby se to už znovu nestalo.“

Potřebovala jsem najít Adama a smečku. Napřed jsem se ale musela s Adamem spojit. Ruce jsem měla zaťaté v pěst, musela jsem se proto donutit natáhnout je na stehnech. Potřebovala jsem zkontrolovat Gabriela i Jesse a zavolat Tadovi, který mě čekal už před celou věčností. Telefon Gabrielovy sestry byl v Marsiliině autě a moje zbraň taky.

„Kolik je hodin?“ zeptala jsem se.

„Půl hodiny po poledni.“

Byla jsem vzhůru už třicet hodin a doslova jsem padala vyčerpáním. Musela jsem si najít bezpečné místo a vyspat se, než budu někomu užitečná. Kyleův dům se na to hodil stejně dobře jako kterýkoli jiný.

„Jasně,“ řekla jsem. „Vzbuďte mě, až tam budeme.“

Po počátečním zdřímnutí jsem zjistila, že nedokážu spát v blízkosti cizího člověka. Nechala jsem tedy aspoň zavřené oči, což mi trochu ulevilo od suchého pálení způsobeného nedostatkem spánku. Požádala jsem Lorena, aby zahnul o blok dál, než bydlel Kyle, a vysadil nás s Benem u Marsiliina vozu.

Pohlédl na mě, pak na auto. Nad krví, modřinami a vlkodlaky ani nemrkl – ale fakt, že jsem řídila Marsiliin vůz? To ho zarazilo.

Klíčky jsem nechala v kapse džínů, které stále ležely na zadním sedadle. Kdokoli mohl nasednout, nastartovat a odjet. Existovala místa

– jako třeba okolí mojí garáže – kde byste si něco podobného nemohli dovolit. Ale tady, v bohaté čtvrti Západního Richlandu, to bylo víceméně bezpečné. A kromě toho, koho by napadlo, že někdo podobné auto nezamkne, a navíc nechá uvnitř klíčky?

Otevřela jsem zadní dveře a Ben trochu zmoženě vyskočil na zakrvácenou deku. Byl unavený, jinak by asi blok, který nás dělil od Kyleova domu, uběhl. Vypadal vyzábleji než včera v noci. Od večeře na Den díkůvzdání nic nejedl a bude tak potřebovat spoustu jídla. Kyle určitě bude mít červené maso pro Warrena.

Mělo mě to napadnout. Lorenovi by určitě nevadilo zastavit u rychlého občerstvení a koupit něco pro Bena. Musela jsem se o něj lépe postarat.

Zatlačila jsem prsty na své lícní kosti a bolestí ze zranění jsem potlačila slzy. Pobrečím si, až budou všichni doma – všichni kromě Petera. Do té doby jsem měla na práci důležitější věci.

*

Zaparkovala jsem na Kyleově čisťounké příjezdové cestě. Když nám Kyle otevřel dveře, vytřeštil oči.

„Svatá prostoto, Batgirl, kde jsi sebrala Mercedes AMG?“ Kyle se převlékl a měl teď na sobě černočervenou košili, která podtrhovala jeho tmavé vlasy a ladila s černými kalhotami, které vypadaly tak ležérně, že určitě musely stát majlant. Všichni jsme hledali útěchu, kde jsme mohli: já pekla, Kyle nosil drahé oblečení.

„Není to moje auto,“ vysvětlila jsem. „Marsilie potřebovala vyměnit olej a já nedokázala odolat.“ Kyle věděl, kdo Marsilie je. Proto jsem dodala: „Ben zakrvácel celé zadní sedadlo. Myslíš, že se nám podaří dostat krev z kůže natolik, aby si auto nechala? A kdo myslíš, že by měl uhradit škody? Ben, který sedadlo zakrvácel; nebo darebáci, kteří Bena postřelili; anebo já, protože jsem auto ukradla?“

„Tohle je Marsiliino auto, a ty jsi pustila na zadní sedadlo krvácejícího vlkodlaka?“ řekl Kyle a zcela ignoroval můj pokus o žert.

„Neměl jsem vám Lorena posílat – bylo by bezpečnější, kdybyste na několik měsíců uvízli v černé díře našeho právního systému, dokud někdo nerozptýlí Královnu zatracených natolik, že ji přejde chuť zabít vás.“

Přisvojil si moji přezdívku pro Marsilii. Doufala jsem, že ji nikdy nepoužil v její blízkosti. Všimla jsem si, že rudé skvrny na jeho obličeji ztmavly do modřin a doplnily ty předchozí. Narovnali mu nos, oči ale měl černé a oteklé. Možná bych vyhrála cenu za nejpochybnější vzezření, díky Kyleovým modřinám ale po dlouhé době vypadal někdo potlučeněji než já.

Když ucouvl, abychom mohli vejít, kulhal„Chlap, který tě zmlátil, má štěstí, že ho Stefan zabil,“ řekla jsem ponuře, když jsem vstoupila dovnitř. Ben rovněž kulhal a já si uvědomila, že mě začalo bolet koleno a kulhám taky. Pajdali jsme všichni tři. Kyleův dům byl cítit olejem do zbraní a cizími lidmi. „Jinak by si ho do parády vzal Warren.“

Kyle sebou trhl a zavřel za Benem dveře. „Já vím. Bude trvat měsíce, než nebudu muset vysvětlovat své vzezření každému na počkání. Ahoj. Ne, zmlátila mě armáda svalovců, kteří neměli ani tu zdvořilost být roztomilí. Ne, nemusíte si dělat starosti. Už jsem v pořádku. Na nose mi zůstal jenom malý hrbolek – jako Marilynino znaménko zdůrazňuje dokonalost zbytku mé tváře.“

Pohlédl dolů na Bena. „Pojďte se mnou do kuchyně. Bene, vytáhl jsem zbytky krocana ze včerejška. Taky tu mám dvě kila pečeně, kterou jsem schovával na zítřek. Upeču Warrenovi prostě dalšího krocana. Máš to na talíři na stole.“

Ben se otřel Kyleovi čenichem o rameno. Asi mělo jít o konejšivé gesto, Kyle se ale ostře nadechl. Buď ho to bolelo, anebo ho skutečnost, že vlkodlak byl dost velký na to, aby se mu otřel o rameno, dvakrát neuklidnila.

„Bene, kdy sis naposledy čistil zuby?“ zeptal se Kyle.

Anebo Benovi prostě smrdělo z tlamy.

Ben odhalil zuby ve zdvořilém úsměvu a s nadšeným soustředěním se pustil do jídla, které mu Kyle nechal na stole.

Svalila jsem se na stoličku u snídaňového pultu a hlasitě jsem vydechla. „Nevíš, jestli o nich něco nezjistili?“ zeptala jsem se.

Kyle na mě pohlédl, pak se pustil do přípravy sendviče s burákovým máslem a borůvkovým džemem. „Co mi skutečně vadí, je fakt, že jsem tvoji otázku pochopil. Najíš se a půjdeš se vyspat, abys zase dokázala dát dohromady kloudnou větu. Policie zatím při vyšetřování mužů, kteří vpadli do mého domu, nijak nepokročila. Ti darebáci mají dobré právníky, fakt dobré. Nejsou sice tak dobří jako Loren, a ani zdaleka tak dobří jako já, ale jsou dobří, drazí a odjinud. Loren říká, že podle toho, jak kolem sebe ti chlapi rozhazují peníze, se do zítřka dostanou ven na kauci. Bude dost těžké zadržet je, když jediná mrtvola patří k nim – a já vypověděl, že to byl ten jediný, kdo mě napadl.“

Zírala jsem na něj přes sendvič, který přede mě postavil. „Děláš si legraci, že jo?“

Kyle zavrtěl hlavou. „Nezírej a jez, Mercy. Dickens tvrdil něco v tom smyslu, že ‚zákony jsou nanic‘, a v mnoha ohledech měl pravdu. Obviní je z nepovoleného vniknutí. Tony zuří, řekl mi ale, že je nemůžou obvinit z terorismu. Ti dva v přízemí byli totiž, když je zatkli, nějakým záhadným způsobem neozbrojení – se zbraněmi tak musel zmizet třetí muž, protože během našeho výslechu obrátila policie dům vzhůru nohama a našla jenom naše zbraně, ty, které jsme sebrali těm darebákům nahoře, a spencerovku v sejfu.“ Vzpomněla jsem si na muže, který vydával rozkazy a mohl, ale nemusel být jedním z těch dvou v obýváku, a na své nejasné tušení, že nechali někoho na hlídce.

„Potom z důkazní místnosti tajemně zmizely i zbraně mužů v ložnici. Naše si nechali, Mercy, kvůli dalšímu vyšetřování. A tak se dneska vydám na nákupy, protože ať se propadnu, jestli zůstanu neozbrojený, když někdo unesl Warrena.“ Choval se sebejistě jako vždy, na konci věty se mu ale zlomil hlas.

„Žije,“ ujistila jsem ho. „Věděl bys, kdyby zemřel. Zabili jenom Petera.“

Kyle prudce zvedl hlavu. „Peter je mrtvý?“

Kývla jsem. Bylo příliš vyčerpávající sedět vzpřímeně, proto jsem zkřížila paže na pultu a opřela si o ně čelo. „Peter zemřel. Ten idiot ho zastřelil, když mu Adam ukázal, co znamená být alfou. Peter je teď mrtvý a Adam…“ Zavrtěla jsem hlavou.

Kyle mi položil ruku na rameno, pak mi do něj zabořil tvář.

„Zavolal jsem otci,“ řekl a jeho hlas tlumila látka mojí mikiny. „Řekl jsem mu, že pokud nechce, aby se jeho přátelé dozvěděli, že jeho syn je teplouš a spí s vlkodlakem, musí ještě dnes uvolnit můj svěřenecký fond. Za čtyři hodiny budeme mít peníze, které použijeme na vyřešení tohohle problému.“

„Dám si sendvič,“ řekla jsem mu. Věděla jsem, co ho muselo stát zavolat rodině. Mluvil jen se starší sestrou. „Potom se půjdu vyspat. Vadilo by ti, kdybych zůstala tady?“

„No, ne tady,“ řekl Kyle a odtáhl se ode mě. Utřel si oči a bryskně zamaskoval své emoce. „Ale v pokoji pro hosty. Až se vzbudíš, ještě budeš ráda, že jsi v posteli. Já si dám horkou koupel a připojím se k vám.“

Omluvně se usmál. „Podle lidí z bezpečnostní firmy je ložnice pro hosty jediným pokojem v domě, který se dá skutečně zajistit. Prohledali dům kvůli štěnicím a pak ho obklíčili naší vlastní armádou. Jim Gutstein říkal, že to udělají gratis – Adam je, jak se zdá, fakt dobrý šéf a oni se cítí trapně, že ho ztratili. Taky projevil přání Adama co nejrychleji najít a ujistil mě, že všechny síly společnosti jsou napřeny tímto směrem. Až zjistí víc, dají nám vědět.“

„Ty sis najal Hauptmanovu bezpečnost?“ zeptala jsem se. Jim Gutstein byl nejvýše postavený člověk v Adamově firmě.

„Jen ty nejlepší,“ řekl.

Vyprávěla jsem mu všechno, co nevěděl, dokud mi nepoklepal na rameno a nezastavil mě.

„Dojez sendvič a jdi si lehnout do pořádné postele. Až se vyspíme, půjdeme nakoupit zbraně, obrátíme TriCities vzhůru nohama a najdeme naše muže, dobře?“

Kyle byl chytrý muž a já poslechla jeho radu.

*

Napřed jsem ho ucítila: pižmo a mátu, které patřily vlkodlakům, a jedinečný pach, který říkal můj. Tolik se mi ulevilo. Byla jsem si jistá, že je zraněný, sám a já ho nenajdu, ale… byla jsem hloupá. Byl přímo tady, vedle mě.

„Adame,“ zamumlala jsem.

Vlk se pohnul a opřel si mi čenich o rameno. Ležel na mně a já tak pod jeho tíhou sotva popadala dech. Nejasně jsem vnímala, že se jedná o sen, protože Adam byl zároveň člověk i vlk, byl ale skutečnější než tato myšlenka, proto jsem ji zapudila.

Žiješ, řekl a úleva v jeho hlase mnou otřásla.

„Jasně že jo.“

Někdo kopl do vosího hnízda, řekl a otřel se mi o ucho. Co jsi provedla?

Nechtěla jsem na to myslet, protože bych si vzpomněla, že se jedná jen o sen, a já chtěla být v bezpečí v naší posteli s Adamem nataženým přese mě a chtěla jsem, aby se mě dotýkal tak, jak jsem to nikomu jinému nedovolila.

Byl to sen, kde byl v bezpečí, kde nebyli žádní muži v neprůstřelných vestách a s ohavnými zbraněmi, za kterými stál někdo dost mocný na to, aby vyvinul tlak na policii. Ale ne natolik mocný, aby skákali, jak pískal, protože to by nám vůbec nevyjeli na pomoc. Musel ale mít spoustu peněz a obrovskou moc.

Zjisti, o koho se jedná, přikázal Adam a zvedl hlavu, aby mi pohlédl do očí.

„Sleduj peníze,“ souhlasila jsem a přitáhla si ho zpátky k sobě. Potřebovala jsem cítit jeho teplo víc než vidět ho. Svému tělu jsem věřila víc než očím, věděla jsem totiž, že hledím na výplod svých vzpomínek. „Kyle už to navrhl. Teď jen přijít na způsob, jak to udělat.“

Mohla bych na to nasadit Adamova muže, Gutsteina, ne?

Gutstein je dobrý. Mluvila jsi o policii. Co jsi vyváděla, že se do toho zapletla policie?

„Když unesli Warrena, zajali i Kylea. Věznili ho v jeho domě.“

Adam zavrčel a ozval se i někdo jiný. Neviděla jsem ho ani necítila, čich mi ale prozradil, že se jedná o Warrena.

„Je v pořádku.“

Adam strnul a druhý vlk, Warren, hlasitě zavrčel.

„Řekla jsem v pořádku, ne že je mu skvěle,“ zabrblala jsem. „Nelhala jsem. Zbili ho – muže, který mu ublížil, zabil Stefan, Kyle to ale musel vzít na sebe. Zvládl to, Warrene. Je chytrý a silný. Bude na tebe čekat, takže bys měl raději přežít.“

Vrčení ztichlo a Adam a já jsme osaměli v naší posteli ve velkém domě, který byl sídlem smečky i naším domovem.

„S Benem jsme Stefanovi pomohli,“ zamumlala jsem. „Drželi Kylea a snažili se z něj dostat, kam jsme se s Jesse mohli schovat. Stefan jednoho muže zabil a druhého svázal. Kyle zavolal policii a oni vtrhli do domu a zachránili nás.“

Jesse.

Víc říkat nemusel. Ve snu jsem slyšela jeho hrůzu i prudkou touhu chránit ji.

„Je v bezpečí,“ slíbila jsem. „Schovala jsem ji spolu s Gabrielem a dohlíží na ni Tad.“

Adam ztuhl jako při lovu, těsně před tím, než něco zemře. Tad?

Ve snu jsme byli sami a v bezpečí, takže jsem mu mohla říct pravdu. „Zee říkal, že Tad Jesse ochrání.“ Neřekl to doslova, přesně to tím ale nabručený starý fae myslel. Pravda skrytá mezi řádky je u fae, který je váš přítel, tak daleko od lži, jak jen to je u nich možné.

Adam se uvolnil, jeho teplé tělo splynulo s mým a hranice mezi námi se smazaly. Pak je v bezpečí.

Jeho ústa vyhledala má. Chutnal po žáru a lásce. Ale také po nemoci ze stříbra, a než se odtáhl, rozplakala jsem se. Cítila jsem, že ho zabíjí. Ještě trochu stříbra, a nedokáže se spojit se smečkou, zemře, zatímco parchanti, kteří ho věznili, budou stále čekat na známku slabosti.

Cítila jsem, jak se mu zvedá a klesá hruď, jak nepravidelně mu tluče srdce. Věděla jsem, že má smrt nadosah – měl v sobě příliš mnoho stříbra, příliš mnoho drogy, což zpomalovalo jeho reflexy.

Jesse je v bezpečí. Ty jsi v bezpečí. Je to v pořádku, Mercy. Přece sis nemyslela, že zemřu stářím, že ne?

Byl to vtip, šibeniční humor. Vlkodlaci stářím neumírali, protože nestárli. Neměl ale právo podobně žertovat. Teď ani nikdy jindy.

Zalomcoval mnou vztek a zalila mě hrůza, protože Adam to vzdal. Ne, řekl. Nic jsem nevzdal. Smečka je ale na prvním místě. Zatímco se soustřeďují na mě, smečka se snaží osvobodit. Až zemřu, jed vezmu s sebou a smečka bude dost silná na to, aby se ubránila. Miluju tě, Mercy.

Pochopila jsem, co tím myslí. Přišel na něco, co mohl udělat. Viděla jsem, jak čerpal moc ze smečky, aby vypudil stříbro ze svého těla. Naopak to očividně fungovalo taky. Nasával do sebe stříbro z toho zatraceného koktejlu, který vytvořil syn doktora Wallace. Až skončí, zemře – smečka bude ale volná.

Nemohla jsem dýchat, nemohla jsem odpovědět. Adam plánoval zemřít.

Copak nejsi moje dcera? zašeptal jiný hlas, Kojotův hlas, tak tichý, že mi skoro unikl. Kdyby mě neovládl šok, který se dostaví těsně před bolestí, vůbec bych ho neslyšela.

Kojot nikdy neprohraje, řekl Kojot. Měním totiž pravidla hry, kterou moji nepřátelé hrají. Jaká jsou pravidla tvé hry?

Adam jeho hlas neslyšel. Věděla jsem to, protože se nade mnou pořád skláněl, ústa měl zjihlá polibkem a v očích strašlivé sbohem. Našel způsob, jak vyhrát ve hře, kterou s ním nepřátelé hráli, protože byl prostě soutěživý. Cena ale byla příliš vysoká.

„Najdi jiný způsob, jak zvítězit,“ řekla jsem chraplavě.

Žádný jiný není, namítl. Miluju tě.

Já ale mluvila sama se sebou, ne s ním. Stáhla jsem ho zpátky dolů k sobě.

Vyhověl mi, protože netušil, že měním pravidla jeho hry. Nebyla jsem dcerou Kojota, ne tak docela. Ale to nevadilo, protože být jeho dcerou jen skoro ve snu stačilo.

Adam přitiskl své rty na mé a já otevřela ústa. Zadívala jsem se mu do očí a vtáhla to, co ho zabíjelo, do sebe, spolkla jsem stříbro, které ho trávilo, mně ale ublížit nemohlo.

Napřed nechápal, co se děje, když ale pochopil, začal se vzpírat, byli jsme ale v mém snu, ne v jeho. V tomto snu jsem nebyla kojot, který se snažil udržet vlkodlaka, byla jsem skoro dcerou Kojota a síla světa mi ležela u nohou.

„Moje,“ řekla jsem mu, přestože jsem měla ústa stále přitisknutá na jeho. „Moje.“

Myslela jsem tím, že je můj, ale také to, že stříbro, které vysál ze smečky, je mým břemenem, a ne jeho. A použila jsem to slovo také k tomu, abych z jeho těla vytáhla stříbro, ketamin a všechno ostatní, co mu ubližovalo.

Byl ale alfa vlkodlak a vyrovnal se mi i v mém snu.

Zařval, vytrhl se mi a vyskočil z postele – v mém snu to byla stále postel v našem domě, ne ta v Kyleově ložnici pro hosty. Když promluvil, nezněl jeho hlas rozzlobeně. Mercy, nevíš, co děláš. Byl v něm strach.

Chtěla jsem vyrazit za ním, musela jsem se ale zastavit a zůstat klečet na kraji postele, protože se mi převrátil žaludek. Buďto stříbro, nebo ketamin mi nesedly. K čertu. Klidně to mohl být i dimethylsulfoxid. Adam… byl na tom líp, cítila jsem jeho sílu, cítila jsem, jak smečka zbystřila, protože si toho taky všimla.

Nedělej to, zařval a zvedl se na nohy. Věděl, jak ráda se řídím rozkazy. Odvrátil se, zhluboka se nadechl a natáhl se po mně. Kdybys zemřela…

Nemyslela jsem si, že by mě ta droga zabila, i když mě z ní strašně bolel žaludek. To jsem mu ale nemínila prozradit. „Dneska určitě nezemřu,“ ujistila jsem ho.

Zíral na mě a já vystrčila bradu a oplatila mu pohled. Nebyla tu smečka, která potřebovala vidět, že se skláním před jejich alfou. Přesto mě mohl donutit oči sklopit. Nebyla jsem vůči jeho dominanci imunní, jen paličatá. Poznala jsem, kdy to vzdal.

Vzpomněla jsem si, že tu jsou jiné věci, které bych měla dělat.

„Zjistil jsi, kde vás drží?“ zeptala jsem se, a když jsem si na jeho tváři přečetla odpověď, pokračovala jsem: „Nějaké stopy? Cítíš něco? Řeku? Šalvěj? Naftu?“

Prach, Mercy. Jeho hlas zněl tiše. Potom se rozhlédl. Nemyslela jsem si, že vidí naši ložnici jako já. Prach a Peterovu krev.

Podobnou zuřivost jsem slyšela v Adamově hlase už jednou. Roztrhal na kusy mrtvolu muže, kterého jsem zabila. Naši nepřátelé neměli nejmenší tušení, co provedli.

Pošlou pro mě a pro Darryla helikoptéru. Už brzy.

„Pořád chtějí, abys zabil senátora?“ Myslela jsem si, že když do celé věci zapojíme policii, útok vzdají.

Ano.

Řekli jsme policii, proč Adama a smečku unesli. Zdálo se mi, že nás brali vážně.

Vědí to. Řekli mi, že to teď bude obtížnější, ale nezdálo se, že by jim to příliš vadilo. Buďto jim jde jen o samotný útok – anebo o něco, co mi uniká.

Posadil se zpátky na postel a položil mi ruku na čelo. Jsi v pořádku?

Usmála jsem se. „Ariana se pokusí spojit s Branem. Možná vás zachrání on.“

Adam to zvážil. A co upíři? zeptal se.

Zírala jsem na něj. „Marsilie mě nenávidí a Ben zakrvácel zadní sedadlo jejího mercedesu.“

Jejího AMG?

Něco mě rozptýlilo. Něco odporného. „Co je to za smrad?“

*

Vzbudila jsem se, protože mi Ben s pečlivostí kočky olizoval obličej – což bolelo. Z jeho dechu mi začaly slzet oči – a moje tolerance vůči odporným pachům je vysoká.

„Ježíši, Ježíši,“ zasténala jsem a vylezla zpod něj. Vrazila jsem do něčeho zády, a když to se žuchnutím spadlo na zem a uvolnilo mi to prostor na posteli, plazila jsem se dál. „Bene, strašně ti smrdí dech. Žral jsi snad zdechliny?“

„Au. Au. Au,“ protestoval Kyle na podlaze, kam jsem ho shodila. Zapomněla jsem, že je v posteli se mnou – že mi řekl, že tu bude spát

– sotva jsem si totiž pamatovala, jak jsem se do postele dostala. „Zapomněla jsi snad, že mě včera zmlátil chlap, který neměl ani dost slušnosti na to, aby byl hezký? A v tomhle pokoji není koberec.“

Ben se mi smál a já si zakryla oběma rukama nos. Když jsem teď ale byla vzhůru, vzpomněla jsem si, kde už jsem ten puch cítila.

„Dimethylsulfoxid z uspávací šipky, že? To po něm se ti zkazil dech.“ Potom jsem pohlédla na budík na skříňce u postele.

„Kolik je hodin?“ zeptala jsem se, vyskočila z postele a zakopla o Kyleovy nohy. V pokoji byla tma, nic to ale neznamenalo, protože v něm nebyla žádná okna. Tma mi připomněla, že Adam navrhl, abych se obrátila na upíry. Možná bych měla. Ale bylo tu ještě něco

jiného… Tad. Svatá prostoto, úplně jsem zapomněla na Tada. Slíbila jsem, že se vrátím k Sylvii, jen co se ujistím, že je Kyle v pořádku. Jestli byla venku opravdu tma, dohlížel na ně už celý den a čekal, že se každou chvíli vrátím.

Vykročila jsem ke dveřím, což ale byla chyba. Všechny svaly v těle mě bolely, v obličeji mi tepalo a málem jsem omdlela, jak mi tělo dalo nečekaně najevo nespokojenost. Žaludek i zbytek svalů se mi stáhl v té nejhorší křeči, jakou jsem kdy zažila.

„Mercy?“ zeptal se Kyle a překulil se na nohy, i když ne tak ladně jako obvykle.

Ben zakňoural.

A já vyzvracela na krásnou kamennou podlahu Kyleovy ložnice pro hosty stříbrnou břečkuZírala jsem na zem – a Kyle taky. Ben seskočil z postele a přiblížil čenich k břečce. Rychle zase ucouvl, nastražil uši a pohlédl na mě. Výraz jeho vlčího obličeje jasně říkal:

„Co to má, k čertu, být?“ Poznala bych to, i kdybych nebyla zvyklá číst výrazy obrovských vlků.

Kyleova podlaha byla pokrytá stříbrem. Olízla jsem si ruku a pohlédla na ni. Moje sliny byly šedivé. „Myslím,“ řekla jsem a cítila zároveň nadšení – všechno to stříbro na zemi už nebylo v Adamovi – i hrůzu. Skutečnost, že jsem z Adama dokázala naším poutem vysát něco tak fyzického, jako bylo stříbro, byla ve svých důsledcích děsivá. „Myslím, že se radši půjdu umýt.“

K ložnici pro hosty patřila i koupelna a já do ní vklopýtala, vypláchla si ústa a vydrhla si kůži na všech místech, kde se jí dotklo stříbro. Kyle otevřel skříňku nad umyvadlem a podal mi nový kartáček a malou cestovní zubní pastu. Vyčistila jsem si dvakrát zuby. Rty jsem měla pořád černé, takže jsem vypadala jako třináctiletá gotička s černou rtěnkou.

„Znal jsem muže, kteří si natírali rty dusičnanem stříbrným, aby měly takovou barvu,“ řekl Kyle. „Připadalo mi to jako pěkná pitomost. Když jsi šla spát, neměla jsi černé rty. Co se stalo?“

„Bojím se hádat,“ odvětila jsem. Dusičnan stříbrný zněl povědomě. Byla jsem si docela jistá, že přesně ten Gerry Wallace použil ve svém uspávacím koktejlu. „Dej mi několik minut a možná přijdu na něco, co by znělo víceméně smysluplně, dobře?“

Tvářil se ustaraně, ale kývl. Znovu jsem pohlédla do zrcadla a přejela si prsty po rtech. Na dotyk byly stejné jako obvykle. Sebrala jsem ručník a šla uklidit svinčík, který jsem nadělala, když jsem se k němu ale přiblížila, zastavila jsem se. Stříbrná břečka houstla. Co kdyby se na ni ručník přilepil a nadělal ještě větší nepořádek? A bylo jí mnohem víc, než jsem si myslela. Pokud to všechno pocházelo z Adama, měl být dávno mrtvý.

„No,“ řekla jsem. „Co s tím mám dělat?“

„Cože? To jsi ještě nikdy nepozvracela podlahu?“ zeptal se Kyle nedbale z okraje postele, kam se posadil. „Anebo jsi nikdy předtím nezvracela stříbro?“

Ben, který seděl od stříbra tak daleko, aby se ho v žádném případě nemohl dotknout, na mě zíral. Naklonil se blíž, zavětřil, zase se posadil a dál na mě upřeně hleděl.

Zvedla jsem paži, očichala ji a ucítila z ní Adama. Pokud jsem do sebe naším poutem druhů dokázala nasát stříbro, asi dávalo smysl, že se přidal i Adamův pach.

„Magie,“ řekla jsem jim a Kyle protočil očima.

„Podívejte.“ Mluvila jsem sama se sebou stejně jako s ním a s Benem. „Tohle nemělo vůbec fungovat. Tohle není možné.“ Mávla jsem na břečku. „Já toho neměla být schopna. Magie smečky, magie druhů znamená, že občas můžu mluvit na dálku s Adamem. Neznamená to, že z něj můžu ve snu vysát stříbro a vzít ho ve svém těle do skutečného světa.“ Znovu jsem se zadívala na kaluž. „A kdyby měl v těle tolik stříbra, byl by mrtvý – a vypadal jako Plecháč.“

Kyle zamrkal. Ještě nikdy nepůsobil tak… neutrálně.

„Dokážeš mluvit s Adamem, i když není v místnosti, jinak než telefonem?“ zeptal se.

Kývla jsem.

Zavřel oči, a když je otevřel, opět jsem v nich dokázala číst. „Děkuju ti, Pane,“ řekl s úlevou. „Já si myslel, že blázním.“

Navzdory všemu jsem se zakřenila.

„Warren se trochu bojí toho, kolik vlkodlačích podivností dokážeš snést, než se dáš na útěk,“ řekla jsem omluvně.

Přimhouřil oči. „Warren nemá právo přede mnou cokoli tajit.“ Potom mu ale podráždění zmizelo z tváře. „Snesl bych všecko možné, jen kdyby byl zase zpátky a v bezpečí.“ Jeho slova byla plná bolesti a já je cítila na kůži, protože jsem přesně věděla, co tím myslí.

„Jo,“ souhlasila jsem procítěně. „Ale co to stříbro? Myslím, že v tomto případě šlo spíše o mě než o divnou vlkodlačí magii.“

„Být indiánkou znamená zvracet stříbro?“ zeptal se Kyle nedůvěřivě, ale Benovi se rozsvítilo. Smečka věděla o Kojotovi.

Louže na podlaze rozhodně tuhla. Byla jsem si docela jistá, že na její odstranění nebudou stačit kartáč a mýdlo – a slyšela jsem, jak se mi Kojot směje do ucha. Na jeden stříbrný dolar, dokud je ještě razili z pravého kovu, bylo potřeba trojské unce devadesátiprocentního stříbra. Mám hlavu plnou zbytečností.

„Kolik trojských uncí má jedna libra?“ zeptala jsem se, protože některé zbytečnosti nevím.

„Nemám zdání,“ řekl Kyle vážně. „To ale vypadá na fakt hodně trojských uncí.“

Věděla jsem, že Kojotova magie ráda nabourává fyzikální zákony. Pohlédla jsem na Kylea a rozhodla se, že mu můžu věřit stejně jako zbytku smečky. „Nejde o domorodou magii – nebo aspoň nejen o ni. Je to Kojotova magie.“

„Kojotova?“ zeptal se Kyle. „Mluvíš o své druhé podobě, nebo o tom Kojotovi?“

Ben jen přimhouřil oči.

„Můj otec, Joe Starý kojot, byl rodeový jezdec z kmene Černá stopa a pocházel z Browningu v Montaně,“ řekla jsem Kyleovi. „Než se ale stal Joem Starým kojotem, byl Kojotem z písní a legend. Po tom, co Joe Starý kojot zemřel při autonehodě, zase se stal Kojotem.“

Od lidí, kteří viděli Kylea v soudní síní, jsem slyšela, že je z velké části neotřesitelný, pokud se nerozhodne jinak. Vztah s vlkodlakem vyzdvihl tuto jeho schopnost do téměř nebetyčných výšin.

Nemrkl ani se nezarazil, prostě řekl: „Takže ta stříbrná břečka je tu proto, že jsi Kojotova dcera?“

„Nejsem Kojotova dcera,“ opáčila jsem pevně a pohlédla na zem. „A už to není břečka. Joe Starý kojot nebyl Kojot.“ Protože kdyby byl, znamenalo by to, že můj otec jen nezemřel, nýbrž mě opustil, opustil moji matku, a to bych ho pak musela najít a ublížit mu.

„Dobrá,“ řekl Kyle. „Teď plácáš nesmysly.“ Natáhl se a dotkl se mě. „Jsi v pořádku? Máš rudý obličej, ale na dotyk jsi studená.“

Zatímco mluvil, po páteři mi přeběhlo chvění. Dřepla jsem si a podržela ruku nad kusem stříbra, který pokrýval dvě kamenné dlaždice.

„To je ta nejdivnější věc, jaká mě kdy potkala.“ Kývla jsem na zem. „A kdybys znal můj život, pochopil bys, jak divné to je. Ve spánku jsem vysála stříbro z Adama, vzbudila se a vyzvracela ho na podlahu – za což se mimochodem omlouvám – a teď mám černé rty.“

Kyle se nadechl. „Když jsi dělala divné věci s Adamem – a jsem rád, že je v pořádku – podařilo se ti zjistit, kde je?“

Zavrtěla jsem hlavou a on si oddychl. „To je dobře.“

Zvedla jsem obočí a on se unaveně zakřenil. „To by bylo užitečné, Mercy. A mít divný, ale užitečný talent by bylo příliš dobré a poštvalo by to proti nám duchy zlých bohů.“

Zírala jsem na něj.

Zazubil se méně unaveně. „Tebe možná vychovali vlkodlaci, Mercy, mě ale skotská babička, zatímco rodiče vydělávali miliony. Když se objevili fae, jenom si odfrkla a prohlásila: ‚Teď nastanou potíže.‘ A měla pravdu, všechny její zkázonosné předpovědi se nakonec ukázaly být pravdivé.“

Dosedla jsem na zadek, protože moje koleno si vzpomnělo, že má za sebou autonehodu, a už mělo dost klečení. Ben mě krátce podepřel, pak ucukl.

„Díky,“ řekla jsem Kyleovi. „Budu si pamatovat, že není dobré dráždit temné bohy. Ještě nějaké veselé myšlenky?“

„Ne dokud se nevrátí Warren a nepustí se do úklidu svinčíku, který jsi tu nadělala,“ řekl vážně.

Natáhla jsem se a stiskla mu kotník, abych ho utěšila, když vtom se ozval zvonek u dveří.

„Kolik je hodin?“ zeptala jsem se.

Kyle pohlédl na hodinky na svém zápěstí. „Příliš brzy na společnost. Půl páté ráno.“

Zazvonil mu mobil a on ho zvedl.

„Pane Brooksi. U vašich dveří stojí dva muži. Běloch kolem pětačtyřiceti, metr osmdesát, v lepší než průměrné kondici. V obleku se cítí velice příjemně, zato jeho společník je mu krajně nepříjemný. Druhý muž je menší, mladší a smíšené rasy a je ve velmi dobré formě.

Možná rád cvičí – možná je to vlkodlak. Máme je zadržet a poslat pryč?“

„Ne,“ řekl Kyle. „V domě jsou posily, že?“

„Správně, pane. A někdo drží hlídku na verandě.“

„Pak se půjdu podívat, jestli jsou to spojenci, nebo nepřátelé. Když budou v pohodě, dám vám znamení.“

Kyle zavěsil a převlékl se do kalhot a svetru, které nechal složené na jediné komodě v pokoji. Já měla na vybranou mezi jeho oblečením, které jsem měla na sobě včera, a svým, které jsem měla na sobě předevčírem. A protože moje šaty byly pořád od krve, natáhla jsem si teplákovku, jejíž příjemná modrozelená barva hezky zdůrazňovala mé modřiny. Následovala jsem Kylea dolů ze schodů a Ben ťapal za námi jako poslušný hlídací pes. Už nekulhal – jako jediný – takže se musel konečně začít uzdravovat. Jakmile jsme se ocitli na schodech, zvonek přestal vyzvánět. Buď to vzdali, nebo nás i přes dveře a na schodišti potaženém kobercem slyšeli.

S Benem jsme se drželi zpátky, když Kyle otevřel dveře, za kterými stáli dva muži. Jeden byl, což nás nijak nepřekvapilo, asi metr osmdesát vysoký a na sobě měl černý vlněný kabát, který spíše podtrhoval, než skrýval jeho dokonale padnoucí tmavě šedý oblek. Měl docela hezkou tvář dobrého herce.

Vedle něj stál menší muž, který vypadal, jako by pocházel ze Středního východu, měl ale snědší pleť. Oblečený byl v džínách, okopaných pohorkách a šedé hedvábné košili. Navzdory značné zimě neměl ale ani kabát, ani bundu.

„Co vás přivádí k mým dveřím v tuto ranní hodinu?“ zeptal se Kyle úsečně.

„Kyle Brooks?“ zeptal se vyšší muž. „Jsem Lin Armstrong. Agent Armstrong. Pracuju pro CNTRP – Cantrip, pokud chcete – a chtěl jsem vás požádat, jestli bychom vám tady se společníkem mohli položit několik otázek týkajících se mužů, kteří se včera vloupali do vašeho domu.“

Ostře jsem se nadechla – měla jsem podezření, že naši nepřátelé patřili právě ke Cantripu. Nevím, co bych řekla, když jsem se ale nadechla, zachytila jsem jejich pach. Z agenta Armstronga jsem cítila čistidlo, vlnu a nějaký druh psa. A pak tu byl neznámý vlkodlak.

Benův postoj se změnil. Uši přitiskl k hlavě, přidřepl a přesunul se mezi mě a dveře.

„Ke které smečce patříte?“ zeptala jsem se, obešla jsem Bena a postavila se vedle Kylea. „Promiňte?“ řekl agent Armstrong.

Druhý muž se usmál a ve snědé tváři vypadal jeho bílý úsměv nebezpečně. „K jaké smečce patřím, slečno Thompsonová?“ Měl přízvuk: španělský, ale jiný než většina lidí v TriCities, jejichž rodným jazykem byla španělština.

Zamračila jsem se. „Hauptmanová. Paní Hauptmanová. Kdo jste?“

„Charles Smith mě požádal, abych sem zajel a zjistil, proč se nemůže s nikým spojit,“ řekl vlkodlak. Zdůraznil Charlesovo jméno, protože zalhal, když ho použil. Já ale věděla, co tím chce říct. Marokův syn Charles nedávno spolupracoval s FBI pod jménem Smith.

Vlk nám právě sdělil několik věcí. Za prvé ho poslal marok – takže se s ním Ariana musela spojit. A za druhé nebyli s Armstrongem přátelé – jinak by mu nelhal. Moji otázku ale nechal bez odpovědi, což znamenalo, že musí být důležitá.

„Požádal jsem úřady,“ řekl Armstrong, „jestli by mi nepřidělily vlkodlaka jako… prostředníka. Jsem totiž přesvědčený, že to odpadlí agenti Cantripu jsou odpovědní za vaše nedávné…“ Nedokázal najít správný výraz.

„Problémy,“ dokončil cizí vlk. Znala jsem většinu marokovy smečky – vyrostla jsem v ní. Netušila jsem ale, kdo to je.

Mlčela jsem, protože jsem nevěděla co říct. Smečky se během let měnily – lidé se stěhovali. K marokově smečce se obyčejně přidávali problematičtí vlci, kteří by v té normální nepřežili. Řeč těla tohoto vlka mi prozradila, že je nebezpečný, má sklony k násilí a jeho vlk se ukrývá těsně pod povrchem.

Vlk v lidském rouše pronesl do ticha: „Když Charlese požádali, jestli by si někdo nezahrál na… zástupce vás a pana Brookse, byl jsem už na cestě, poslaly mě sem totiž víly.“ Odmlčel se a trochu se zapýřil, jako by si užíval, že je středem pozornosti, pak se otočil ke Kyleovi. „Pane Brooksi, tady venku je dost zima. Byl byste tak hodný a odvolal toho džentlmena, který na nás míří ze střechy sousedního domu, a pustil nás dovnitř?“

„Kdo jste?“ zeptala jsem se znovu vlkodlaka.

Opět se usmál, jeho oči ale zůstaly chladné. „Asil, paní Hauptmanová. Možná mě znáte pod přezdívkou Maur, kterou ale považuji za příliš teatrální a nezmínil bych se o ní, kdybyste ji neznala lépe.“

Stiskla jsem Kyleovi paži silněji. Věděla jsem, kdo Maur je. Byl to děsivý, děsivý vlkodlak, kterého jsem považovala za mýtus podobně jako Netvora z Gévaudanu.

„To je v pořádku, Kyle,“ řekla jsem a doufala, že se nemýlím. „Asil patří k Charlesovým vlkům.“ Kyle pochopí, že tím myslím k marokovým.

Asil se usmál, protože vycítil lež v mojí první větě. Kyle ji možná cítil taky, protože na mě ostře pohlédl, dal ale ochrance znamení dvěma zdviženými prsty, které zvěčnil prezident Nixon ještě před tím, než jsme se oba narodili.

*

„Nemám svolení vám cokoli říct,“ přiznal Armstrong napůl omluvně, když se napil kávy. Pohlédl z Kylea na mě, na Kyleovy pestrobarevné modřiny a na moji skromnější, která začínala na čelisti a končila ve vlasech. Kyle vypadal, jako by se postavil do boxerského ringu s rukama svázanýma za zády – což byla vlastně pravda.

Armstrong se ušklíbl. „Vím, že to není spravedlivé. Musím se ale řídit rozkazy.“

Seděli jsme v pokoji, kde jsem ještě nikdy nebyla. Byl zařízený v chladných barvách, nacházel se v suterénu a měl jen malé okno. Pravděpodobně to byla jedna z místností, kterou Adamova ochranka označila za bezpečnou – anebo měl Kyle vlastní důvod, proč nás zatáhl do pokoje, který byl cítit šampónem na koberce a ženou, jež mu uklízela dům, bez jediné stopy jeho nebo Warrena.

„Nechte mě hádat,“ řekl Kyle trpce. „Od Cantripu se odtrhla skupina agentů nespokojená se svojí omezenou pravomocí v boji s děsivými vlkodlaky a ještě děsivějšími fae. Někdo z nich rozhodl, že potřebují skutečně velkou událost, která by obrátila názor

veřejnosti v jejich prospěch – proto se rozhodli zavraždit oblíbeného protifaeského senátora, jehož smrt by natolik pobouřila veřejnost, že by konečně dostali právo střílet vlkodlaky a fae rovnou. Selhali ale, protože Mercy, Benovi a mně se podařilo zavolat na ně policii, a vás poslali, abyste tu situaci nějak, jakkoli, vyřešil, a přitom zjistil, odkud vzali peníze na soukromou armádu. Jak si zatím vedu?“

Armstrong se netvářil vůbec přátelsky. Maur se usmál a zvedl šálek ke rtům. Kdybych se mu nedívala do očí, připadal by mi příliš mladý, příliš zdvořilý, než aby byl schopen násilí, které mu připisovali. Všiml si, že se na něj dívám, a já se odvrátila – spatřila jsem ale ještě jeho spokojený úsměv.

„Nechovejte se k nám jako k malým,“ řekl Kyle tiše a dál se soustředil na Armstronga. „Potřebujete, abychom vám pomohli najít vaše lidi, než natropí ještě něco pitomějšího. Nejsem si ale jistý, jestli my potřebujeme vás.“

„Vaše spolupráce nezůstane bez povšimnutí,“ ujistil ho Armstrong. „Což může být důležité v případě, že Bennet způsobí masakr a svede ho na vlkodlaky.“

„Kdo je Bennet?“ zeptala jsem se a Armstrong našpulil rty.

„Ach, promiňte,“ řekl. „Je to odpadlík odpovědný za naverbování dalších nespokojených agentů.“ Nevypadalo to, že vyzradil Bennetovo jméno omylem, protože se nezdál dvakrát rozzlobený. „Je nesmírně důležité, abychom ho zastavili, a vy nám můžete pomoct tak, že nám povíte všechno o tom, jak Hauptmana a jeho smečku unesli. O mužích, kteří vás tu drželi. Cokoli by mohlo být užitečné. Na oplátku vám slibuju, že uděláme, co bude v našich silách, abychom vaše lidi našli a zachránili.“

Byl upřímný a mluvil pravdu, což mě překvapilo. Očekávala jsem, že bude lhát, až se mu bude od pusy prášit.

„Jsme na stejné straně,“ řekl Armstrong vážně a věřil tomu – slyšela jsem to v jeho hlase.

„Muži, kteří se vloupali do vašeho domu, jsou mrtví, pane Brooksi,“ řekl Asil tiše – a Armstrong se k němu otočil tak rychle, až jsem se divila, že si neublížil. Nezdálo se, že by ho smrt mužů překvapila, spíše ho zaskočilo, že o ní ví Asil.

Napadlo mě, jestli je nezabil právě on.

Vlkodlak si všiml mého výrazu a odhalil zuby v úsměvu. „Já to nebyl. Neposlali mě sem jen jako prostředníka, paní Hauptmanová, mám být také užitečnou zbraní ve vašem arzenálu. Včera v noci propustili ty muže na kauci. Plánovali odletět do Seattlu a odtamtud soukromým letadlem do Jižní Ameriky, proto jsem se rozhodl, že by bylo rozumné promluvit si s nimi dřív, než zmizí. Když jsem ale zašel do hotelu, kde se ubytovali, našel jsem je mrtvé. Málem jsem vyrušil při práci federální agenty, kteří místo činu uklízeli.“ Široce se usmál a já pochopila, že úklidová četa měla zatajit jejich smrt nejen před veřejností, nýbrž i před místní policií.

Jeho informace nasvědčovaly tomu, že Charles byl skutečně pilný, protože věděl mnohem víc než Ariana, když odjížděla. Armstrong na něj hleděl s náhlou obezřetností. Zjevně netušil, kolik toho Asil ví.

„Zabil jste je vy, agente Armstrongu?“ zeptala jsem se. Lidé obvykle nevěděli, že vlkodlaci umí rozpoznat lež, a většina z těch, kdo to věděli, mě považovala za člověka.

„Ne, madam. Ale moji lidé dostali za úkol uklidit to tam. Někdo anonymně zavolal mým nadřízeným.“ Ušklíbl se. „Posledních čtyřiadvacet hodin jsem strávil úklidem a snahou zjistit, co se děje – a dělal jsem i spoustu dalších věcí, které jsou potřeba, když jde všechno k šípku.“

Asil kývl. Stejně jako já slyšel pravdu v agentově hlase. Armstrong je nezabil a „nesouhlas“ bylo slabé slovo pro pocit, který v něm jejich smrt a zapojení agentů Cantripu do celé věci vyvolaly. Můj nos dokázal vycítit víc než lež. Emoce, zvláště ty silné, měly také pach.

„Řekla jste policii, že únosci po vašem manželovi chtěli, aby zabil senátora Campbella, paní Hauptmanová,“ řekl Armstrong.

Vystrčila jsem bradu. „Správně.“

Zavrtěl hlavou. „Nedává to smysl. Ti muži jsou profesionálové, paní Hauptmanová. Vydělávají spoustu peněz tak, že drží jazyk za zuby. Není možné, aby vám to řekli.“

Asil mi pohlédl do očí. Věděl, odkud informaci mám. Naklonil hlavu na stranu a lehce pokrčil rameny.

Byl dominantní vlk v místnosti. Pokud ho nezajímalo, co povím federálům o fungování vlkodlačí magie, možná by to nemělo zajímat ani mě.

Otevřela jsem ústa a zase je zavřela, protože mi na mysli vytanul obrázek toho, jak sedím v bílém pokoji a někdo se mě ptá: „Na co se Adam dívá, paní Hauptmanová? Na trojúhelník, nebo na čtverec?“ Možná mohlo za moji paranoiu to, že jsem jako dítě příliš často sledovala Mystery Science Theater 3000, bylo ale skutečně nebezpečné říct lidem příliš.

„Víte, jak jste se zmínil, že nám některé věci nemůžete říct?“ pravila jsem nakonec. „Jde o něco podobného. Jsou tu věci, které vám zrovna teď nemůžu prozradit. Jsou určené jen pro omezený okruh lidí.“ Armstrong zabručel, těžko si ale mohl stěžovat. „Na stupnici od nuly k deseti, jaká je pravděpodobnost, že je Campbell v ohrožení?“

„Nulová,“ řekla jsem, protože jsem o tom dlouze a usilovně přemýšlela. „Hrozba je namířená proti vlkodlakům. Campbell může být druhotným cílem – anebo možná plánovali zázračnou záchranu v poslední chvíli. Je snadné zhatit pokus o vraždu, když víte, kdo, kde a kdy ji spáchá. Nevím ale, proč si vybrali Adama.“

„Stala se z něj celebrita,“ zamumlal Asil. „Lidé ho mají rádi a důvěřují mu. Kdykoli chtějí noviny a časopisy udělat rozhovor

s vlkodlakem, obrátí se vždycky napřed na Adama, protože je pohledný a výmluvný. Ranní zprávy nedávno mluvily s lidmi v ulicích New Yorku a tři čtvrtiny by Hauptmana na první pohled poznaly. Lidé si ho pamatovali lépe než poslední kandidáty na prezidenta nebo starostu New Yorku.“

„Myslíte, že tu jde přímo o Adama?“ zeptala jsem se.

Asil se na mě zamračil. Možná jsme o tom neměli mluvit před agentem Armstrongem. „Myslím,“ řekl pomalu, „že nemáme dost informací.“

„A naši nepřátelé jich mají až příliš,“ řekla jsem. „O smečce věděli úplně všechno – dokonce i o členech, kteří stále tajili identitu. Šli po mně a po Jesse. Odkud ty informace měli?“

„Jesse?“ zeptal se Armstrong.

„Adamova dcera,“ vysvětlila jsem. „Není vlkodlak. Vyrazily jsme na nákupy, měly jsme ale nehodu a skončily jsme u mě v dílně, kam zamířil i Ben, aby nám oznámil, že smečku unesli.“

„Ben?“

Ukázala jsem prázdným šálkem na vlkodlaka nataženého na podlaze. Ležel vedle mě, ale nedotýkal se mě. Ben si Asila okatě nevšímal

– držel se ale mezi námi. „To je Ben. Byl nahoře v pokoji, když do našeho domu vpadli žoldáci a na jeden velký zátah zajali většinu smečky. Podařilo se mu utéct a varovat mě.“

Nastala divná odmlka a já vzhlédla.

„Myslel jsem.“ Armstrong polkl. „Myslel jsem, že je to velký pes. Mám rád psy.“

Pohlédla jsem na Asila, pak zpátky na Armstronga. „Víte, že tady Asil je vlkodlak, že ano?“

Federál si protřel obličej. „Na tohle jsem příliš starý. Jsem vzhůru už dvacet čtyři hodin.“

„Ben vám neublíží,“ řekla jsem, když Asil vstal, aby postavil prázdný šálek na nízký stolek mezi židlemi. Ben vyskočil na nohy a začal vrčet – hlavu ale držel nakloněnou, aby nemusel hledět dominantnějšímu vlkovi do očí. Armstrong ucukl tak rychle, že rozlil kávu.

Nečekaný pohyb upoutal Benovu pozornost, takže vycenil na agenta Cantripu zuby.

„Armstrongu, sklopte oči.“ Kyleův hlas zněl klidně a uvolněně.

Natáhla jsem se po Benovi, uhnul ale před mojí rukou.

„Je to moje vina. Musíme to vyřešit, než se někomu něco stane.“ Asil postavil šálek na stůl a pohlédl na Bena, promluvil ale ke zbytku místnosti. „Omluvte nás, já a tady vlk si musíme promluvit.“ Natáhl se dolů a luskl Benovi prsty před obličejem. „Pojď se mnou.“

Stoupla jsem si mezi ně. Ben se nemohl přesunout mezi nás, aniž by mě povalil na zem – a tak mě štípl zezadu do kolene. Bylo to rychlé štípnutí a nebolelo, dal jen najevo protest.

Asil naklonil hlavu na stranu a usmál se. „Líbíte se mi, paní Hauptmanová. Někoho, jako jste vy, jsem zrovna nečekal, ale líbíte se mi. Klidně pojďte s námi.“

„Co přesně s ním chcete probrat?“ zeptal se Kyle trochu nepřátelsky.

Asil ho chvíli studoval. „Neublížím mu, pane Brooksi, Ben se ale snaží přede mnou chránit paní Hauptmanovou. Není to nutné, musí ale k tomu závěru dospět sám. A bude mnohem snazší udělat to bez diváků.“

„V pořádku,“ řekla jsem Kyleovi. „Je to dobrý nápad, pokud spolu máme strávit nějaký čas.“ A mohla jsem tak Asilovi položit několik otázek bez agenta Armstronga – a on naopak mohl vyslechnout mě.

„Pokoj pro hosty,“ navrhl Kyle. „Ten, kde jsme spali. Náš dům má zjevně velmi málo pokojů, které by se daly zajistit. Anebo si budete muset vystačit s koupelnou. Agent Armstrong a já počkáme tady.“

Mávla jsem na ně, vyšla ven ze dveří a zamířila nahoru po schodech. Ben se držel tak blízko, jak jen mohl, aniž by se mě dotkl, a Asil šel jako poslední.

„Kyle Brooks je druhem vašeho třetího vlka,“ nadhodil Asil zamyšleně, když jsme stoupali nahoru po schodech. „Je právník. Svázali ho a mučili dva profesionálové, podařilo se mu ale osvobodit se, zlámat jednomu vaz a druhého omráčit. To je docela výkon na lidského právníka, zbavit se dvou profesionálních zabijáků. Jak úžasné, že něco takového zvládl.“

„Kyle Brooks má černý pásek,“ řekla jsem velmi tiše. „Je v dobré kondici a zachránil ho můj přítel upír, to on zabil muže, který Kyleovi ublížil, a druhého nechal žít jen proto, že jsem ho požádala, aby nepozabíjel všechny v dohledu.“

Na schodech za Benem a mnou se rozhostilo ticho.

„Myslím, že jsem špatně slyšel,“ řekl Asil, který zůstal stát. „Angličtina není můj první, a dokonce ani pátý jazyk. Řekla jste ‚přítel upír‘?“

„Ano.“ Pootočila jsem se, zastavila se a pohlédla na něj.

„Svět je velmi divné místo,“ pravil, „a pokaždé, když si myslím, že už jsem viděl všechny jeho zázraky, objeví se další. A co za to váš

‚přítel upír‘ chtěl?“

„Nic. Udělal to, protože je můj a Kyleův kamarád,“ odvětila jsem.

„Nemožné.“

Něco v jeho hlase přimělo Bena opřít se mi těžce o nohy, což nebylo tak špatné – potom se ale ode mě odrazil jako pingpongový míček a já málem ztratila rovnováhu, protože jsem počítala s tím, že zůstane opřený, a zapřela jsem se. Přestala jsem se ovládat.

„Možná pro vás,“ vyštěkla jsem na Asila, obrátila se a vystoupala nahoru po posledních čtyřech nebo pěti schodech do prvního patra.

„Já? Já mám přátele.“

Znovu se rozhostilo výmluvné ticho, potom se rozesmál. „Prosím, řekněte mi, že neskončím s vajíčky v polštáři nebo s burákovým máslem na sedadle auta.“

Bezděky jsem rozhodila pažemi, opět jsem se otočila a šla jsem pozpátku. „Bylo mi dvanáct,“ řekla jsem. „Copak vy vlkodlaci nemáte na práci nic lepšího než drbat o věcech, které se staly před dvaceti lety?“

„Mi princesa,“ zaflirtoval hlubokým hlasem, „byl jsem ve Španělsku a slyšel jsem o vašem kousku s burákovým máslem. Dvě desetiletí nic neznamenají, o tom vás mohu ujistit – i po sto letech si o tom budeme potají vyprávět. Velcí zlí vlci po celém světě se třesou, kdykoli se o něm někdo zmíní, ale malá drzá kojotí holka namazala sedadlo auta Brana Cornicka burákovým máslem jen proto, že jí řekl, že si má obléct šaty, pokud chce hrát smečce.“

„Ne,“ řekla jsem a znovu mě to dopálilo. Otočila jsem se a dupala pryč chodbou. „Řekl Evelyn – mojí nevlastní matce – že to měla vědět a postarat se o to, abych měla šaty. Rozplakal ji.“ Bylo to naposledy, co jsem souhlasila s tím, že zahraju na klavír.

Otevřela jsem dveře pokoje pro hosty, a když se Asil zastavil, otočila jsem se k němu a podívala se na něj. „Ano,“ řekl upřímně. „Za podobný přečin si zasloužil umazat si kalhoty burákovým máslem.“

Jeho upřímný výraz byl poslední kapkou. Zakryla jsem si ústa rukou, opřela se o dveře a rozesmála se. Byla jsem ustaraná, unavená a všechny svaly v těle mě bolely – a jediné, co jsem viděla, bylo burákové máslo na pozadí marokových elegantních béžových kalhot a výraz na jeho tváři, když si uvědomil, co se stalo. Schovávala jsem se v křoví v kojotí podobě, po větru a tak – a on mě přesto ihned objevil. Bran mě vždycky dokázal najít, ať už jsem se schovala kdekoli. Zadíval se na mě, zvedl obočí a já utíkala celou cestu domů.

„Vždycky věděl, když jsem za něco mohla já,“ řekla jsem, jakmile jsem byla schopná promluvit.

Asil se usmál; byl to vlídný, přátelský úsměv. „Říkal, že jste se tím trápila. Kula jste pikle a plánovala všechno tak, aby o tom nikdo nevěděl – a nikdy jste si neuvědomila, že on podobné incidenty ani nemusel prošetřovat. ‚Kdo jiný by to byl?‘ řekl mi, když jsem mu zavolal, abych si s ním o té věci… promluvil. ‚Umíš si představit, že by mi někdo ze smečky namazal sedadlo auta burákovým máslem, aby mi uštědřil lekci?‘“

„Hm.“ Podobná logika mi tehdy unikala – připadalo mi správné, že marok věděl všechno, jako Santa Claus s velkými, ostrými zuby.

„Nechal mě vyčistit celé auto. Stálo to ale za to. Omluvil se Evelín, a dokonce jí přinesl květiny.“

„Omluvil se,“ řekl Asil pomalu a já se znovu zasmála, protože to znělo, jako by si ukládal informace, aby jimi později mohl Brana trápit.

„Potřebovala jsem to.“ Mávnutím jsem ho pozvala do pokoje. „Děkuju.“

Rozhlédl se po ložnici, zadíval se na neustlanou postel a při pohledu na stříbro na podlaze zvedl obočí ještě výš. Potom řekl: „Jednu věc jsem nikdy nepochopil, a to jak si Bran mohl nevšimnout vůně burákového másla na krásné hnědé kůži ve svém luxusním autě.“

„Připravila jsem mu sendvič s burákovým máslem a džemem. Položila jsem ho na papírový talíř se vzkazem ‚Pro maroka‘ a ten jsem nechala na přístrojové desce na straně spolujezdce,“ odvětila jsem. „Zíral na něj tak upřeně, že si másla na sedadle nevšiml, dokud nebylo příliš pozdě.“ Taky jsem se zadívala na stříbro na Kyleově podlaze. Patrně budou muset vyměnit kamenné dlaždice. „Ale vajíčka,“ pokračovala jsem nepřítomně. „S vajíčky jsem selhala. Nerozbijí se, když chcete – polštář byl příliš měkký a moje oběť tak získala munici proti mně.“

„Mercedes, povězte mi…“ Asil obešel postel a ocitl se tak v mojí blízkosti, na což Ben zareagoval vrčením.

Asil se zastavil. „No dobrá. Zbavme vašeho vlka dilematu, než si promluvíme o věcech, které nesmíme říct před vládním agentem.“ Pohlédl na mě a ukázal zpátky na dveře. „Vraťte se na chodbu, abychom se vyhnuli situaci, ve které by byl nucen kolísat mezi svými instinkty a touhou chránit vás.“

Znělo to rozumně, proto jsem poslechla, zastavila jsem se ale ve dveřích, abych je nespustila z očí. Od Asila mě tak odděloval Ben a asi tři metry volného prostoru. Kdyby mi chtěl ublížit, ani taková vzdálenost by ho nezastavila, protože ale nechtěl, stačilo to, abychom přesvědčili Bena, že jsem v bezpečí.

Asil položil Benovi ruku na čenich a zatlačil rudému vlkovi hlavu až úplně na zem. Ben napůl zasténal, napůl zavrčelPřísahám,“ řekl Asil a zadíval se Benovi do očí, „že nechci ublížit tobě ani tvým blízkým. Uznávám, že patříš Adamu Hauptmanovi a necítím potřebu připoutat tě k sobě. Jsem tvůj spojenec, když tu Adam nemůže být, a zastupuju maroka, který mě sem poslal, abych namísto něj vystupoval jako pán vlků, kterého jsme my všichni vazalové. Přijímáš mě?“

Ben vytáhl čenich zpod Asilovy ruku a poprvé od chvíle, kdy ho spatřil, se narovnal. Na chvíli zvedl ocas a nastražil uši, pak úmyslně sklonil hlavu a spustil ocas do neutrálnější polohy.

Asil se usmál. „Fajn. Takže si rozumíme. A teď, Mercedes Thompsonová de Hauptmanová, chci, abyste mi pověděla, co přesně se stalo a co víte. Rychle, prosím, nemáme moc času.“

A tak jsem mu řekla všechno, co jsem věděla.

Když jsem skončila, vstal z postele, na kterou se předtím posadil, a znovu se zadíval na kov na podlaze. Zatímco jsme spolu hovořili, ztratil lesk a získal načernalou patinu.

„Jak je na tom váš žaludek teď?“ zeptal se po chvíli.

„Bolí,“ přiznala jsem. „Ale cítím se tak už od okamžiku, kdy jsem se nabourala a Adama i naši smečku unesli. Nevím, jestli za to může stříbro, nebo ne.“

Asil si mlčky dřepl, dlouze se zamyslel a já zvážila, že bych mu připomněla, že ještě před chvílí spěchal. Nakonec řekl: „Víte jistě, že Peter je jedinou obětí?“

„Zatím,“ odvětila jsem.

„Ve světle vražd mužů, kteří vás napadli, mi to připadá velmi zajímavé.“ Oči mu vesele zářily, když na mě pohlédl. Vraždy mu očividně připadaly zábavné. „Ten, kdo žoldáky zabil, by se neobtěžoval nechat naživu celou smečku. Řekl by si: ‚Jeden vlkodlak postačí, abychom udrželi Adama na háčku, a zadržovat tolik rukojmí je příliš drahé a nebezpečné.‘ V čemž by měl pravdu. Bylo zatraceně pitomé zajmout celou smečku – každý velitel, který kdy dostal na starost jednotku nepřátelských vojáků, by mu to s radostí vysvětlil.“ Na okamžik se ponořil do myšlenek a patrně se bavil tím, do jakých potíží se naši nepřátelé vlastní vinou dostali.

„Takže jde o dva různé lidi?“ zeptala jsem se.

Asil kývl. „Připadá mi to tak. A co víc, muž, který věděl, jak žoldáky najmout, muž, pro kterého by pracovali, by je nezabil ze strachu z prozrazení. Podle Charlese se jedná o dobře vycvičené a vyhledávané žoldáky, které si často najímají vlády spřátelené se Spojenými státy. Jakmile si je jednou koupíte, zůstanou vám věrní, a nelíbí se jim, když je někdo zradí.“

„Agenti Cantripu měli kontakty, ale ne peníze na to, aby si je najali,“ řekla jsem pomalu. „Federální agenti jsou dobře placení – ale ne tak dobře.“

„Můžete se spojit s Adamem teď?“

„Můžu to zkusit.“

„Prosím, udělejte to. Musíme mu dát vědět, co jsme objevili – a zjistit, jestli nám nemůže dát nějaké nové informace o tom, kde ho drží, nebo o lidech, kteří ho unesli.“

Posadila jsem se na podlahu a zavřela oči – natáhla jsem se po hrubém zlatém laně, které mě poutalo k mému druhovi a… „Au, au, au,“ řekla jsem a do očí mi vyhrkly slzy. „Jauvajs, au. Sakra, sakra.“

Asil pohlédl na mě, pak na stříbro na podlaze. „To vás naučí nepoužívat pouto k účelům, ke kterým nebylo stvořeno,“ řekl. „Obzvláště když se jedná o stříbro. Vlkodlaci a stříbro spolu dobře nevycházejí.“

„Sklapněte,“ řekla jsem dopáleně a velice tiše, protože zvuk jeho hlasu způsoboval, že mi z očí vystřelovaly do lebky výboje bolesti.

„To je opravdu hodně stříbra,“ podotkl. Potom zaujatě dodal: „A je čisté, přestože v droze v uspávacích šipkách je použit jen dusičnan stříbrný – což je bílý prášek.“

Asil vstal a začal chodit kolem. Ben se přiblížil – cítila jsem ho – ale nedotkl se mě. Vlkodlaci jsou ve vlčí podobě jiní, méně lidští

a také se méně lidsky chovají. Jinak by to nebylo správné. Vlci jsou ale družní, vlastně mnohem družnější než lidé nebo kojoti. Ben by se ke mně obvykle přitiskl, kdybych byla takto rozrušená. Asi mu pořád dělal starosti Asil.

Když jsem přestala mít dojem, že mi upadne hlava, vzhlédla jsem – a Asil mi podal sklenku vody, kterou přinesl z koupelny. Vypila jsem ji až do dna, a hned jsem se cítila líp.

„Žádný strach,“ řekl mi, když jsem mu vrátila prázdnou sklenici. „Tuším, že následky jsou jen dočasné. Pravděpodobně zmizí, jakmile vaše tělo vyloučí všechno stříbro.“ Dotkl se mých rtů, byl to rychlý, lehký dotyk, ani mi nedovolil zareagovat.

Ukázal mi bříška svých prstů – byla rudá, jako by strčil prsty do ohně. Taky jsem se dotkla rtů, protože jsem si vzpomněla, že jsou černé.

„Dříve se v nosních kapkách určených pro lidi s astmatem nebo těžkými alergiemi používalo koloidní stříbro,“ řekl mi. „Lidem, kteří je používali pravidelně, po nich zmodrala kůže – do montanského senátu kandidoval muž s modrou pletí. Myslel jsem si, že máte rtěnku –

i když jste trochu starší než většina mladých dívek, které nosí černé šminky.“

Zírala jsem na něj v hrůze. „Nezmizí to,“ řekla jsem. „Nejsem vlkodlak, moje tělo nevylučuje stříbro jako vaše.“ Gabrielova mladší sestra Rosa pracovala ve škole na referátu o dívce z padesátých let, které v pubertě zešedla pleť, a nikdo s tím nic nezmohl. Dala mi ho zkontrolovat.

Vyškrábala jsem se na nohy a šla do koupelny, abych se znovu podívala do zrcadla. Vzala jsem do ruky žínku a začala si rty drhnout, zůstávaly ale černé.

Asil se mnou do koupelny nešel, zůstal stát u dveří.

„Řekla jste Armstrongovi, že si myslíte, že útok byl namířený proti vlkodlakům.“

„Vy si to nemyslíte?“ zeptala jsem se.

Asil zavrtěl hlavou. „Nesejde na tom, co si myslím. Podívejme se na chvíli na svět jejich očima. Kdyby Adam udělal, co po něm chtěli, jaké by to mělo následky?“

„Stejně by smečku zabili – nemohou nechat svědky. Zabili by i Adama, aby nemohl zabít je. Senátor by byl mrtvý nebo zraněný vlkodlaky. Lidé přesvědčení o tom, že jediný dobrý vlkodlak je mrtvý vlkodlak, by získali větší moc.“ Odpočítávala jsem na prstech, pak jsem řekla: „S Kylem i s Adamem jsme to prošli už stokrát a já sama taky.“

„Dobrá,“ řekl Asil. „Odpadlíkům z Cantripu by se líbila ta poslední část, protože by jim dovolila lovit vlkodlaky. Možná by se jim líbila i senátorova smrt. Campbell jim už dlouho brání získat licencí k zabíjení. Kdo ale jde po Adamovi nebo po smečce? Jste přesvědčena, že všechno je namířeno proti nim – takže kdo z toho vytěží?“

„Neměli bychom to probrat dole?“ zeptala jsem se se staženým hrdlem. Nechtěla jsem znovu a znovu rozebírat, v jak velkém nebezpečí Adam a zbytek smečky jsou – dobře jsem to věděla. „O tom jsme mluvili s Armstrongem.“

Asil zavrtěl hlavou. „Co se stane, když Adam a smečka zemřou?“

Vycenila jsem na něj zuby. „Pomstím je – a tentokrát už to nebude jenom o burákové máslo. Pokud se ale únosci nebojí smečky, rozhodně se nebojí mě. Bran je děsivější – o něm ale pravděpodobně nevědí.“

„Možná vědí,“ namítl Asil. „Možná jim jde právě o Brana.“

„Věděli o Gerrym Wallaceovi a jeho koktejlu ze stříbra, dimethylsulfoxidu a ketaminu,“ připustila jsem. „Věděli o všech vlkodlacích ve smečce. Možná o Branovi přece jen vědí.“

„Mercy?“ zavolal Kyle zdola. „Už jsi tomu vlkodlakovi pověděla všechno, co bychom my, obyčejní smrtelníci, neměli vědět? Snídaně je skoro hotová a vychází slunce.“

„Co jste plánovala udělat, než jsme s agentem Armstrongem dorazili?“ zeptal se Asil.

„Chtěla jsem se obrátit na Adamovy lidi, na zaměstnance jeho společnosti, a požádat je, aby mi pomohli vypátrat zdroj peněz. Jestli pochází od vlády, nebo od nějaké soukromé osoby. Chtěla jsem zajít za upíry a zeptat se jich, jestli nevědí o nějakém místě, kde by někdo mohl věznit smečku vlkodlaků – řídí nadpřirozeno tady ve městě podobně jako dříve mafie Chicago.“ Bylo tu ještě něco. Něco, na co jsem neměla zapomenout. „Sakra,“ řekla jsem a vrhla se ke svým špinavým, zakrváceným džínům. „Tad. Zatraceně.“

Vytáhla jsem z kapsy mobil Gabrielovy sestry a všimla si, že jsem propásla několik hovorů – a měla jsem asi dvacet textových zpráv. Někdo se se mnou pokoušel patnáctkrát spojit, vždy po půl hodině a z neznámého čísla. Neobtěžovala jsem se esemesky číst, prostě jsem vytočila neznámé číslo. Zvedl to Tad.

„Takže,“ řekl nabručeně, aniž by počkal, až něco řeknu. „Předpokládám, že jsi mrtvá. Protože jinak je naprosto neomluvitelné, že jsi mě donutila sedět venku v zimě a víc než den sledovat tu nejnudnější rodinu na zemi. Včera kolem druhé mi začali posílat děcka s kakaem. K večeři jsem měl domácí burrito se španělskou rýží a smaženými fazolemi – bylo tak dobré, až jsem ti skoro odpustil, že jsi dovolila, abych si myslel, že jsi mrtvá.“

„Jak zjistili, že tam jsi?“ zeptala jsem se.

„Zaklepal jsem na dveře a požádal, jestli bych si nemohl skočit na záchod. Zdálo se mi to bezpečnější než dovolit, aby je zmasakrovali nepřátelští vládní agenti, zatímco já bych hledal nejbližší čerpací stanici.“ Odmlčel se. „Jsi v pořádku?“

„Ne,“ přiznala jsem upřímně a zavřela jsem oči. „Vůbec ne. Adam je pořád pryč. Únosci nechali několik mužů tady u Kylea…“

„To je Warrenův přítel, že?“

„Správně. Každopádně jsme Ben, já a Stefan – ale hlavně Stefan – Kylea osvobodili a strávili zbytek dne na policejní stanici, kde jsme odpovídali na otázky.“

„Dobře pro Stefana.“

Promnula jsem si oči a přemýšlela. „Myslím, že nejlepší bude, když sebereme Gabriela a Jesse a odvezeme je sem. Na Kyleův dům dohlíží policie a o ochranu se stará Adamův tým.“ Podívala jsem se na Asila a zeptala se: „Zůstanete s námi?“

Kývl. „Ano, dokud se nenajde Adam.“

„Dobrá, slyšel jsi to, Tade? Mám tu jednoho z Branových vlků, který nám taky pomůže.“

„Nemám auto,“ oznámil Tad. „Přijel jsem stopem. Budeš pro ně muset přijet.“

„Žádný strach. Budu tam asi za patnáct minut.“ Otevřela jsem ústa, abych se zeptala, jestli by byl ochotný nám ještě pomoct, potom jsem je ale zase zavřela, protože stál celý den na stráži.

„Jestli má Kyle ve svém sídle postel navíc,“ řekl Tad, „chvíli si zdřímnu, pak vám pomůžu, dokud nebude po všem.“ Taky se odmlčel.

„Omlouvám se za to, jak jsem se choval. Můj život není v poslední době procházka růžovým sadem, nemusím si ale vybíjet vztek na tobě.“

„Jasně že musíš,“ řekla jsem mu. „Kdo jiný by tě vyslechl? Budu tam co nejdřív.“

Zavěsila jsem.

„Půjdu s vámi,“ nabídl se Asil. „Vědí, kde jste – to z vás dělá nejjednodušší cíl.“ Dobrá,“ řekla jsem. „Pokud necháme Bena tady, budeme mít v Marsiliině voze dost místa.“

Asil na mě pohlédl. „Váš přítel upír je Marsilie? Paní klanu TriCities?“

Odfrkla jsem si. „Nebuďte blázen. Marsilie mě nenávidí a nejraději by mě viděla hnít v pekle. Půjčila jsem si její auto, aby mě ti darebáci nemohli vystopovat – svoje jsem rozmlátila. A protože jí Ben zakrvácel celé zadní sedadlo, několik kilometrů navíc ji už nerozčílí.“ Pohlédla jsem na Bena. Jeho upřený pohled dával jasně najevo, že tady nemíní zůstat.

„Musíš se proměnit zpátky,“ řekla jsem mu. „Postřelili tě a my tě tahali sem a tam po městě, navíc jsi vlk už skoro dva dny. Je načase, aby ses proměnil zpátky, a odpočinul si. Já jen vyzvednu Jesse a Gabriela a přivezu je zpátky sem. Bran poslal Asila, aby nám pomohl, takže nám pomůže, a pokud se nemýlím, doprovodí nás i tým Adamových nejlepších profesionálů, který se postará o to, abych se vrátila v pořádku zpátky.“

„Postarám se o ni,“ řekl Asil Benovi vážně.

„A kromě toho,“ dodala jsem, „ráda bych tu Kyleovi nechala skutečnou zálohu pro případ, že by se semlelo ještě něco dalšího.“

Byla to pravda – a taky to zabralo. Ben měl Kylea rád – a Ben neměl rád hodně lidí.

Adam

Strach byl jeho starý dobrý známý. Adam si někdy myslel, že se nepřestal bát od chvíle, kdy před lety nastoupil do autobusu, který ho odvezl do základního výcvikového tábora. A čím starší byl, tím více věcí se obával. Zrovna teď se bál o Mercy, která neměla dost rozumu na to, aby se o sebe bála sama.

Jako kluk si myslel, že když bude dost silný, dost houževnatý, nebude se mít čeho bát – tedy až na Boha, samozřejmě. Jeho rodiče byli malí farmáři, patrioti a oddaní, bohabojní baptisté, a ve stejném duchu vychovali i jeho. Jejich nejlepší snahy ale z velké části nepřežily střet se skutečným světem.

Opustil farmu a Vietnam následně udělal, co mohl, aby ho zbavil patriotismu. Nezdařilo se mu to úplně, Adam ale nabyl jistoty, že většině politiků by prospěl krátký nápravný pobyt ve vězení. Vietnam ho rovněž naučil, že čím houževnatější a chytřejší člověk je, tím víc se naučí bát. A taky mu ukázal, že svět je plný netvorů – sám se stal jedním z nich.

Potom se vrátil domů a zjistil, že válka strach nezpůsobuje – to láska. Miloval Mercy s prudkostí, která ho stále překvapovala.

Adam se zhluboka nadechl, a nebolelo to. Stříbro už ho nepálilo v kloubech ani mu neotupovalo smysly. Potají si protáhl tělo, jen aby se o tom ujistil. Každý, kdo by ho sledoval, by ho viděl jen sedět opřeného o zeď chladné kamenné místnosti, ve které byla uvězněná jeho smečka. Napínal a uvolňoval skupiny svalů, které reagovaly s obvyklou rychlostí a silou.

Nechápal, co Mercy udělala. Ne, to nebyla tak docela pravda – nasála stříbro, které ho trávilo, do sebe. Věděl, že tak pro ni fungují pouta smečky, že vidí symboly a obrázky, kdežto on cítil pachy. Samuel mu jednou řekl, že oni dva s Branem slyší hudbu. Čemu nerozuměl, bylo, jak použila pouta smečky a magii a udělala nemožné.

A doopravdy ho děsila jistota, že ani Mercy nevěděla, co vlastně dělá. Mohla se zabít. Stříbro pro ni neznamenalo jed. Kdyby ale obyčejnému člověku píchli do žil tolik stříbra, kolik měl v těle on, rozhodně by mu to neprospělo. Nebyl sice doktor, byl si ale docela jistý, že by to bylo smrtelné.

Cítil ji, takže mrtvá nebyla, na jejich poutu ale bylo něco… špatně – a to ho opravdu děsilo. Musel bojovat s nutkáním utéct a prorazit si cestu jakoukoli překážkou, jen aby ji ochránil. Nemohl ale zahodit to, co pro něj udělala, počká tedy na správnou chvíli a pak vyrazí na lov.

Něco v místnosti se změnilo a Adam se vrátil do přítomnosti. Poslouchal. Tiché chrastění způsobovali jeho spoutaní vlci, kteří se neustále vrtěli, i zdrogovaní málem do bezvědomí totiž trpěli stříbrem ve svých tělech a řetězy, které je držely, a nedokázali zůstat klidně ležet. Cítil je, cítil stříbro a nemoc, a to navzdory všemu, co se pro ně snažil udělat.

Byli v takovém stavu, že by oběť, kterou zamýšlel přinést, smečku nezachránila. Jones se bál, proto je napumpoval stříbrem. Adam se ale vlivu šipek zbavil. Mohl udělat pro smečku víc, nechtěl ale, aby se Mercy zničila tím, že by se snažila udržet ho zdravého. Takže bude muset počkat na svoji příležitost.

Možná mu ji poskytne voják, který se pohyboval přecpanou místností plynule jako voda. Muž překročil Warrenovo nehybné tělo a dřepl si před Adamem. Musel být blízko, protože Adam cítil, jak jeho dech rozhýbal vzduch.

„Alfo,“ řekl muž, který napomenul pana Jonese po tom, co zastřelil Petera, muž, který měl, jak se zdálo, na povel vojenskou nebo rádoby vojenskou posádku.

Adam otevřel oči. Druhý muž si dřepl, aby měl hlavu v úrovni Adamovy, a byl tak blízko, že mu byla vidět bělma. Na sobě měl neprůstřelnou vestu a tvář si nově pomazal tělkou.

Warren ležel těsně za ním a Adam viděl, jak mu ve tmě září oči. Darryl se přisunul blíž a jeho řetězy přitom nevydaly jediný zvuk. Adam pohnul rukou, na kterou nepřítel neviděl, a Warren i Darryl znehybněli.

Adam nebyl v nebezpečí. Nebyl pod vlivem stříbra ani drog, a mohl muži rozdrtit hrdlo, než by se stačil nadechnout. Bylo to lákavé. Velice.

Voják ale Petera nezabil, proto se Adam rozhodl zjistit, co chce. Zabít bylo snadné. Mohl to udělat kdykoli.

„Odcházíme,“ řekl druhý muž konverzačním tónem. „Dali jsme výpověď.“

Adam zvedl hlavu a pohlédl muži do očí. Protivník se po chvíli odvrátil.

„Nejste tak mimo, jak si moji zaměstnavatelé myslí, i když použili záhadné uspávací šipky, které působí i na vlkodlaky,“ řekl voják.

„Nepůsobí na vás tak, jak by měly, toho jsem si hned všiml, i když se Jones rozhodl to nevidět. Proto jste asi slyšel, že jsem nechal několik mužů v domě Kylea Brookse s rozkazy zajmout vaši manželku, dceru a Bena Shawa, protože naše informace říkaly, že právě tam by s největší pravděpodobností šli. Dnes zrána policie náš večírek rozehnala…“ Zmlkl a zadíval se na Adama. „Ale vy už to víte, že?“ Zavrtěl hlavou a zamumlal: „Zatracené nadpřirozené sračky. Říkal jsem jim, abychom se do toho nepletli, ale platili příliš dobře a my se vždycky snažíme uspokojit vládu. Zajišťuje nám to práci.“

Sedl si před Adamem na paty a ještě chvíli přemýšlel. Adam se nabádal k trpělivosti, mohl zjistit víc, a bylo by lepší, kdyby mu to muž řekl sám od sebe.

„Jednoho z našich zabili a tři zatkli – a vaše manželka mluví s policií o tom, jak někdo unesl vaši smečku a chce po vás, abyste zabil starého dobrého senátora Campbella. Napadlo mě, jestli jeden z našich nepromluvil – ale to by neudělali. Možná se o tom vaše žena dozvěděla stejně, jako jste se vy dozvěděl o událostech dnešního rána, co?“

Na chvíli se odmlčel, třebaže oba, on i Adam, věděli, že alfa neodpoví.

„Moje jednotka je dost známá a dobře vydělává. Nezabili jsme žádné civilisty, proto našim právníkům netrvalo dlouho dostat moje muže ven – a jakmile jsou jednou venku, jsou venku natrvalo. Vidělo je příliš mnoho lidí, než abychom je mohli pro tuhle operaci znovu použít. Žádný strach, máme dostatečné zdroje, abychom je nahradili operativci s čistým rejstříkem a horké hlavy poslaly někam, kde

nebudou dělat problémy – pryč ze země, dokud jistí lidé nezapomenou na ty, kdo pracují za peníze, a nezaměří se na ty, kdo je platí, jestli chápete.“

Adam mlčel a čekal, až se muž dostane k věci.

„Povím vám pravdu,“ řekl pomalu, jako by měl všechen čas na světě. Možná měl. „Požádal jsem o tenhle úkol. Jste ďáblovi zplozenci, vlkodlaci, fae a čarodějnice. Všichni musíte zemřít a já doufám, že jednou budu mezi těmi, koho povolají, aby vás vybili.“

A Adam z něj poprvé ucítil strach, strach a lačnost po krvi. Adam s ním cítil; bál se o své lidi a o Mercy – a taky prahnul po krvi.

„Nedostal jsem se ale tam, kde jsem, porušováním pravidel,“ řekl žoldák. „Pravidla udržují lidi při životě a peníze v toku. Pravidla říkají, že lidé, kteří si nás najmou, nás po odvedení práce nesmí zabít jen proto, že víme věci, které by se neměly dostat na veřejnost. Nemluvíme – a sami se zbavujeme těch, kdo si pustí pusu na špacír.“ Krátce pohlédl Adamovi do očí. „Znáte ta pravidla, vy vlci. Slyšel jsem o tom.“

Žoldák zmlkl a čekal na odpověď, ale marně. Když pochopil, že jeho pozvánka přidat se k rozhovoru byla odmítnuta, pokračoval:

„Kluci měli dneska ráno odletět, ale Slick – jeden z těch, kterým se podařilo utéct – za nimi zašel ráno do hotelu a překvapil tam vládní úklidovou jednotku. Zbavovala se těl mých mužů, kteří měli být naživu. Vypadl odtamtud a kontaktoval mě. Nepřežil nikdo kromě

Slicka. Míří na místo schůzky oklikou a já beru svoje muže pryč. Rozkaz k eliminaci zatčených nepřišel od nás – nikdo, kdo pracuje pro naši společnost, není tak pitomý. Odcházíme; se zrádcem se vypořádáme později.“

Adam se zeptal: „Proč mi to říkáte?“

„Nemám váš druh rád,“ řekl žoldák. Rozhlédl se a odplivl si na zem. „To je ale osobní. Jenže teď nás někdo zradil, a to je obchod. Zabil moje kluky, protože nechtěl, aby mluvili. Nevím, co tak důležitého víme, říkám vám to ale v naději, že to zničí jejich plány.“ Odmlčel se.

„Byli to moji podřízení, proto si jejich smrt beru osobně.“

„Chápu,“ řekl Adam.

Muž se na něj zamračil. „Slyšel jsem, že i vy jste nosil uniformu.“

„Byl jsem ranger,“ řekl Adam.

Muž si ho zaskočeně prohlédl.

„Neznamená to, že nejsem netvor,“ pokračoval Adam. „Chápu ale uvažování vojáka. Řídíte se rozkazy a na oplátku očekáváte, že vám nadřízení budou krýt záda, až budete riskovat život. Když to neudělají…“ Adam pokrčil rameny. „Něco se s tím musí udělat.“

Muž kývl a zhluboka se nadechl. „V tom máte pravdu. Správně. Za lidi, kteří nás platí, dáme i život. Nevezmeme si větší peníze, nepromluvíme. Naši zaměstnavatelé ale porušili pravidla. Jestli se bojí, že by něco mohlo uniknout ven – no, napadlo mě, že bych je tak třeba mohl naučit nezrazovat vojáky, kteří pro ně pracují. Lidi, kteří tu velí, jsou vládní agenti – Cantrip. Však víte, ti, co běhají kolem

a ječí, že fae, vlkodlaci a ostatní jsou nebezpeční a musí být vyhlazeni, i kdyžměli studovat nadpřirozený svět a být prostředníky mezi vámi a vládou. Chtějí získat právo lovit vlky, než ho získá jiná agentura. Už je unavuje volat co chvíli kavalerii, protože nemají vlastní armádu.“

Žoldák se na Adama zamračil. „Ale to už jste asi uhádl.“

„Většina schopných lidí skončí jinde,“ souhlasil Adam. „FBI, CIA, Národní bezpečnostní služba, Vnitřní bezpečnost, Tajná služba a jiné agentury. Cantrip sbíral celé roky odpad a tahle operace je stejně na hlavu jako všechny ostatní, které řídí úředníci od stolu.“

Muž se zakřenil. „Jak říkáte. Zopakuju to nadřízeným.“

„Dobrá,“ řekl Adam. „Ale odkud mají peníze? Znám rozpočet Cantripu; nemají dost financí na tajné operace, nemohli by si dovolit něco takového. Možná kdyby se všichni vzdali svých platů, mohli by si najmout někoho, jako jste vy, bez pomoci zvenčí. Chlapi jako vy by spíše bránili drogové barony v Jižní Americe nebo bojovali ve válce, do které by ostatní kvůli Ženevské konvenci nemohli zasáhnout.“

Muž si přiložil prst k nosu, pak ukázal na Adama. „Začínáte se mi líbit, i když jste ďábelský zplozenec. Ne. Cantrip takové peníze nemá, ale měl by, kdyby vlkodlak zavraždil senátora miliardáře, že? A kdyby jim finance nezajistila jeho strana, pak určitě jeho velice, velice

mocná rodina. Doslechl jsem se, že hlava téhle operace pracuje s nějakým pracháčem, zazobaným zkurvysynem a anonymním loutkářem, který jde přímo po vás, Hauptmane. Financoval tuhle operaci a měl jenom jednu podmínku, a to, že to bude vaše smečka, která dostane atentát za úkol. Nevím, o koho jde, ale lidi se ho fakt bojí.“

A to bylo velmi zajímavé. Adam cítil, že se uvolňuje, připravuje se na lov. Pokud šlo o osobní věc, pak nepřítel byl někdo určitý. Ne lidé, kteří nenávidí vlkodlaky, což byla dost velká skupina, ale někdo, kdo nenáviděl přímo jeho.

„Měli jste velmi dobré informace,“ řekl Adam. Potřeboval vědět, kde je získali. „Podle mobilů jste vystopovali členy smečky, kteří na Den díkůvzdání nepřišli ke mně domů – za tím byl určitě Cantrip. Ale jak jste věděli, kdo všechno ke smečce patří?“

Muž kývl. „Jste na správné stopě. Tohle bych si taky prověřil jako první. Seznam členů smečky jsme dostali – přišel z jiného zdroje. Od stejných lidí, kteří nám dodali uspávací prostředek. Kdybych měl hádat, řekl bych, že jde o nějakého vysokého armádního důstojníka, který nenávidí vlkodlaky. On ale operaci nefinancoval – byl pouze zainteresovaný divák.“

Droga a informace mohly pocházet od Gerryho Wallace. Adamova smečka se od jeho smrti nezměnila. Gerry měl za úkol dohlížet na vlky samotáře, vlastnil proto rozsáhlý seznam vlkodlaků i smeček, k nimž patřili. Adam bude muset varovat Brana, že se někdo dostal k Gerryho informacím a prodává je.

„Viděl jste ho někdy?“

„Koho?“

„Muže s penězi nebo toho s informacemi.“

Voják naklonil hlavu na stranu. „Jen toho s penězi, jednou, myslím. Tvrdil, že je lokaj, lidi s penězi mají vždycky lokaje. Zdál se měkký, typický civilista. Na sobě měl oblek a vypadal, jako by nezalhal živé duši. Ježily se mi z něj ale vlasy na zátylku – a já vždy důvěřuju instinktům. Vypadal měkce, nepohyboval se ale jako civilista, jestli mě chápete. Chodil po špičkách, a když si přitáhl křeslo, nestálo ho to tolik námahy, kolik by civilistu mělo. Byl silnější, než by měl muž jeho vzhledu být.“

„Nemyslíte si, že byl lokaj.“

„Taky umíte číst lidi,“ řekl žoldák. Nezdálo se, že by mu to vadilo. „Ne. Myslím, že to byl chlap, který celou věc financoval. Vycvičil jsem spoustu mužů. Někteří rozkazy raději vydávají, než aby je přijímali. Byl jedním z nich. Dobře to ale skrýval.“

„Kdy a kde?“

Muž zavrtěl hlavou. „To už by bylo moc. Šlo by o tajemství mojí společnosti, ne bývalých klientů.“ Vytáhl si cigaretu a zapálil ji. Nebylo snadné tak dlouho dřepět, obzvláště pro člověka, kterému bylo přes třicet. Žoldákovi to ale, jak se zdálo, nevadilo.

„Doktor tvrdí, že jestli nepřestanu kouřit, jednoho dne zemřu na rakovinu,“ řekl.

„Kouření snižuje výdrž, to vás zabije dřív,“ opáčil Adam. „Kuřáci nedokáží utíkat tak rychle ani tak dlouho.“

Muž se zasmál. „Jedno vám povím. Před dvěma dny jsem zjistil, že ti lidé nejsou z Cantripu. Pracovali pro něj, to jo, jsou to ale odpadlíci a Cantrip poslal jednotku, aby je našla.“ Zadíval se na cigaretu, pak si ji vložil zpátky do úst a potáhl. „Včera večer dorazil do města agent, který řeší problémy Cantripu – právě včas, aby uklidil těla mých mužů.“

Na náramkových hodinkách mu zablikalo červené světýlko. Klepl na ně a podrážkou zamáčkl cigaretu. „Synu,“ řekl. „Kdyby došlo na to, že bych před problémy musel utéct, jsem mrtvý. Musím jít.“ Vytáhl z kapsy klíč a zamračil se na něj. „Je to divný svět, co? Nikdy nevíte, s kým se ocitnete v posteli.“

Vstal a hodil klíč Adamovi, který ho nechal spadnout na zem vedle sebe.

„Hodně štěstí.“ Žoldák překročil Darryla a vydal se ke dveřím. „Na zrůdu nejste tak špatný.“

„Já bych mohl říct to samé o vás.“

Žoldák se ohlédl a zasmál se. „Jo, asi jo.“ Otevřel dveře a tiše řekl: „Slyšel jsem, že v senátorově ochrance je další zabiják.“

„A kdo je jeho cílem?“ zeptal se Adam.

Žoldák kývl. „Líbíte se mi. Správná otázka. Když uspějete, pak vy. Když selžete, senátor.“ Bez dalšího ohlédnutí odešel.

Jakmile za ním zapadly dveře, Darryl s Warrenem pohlédli na Adama. Darryl se nadechl a tiše zavrčel, protože byl příliš omámený ketaminem a nebyl schopen promluvit.

„Ano,“ řekl Adam. „Je mi líp.“ Neřekl jim proč nebo jak. Budou si myslet, že je za tím Bran, a jeho legenda jim pomůže postavit se na nohy.

Odemkl si klíčem pouta, pak osvobodil napřed Darryla, potom Warrena. Když se Warren posadil, vložil mu Adam klíč do ruky. Po Adamovi na tom byl nejlépe.

„Osvoboď ostatní, ale zůstaňte tady, dokud se pro vás nevrátím nebo vám nedám vědět,“ řekl Warrenovi. „Honey osvoboď jako poslední a připrav se pro případ, že by se neovládala.“

Potom vstal a svlékl se. Poslední, co se naučil ve Vietnamu, dokonce ještě předtím, než se stal vlkodlakem, bylo, že je dobrý v zabíjení.

Nahý přistoupil ke dveřím a otočil klikou – žoldák nechal dveře odemčené a nezajištěné. Vedly do malé předsíně, kde stál stůl pana Jonese. V místnosti vládla tma, byli ale pod zemí – to mu prozradil čich, i když stropy tu byly vyšší, než bylo pro sklepení typické.

Ocelová závora, která je držela v zajetí, ležela na podlaze. Adam se pro ni sehnul a položil ji na zem vedle Darryla, který ji sevřel v ruce a pokusil se zvednout na všechny čtyři. Řídil se pouze instinkty.

„Ššš,“ řekl mu Adam a položil mu ruku na rameno, aby ho uklidnil. „Čekej a hlídej. Vrátím se. Zkus je přesvědčit, aby se proměnili.“

Warren na něj upřel žluté oči.

„Pana Jonese nechám Honey,“ slíbil Warrenovi a podřídil se svému vlkovi.

Než se konečně zvedl na nohy, většina smečky už byla venku z řetězů, nedokázala se ale postavit. Honey mu pohlédla do tváře.

„Zabiješ je všechny?“ zeptala se ho.

Otec ho učil, že vražda je hřích.

Honey patřila ke smečce skoro třicet let, věděla, že se nemá ptát, jestli je dokáže zabít. Kývl a vyrazil ze dveří s dychtivostí, kterou se ani nesnažil skrýt.

Adam už dávno přijal, že se nedostane do nebe.

Myslel si, že je vězní ve sklepení nějaké vládní budovy – v okolí Hanfordské nukleární byla spousta prakticky opuštěných míst. Jak ale běžel chodbou, pochopil, že se nachází v nějakém podniku, ne ve vládní budově. O stěnu stála opřená nápisem dolů cedule. Odtáhl ji od zdi, aby si ji mohl přečíst. OCHUTNÁVKA VÍN, hlásala. Byl v rozestavěném vinném sklepě.

To vysvětlovalo vysoké stropy a rozlehlé, prázdné místnosti. Jejich cela byla určená pro sudy s vínem stejně jako ostatní místnosti po stranách chodby, kterou se pohyboval.

Sklep ale nesloužil svému účelu – necítil hrozny ani víno. Podlahu tvořily zčásti dlaždice, zčásti hlína, a chodba s neomítnutými stěnami napovídala, že majitel stavby zanechal.

Sklepení zelo prázdnotou, bylo ale zjevné, že tu docela nedávno byli lidé. Nechali po sobě pachy výzbroje, střelného prachu a tělky

a také šlépěje a stopy v místech, kudy něco táhli. Dvě místnosti, naprosto identické, jako byla ta, kde je věznili, sloužily jako ubytovna. Jediným rozdílem bylo, že těžké dřevěné dveře, které byly u cely zavřené na závoru, aby udržely vlky uvnitř, tu byly vysazené a opřené o stěnu uvnitř. Asi proto, aby je v nich nikdo nemohl zavřít.

Velitel žoldáků, se kterým Adam mluvil, měl pravdu. Za jiných okolností by se Adamovi taky líbil.

Adam uslyšel v dálce nastartovat dieselové motory. Patrně se jednalo o auta, která přivezla smečku na tuto nevyužitou vinici, kde se Cantrip rozhodl vlkodlaky uvěznit. Žoldáci buďto parkovali hodně daleko od dočasné základny, nebo – což považoval s ohledem na vysazené dveře za pravděpodobnější – se někdo rozhodl vozy odtlačit a nastartovat v bezpečné vzdálenosti. I Adam je sotva slyšel. Pochyboval, že by si lidé zvuku motorů vůbec všimli, i kdyby nespali a poslouchali.

Našel schody a tiše po nich vyběhl nahoru. Zavedly ho do prázdné síně, otevřené a vzdušné. Nebyla vymalovaná, podlaha ale byla vydlážděná pískovcovými dlaždicemi, na kterých mu přes veškerou snahu cvakaly drápy. Dvoukřídlé dveře upravené tak, aby se daly snadno otevřít, vedly ven. Strčil do nich a otevřely se. Vyplížil se, rozhlédl se kolem sebe a vůbec ho nepřekvapilo, když zjistil, že se nachází uprostřed ničeho. Do dálky se táhla uschlá vinice – měl pravdu, jednalo se o vinný sklep. Budovu obklopovalo asi dvě stě akrů šedivého vína, které uschlo dlouho předtím, než uhodily mrazy. Viděl smutné, uschlé zárodky hroznových trsů.

Vyšel na verandu, která obtáčela celou budovu a vypadala by vskutku působivě, kdyby jí nescházelo zábradlí a na několika místech prkna v podlaze. Bylo tu i parkoviště, dost velké pro deset aut nebo možná dva autobusy, nebylo ale vydlážděné. Stály na něm čtyři černé SUV a nissan, jehož registrační značka dělala reklamu národnímu řetězci půjčoven aut.

Budova vinice stála asi v půlce kopce nad dvouproudou silnicí, která se táhla oběma směry a mizela ve zvrásněné, zvlněné krajině. Na západě hraničil s vinicí jablečný sad, na východě pak jiná, lépe udržovaná vinice. Nezdálo se, že by na okolních pozemcích stály domy. V dohledu aspoň žádný nebyl – což byl bezpochyby důvod, proč si… ať už za celou věcí stál kdokoli, toto místo zvolil. Adam už zjistí, o koho jde.

Napadlo ho, že by auta zničil, ale rozhodl se to neudělat. Vrátil se zpátky dovnitř. Nadešel čas ukázat těm lidem, proč by se měli vlkodlaků bát.

Sledoval zvuk dechu do chodby s ložnicemi po obou stranách. Možná měl k vinici původně patřit i penzion.

První pokoj měl nedokončené stěny stejně jako předtím síň, tady ale nebyla hotová ani podlaha. Překližka pod jeho vahou tiše zaskřípala, muž spící na palandě se však nevzbudil. Podle jeho obličeje, který vypadal… obyčejně, mu bylo něco přes třicet. Lehce chrápal.

Od Adamova prvního zabití uplynulo už půl století. Rád by řekl, že si všechny své oběti pamatuje – muž by si měl pamatovat, koho zabil. Bylo jich ale příliš mnoho. Některé mírumilovně spaly.

Rozdrtil muži hrdlo v zubech a snažil se nevšímat si chuti krve. Od proměny ve vlkodlaka několik lidí sežral, s tím se ale žilo hůř, než když je jen zabil. Proto se toho snažil vyvarovat.

Druhý muž byl starší, bylo mu přes padesát, byl ale v docela dobré kondici. Měl pečlivě udržovaný účes byrokrata, který plánoval profesní postup. Vlasy měl obarvené, ale velmi dobře, takže v nich zůstal náznak šedin.

Adam si nepamatoval, že by ho někdy viděl – byl ale ochoten přiznat si, že od únosu na tom nebyl právě nejlépe. Muž se před smrtí vzbudil, Adam mu ale nedal šanci vykřiknout.

Pokračoval dál chodbou. Další dva zabil stejně snadno.

Objevil místnost, ve které nikdo nebyl, přesto otevřel dveře. Chtěl jít dál, když ale zahlédl fotku Mercy, strčil do dveří ramenem a vešel dovnitř. Celou jednu stěnu pokrývaly fotky členů smečky a jejich rodin, a to včetně Mercy a Jesse. Všechny byly označené jménem, aby sem lidé mohli přijít a studovat je, dobře poznat své cíle.

Byl to seznam smrti.

Byli tu úplně všichni členové smečky – a jejich nejbližší příbuzní, lidští i vlčí, mladí i staří. Byla tu Sylvie Sandovalová a její dcery.

Plánovali zabít děti.

Další tři lidé, které Adam zabil, nezemřeli ani čistě, ani tiše. Čtvrtého nechal vykřiknout, protože spal s úsměvem na tváři.

Plánovali zabít děti, a ten chlap se usmíval.

Když s ním Adam skoncoval, páchlo jeho tělo hrůzou a bolestí. Adam se musel lépe ovládat; nemohl si dovolit ztratit nad vlkem kontrolu, protože by ji už nemusel získat zpátky. Čekala ho práce, kterou nikdo jiný nemohl odvést k jeho plné spokojenosti, měl povinnosti. To pomyšlení ho uklidnilo; věděl, co je to povinnost, jako člověk i jako vlk.

Další ložnice byla prázdná, byla ale cítit ženou. Zapamatoval si její pach, protože pokud utekla, bude muset vyrazit na lov v uschlé vinici. Jedna jeho část, lidská, věděla, že ho ale bude muset přenechat někomu jinému, někomu, kdo tolik… nedychtil zabíjet. Warrenovi. Darryl, Adamův zástupce, byl příliš velký džentlmen, než aby zabil ženu, když nebyl v ohrožení. Warren byl pragmatičtější.

Moderní kliky, které usnadňovaly přístup postiženým, se i vlkovi otvíraly lépe než ty tradiční kulaté. Handicapovaným bylo zpřístupněno celé přízemí, proto nevydal jediný zvuk, když otevřel dveře do další místnosti a zjistil, že přece jen nebude potřeba vyrazit na lov. Našel totiž ženu z vedlejšího pokoje. S panem Jonesem byli příliš zaměstnaní, než aby si všimli výkřiku poslední oběti.

Jonese slíbil Honey.

Nechat je být bylo těžší, než si myslel, nakonec se mu ale podařilo tiše zavřít dveře. Musel zabít ještě tři lidi – slyšel je. Začínal mít hlad.

Dalšímu muži zlomil vaz úderem tlapy – jako grizzly. Bylo to rychlé, čisté zabití. Další na řadu přišla žena, která vyhledala úkryt za převrácenou palandou. Asi příliš často sledovala televizi, protože palanda nepředstavovala žádnou ochranu – potom ale žena vytáhla jednu z uspávacích pistolí a začala střílet šipky.

První ho jen škrábla a odrazila se mu od ramene. Takto varován se dalším dvěma vyhnul, skočil na palandu a rozdrtil jí lebku v zubech. Trhl hlavou, aby se ujistil, že jí zlomil vaz, potom odhodil tělo na zem. Nelíbilo se mu zabíjet ženy.

Zůstal stát nad mrtvolou a bojoval s chutí sežrat ji. Nezáleželo na tom, že to byla žena, vlk byl hladový a mrtvá byla obyčejné maso. Neměl ale čas – síla chuti ho však varovala, že vlk získává navrch. Jakmile se ujistil, že se má opět pod kontrolou, vydal se najít poslední cíl.

Muž se zabarikádoval v jednom z pokojů, které už Adam prohledal. Dveře byly silné a pobité železem, aby vypadaly jako koloniální španělské. Zastavily kulky, které do nich muž vypálil, sotva se Adam dotkl kliky – asi se nejednalo o velký kalibr.

Střelba ale způsobila jednu věc. Pan Jones otevřel s pistolí v ruce dveře svého pokoje. Adam sklopil hlavu a zařval na něj. Podobný zvuk níže postavení vlci nedokázali vyloudit, jeho řev připomínal spíše lva než vlka. Žena za Jonesem začala ječet. Než se k němu Adam dostal, Jones dvakrát vystřelil, nezacílil ale, protože nedokázal ovládnout strach. Jedna kulka škrábla Adama do boku, druhá ho úplně minula – není snadné trefit pohyblivý cíl.

Adam nabral Jonese ramenem a povalil ho na zem. Žena začala vřískat ještě hlasitěji, když na ni pohlédl a přitiskl uši k hlavě. Otec ho učil, že jen zbabělec ubližuje ženám. Tato ale chtěla zabíjet lidi, kteří se provinili jen tím, že se stýkali s jeho smečkou, chtěla zabíjet děti.

Přesto ji Adam zabil tak rychle a bezbolestně, jak jen mohl. A když pokoj naplnilo ticho její smrti, v uších se mu rozlehlo otcovo nabádání.

Jones vydal nesrozumitelný zvuk, mával pistolí a snažil se donutit své ruce fungovat. Adam nechal ženino tělo být, vytrhl mu zbraň z ruky a rozmáčkl ji. Nepoužitelnou ji odhodil na podlahu.

Čelisti ho bolely od toho, jak moc toužil Jonese zabít… slíbil ale Peterova vraha Honey, i když nebyla ve stavu, aby to vzala na vědomí. Pomsta byla nebezpečná, rychlé a čisté zabití ale někdy dalo oběti šanci celou věc ukončit. Proto nechal Jonese Honey a šel se vypořádat s posledním agentem Cantripu, kterého nechal naživu.

Dveře jeho pokoje byly pevné a zamčené. Adam do nich vrazil ramenem, takže praskly a vylomily se z pantů. Bolelo to, a tak se zastavil a rozštípal je na kusy. Teprve když ze dveří zbyly jen třísky, vzpamatoval se.

Muž ležel na podlaze a krvácel ze střelné rány – možná byla Jonesova pistole větší kalibr a kulka tak prolétla dveřmi nebo prorazila stěnu. Jeho zbraň ležela na zemi a on se ji marně snažil sevřít v ruce.

„Tygře, tygře planoucí,“ koktal, zíral na Adama a dusil se krví. „Lesem… lesem.“ Vtáhl do plic vzduch, zadíval se Adamovi do očí a jasně řekl: „Lesem.“ Jeho tělo se sevřelo v křeči, pak zůstalo nehybně ležet.

Beránka tvůrce byl tvůrcem tvým?* odpověděl Adam v duchu řádkem z básně. Tato otázka mu byla velmi blízká. Stvořil vlkodlaky Bůh? Jak mohl udělat něco takového a stále se považovat za milosrdného?

Adam na muže zíral, dokud mu nahodilý zvuk nepřipomněl, že by se měl přestat zabývat poezií Williama Blakea, protože všichni agenti Cantripu ještě nebyli mrtví.

Svolal smečku, aby jí přenechal poslední část lovu. Pomalu se přiklátili a většina už byla ve vlčí podobě. Proměna jim pomůže odbourat působení drog. Warren, Darryl a dva další zůstali lidmi. Když ho spatřili nahoře na schodech, zastavili se.

Warrenovi se zachvělo chřípí a Darryl si přejel rukou po ústech. Adam pohlédl na Honey a zlatá vlčice zavrávorala. Zachytil její pohled, ukázal očima za sebe a poslal ji na lov.

Teprve když mu její vzteklé zavrčení prozradilo, že našla toho, za kým ji poslal, uhnul stranou a pokynul ostatním, aby ji následovali. Jakmile ho poslední z nich minul, začal se měnit zpátky v člověka. V plánovací místnosti viděl pevnou linku. Proměnil se rychleji než obvykle – raději nespekuloval, jestli to bylo Mercyiným zásahem, nebo protože udělal z vinice jatka.

Telefon fungoval, což bylo dobře, protože jinak by musel použít mobil některého z agentů Cantripu, a protože měl na jazyku stále pachuť lovu, nebylo by to moudré.

Napřed zavolal Mercy. Potřeboval slyšet její hlas, aby si připomněl, že není jen zabiják, netvor. Její mobil ale třikrát zazvonil, a pak mu nahraný hlas oznámil, že není dostupná. Potlačil instinktivní paniku.

Byla chytrá, určitě mobil zničila, aby ji nemohli vystopovat. Kdyby byla mrtvá, věděl by to.

Přestože se ale proměnil zpátky v člověka, netvor v jeho nitru byl stále příliš blízko, netvor, který rozlámal dveře na kusy jenom proto, že byly dveřmi, a netvor potřeboval slyšet svoji družku. Zhluboka se nadechl a několik minut myslel jen na lidské věci.

Potom zavolal Elizavetě. Telefon zvedl jeden z jejích vnuků, v pozadí byl ale slyšet její rozmrzelý hlas.

„Kdo volá v tuhle hodinu?“

Jakmile jí to vnuk řekl, chopila se sluchátka. „Adamijo,“ pravila stará čarodějka. „Dělali jsme si velké starosti.“

„Potřebuju úklid,“ řekl úsečně a vyčerpaně se opřel o stěnu. „Volám z pevné linky, dokážete ji vysledovat?“

„Da, žádný problém. Kolik těl?“

Nemohl si vzpomenout. Nepočítal je. Pohlédl na své ruce a uvědomil si, že je má černé krví.

„Tolik,“ pronesla do ticha. „Přijedeme a o všechno se postaráme.“

„Musíte být hotoví do svítání,“ řekl jí. „Za úsvitu pošlou helikoptéru.“

„Nic nenajdou,“ ujistila ho.

„A potřebujeme transport,“ pravil. „Pro třicet vlků.“

„I o to se postaráme,“ slíbila mu.

„A musím vědět, kde je Mercy,“ dodal.

„Je v domě Kylea a Warrena,“ odpověděla Elizaveta. „Napadlo mě, že se na to zeptáš, proto jsem poslala jednoho z vnuků, aby ji sledoval.“

„Dobře,“ řekl. „Přijeďte tak rychle, jak jen budete moct.“

„Ano,“ odvětila – a zavěsilElizavetě bylo skoro sedmdesát; byla mocná, začínalo ji ale zrazovat tělo. V posledních dvou letech přišla o oba učedníky, kteří ji měli nahradit, o lidi, kteří jí měli pomoct nést břemeno její práce. Oba byli zabiti při incidentech souvisejících s vlkodlaky.

Mohla si to špatně vyložit, mohla to dávat za vinu smečce, měla ale Adama ráda. Jeho matka byla Ruska; její rodiče uprchli z Moskvy, když byla ještě dítě. Její rodnou řečí byla ruština a Adam se ji od ní naučil. Když s Elizavetou poprvé promluvil rusky, poznala moskevský přízvuk, přízvuk svého rodiště, a vytvořilo to mezi nimi pouto, které Adam úmyslně využíval. Dal si dobrý pozor, aby se nedozvěděla, že jeho matka uprchla z Ruska před revolucí, která zemi ovládla před první světovou válkou.

Byl přinejmenším stejně starý jako Elizaveta. Nevěděla to a nikdy se to nedozví, protože Adam znal lidi. Na rozdíl od veřejnosti sice tušila, že vlkodlaci žijí hodně dlouho, nikdy si to ale nespojila s ním. Věděl to, protože kdyby si dala dohromady všechno, co znala, šla by po něm, aby ho donutila proměnit ji.

To by ji radši zabil.

Pro upíry bylo tabu proměnit kohokoli, kdo nebyl obyčejný člověk. Přesto se to stávalo. K místnímu klanu patřil čaroděj – a žena, která jako člověk utrpěla poškození mozku.

Adam věděl o třech vlcích, kteří se narodili s magií. Byli to nejnebezpečnější a nejmocnější vlkodlaci na světě, což nepovažoval za náhodu. Představa, že by tolik moci získala žena tak morálně… dvojaká, ho děsila.

To ho rozesmálo. Stál tu nahý a zbrocený krví, která z něj kapala na španělské dlaždice, a odvažoval se soudit morálku jiných lidí.

Mohl nechat agenty žít a jejich potrestání svěřit soudům. Ty ale osvobodily sériového vraha jen proto, že jeho oběti byly fae a vlkodlaci.

Cantrip byla vládní agentura – tito lidé nebyli masoví sérioví vrazi, a kdyby je předal soudu, jako důkazy proti nim by posloužily pouze Peterovo tělo a seznam vyhlédnutých obětí. Navíc by vyšla najevo existence drogy, která působila i na vlkodlaky, což se Bran snažil utajit – a Adam souhlasil, že je lepší neupozornit na ni nikoho, kdo by chtěl zbavit svět vlků.

Právní systém by patrně jen pleskl po ruce velitele celé operace. Možná by přišel i o práci – a hned by ho najal někdo, kdo by jeho vizi podporoval a dal mu desetinásobný plat. A Cantrip by na jeho místo dosadil jinou osobu se stejným názorem. Nepřítel by tak posílil a vlci by přišli o dalších několik zbraní v boji o přežití.

Adam to přesto mohl udělat. Mohl nepřátele zajmout, aniž by kohokoli zabil. Rozhodl se to neudělat. A ne protože by si byl jistý, že se jim nedostane spravedlivého soudu; popravdě to byla jen výmluva. Zaťal ruku v pěst, zvedl ji k ústům a olízl ji.

Napadli jeho lidi a zabili toho, kdo nejvíce potřeboval jeho ochranu. Ohrozili jeho svěřence a za to si zasloužili zemřít. Svět se musel dozvědět, že napadnout vlkodlačí smečku je špatný nápad.

Znovu zvedl sluchátko a vytočil číslo Hauptman Security.

„Gutstein.“ V pozadí slyšel ruch kanceláře. Bylo velmi brzy zrána, dost zvláštní čas na takovou aktivitu.

„Jime.“ Adam zavřel oči.

„Adame. Pane. Tak rád vás slyším.“ Kancelář za ním ztichla – a potom někdo zavýskl a rozpoutal se velký povyk.

Jim Gutstein zakryl mikrofon telefonu, když ale hlasitě hvízdl, Adam si přesto musel odtrhnout sluchátko od ucha a počkat, dokud neskončí. Jakmile si přiložil sluchátko zpět k uchu, Jimův hlas zněl stále tlumeně. „Neslyším jediné slovo. Sklapněte, dokud nezjistíme, co se děje.“

Rozhostilo se ticho a Jim řekl: „Promiňte, pane. Brooks nám pověděl všechno, co věděl, a my si dělali starosti.“

Adamovi trvalo půl vteřiny, než si spojil „Brookse“ s Warrenovým Kylem. Ještě pořád se úplně nevzpamatoval. Potřeboval se najíst – a odmítal spořádat maso, které se povalovalo kolem.

„A neměli jsme dost lidí,“ ozval se kňouravý hlas za Jimem.

„Pověz Evanovi…“ začal Adam a byl vděčný za rutinu, která mu pomáhala zůstat člověkem.

„A máš po povýšení, Evane,“ řekl Jim. Byl to starý žert a všichni se zasmáli. Jim se přes rámus zeptal: „Jste v pořádku, pane?“

„Nikdy mi nebylo líp,“ odvětil Adam, „tedy když vezmu v úvahu, do čeho jsme spadli. Mám ale všechno pod kontrolou. Chci, abys zjistil, kdo má na starost ochranu senátora Campbella, a pověděl mu, že skupina agentů Cantripu, nejméně jeden voják a nějaký boháč v soukromém sektoru, po senátorovi jdou a snaží se zaranžovat jeho vraždu.“

„Prý už to ví,“ řekl Jim. „Mercy to policii dost jasně vysvětlila.“

„Raději bych si byl stoprocentně jistý, že tu informaci mají. Pověz jim, že lidé, kteří za vším stojí, se mě pokusili vydíráním donutit, abych ho zabil – a i když máme situaci pod kontrolou, není jisté, že senátor je v bezpečí. Zlikvidoval jsem část frakce Cantripu.“ Usmál

se – vycenil zuby. „Džentlmenovi z armády šlo asi spíše o nás – a možná i tomu boháči, ale pořád jsou tam venku. Měli náhradní plán pro případ, že by mě nedonutili jednat.“ Seznam obětí nebyl jedinou věcí v operační místnosti. Šlo hlavně o poznámky a útržky papírů, dokázal si ale spojit jednotlivé body. „Někdo v jeho bezpečnostním týmu je připravený zabít ho, kdybych selhal. Selhal jsem a doufám,

že zmizely i peníze, nevím však, jestli to ta osoba ví.“

„Spojím se se senátorovou ochrankou a povím jí to. Znám někoho, kdo si může promluvit přímo se senátorem. Federálové pak ale někoho pošlou, aby si oficiálně promluvil s vámi.“

„Pověz jim, že oficiálně mluvit nebudu.“ Jim pro něj pracoval skoro patnáct let. „Jsou tu mrtví, ke kterým se nehodlám hlásit, Jime, nebudu ale ani lhát. Moje oficiální stanovisko bude znít, že jsem po probuzení zjistil, že místo, kde nás drželi, je v jednom ohni, proto jsme utekli. Oficiálně vím jen to, že chtěli, abych zabil senátora.“

„A je v jednom ohni?“

„Ještě ne,“ řekl Adam. Čarodějka dokáže odklidit těla, se škrábanci od drápů na dlažbě ani s rozmlácenými dveřmi ale nic nezmůže. Zbaví se těl a pak budovu podpálí.

Na kůži mu zasychala krev a svědilo to. Pach ještě zhoršoval jeho hlad. Nadešel čas hovor ukončit.

„Dobře,“ řekl Jim. „Chci, abyste věděl, že stojíme za vámi, za vámi i vašimi vlky. Kryjeme vám záda. A zrovna teď hlídáme tím nejdražším vybavením dům Kylea Brookse a někdo sleduje Mercy. Jesse jsme ještě nenašli. Brooks ale tvrdí, že je v bezpečí.“

„Ano. Dobře. Zastavím se zítra, svoláme schůzku a promluvíme si o dalším postupu.“

„Máme říct vaší manželce, že jste v pořádku?“ zeptal se Jim.

Adam pohlédl dolů na tmavé skvrny na svých rukou. „Ne. Povím jí to sám, až se odsud opravdu dostaneme.“

„Dobře. Ohlídáme ji.“

Smečka konečně zabila posledního muže, a když zavěsil, nacpala se do místnosti, která se předtím zdála velká.

Honey, která byla skoro stejně zakrvácená jako on, krev ulpívala na srsti mnohem lépe než na kůži, k němu zamířila s hlavou i ocasem svěšenými. Jak se blížila, přidávala do kroku. Když se dostala až k němu, svalila se na zem a opřela se o něj tak těžce, že kdyby na to nebyl připravený, zavrávoral by.

Ne, pomyslel si, když se sehnul, položil jí ruku na hlavu a zadíval se na svoji ztrápenou smečku, nelitoval, že ty lidi zabil.

„Tygře, tygře planoucí, lesem černým za nocí,“ řekl jim v záchvatu bizarnosti vyvolaném únavou. „Čí ruka nesmrtelná stvořila krásu tak děsivou?“

Warren se opřel o veřeje a řekl: „Nejsme tygři, ale vlkodlaci, šéfe. Bůh nás nestvořil, to je jistý. Zeptej se těch mrtvejch, vodkaď pocházíme.“ Navzdory línému tónu, úmyslně špatné gramatice a vyčerpání i bolesti v jeho ztrhaném výrazu měl v očích bystrý pohled.

Darryl vydal zvuk, který by Adam považoval za vrčení, kdyby svého zástupce neslyšel doopravdy vrčet, natáhl se a rozcuchal Warrenovi vlasy, což od něj byl nezvyklý projev náklonnosti.

„Mrtví nemají právo na názor,“ řekl Darryl všem. „My jsme ti dobří. Jenom proto, že jsme děsiví, nejsme zároveň i neřádi. Dominantní vlci jsou posedlí kontrolou a nelíbí se jim, když musí v autě sedět na sedadle spolujezdce. Asil nebyl výjimkou. Zapnul si bezpečnostní pás, zavřel oči a seděl napjatě a nešťastně, zatímco já se posadila za volant a rozjela se do Kennewicku.

Krátce jsme probrali, kdo bude řídit, zjevně ale považoval moji námitku, že na rozdíl od něj vím, kam jedu, za nedostačující. Neochotně souhlasil až po tom, co jsem ho upozornila, že mi Marsilie bude klást za vinu všechno, co se s jejím vozem (ještě) stane, takže je spravedlivé, abych taky řídila. Jeho pronajaté auto jsme si vzít nemohli, protože bylo plné elektronických udělátek a já nechtěla nikoho zavést k Sylviinu bytu, pokud bych se tomu mohla vyhnout.

„Žádný strach,“ řekla jsem Asilovi vesele. „Tento týden už jsem jedno auto rozmlátila. Nemám v úmyslu nabourat další. Fakt.“

Zamračil se na mě – což bylo vskutku působivé, protože při tom neotevřel oči.

Ranní nebe bylo tmavé a zatažené, což se tady zrovna často nestává. Nebylo o mnoho jasněji než v noci. Když jsem najela na dálnici vedoucí do Kennewicku, po čelním skle se mi začaly rozstřikovat první dešťové kapky. Vůz mě informoval o tom, že venku je jeden stupeň nad nulou.

Asi tak jednou za zimu zalije město mrznoucí déšť, ve kterém je naprosto děsivé řídit. Déšť se na zemi ihned mění v led, což z dálnice dělá skluzavku, námraza se ale vzhledem nijak neliší od mokrého asfaltu – prostě najednou přestanou fungovat řízení a brzdy. Viděla jsem náklaďáky, které zastavily na červenou a znenadání začaly samy od sebe klouzat stranou, osmnáctikolový podvozek dala do pohybu váha jejich vlastního nákladu. Z mrznoucího deště mají radost jedině karosáři, protože můžou počítat nehody na všech prstech, které mají k dispozici.

Pořád ale bylo nad nulou, takže jsem si nemusela dělat s deštěm velké starosti.

„Až vyzvednete Adamovu dceru, máte pořád v plánu kontaktovat upíry?“ zeptal se Asil, když jsme byli skoro u cíle.

„S tím musím počkat do tmy,“ řekla jsem a zadívala se na nebe. „Do noční tmy, ne téhle. Netuším, jaké další radosti nám dnešní den přinese; pokud se ale všichni dožijeme večera, pak to udělám. Marsilie smečce dluží. Sice by mě nejraději viděla smažit se ve vlastní šťávě, to je ale osobní. Obchod má přednost, což znamená, že si nebude chtít vlky rozzlobit, zvláště ne teď. Přišla o čtyři ze svých pěti nejmocnějších upírů. Dva ji zradili a přešli na stranu upíra, který chtěl převzít klan, a musela je vyhodit. Ve stejnou dobu ji opustil

i Stefan. A jediný mocný upír, který jí zůstal, je, pokud vím, naprostý cvok. Nemůže si dovolit urazit nás.“

„Co když o smečku nejde?“ zeptal se Asil tiše. „Co když jsou všichni mrtví? Nenávidí vás dost na to, aby je zničila? Taktice se učila během renesance v Itálii; nemůže být za vším ona?“

„Ví o Branovi, ví, že mě vychoval ve své smečce a má mě rád. Kdyby se ukázalo, že je do toho nějak zapletená, vyhladil by celý její klan, a ona to ví. Ne.“ Zvážila jsem to. „Ne, není za tím ona. Bylo by to příliš velké riziko a malý zisk. Myslím, že má Adama docela ráda a je pro ni snadné jednat s ním. Je přímočarý. Jiný alfa by možná podobně přizpůsobivý nebyl.“

Zůstala by ale bez Adama v TriCities vůbec nějaká smečka? Poslali ho sem, aby se vypořádal s vlkem samotářem, který tu budoval smečku a zabíjel lidi. A Adam zůstal, protože páteří jeho společnosti byly smlouvy s vládními dodavateli, jimiž se TriCities jen hemžilo.

Ani to by ale Marsilii neprospělo, protože ve svém oslabeném stavu spoléhala na to, že Adam udrží pod kontrolou nebezpečné nadpřirozené tvory, s nimiž neuzavřela spojenectví, a ostatním nedovolí se tady vůbec usadit.

„Aha,“ řekl Asil, když jsem zajela k bytovému komplexu. Sotva jsem zpomalila, otevřel oči. „Škoda. Doufal jsem, že na vině budou upíři. Upíra bych, myslím, dokázal zabít, aniž bych nad sebou ztratil kontrolu. Pokud proti nám stojí lidé, budu muset najít jiný způsob, jak je zastavit.“ Ukázal mi zuby. „Všechny nás nakonec dožene věk a já si zabíjení příliš užívám, než abych se do něj mohl pustit. Jestli máme být spojenci, Mercy, a říkat si pravdu, měla byste znát mé slabiny, než se z nich stane problém.“

Většina vlků se přidávala k marokově smečce proto, že nedokázala fungovat v normální. Zdálo se, že Asil není výjimkou.

„Dobrá,“ řekla jsem a zamítla několik odpovědí, které byly různými verzemi: „Prosím, prosím, tak nikoho nezabíjejte.“

Minula jsem dům, kde Sylvie bydlela, a přemýšlela, jaká je pravděpodobnost, že Asil bude muset někoho zabít. Nenašla jsem žádné volné místo k zaparkování. Většina lidí byla v sobotu o půl osmé ráno stále doma, obzvláště když lilo jako z konve, což se stávalo spíše na opačné straně státu. Jak divné.

Konečně jsem našla prázdné místo u kontejnerů o několik bloků dál. Malá corolla, která nás sledovala od Kyleova domu, pravděpodobně plná zaměstnanců Hauptman Security, musela jet dál. Když nás míjela, zamávala jsem.

Otevřela jsem dveře, vystoupila jsem – a něco mě praštilo do zad.

Upadla jsem obličejem na asfalt. Znehybnila mě spíše nečekanost útoku než bolest – ta se ale dostavila, jen co jsem si uvědomila, že na mně někdo přistál. Rozplácla jsem se na zemi a hlavu zvedla jen natolik, abych si ochránila obličej – opět mi prospěly roky karate. Zase mě rozbolela tvář a koleno. „Nebojujte se mnou,“ řekla žena, která mi seděla na bedrech. „Nechci vám ublížit.“ Nasadila mi něco tenkého a tvrdého na pravé zápěstí, pak se natáhla po levém a zapřela se pro případ, že bych za svázanou ruku trhla.

Já se ale místo toho na ruku, za kterou mě držela, překulila a zvedla jsem se na koleno, abych získala víc síly. Praštila jsem tak s útočnicí o Marsiliino nové auto, ale ne natolik tvrdě, abych napáchala větší škody. Aspoň ne na ní. Zvuk, který se ozval, když hlavou praštila do auta, rozezněl ještě hlasitěji poplašné zvony v mé hlavě. Vyzváněly: „Pokud přežiju, jsem mrtvá.“ Proměnila jsem se a vyklouzla zpod ní. Divná malá pouta, která mi nasadila, z mé kojotí tlapky lehce spadla.

Musela jsem se ale vypořádat s novým nepřítelem – s oblečením. Kyleových tepláků jsem se zbavila, když jsem se škrábala zpod ženy. Poté jsem se odrazila zadními tlapami, přetočila se ve vzduchu a vytáhla hlavu i přední tlapy z mikiny, která zůstala ležet na zemi. Na levé zadní noze a na ocasu mi zůstaly viset kalhotky, skutečné problémy jsem ale měla se svojí pitomou podprsenkou.

Dopadla jsem, udělala dva rychlé kroky a praštila sebou o zem, protože se mi podprsenka zapletla mezi přední nohy – což znamenalo, že první kulka, kterou žena vypálila, mi sklouzla po srsti, místo aby mě trefila.

Odkulila jsem asi pět metrů daleko, zápasila jsem s ramínky, která byla příliš pružná, než abych je přetrhla, a ani na okamžik jsem ji nespustila z očí. Uskočit nebylo moudré, když po mně střílela. Kdybych se dál válela v hromadě šatů po ní, aspoň by nemohla zamířit.

Během zlomku vteřiny zaujala střelecké postavení, žena s tmavou pletí, bílými vlasy v copu po pas a mladistvou tváří. Lépe by zapadla mezi účastníky anime conu, místo toho ale držela v ruce velkou pistoli, která byla díky tlumiči ještě větší. „Nechtěla jsem to udělat.“ Zamířila na mé svíjející se tělo. „Za mrtvou tolik nedostanu.“

Najednou prolétlo nad vozem něco tmavého a přistálo na ní. Uslyšela jsem prasknout kost a uvědomila si, že na ní dřepí Asil, tváří se děsivě klidně a jeho oči mají barvu citrínů.

„Faeská míšenka,“ zabručel a studoval její tvář, zatímco já se měnila zpátky v člověka. Nebyla to nadávka, pouze hodnocení. „Ta zbraň obsahuje příliš mnoho kovu, plnokrevný fae by ji nedokázal vzít do ruky ani v rukavicích.“

Otevřela jsem ústa, abych instinktivně protestovala – Zee s kovem zacházel bez problémů – při pohledu na mrtvou se mi ale slova zadrhla v ústech. Moje mysl konečně dohonila události a já si uvědomila, že i když Asil působí klidně, jeho jasně zbarvené oči říkají něco jiného. Vyrostla jsem mezi vlky, ještě nikdy jsem ale nikoho neviděla pohnout se tak rychle, dokonce ani Adama, který byl zatraceně rychlý. Prostě jsem zahlédla pohyb, žena byla mrtvá a Asil stál nad ní.

Sundala jsem si podprsenku, abych získala chvíli na přemýšlení – a děsivému vlkodlakovi dala čas zklidnit se. Když jsem si uvědomila, že stojím nahá na parkovišti, které se může brzy zaplnit lidmi, znovu jsem si podprsenku oblékla, tentokrát správně, a natáhla si kalhotky. Mikina ležela mezi mnou a Asilem a já se musela donutit přistoupit k ní a zvednout ji.

„A je mrtvá,“ řekl neosobně. „Čistokrevné fae je mnohem těžší zabít.“ Prohledal ji s rychlostí, která napovídala, že to nedělá poprvé. Jeho hlas zněl temněji a měl také silnější přízvuk.

„Neviděla vás na sedadle spolujezdce,“ řekla jsem a pohlédla na mercedes. Skla měl tmavší, než bylo povolené, obzvláště boční a zadní. Marsilie to udělala kvůli bezpečnosti – kdyby zůstala venku příliš dlouho, skla by nepropustila sluneční paprsky. Fae si tak ale nevšimla, že jsme ve voze dva. Dveře na straně pasažéra, kterými Asil vystoupil, byly otevřené.

„Neopatrné,“ poznamenal Asil, vstal a pohlédl na mě. Natáhla jsem si mikinu přes hlavu a dala si dobrý pozor, abych mu nepohlédla do očí.

Jeho lehce napjatý postoj a pohled šelmy mi připomněly, před čím mě ani ne před dvěma minutami varoval. Uvažovala jsem, jestli se smrt faeské míšenky podobala smrti člověka natolik, aby z toho byl problém. Zatím si vedl dobře – u vlkodlaků se to ale mohlo děsivě rychle změnit. A jeho klid mi v hlavě rozezvučel všemožné poplašné zvony.

„Musíme ji někam uklidit, než se někdo rozhodne vynést odpadky,“ řekla jsem, přistoupila blíž a klekla si. Byl to submisivní postoj – i když jsem klečela proto, abych se dostala ke svým teplákům, které mu ležely u nohouNic neřekl, jen mě sledoval. Nevzhlédla jsem, cítila jsem ale jeho oči v zátylku. Zem byla fakt studená, proto jsem si tepláky natáhla rázněji než obvykle. Na noze mi zůstala jedna

ponožka – snažím se nepřemýšlet o tom, jak směšně asi vypadám, když se proměním v kojota, aniž bych se napřed svlékla, přesto jsem se přikrčila, když jsem se vydala hledat druhou ponožku.

Nenašla jsem ji, moje boty ale zůstaly stát u mercedesu. Při pohledu na dveře řidiče jsem rázem zapomněla na ponožku, mrtvou ženu i vlkodlaka, který ji zabil.

„Sakra, sakra, sakra,“ řekla jsem a dotkla se promáčkliny. Když jsem s vražedkyní/únoskyní smýkla o auto, udělala hlavou do dveří důlek – auta už nejsou tak pevná, jak bývala. U mého starého rabbita by si nikdo ani po dvakrát tvrdší ráně ničeho nevšiml. Přikročila jsem blíž a studenými prsty u nohou jsem zavadila o teplou kůži.

Pohlédla jsem dolů a přímo do očí, které byly před tím, než se zamlžily smrtí, tmavé. Faeská žena bývala úchvatná, ale nyní, když její magie zmizela, vypadala úplně obyčejně. Podívala jsem se na vlkodlaka, který ustoupil od těla a otočil se zády ke mně a čelem

k nejbližšímu činžovnímu domu, jenž měl spoustu, spoustu oken.

„Musíme schovat tělo,“ řekla jsem.

Odtáhla jsem mrtvolu stranou, abych mohla otevřít dveře u řidiče a pákou kufr. Asil se nepohnul a já nepožádala o pomoc. Nestál mi v cestě – a přesto mě pořád děsil.

Tělo sebou trhlo, když jsem s ním pohnula. Byla jsem kojot, šelma – zabíjela jsem už dřív. Věděla jsem, že na vině byl zbytkový vzduch v plicích. Podle toho, jak se jí klátila hlava, měla žena zlámaný vaz. Po nečekaném pohybu jsem přesto vyskočila a pustila ji. Aspoň jsem ji ale odtáhla dost daleko na to, abych ji mohla vyzvednout do kufru – a nevyjekla jsem.

Teprve až jsem otevřela dveře, vzpomněla jsem si, že jsem kufr mohla odemknout klíči, které jsem si schovala do zadní kapsy tepláků. Pánské tepláky mají podobně užitečné věci, jako jsou kapsy.

Asil mi zpočátku s tělem nepomohl, když jsem ale otevřela kufr, zvedl ho ze země, aniž bych musela cokoli říct, a sebral i zbraň a pouta, která na mě použila. Ani jedno mu nečinilo žádné potíže. Odklidil ženu stejně rychle, jako ji předtím připravil o život. Chvíli zůstal stát, zíral na kufr a protahoval si ruce, já zatím zírala na něj a doufala, že si toho nevšimne.

Viděla jsem hodně vlků v lidské podobě se světlýma vlčíma očima. Fakt hodně. Žádný z nich mě ale nevyděsil jako Asil. Nebyl ve své hlavě sám a to, s čím se o ni dělil, si smrt ženy užilo a s radostí by zabíjelo dál. Branův syn a vrchní zabiják Charles mě taky děsil, v jeho případě jsem ale věděla, že kdyby mě chtěl zabít, udělal by to rychle a bezbolestně. Asilova bestie si s oběťmi ráda hrála.

Jistě, nebylo by dobré, kdyby Asil musel znovu zabít, byla jsem si ale docela jistá, že zastavit by ho mohl jen někdo mnohem větší, než jsem byla já. Po jeho malém proslovu v autě jsem si myslela, že se bude mnohem víc snažit nezabíjet.

Otevřela jsem ústa, abych něco řekla, když nás znovu minula malá, nevýrazná corolla; řidič zamával a pokrčil rameny. Vůz Hauptman Security neměl kde zaparkovat. Kdybych mávla a zakřičela, přiběhli by, nebo by dál hledali místo k zaparkování?

Prázdné parkovací místo.

Uvědomila jsem si, že tu na nás žena čekala. U jediného volného stání, vedle něhož příhodně stál kontejner, na který si mohla lehnout – skočila na mě shora. Přemýšlela jsem, jestli místo očarovala, aby se tu nikdo jiný nepokusil zaparkovat. Přemýšlela jsem, jestli věděla

o Tadovi. Přemýšlela jsem…

„Co když měla partnera?“ řekla jsem, a aniž bych se obtěžovala s obouváním, vyrazila jsem k Sylviinu bytu. Neutíkala jsem, šla jsem ale rychleji, než bylo obvyklé. Omrzliny zvládnu – mrtvé holky Sandovalovy ne. Chtěla mě zajmout živou, neváhala ale vytáhnout pistoli. Jak to zapadalo do plánů našich nepřátel? A jestli byli ochotní zabít mě, co Jesse? Navštívila ta žena Sandovalovy?

Tryskem jsem neběžela jen kvůli Asilovi. Jeho vlk se ukrýval těsně pod povrchem, a kdybych se rozběhla, mohl by mě považovat za kořist.

„Proč si myslíte, že by tu mohl být někdo další?“ zeptal se zcela normálním hlasem.

„Protože zatím tihle hajzli vždycky pracovali ve více než dvoučlenných týmech.“ O to však nešlo, ne doopravdy. Instinkty na mě ječely, což nijak nepomáhalo – závěry bez důkazů.

Poznal, že jsem mu neřekla úplnou pravdu. „Adama unesli lidé, ne? Fae s lidmi nepracují. A vy si přesto myslíte, že útok na vás má něco společného s jeho únosem.“

Pohlédla jsem na něj. Oči měl opět tmavé a mně se ulevilo.

„Mercedes? Proč si myslíte, že fae patřila k únoscům, že jí nešlo o něco jiného? Adam je alfa, a vy jste jeho družka – to z vás dělá cíl pro spoustu lidí.“

Zaskočilo mě, že Asilovi vůbec nevadí představa, že by po nás mohly jít dvě různé skupiny. „Myslím,“ řekla jsem, „že kdyby se objevil někdo další…“ Vzpomněla jsem si, jak si už dříve myslel, že na smečku míří víc než jedna zbraň, i když to vypadalo, že všichni táhnou za jeden provaz, proto jsem se opravila: „Ještě někdo jiný, kdo by mě chtěl unést nebo zabít, moje víra v konečnou spravedlnost vesmíru by to nesnesla. Jen bych ráda věděla, kde ta žena přišla na to, že se tu objevíme.“

Vzhlédla jsem k tmavým oknům Sylviina bytu. Byla chytrá a pracovala na policejní stanici: byt měla ve druhém patře. Nic nenaznačovalo, že by se uvnitř něco dělo. Vzduchem nelétala těla ani střepy, žádná děvčátka v růžových šatečkách neprchala před děsivými lidmi se zbraněmi.

Možná jsem se mýlila. Možná mrtvá útočnice pracovala sama.

„A navíc,“ pokračovala jsem skoro mimoděk, protože moje instinkty odmítaly mlčet. Asilovy oči zůstávaly černé, proto jsem zariskovala a rozběhla se. „V poslední době jsem nenamíchla žádné fae. Nenapadli nás upíři. Kdyby se mě dneska rozhodla zbavit Marsilie, uspěla by. Ráda bych věděla, jak naše mrtvá fae zjistila, že má jít sem. Buďto zaslechli můj rozhovor s Tadem, anebo přímo věděli, že mají hledat tady…“ Zmlkla jsem, protože jsem pochopila, jak jsem byla pitomá.

Ten, kdo podrobně nesledoval mýdlovou operu mého života, možná nevěděl, že Gabrielova matka a já spolu nemluvíme. Sylviin byt byl posledním místem, kde bych děti hledala já. Ale někdo tam venku, kdo věděl jen to, že Gabriel zmizel spolu se mnou, Benem a Jesse, by jeho nejbližší příbuzné patrně prověřil. Přecenila jsem naše nepřátele, a oni našli Jesse. To se mi snažily mé instinkty celou dobu říct.

„Mercy?“ zeptal se Asil a přidal do kroku, aby mi stačil. Díky krásnému přízvuku působil spíše jako něčí milenec než jako muž, který právě zabil ženu a věnoval tomu asi stejnou pozornost jako já otevření sklenice s majonézou. Možná ještě méně.

Teď už mě to ale neděsilo, věděla jsem totiž, že ho budeme brzy potřebovat. „Já…“

Zadní stěna Sylviina bytu vybuchla a dírou vylétla ven omítka, sklo, izolace a mužské tělo, které přistálo na chodníku před námi. Část suti se zřítila na okolní auta, ve kterých se ihned spustil alarm. Muž se po dopadu na chodník překulil, vyskočil na nohy a rozběhl se zpět k činžáku, kde jako Jackie Chan vyšplhal nahoru po stěně. Byla jsem opravdu ráda, že se hýbe, protože jsem ho poznala.

„Tade!“ Neměla jsem v úmyslu křičet nebo utíkat, dělala jsem ale obojí.

Asil se mnou držel krok, u činžáku jsme se ale rozdělili. On se vydal nahoru stejnou cestou jako Tad, a já, protože jsem nebyla nadaná nadpřirozenou silou, jsem to vzala po schodech.

Ještě nikdy jsem neutíkala tak rychle. Dveře se rozlétly a na schody se vyhrnuli Jesse a Gabriel, kteří před sebou strkali houf plačících Sandovalových holek. Spočítala jsem je a zjistila, že jedna chybí – nebyla s nimi Sylvie. Přehoupla jsem se přes zábradlí a zůstala na něm stát zvenku, abych uhnula z cesty dětem.

„Kde máš mámu?“ zeptala jsem se, když mě míjeli.

„V práci,“ odpověděl Gabriel.

Hodila jsem mu klíčky od Marsiliina vozu. „Vezmi si auto, stojí u popelnic o tři domy dál.“ Ukázala jsem. „Jeď ke Kyleovi, ale ne moc rychle. V kufru je mrtvola a v autě nejsou dětské sedačky.“

„Mrtvola?“ řekla nejstarší z Gabrielových sester. Kdybych nevisela na zábradlí a z bytu, ze kterého před několika vteřinami vylétl ven zdí někdo, koho jsem považovala za mladšího bratra, se neozýval děsný rámus, asi bych si vzpomněla na její jméno. Zrovna teď jsem si sotva pamatovala to své.

Sandovalovy děti ale byly silné. Mrtvola v kufru auta je nerozhází.

„Patřila ke zlým,“ řekla jsem. „Pokusila se mě zabít a sejmula ji moje záloha.“

„Bezva,“ řekla jedna z těch menších – Sissy.

Nezastavili se, dokud neseběhli ze schodů, tam je Gabriel zorganizoval tak, že větší děvčata nesla menší. Jesse zastávky využila a zeptala se: „Táta?“

„Žije,“ ujistila jsem ji. „Víc nevím. Padejte odsud.“

Potom jsem se překulila zpátky přes zábradlí, vyrazila nahoru po zbývajících schodech a pak pavlačí k bytu. Tam jsem si vzpomněla, že jsem pistoli nechala v Marsiliině autě. Rychle jsem se svlékla a proměnila se v kojota.

V dálce jsem slyšela sirény. Policejní stanice nebyla daleko a rámus v Sylviině bytě se nedal ignorovat.

Jako člověk bych proti něčemu, co dokázalo prohodit Tada zdí, neměla nejmenší šanci. Jako kojot to pořád budu mít těžké – mohla jsem ale nepřítele rozptýlit a na čtyřech nohách jsem byla mnohem rychlejší než na dvou. Dost rychlá na to, abych utekla většině vlkodlaků.

Vplížila jsem se do obýváku – do jediného pokoje, kde jsem zatím byla. Kromě pachu rodiny Sandovalových jsem cítila vlkodlaka, Tada a… fae. Ti jsou obyčejně cítit základními prvky – zemí, vzduchem, ohněm a vodou – a navíc i zelenými rostlinami. Ariana voněla lesem a tento fae taky.

Rámus se nesl z pokoje dál v bytě. Někdo zaječel a já nedokázala říct, kdo to byl. Odhodila jsem opatrnost, rozběhla se úzkou chodbou a vpadla do ložnice na konci.

Partner mrtvé fae byl škaredý jako noční můra. Jeho nestvůrná hlava byla vzhledem k tělu příliš velká. Jedno obrovské oko, smaragdově zelené a vlhké, zíralo do strany, druhé, o polovinu menší, bylo úplně černé. Ze spánků mu trčely dva podivné hrbolky připomínající zárodky paroží. Jeho nos tvořily dvě škvíry nad příliš velkými ústy plnými nerovných žlutých zubů ve tvaru lopaty. Při boji mu z úst vystřeloval černý jazyk, kterým si olizoval nozdryNavzdory ošklivosti neměřil víc než metr dvacet. Byl štíhlý, skoro vyzáblý, a zápěstí měl tenčí než já v lidské podobě. V příliš velkých rukách se čtyřmi prsty svíral meč z černého kovu, který byl skoro stejně dlouhý, jako byl on vysoký.

Asil držel v rukou baseballovou pálku a šermoval s ní jako s katanou – točil se a točil a nikdy protivníkovi nedovolil do zbraně udeřit. Tad se vyzbrojil kuchyňskými noži a vyváděl jimi fae z rytmu – bohužel se tak pletl do cesty Asilovi.

Fae bojoval dobře. Jako někdo, kdo se naučil šermovat v době, kdy meče byly běžnou zbraní.

Ne všichni fae byli dlouhověcí. Život některých připomínal život hmyzu – během několika let bylo po nich. Jednou mi Zee, když byl trochu opilý, přiznal, že většina těchto fae už vyhynula. Byli tak křehcí, že nesnesli ocel a beton, které dobývaly zemi.

Jiní žili skoro stejně dlouho jako lidé – někteří dvacet let, jiní sto padesát. Původně bylo jen malé procento fae téměř nesmrtelných. Vzestup lidí a technologie ale zasáhl nejméně právě tyto houževnaté fae, kteří teď tvořili mnohem větší procento své populace než kdy dřív.

Lidé žili dost dlouho na to, aby se stali experty na šerm – můj učitel karate to uměl s mnoha zbraněmi, a to včetně meče. Asil byl slavný šermíř a měl za sebou staletí praxe, tento fae mu přesto úspěšně vzdoroval. Byl starý.

Tad si nevedl špatně – učil ho otec, jak mi jednou prozradil. Kdyby měl Tad po ruce něco většího než kuchyňské nože a kdyby s Asilem bojovali bok po boku už dřív, mohli by spolupracovat. Takto se ale jen pletli jeden druhému pod nohy.

Přitiskla jsem se k zemi a plížila se podél zdi k bitce. Vklouzla jsem pod postel. Pod mojí postelí pravidelně najdete prach, spodní prádlo a někdy i zapomenutou botu nebo dvě. Sylvie ale byla pořádkumilovnější a pod postelí tak měla jen tenkou plastovou nádobu plnou balicího papíru. Připlížila jsem se k nohám postele, vystrčila čenich zpod přehozu a čekala na šanci zasáhnout.

Fae uskočil před baseballovou pálkou, vrazil do Sylviina stolu a překulil se přes něj, shodil přitom na zem monitor, klávesnici

a hliněnou vázičku s psacími potřebami. Pádu uniklo jen několik úhledných hromádek papíru převázaných gumičkou. Fae zasyčel, téměř vylétl nad stůl jako kočka hozená do bazénu a prakticky vrazil do Asila, aby se dostal pryč.

Většinu obyvatel v TriCities zaměstnává už víc než půl století tak či onak stát, proto se dají v domácnostech pořád najít staré,

nešikovné ocelové stoly z padesátých let. Vídám je v garážových i jiných výprodejích – při jedné památné příležitosti zašla kamarádka na vládní výprodej a myslela si, že přihazuje na paletu se dvěma stoly a tuctem polámaných židlí, skončila ale se skoro padesáti stoly, třemi sty padesáti polámanými židlemi, nefunkčním elektrickým ořezávátkem na tužky a čtyřmi krabicemi růžových gum. Židli v mé kanceláři jsme po způsobu Frankensteina poskládali ze čtyř do jedné funkční.

Průmyslové stoly byly natřené různými odstíny šedé nebo ústavní zelené či žluté. Ten Sylviin byl žlutý a jako všechny ostatní vyrobený z oceli.

Což znamenalo, že na rozdíl od mrtvé ženy a i přesto, že tak umně mával mečem, nedokázal tento fae snést dotyk chladného železa – nebo oceli.

Tad odhodil nože a skočil – Asil ale právě zatlačil fae přímo přede mě, a já proto nečekala, abych se podívala proč. Vyřítila jsem se z úkrytu a rafla jsem fae do levého lýtka.

Nemám sice čelisti buldoka, zakousla jsem se ale tak silně, jak jen to šlo. Asil mě španělsky proklel – věděla jsem, že mluví se mnou, protože skončil slovem „Mercedes“. A věděla jsem, že nadává, protože i když jeho slova zněla lyricky – třebaže mně skoro nesrozumitelně – nadávky budou vždycky znít jako nadávky.

Asil mávl pálkou zdola nahoru, aby fae zabránil praštit mě hruškou meče. Ostří udeřilo do pálky, přeseklo ji a Asilovi tak zůstal v ruce asi půlmetrový kus dřeva, s nímž měl bojovat s fae s magickou čepelí v ruce. Mým smyslům nepřipadal meč nijak zvláštní, dokud se nedotkl dřeva – potom jsem okusila Zeeho magii.

Fae se zasmál, přestože ho moje váha přiměla klopýtnout. Řekl něco velšsky, co bych za jiných okolností možná dokázala přeložit anebo bych aspoň uhádla význam. Když získal zpátky rovnováhu, zamířil hrotem meče na mě.

„Pusť ho,“ křikl Tad – a ocelová deska trefila fae s hromovou ránou, za kterou by se nemuselo stydět ani dělo. Dírou ve zdi vylétly ven papíry, účtenky, kousky počítače a jiné kancelářské zařízení, ale také fae a já. Dopadla jsem tak tvrdě, že jsem pustila jeho lýtko, a teprve v tu chvíli jsem si uvědomila, že Tad křičel na mě.

Stůl přistál těsně vedle mojí hlavy, překulil se na fae a já zůstala ležet napůl omráčená na trávě.

Fae zavřískl bolestí a vzteky a já měla pocit, jako by mě praštil do uší. I kdybych ho slyšela z dálky několika kilometrů, věděla bych, že nezakřičel člověk. Ucítila jsem spálené maso, potom fae stůl zvedl a odhodil ho na ulici, kde odskočil a narazil do otlučeného pick-upu.

Fae se přese mě začal natahovat po meči, který stále ležel tam, kde přistál, asi čtyři metry od nás, někdo jiný se k němu ale dostal první. Fae upřel oči na meč a zaváhal, blížící se sirény – anebo možná výraz muže, který meč sebral – ho ale donutily k útěku. Tad na něj křičel nadávky z díry ve zdi Sylviiny ložnice.

Muž stojící nade mnou faeský meč odhodil a posadil se na zem vedle mě. Dotýkaly se mě něžné ruce, já se ale nemohla soustředit, nemohla jsem dýchat – doufala jsem tak úporně, že chvíli trvalo, než se mi znovu podařilo vtáhnout vzduch do plic. Když se mi to konečně povedlo, proměnila jsem se zpátky v člověka a vlezla mu na klín.

„Adame,“ hlesla jsem, pověsila se na něj a pevně stažený uzlíček v mé hrudi se uvolnil. Po tvářích se mi kutálely slzy. Bylo by mi trapně, kdyby mě neobjímal stejně pevně.

Utřela jsem si oči a odtáhla se, abych na něj pohlédla. Vypadal ztrhaně, tváře měl porostlé hrubým strništěm a jeho oči… Bylo to zlé. Ať už utekl jakkoli, krutě za to zaplatil.

Políbil mě, tvrdě a majetnicky. Když se odtáhl, řekl: „Vydal jsem se tě najít, a dorazil jsem právě ve chvíli, kdy jsi vylétla z díry ve zdi bytu ve druhém poschodí, pověšená na noze nějakého muže.“

Měl spálené rty. Zvedla jsem ruku a dotkla se jich.

„Stříbro,“ řekla jsem. Bylo to důležité, protože jsem nechtěla Adamovi ublížit, ztratila jsem ale nit svých myšlenek.

„Hej, hrdličky,“ řekl Tad suše. „Nemohl jsem si nevšimnout, že Mercy je nahá jako mimino, a každou chvíli tu bude policie. A tak jsem jí přinesl nějaké šaty.“

Adam se na Tada usmál, promluvil ale na mě: „Radši se obleč, Mercy. Tad má pravdu.“

Vyskočila jsem mu z klína, vzala jsem si od Tada oblečení a natáhla ho na sebe spíše rychle než ladně. Bolelo mě celé tělo, když jsem ale pohlédla na Adama, který se zvedal na nohy, přestala jsem bolest vnímat.

Tad přistoupil k meči na trávníku a změřil si ho. „Pojď ke mně,“ řekl a natáhl ruku. Meč mu do ní vlétl a… zmizel. Kousek kovu, který z něj zůstal, schoval Tad do kapsy.

„Bude tak sice těžší vysvětlit rozseknutou pálku, bylo by ale příliš nebezpečné, kdyby padl do rukou poldům,“ řekl mi. „Příliš nebezpečné pro ně.“

Cítila jsem se otupěle, vyhodili mě ale z druhého patra a zjistila jsem, že Adam je v bezpečí. A tady. A to znamenalo, že už jsem nemusela vydávat rozkazy.

Když tu teď byl Adam, nemusela jsem si už dělat starosti. S ničím. Něco se stalo, nějaká magie páchnoucí po fae čekala právě na tuto chvíli, já ale byla příliš šťastná, než abych si s tím lámala hlavu.

Stáhla jsem si šňůrku v pase a zeptala se Tada: „Meč vyrobil tvůj otec, že? Není ani ze železa, ani z oceli, aby ho mohli použít i fae.“

Tad kývl a pozorně se na mě zadíval. „Podobných mečů existuje, myslím, pět, a každý je jiný. Jeden má táta. A se všemi jsou jenom potíže. Když s nimi někdo zrovna nemasakruje lidí, nějaký zatracený Šedý pán plácá nesmysly o tom, že je to faeský poklad a je potřeba ho chránit. Šedí pánové hromadí faeské poklady podobně jako draci zlato. A pokud je ten meč příliš nebezpečný pro policii, je příliš nebezpečný i na to, aby padl do rukou Šedým pánům. Dám ho tátovi, ať si s ním dělá, co chce.“ Upřel na mě obezřetný pohled a naklonil hlavu na stranu. „Dotkni se nosu, Mercy.“

Položila jsem si ruku na nos, necítila jsem ale nic než svůj nos. Pokud jsem na něm měla šmouhu, nepoznala jsem to.

Tad pohlédl na Adama a chystal se něco říct, vtom ale u stolu, který stále ležel uprostřed ulice, zastavilo policejní auto s blikajícími majáky, sirény mělo naštěstí vypnuté. Z okolních bytů se vyhrnuli lidé, jako by to bylo znamení, na které čekali. Dorazila další dvě policejní auta a z toho prostředního vyskočila Sylvie. Tony vystoupil na straně řidiče a následoval ji.

„Gabriel a děti jsou v pořádku,“ zakřičela jsem přes lidi, kteří spolu hovořili a kvíleli nad spouští způsobenou na budově. „Poslala jsem je ke Kyleovi.“

Sylvie se zastavila, zavřela oči a krátce, procítěně se pokřižovala. Potom se k nám znovu vydala s Tonym v patách. Vzhlédla k díře ve stěně svého bytu.

„Tad je zastavil,“ řekla jsem jí. „A Gabriel se postaral o to, aby se děti dostaly bezpečně ven.“

Tad vydal zvuk a Adam se postavil za mě a objal mě kolem ramen. Opřela jsem si bradu o jeho předloktí, spokojená v jeho objetí. „Byli to profesionálové. Žoldáci.“ Fae, která mě napadla, v sobě neměla žádný oheň. Žádný vztek ani lítost. Byla to pro ni práce, nic víc.

„Vím, kdo za tím je,“ prohlásil Tad nečekaně. „Ne že by nám to pomohlo. Ahoj, Tony. Dlouho jsme se neviděli.“

„Rád tě vidím, chico,“ řekl mu Tony. „Co se stalo?“

„Mercy schovala Jesse a Gabriela – znáš Gabriela, že?“

Tony pohlédl na Sylvii a kývl. „To já ho Mercy představil.“

„A nemysli si, že jsem na to zapomněla,“ řekla Sylvie. Tony sebou trhl, pak pohlédl na mě a znovu sebou trhl.

Pohled, který na mě Sylvie upřela, by zahnal na útěk upíry – Adama okatě ignorovala. „Víš jistě, že jsou děti v pořádku?“

„Poslala jsem je ke Kyleovi,“ řekla jsem. Ona ale Kylea neznala. „Je to přítel jednoho z vlků, právník. Jeho dům hlídá bezpečnostní služba, takže děti tam budou v bezpečí. Je mi to líto, Sylvie. Kdybych si myslela, že sem přijdou, nikdy bych sem Jesse nepřivedla. Taky jsi mi poslala jeho.“ Kývla na Tada. „I když nevypadal o moc starší než Gabriel.“

„Jsem tvrďák,“ prohlásil Tad oduševněle, zrovna teď ale vypadal spíše jako štěně.

Netušila jsem, co si Sylvie myslí, sehnula se ale a začala sbírat papíry rozházené po zemi.

„Dobře,“ řekl Tad nenuceně Tonymu. „Takže Mercy nechala Jesse a Gabriela u Sylvie, myslela si totiž, že tu budou v bezpečí před lidmi, kteří je chtěli unést. Dělala si o ně ale starosti, proto požádala mě, abych na ně dohlédl.“

Viděla jsem, jak se Tonymu rozsvítilo. „Ty jsi Zeeho syn,“ řekl. „Zapomínám, že jsi napůl fae.“ Bylo snadné na to zapomenout. Tad vypadal jako člověk podobně jako po většinu času čistokrevní fae. Nikdy jsem se nezeptala, jestli se Tad taky maskuje jako jeho otec, nebo opravdu vypadá jako člověk. U faeských míšenců bylo možné obojí, a ne všichni s nelidským vzhledem měli dost magie na to, aby se maskovali. Spousta se nedožila dospělosti. Fae byli velice, velice prakticky založení.

Tad na Tonyho kývl. „Mercy věděla, že dokážu nadělat pořádný rámus, kdyby se někdo objevil. A někdo se objevil.“ Nešťastně vzhlédl k bytu. „Pokud ty parchanty nechytíme, asi budu muset zaplatit opravy.“

„Není to tvůj dluh,“ řekl Adam. Jeho hlas zněl jinak, temněji a drsněji než obvykle, jeho teplo mě ale hřálo do zad. „Opravy vašeho bytu zaplatíme, Sylvie.“

Čekala jsem, že vybuchne, a nedivila bych se jí. Nikoho by při pohledu na zbytky zdiva, které se povalovaly na mrňavém trávníku, nenapadlo, že jejím dětem nic nehrozilo.

„Byla to moje vina,“ řekla jsem jí. „Ti chlapi znali identitu všech členů smečky, dokonce i těch, které znát neměli. Předpokládala jsem, že budou vědět i to, že spolu s Gabrielem nemluvíte. Myslím ale, že prostě vyhledali Gabrielovy nejbližší příbuzné.“

Sylvie se narovnala, oklepala si o stehno hrst účtenek, které sesbírala, a zadívala se na díru ve zdi bytu. Potom pohlédla na mě. „Ne,“ řekla pomalu. „Není to tvoje vina. Můžou za to lidé, kteří ke mně vtrhli s úmyslem ublížit nevinným.“

„Máte pravdu,“ řekl jí Adam, potom ale s neústupností alfy dodal: „Smečka přesto zaplatí za škody. Šli po mojí dceři.“

Zamračila se na něj, nedokázala mu ale hledět do očí příliš dlouho. „Dobrá,“ řekla a její hlas zněl měkčeji než dřív.

Podívala se na Tada. „Jste hodný mladík – a zdá se, že i tak houževnatý, jak jste tvrdil. Děkuju vám za to, že jste se postaral o moje děti.“

„Hej, Sylvie,“ zavolal mladý muž v triku Washington State University. „Potřebujete pomoc? Já a Tom můžeme odnést váš stůl zpátky do bytu a někteří z těchhle čumilů by vám mohli pomoct posbírat ten svinčík.“ Zatahal za cop roztomilé, o několik let mladší děvče vedle sebe.

„Nech toho,“ odsekla a pleskla ho po ruce. „Jasně, paní Sandovalová. Můžeme to tu uklidit.“

Přispěchala k nám úzkostně vyhlížející žena středního věku s deskami v ruce.

„Jsem Sally Osterbergová,“ řekla jednomu z policistů, který si dělal poznámky. „Domovnice. Můžete mi říct, co se stalo?“

„Právě se k tomu dostáváme, Sally,“ řekla Sylvie stále nepřirozeně klidně – možná to bylo jejím výcvikem policejní dispečerky, anebo prostě tím, že byla samoživitelkou a matkou bandy dětí, které chodily na všechny stupně škol.

„Chcete se o opravy postarat sama a jenom nám poslat účet, nebo máme sami najmout firmu a škody opravit?“ zeptal se Adam.

Sally se k němu otočila, zarazila se a tvář se jí rozzářila. „Adam Hauptman? Vy jste Adam Hauptman? Ach, božínku. Myslela jsem… Viděla jsem ve zprávách, že vás unesla nějaká militantní skupina. Musel jste si probojovat cestu ke svobodě? Jsou…“ Zmlkla, a ne proto, že by jí došla slova.

Zaklonila jsem hlavu, abych viděla na Adama, který jí s úsměvem odpověděl: „Ano, jsem. A ano, musel – a tohle očividně souvisí s lidmi, kteří jdou po mojí smečce a po mně.“

„To je tak vzrušující,“ řekla. „Počkejte, až povím sestře, že nám zdí prohodili vlkodlaka – a ne jen tak nějakého.“ Vzpamatovala se a zrudla. „Chovám se jako nána.“

„Ne,“ ujistil ji Adam, neobtěžoval se ale opravit její mylný názor na to, kdo způsobil většinu škod. „Nechováte se jinak než kdokoli jiný, kdo se ocitl uprostřed událostí jako ze Zóny soumraku. Mohla byste sehnat někoho, kdo by zatloukl tu díru, aby počasí nepoškodilo majetek paní Sandovalové?“

„Ach ano,“ slíbila. „Hned se do toho dám.“

„Děkuju.“

Znovu se na ni usmál a ona mu úsměv oplatila. Pak ale pohlédla do očí mně a odkašlala si. „Půjdu to zařídit.“

Tony se za ženou chvíli díval, pak se otočil zpátky k Adamovi. „Až nám příště nahlásí rušení klidu, vezmu vás s sebou.“

Adam se usmál a já poznala, jak je unavený. „Funguje to jenom někdy – na násilnické muže mám obvykle přesně opačný efekt. Pokud nechcete počítat mrtvoly, bude lepší, když mě necháte doma.“

„Takže,“ řekl policista vedle Tonyho, „chtěl by nám někdo říct, co se stalo? Nejsou tu mrtví ani zranění, takže nejde o naléhavou věc, poručík ale bude chtít detailní hlášení.“

Otevřela jsem ústa, Tad na mě však znovu ostře pohlédl. Potom se otočil k policistovi, který otázku položil, postavil se mezi nás a tvář mu prozářil jeho nejlepší zahanbený úsměv. „Většinu včerejška jsem proseděl támhle na plotě.“ Kývl na dva a půl metru vysokou betonovou zeď, kterou byl bytový komplex obehnaný. Na policistův výraz řekl: „Já vím. Určitě se ptáte, proč jsem byl na hlídce zrovna já, když na sportovce zrovna nevypadám. Můj táta je ale fae a já jsem silnější, než se zdám. Každopádně Jesse dělala…“

„Jesse?“

„Adamova dcera, ta, kterou jsme se snažili ochránit před zlými lidmi,“ řekl Tad, přesunul se za policistu a nahlédl mu přes rameno do poznámek. „Píše se to J-E-S-S-E. Já jsem Tad – s A – zkrácená verze jména Thaddeus, neptejte se, a moje příjmení je Adelbertsmiter.“ Vyhláskoval mu i své jméno. Dvakrát.

Policista se otočil, aby získal víc prostoru, Tad ho ale následoval.

„Děkuju,“ řekl policista pevně. „Co se stalo s tou zdí?“ Podíval se na mě, odpověděl mu ale opět Tad.

„Zrovna jsem jedl Jessiny sušenky, když někdo zazvonil. Poslal jsem Jesse, Gabriela a děti do jedné z ložnic a šel ke dveřím.“

„Takže jste ho pustil dovnitř?“

„Vypadám na to, že je mi pět?“ zeptal se Tad pobouřeně. „Ne. Zeptal jsem se, kdo je tam, a ten muž odpověděl, že je z UPS a má pro nás balíček. Řekl jsem mu, ať ho nechá na prahu, protože jsem právě vylezl ze sprchy a jsem nahý.“

„Myslel jsem, že jste jedl sušenky,“ namítl policista, který se očividně smířil s tím, že mu Tad bude viset na rameni.

„Taky jo.“ Tad zavrtěl hlavou. „Lhal jsem. Byl jsem tam proto, abych chránil děti, rozhodně bych neotevřel nikomu cizímu. Tam venku jsou stvoření, která by to mohla považovat za pozvání – a zlo do svého domu rozhodně zvát nechcete.“

„Ne,“ řekl policista chabě. „To nechceme.“

Tony si utřel ústa, aby schoval úsměv. Viděl Tada poutat pozornost už dřív. Ne že by Tad policistovi lhal, jako dobrý kouzelník ale naváděl policii tam, kam chtěl, aby se dívala. Nevěděla jsem, co se snaží zatajit, a protože byl Adam tady a v bezpečí, ani mě to nezajímalo.

„Myslel jsem, že fae nemůžou lhát,“ ozvalo se jedno z dětí, které mělo pomáhat s úklidem Sylviiných věcí.

Tad na chlapce kývl. „Jo, to ale platí jenom pro čistokrevné fae a některé míšence. Pro mě ne. Protože lžu,“ rozpřáhl paže, aby ho všichni mohli náležitě obdivovat, „a pořád jsem tady.“

Adam za mnou se tiše zasmál.

„Každopádně,“ pokračoval Tad a teď mluvil k davu, nejen k policistovi, „ten chlapík, který o sobě tvrdil, že je z UPS, trval na tom, že potřebuje podpis. Řekl jsem mu, ať nám nechá oznámení a my si balík vyzvedneme v centrále UPS – když vtom odemkl dveře paklíčem nebo magií, nevšiml jsem si čím, protože se mě pokusil omráčit paralyzérem. Když to nevyšlo, vytasil zatracený meč a pokusil se mi useknout hlavu.“

„Meč?“ zeptal se policista, který se začínal tvářit, jako by nestíhal.

Tad kývl. „Rozumím. Taky se mi to zdálo divné. Asi byl dost starý, protože s tou věcí uměl fakt dobře zacházet. Já dělal ve škole několik let aikido, ale vedle něho jsem vypadal jako břídil.“ Napadlo mě, jestli si někdo všimne, že i když je Tad potlučený, nemá na sobě jediný šrám od meče. „Vlákal jsem ho dál do bytu, aby děcka mohla utéct. A on mě pak prohodil stěnou.“

Lidé odklízející nepořádek a také policisté a policistky, kteří ho poslouchali, se na Tada zadívali – protože nevypadal na to, že by ho prohodili stěnou. Tad nebyl právě pohledný, měl příliš velké, odstávající uši a placatý nos, jako by měl za sebou tři rundy v ringu

s Georgem Foremanem, když ale chtěl upoutat pozornost, lidé civěli. Nebyla za tím magie, jen síla osobnosti.

„Jsem napůl fae,“ připomněl jim. „Někdy to pomáhá.“ Vzhlédl k díře ve zdi, zavrtěl hlavou a trhl sebou. „Neznamená to ale, že to nebolelo. Vyběhl jsem zpátky nahoru, zaměstnal ho, a děcka zatím utekla. Já ho potom praštil stolem, vyhodil ho ven stejnou dírou, kterou předtím on vyhodil mě, a to už jste byli vy lidi dost blízko. Proto se sebral a utekl.“

Očividně jsme neměli mluvit o Asilovi. Rozhlédla jsem se, nikde jsem však Branova vlka neviděla. Možná právě on stál za Tadovým přímo divadelním výkonem.

„Adame, co mi můžete říct o svém únosu?“ Tonyho Tadovo představení neuchvátilo tak jako ostatní policisty.

Adam se unaveně usmál. „Potřebuju si odpočinout. Spojí se s vámi můj právník a zítra podám plnou výpověď. Dobře?“

Tony neochotně kývl. „Dobře. Jestli se mi neozvete zítra do deseti, zavolám vám. Mercy, teď ty.“

Vzpomněla jsem si na mrtvolu v kufru Marsiliina auta a snažila se přijít na to, kde mám začít.

„Moc toho neviděla,“ řekl Tad a tentokrát jsem cítila magii, kterou protlačil kolem mě, aby upoutal Tonyho pozornost. „Co kdyby vzala Adama domů a oba si s tebou promluvili zítra? Vím, kdo ten chlap byl. Byl to spriggand – je to druh fae, a naštěstí dost vzácný, protože jsou to všichni

do jednoho odporní, záštiplní šotci. Tenhle byl čistokrevný, což znamená, že je to odpadlík, protože není zalezlý v rezervaci spolu

s ostatními. A na světě existuje jenom jeden odpadlý spriggand. Říká si Střep a obyčejně se tahá s faeskou míšenkou jménem Paprika. Jsou to žoldáci nebo nájemní vrazi. Já tady žádnou ženskou neviděl, ale možná držela hlídku.“

Paprika musela být ta mrtvá v Marsiliině voze. Byl nejvyšší čas, abych o ní řekla policii – Asil ji zabil v sebeobraně. Bude lepší, když jim o ní povím hned, bude to pak vypadat líp, až najdou její tělo. Opírala jsem se ale o Adama a cítila se tak spokojená, že jsem v sobě nedokázala najít sílu cokoli říct.

Tony se zamračil na Tada. „A odkud ty znáš jména nájemných vrahů?“

Tadův rozzářený výraz ztrpkl. „Protože i když čistokrevné fae míšenci ani za mák nezajímají, rozeslali nám seznam všech, kdo neodpověděli na volání Šedých pánů. My odmítnutí je máme vyhlížet a udat veškeré čistokrevné, na které narazíme.“

Tony pomalu kývl. „Chápu. A když je neudáte?“

Tad se úplně přestal usmívat a najednou vypadal velmi dospěle. „Nedopadne to s námi dobře. Šedým pánům jsou míšenci ukradení.“

Tony několikrát zamrkal a spolkl kázání, které se mu asi dralo na jazyk. Nakonec se rozhlédl po zkáze kolem, kterou lidé pomalu uklízeli. Jednalo se o místo činu, takže by se tu asi nikdo neměl ničeho dotýkat – na druhou stranu však ve větru poletovaly Sylviiny soukromé papíry.

„Žádná těla,“ oznámil policista, na kterého se Tad pověsil. „Nikdo nekrvácí. K soudu to taky nepůjde, protože pan Hauptman se nabídl, že uhradí škody – pro jistotu ale budeme muset sepsat hlášení. Můžeme je nechat uklidit to tu, Tony.“ Podíval se na Adama. „Pan Hauptman se zítra dostaví na stanici a podá výpověď o svém únosu. Já s tím nemám problém – Tony?“

Tony se na mě zamračil a Tadova magie opět vzplála. Nakonec Tony řekl: „Dobře.“ Pohlédl na Sylvii a jeho výraz zjihl. „Co kdybys dala některému ze sousedů klíče, aby zamkli, až ten nepořádek uklidí? Vezmu tě ke Kyleovi, aby ses mohla podívat na děti. Adam

Adam držel pusu na zámek a levou rukou objímal Mercy, která byla jeho záchranným lanem a díky níž nevrčel na milé policisty.

Nedíval se jí do tváře, protože jeho sebeovládání nahlodával rámus a lidi kolem – modřina, která se jí táhla přes polovinu obličeje, nepomáhala. Jeho instinkty křičely, že něco je v nepořádku, a to od chvíle, kdy stůl dopadl na zem a on nevěděl, jestli ji minul, nebo ne. Přestal dýchat. Napadlo ho, jak by vypadal jeho svět bez Mercy…

No, ani to mu nepomohlo zklidnit se. Měl pocit, jako by ho nepřátelé neustále sledovali a nikdo nebyl v bezpečí. Cítil se jako po bitvě, včera v noci se musel vypořádat s únosci a dnes ráno přerušil Mercyinu rvačku. Podobnou úzkost zažil už předtím, než se stal vlkodlakem.

Adam zdvořile odmítal odpovídat na Tonyho otázky, zatímco čekali, až se Sylvie domluví se sousedy. Tony to nakonec vzdal. Byl dobrý polda a věděl, že mu Adam něco tají; Adam se ale vydrhl ve sprše na vinici, zatímco čekali na Elizavetu. Věděl, že na něm po masakru zůstaly už jen neviditelné skvrny, a ty uměl schovat dokonce i před instinkty dobrého poldy.

Tony sebral poletující papír, který se mu nalepil na botu, a pohlédl na něj. Účet za elektřinu, jak si Adam všiml, se spoustou červených čísel. Tony ho zmačkal v ruce.

Nebylo tajemstvím, že Tony Sylvii miluje – ani to, že ho důrazně odmítla. Jesse ale Adamovi řekla, že se to stalo před dvěma lety, to byl Sylviin manžel mrtvý sotva rok. Tony respektoval její přání a stáhl se, což bylo správné. Jesse ale tvrdila, že někdo by měl Tonyho nakopnout a donutit ho zkusit to znovu.

Tonyho výraz, když schovával zmačkaný účet do kapsy, ale napovídal, že možná stačilo, aby jí nějaký fae zničil domov, ohrozil její děti a nechal nezaplacené účty poletovat ve větru. Sylvie byla silná, chytrá a uměla si poradit – nepotřebovala, aby ji spasil pohledný princ. To ale neznamenalo, že by ji takový muž netoužil chránit.

Adam sklonil hlavu, aby zjistil, jestli si Mercy všimla Tonyho prozření, jakmile si ale uvědomila, že se na ni dívá, obrátila se k němu a usmála se.

Černá barva jejích rtů přecházela v šedivou. Kdyby šlo o rtěnku, vytvářela by ve spojení s odstínem její pleti zajímavý efekt. Z toho, jak se popálil, když ji políbil, ale pochopil, že se o rtěnku nejedná. Byl si jistý, že stříbro v jejích rtech souvisí s tím, jak ho z něj prostřednictvím pouta druhů vysála. Jen se modlil, aby si neublížila ještě jinak. Mohlo to znamenat, že už se do konce života nepolíbí, aniž by mu způsobila puchýře, s tím by se ale vyrovnal, kdyby neměla žádné horší následky.

Byla tu spousta věcí, se kterými si bude lámat hlavu zítra. Dneska byl v pohodě. Počkal, dokud Sylvie nenasedla do Tonyho auta. Když se ujistil, že osoby, za které se cítil odpovědný, jsou v bezpečí, nastal čas jít.

Políbil Mercy na spánek a řekl: „Počkej tady.“ Potom odběhl najít své lidi.

Obě identické Toyoty Corolly, ta, ve které dorazil, i ta s Mercyinou ochrankou, parkovaly poblíž kontejnerů. Od muže, který ho přivezl, si vzal klíčky a poslal ho zpátky se dvěma muži v druhém voze. Získal tak auto, ve kterém mohl vzít Mercy zpátky ke Kyleovi. Otevřel dveře – vtom si ale uvědomil, že pár bot na zemi u auta patří Mercy – a stejně tak i ponožka pod kontejnerem.

Ucítil Mercy, smrt, fae – a cizího vlkodlaka. Poslední pach ho přiměl zavrčet. Zapomněl, že sem Mercy dorazila ve společnosti vlkodlaka, kterého jim poslal na pomoc Bran. Vlkodlaka, který někam podezřele zmizel.

Zdálo se, že se tu odehrálo něco víc než jen rvačka, které byl svědkem.

Sebral ponožku a boty a zajel s vozem k místu, kde nechal Mercy. Čekala přesně tam, kde ji nechal, a jak se blížil, vesele mu zamávala. Vedle ní stál s pohledem sklopeným k zemi Zeeho syn; už se nemusel předvádět, a tak se tvářil ustaraně.

Když Adam zastavil, Tad se k němu otočil a zeptal se: „Vadilo by, kdybych jel s vámi?“ Pohlédl na Mercy a trochu se zamračil. Ani Adam neměl z jejích modřin radost. „Než se tohle semlelo, plánoval jsem jet s Mercy a dětmi ke Kyleovi.“

„Dobře,“ souhlasil Adam. Kdyby ho o to Tad nepožádal, sám by na tom trval. Nemínil své lidi vystavit nebezpečí a Tad patřil Mercy, a tím pádem i Adamovi. Adam pohlédl na Mercy a řekl: „Budu řídit.“

Věděl, že vypadá skoro stejně špatně, jako se cítil. Po sprše se viděl v zrcadle a Mercy uměla číst v jeho tváři lépe než většina lidí. Ani husté strniště ho nedokáže ochránit před jejím pátravým pohledem.

Čekal na Mercyinu odpověď. Užíval si jejich hádky, protože se s ním hádalo jen málo lidí. Mercy se hádala, dokud nevyhrála, dokud ji nepřesvědčil, že má pravdu, nebo dokud nebylo jasné, že nevyhraje, ať už se bude snažit, jak bude chtít. A když byla dostatečně rozmrzelá, pomstila se mu – ten zatracený vrak rabbita stál pořád jen s jedním kolem přímo pod oknem jeho ložnice. Docela se mu to líbilo – ne rezavějící rabbit, ten ho doháněl k šílenství – ale že ho měla natolik ráda, že jí stál za takovou námahu.

Tuto bitvu ale neprohraje, i když by asi řídit neměl. Jeho koncentrace držela na vlásku stejně jako sebekontrola. Nic ho nedokázalo dohnat k nepříčetnosti rychleji než nedostatek spánku a únava po bitvě. Přesto nepřicházelo v úvahu, aby se vzdal kontroly, i kdyby měl jen pustit někoho jiného za volant, a to se týkalo i Mercy, která byla dobrá řidička.

Namísto hádky se ale Mercy jen usmála a beze slova se posadila na místo spolujezdce. Neuměl to vysvětlit, rozzuřilo ho to ale víc, než kdyby se mu vzepřela.

Kousl se do jazyka, protože by vypadal jako idiot, kdyby jí vynadal za to, že se s ním nehádá. Tad naskočil dozadu a zapnul si bezpečnostní pás.

Když Adam vyjel z parkoviště, Tad řekl: „Měli bychom vyzvednout druhého vlkodlaka u střední školy; prostě zahněte na Desátou.“

„Proč utekl?“ zeptal se Adama a pohlédl na Mercy.

„Obával se, že by jeho přítomnost všechno jen zkomplikovala.“ Adam si ve zpětném zrcátku všiml, že Tad bubnuje prsty a studuje Mercy, jako by si o ni dělal starosti.

„Kdo zemřel u kontejnerů?“ zeptal se Adam.

„Druhá polovička faeského týmu, který se pokusil unést Jesse,“ řekla Mercy a znělo to, jako by mluvila o něčem naprosto nepodstatném… jako třeba o nákupech. „Zaútočila na mě, když jsme zaparkovali, a Asil ji zabil. Až příliš pozdě mě napadlo, že bych o tom měla říct policii, děti už mezitím odjely s jejím tělem v kufru.“

Adam málem dupl na brzdy. Kdykoli jindy by ho mrtvola v kufru auta, ve kterém jely děti, rozčílila. Ale to bylo předtím, než uslyšel Asilovo jméno. „Bran poslal Maura?“

„Asila,“ souhlasila Mercy, takže si byl jistý, že se nepřeslechl. „Tvrdil, že ho poslal Charles, to jsme spolu ale mluvili před agentem Armstrongem z Cantripu.“

Armstrong musel být ten federál v Kyleově domě, který se Adama snažil přesvědčit, aby počkal, když chtěl vyrazit za Mercy.

Mercy měla pravdu, to Bran poslal Maura, aby se postaral o Mercy a Jesse. Maura, který byl tak šílený, že ho vlastní syn poslal k Branovi, aby ho zabil. Bran se ale z důvodů sobě vlastních rozhodl to neudělat.

Asil. Možná už byl zase sám sebou.

„Zabránil tomu parchantovi, aby se mnou vymetl podlahu,“ řekl Tad. „Sám bych proti němu neměl sebemenší šanci – a to nepřeháním. Možná by se mi podařilo zdržet spriggana na dost dlouho, aby Jesse a Gabriel dostali děcka do bezpečí, měl bych ale namále a musel bych se vytasit s fakt těžkou artilérií.“ Vyhlédl z okna a temně pokračoval: „A tu já neovládám tak, jak bych měl. Takže jsem rád, že se Asil objevil.“

Univerzita Tada změnila. Adam věděl, že to tak má být. Když se ale na Tada zadíval, což za volantem nebylo zrovna moudré, dostal strach, že se Tad poučil asi stejně jako ptáče, které vystrčili z hnízda na útesu místo na nízké větvi a které si při pádu vážně ublížilo.

Adam dospěl stejně.

Maur už na ně čekal, opíral se o sloup pouličního osvětlení a tvářil se znuděně. Adam se s Asilem nikdy nesetkal, ten muž ale vypadal maursky, zvlčile a nebezpečně. Kdo jiný by to byl? Neměl na sobě jediný šrám, z dálky ale bylo těžké zahlédnout modřiny. Lidé v autech jedoucích okolo na něj zírali, Adam ale tušil, že hlavně proto, že měl na sobě pouze letní košili. Potřebovali by zkušenějšího oko, než bylo u lidí běžné, aby poznali, co je.

Když Adam zastavil u chodníku, pohlédl Asilovi krátce do očí a starý vlk se lítostivě usmál. Adam mu úsměv oplatil. Čekala je těžká cesta. Pro Adama bude asi těžší, protože byl pořád napjatý po ranním zabíjení. Pokud ale byla aspoň polovina historek o Asilovi pravdivá, nebezpečně se potácel mezi člověkem a bestií, proto ani pro něj nebude snadné sedět v autě s neznámým dominantním vlkemAsil otevřel dveře za Mercy a vklouzl na zadní sedadlo. Sotva zabouchl dveře, ucítil Adam tak silné nutkání rozsápat mu hrdlo, že zaťal ruce na volantu. V takové náladě by neměl řídit. Kdyby se ale nesoustředil na to, aby je dostal ke Kyleovi v jednom kuse, určitě by provedl něco politováníhodného.

„Adame,“ řekl Tad a odkašlal si, protože bezpochyby vycítil nepříjemnou atmosféru ve voze, „než pojedeme dál, musíme se zastavit v domě mého otce.“

„Proč?“ Adam otázku skoro zavrčel. Potřeboval pobyt v autě s cizím vlkem co nejvíce zkrátit, takže si nemohl dovolit zajížďky. Z Asila na zadním sedadle ho svědilo mezi lopatkami.

„Protože ten zatracený meč není jediný faeský artefakt, se kterým Střep a Paprika pobíhali kolem, a Mercy se chová divně.“

Ano, zavyl netvor v jeho srdci. S Mercy se něco děje. Snažil jsem se ti to říct, ty sis ale myslel, že na vině je bitka. Není. Je na tom stejně jako tehdy, když jsi ji nedokázal ochránit.

Adam pohlédl na Mercy, která se na něj zadívala dokořán otevřenýma očima a usmála se. „Jsem v pohodě,“ ujistila ho, což nebyla pravda, protože kdyby byla, nikdy by to neřekla nahlas, ne takovým tónem. Hádala by se s Tadem nebo by si utahovala z cizích lidí.

„Utři si nos,“ řekl jí Tad.

Utřela si nos.

„Poplácej se po koleně.“

Opět poslechla.

„Dvakrát zakašli.“

Zakryla si ústa rukou a zakašlala.

„Viděl jste někdy, že by Mercy bez protestů splnila tři rozkazy za sebou?“ Tad nebyl médium, neslyšel bestii v Adamovi, a proto si myslel, že ho musí přesvědčit.

„Ani když je vydal Bran.“ Adam šlápl na plyn. Předchozí napětí v autě se s tím současným nemohlo srovnávat – a tentokrát nemělo nic společného s Maurem.

Adam toužil něco zabít, cokoli, jen aby Mercy byla zase v pořádku. Volant pod jeho rukama zasténal, proto uvolnil stisk a snažil se neztratit kontrolu.

Druhý vlkodlak se mu pokoušel situaci usnadnit, mlčel a civěl z okna, aby mu Adam nemohl pohlédnout do očí. Adam si toho vážil a snažil se mu to oplatit, hrozilo ale, že ho vztek zaslepí.

„Co použili? A jak jí pomůžeme?“ procedil skrze zaťaté zuby. Snažil se zachovat si lidskou podobu a udržet se mezi bílými čárami na silnici. Znovu zaťal ruce na volantu a tentokrát v něm něco prasklo. Neovlivnilo to ale zatáčení, a tak to Adam ignoroval.

„Nevím jak jí pomoct,“ řekl Tad. „Ale táta to vědět bude. Nesmí už používat telefon – Mercy mu včera zavolala a ti nahoře ho toho privilegia zbavili. Znám ale způsob, jak se s ním spojit.“

Dobře. Zee pomůže. Adam se zhluboka nadechl a snažil se svého vlka přesvědčit, že proměna by byla opravdu špatný nápad.

„Co ji dostalo?“ O faeské magii nevěděl, co by se za nehet vešlo, musel se ale zeptat. Možná účinek pomine.

„Artefakt – kostěná pouta,“ řekl Tad. „Usnadňují kontrolu zajatců. Než ji Asil zabil, nasadila ti Paprika pouta, Mercy?“

„Jenom jedno,“ odpověděla Mercy vesele. „Proměnila jsem se v kojota a vyklouzla z něho. Asil hodil pouta do kufru k tělu.“

„Pokud je to pravda,“ ozval se Asil, „proč se účinky projevily až po bitvě? Když se v bytě vrhla na fae, nebyla dvakrát poslušná.“

„Nevím,“ přiznal Tad. „Možná to bylo tím, že jí nestačila nasadit obě pouta. Možná tím, že je měla na sobě jen krátce. Vidíte ale, že mám pravdu, že ano, Adame? Chvíli mi trvalo, než jsem se o tom ujistil.“

„Ano.“ Jeho netvor si toho všiml hned a šílel, Adam to ale odmítal vzít na vědomí.

Zeeho domek se nacházel asi kilometr a půl od kennewické střední školy, byl viktoriánský a stál v hloučku domů pocházejících z dob, kdy Kennewick byl malinkým uzlem železniční a říční dopravy. Potřeboval natřít a veranda opravit. Dvorek měl malinkatý, jak bylo běžné ve dnech koňské dopravy, kdy více záleželo na vzdálenostech mezi místy. Dům i dvorek byly obehnané plotem z tepaného železa, jehož složité zdobení odpovídalo domu železem políbeného fae.

Adam položil Mercy ruku na rameno a k domu se vydali jako poslední. I přes mikinu, kterou měla na sobě, cítil, jak se třese.

Tad nepoužil klíč, prostě otočil rytou mosaznou klikou, Adam si ale byl jistý, že dveře přece jen nějak odemkl. Mercy by to věděla, protože měla pro magii lepší cit než Adam.

Zeeho dům byl prostě zařízený, přestože si zachoval viktoriánskou výzdobu, mezi kterou patřily původní lustry a krásné obložení. Malá televize s plochou obrazovkou visela na zdi mezi dvěma vestavěnými knihovničkami s brožovanými knihami. Podlahu z tvrdého dřeva změkčoval ručně tkaný koberec.

Vpravo vedly dveře do kuchyně s jídelnou se stolem pro dva z padesátých let, který už překonal omšelost a stal se starožitností. Na stěně u stolu visela velká fotka vážného mladíka, který se hodně podobal Tadovi. Měl na sobě oblek a stál vedle pohledné ženy ve svatebních šatech s hnědými vlasy vyfoukanými do stylu oblíbeného před dvaceti lety. Její úsměv prozařoval místnost i z fotografie.

Mercy se u fotky zdržela.

„Pojď, Mercy,“ řekl Tad a ona ihned poslechla.

„Pochopil jsem,“ zavrčel Adam, protože už nedokázal potlačit vztek, i když si ho Tad nezasloužil. „To by stačilo.“

Asil neřekl ani slovo, jen se rozhlížel. Neprotestoval, když se Adam držel vzadu, aby cizí vlk nikdy nešel poslední.

Tad je vedl po typicky úzkém a strmém viktoriánském schodišti do prvního patra a pak dál chodbou, která končila nízkými dveřmi – byly asi padesát centimetrů široké a metr vysoké a obyčejně ukrývaly skříň nebo výtah. A protože se nacházely vedle koupelny, Adam sázel na skříň.

Tad položil ruku na dveře a zavřel oči. Mercy se zavrtěla, zadívala se na zem a přikročila blíž k Adamovi, aby se odsunula od stěny. Adam cítil její neklid, proto ji objal paží. Všechny pocity měla jasně vepsané ve tváři – kdyby mohla, nikdy by nedala najevo strach. Sledovala stěny, jako by se po nich z podlahy plazilo něco nebezpečného.

„Ať už jí provedli cokoli, jde o víc než jen o poslouchání rozkazů,“ řekl Adam.

„Ano,“ souhlasil Tad s rukou stále na dveřích. „Myslím, že ji to zbavuje vůle. Odpovídá na otázky, poslouchá rozkazy – a nesnaží se skrýt, když ji něco děsí. To je v pořádku, Mercy,“ řekl jí, když ucouvla o další krok. „Je to stará magie, ale zná mě a nikomu, kdo tu teď stojí, neublíží.“

„To je velmi opatrná formulace na fae, který nemusí říkat pravdu,“ opáčil Asil.

Tad se ke starému vlkovi chladně otočil. „S pravdou vždycky nakládám opatrně. Je mocná a zaslouží si úctu.“

„Jistě,“ odvětil Asil. „S věkem začnete automaticky předpokládat, že všichni ostatní zacházejí s důležitými věcmi lehkomyslně. Nemínil jsem to jako výtku; prostě jste mě překvapil.“

„Co vidíš?“ zeptal se Adam Mercy, protože zírala na věci, které on neviděl.

„Magii,“ řekla mu. „Faeskou magii, starou magii, plíží se ze sklepa k Tadově ruce jako kočka toužící po pamlsku.“ Pohlédla na Tada a na okamžik vypadala víc faesky než on. „Tebe má ráda, z nás ale velkou radost nemá.“

Tad se usmál. „Bude se chovat slušně.“

Klika ve tvaru knoflíku z mléčně bílého skla se sama od sebe otočila. Adamovi se to nelíbilo o nic víc než popis, který mu Mercy podala. Jeho smysly vnímaly jen opravdu silnou magii a on neměl rád věci, které nevnímal.

Když Tad sundal ruku ze dveří, otevřely se a odhalily tmavé dřevěné schodiště ještě užší a strmější než to, po kterém právě vystoupali. Vinulo se, proto zabíralo jen tolik prostoru, kolik předtím skříň, a Adam před sebou viděl jen čtyři schody, pak mu mizely z dohledu.

Tad prošel dveřmi a Adam slyšel, jak se mu košile zadrhla o drsné místo nahoře na veřejích. Asil šel hned za ním a Adam pobídl Mercy kupředu, sotva nohy starého vlka zmizely.

Schodiště bylo úzké i pro Mercy. Uhodila se kolenem o schod, trhla sebou a zastavila se.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se a položil jí ruku na kotník.

„Ne,“ přiznala bez jakéhokoli žáru. „Vlastně ne. To koleno jsem si zranila při autonehodě, a kromě toho je tady duch.“

„Duch?“ Věděl, že Mercy duchy vídá, obyčejně mu to ale neoznamovala. Kdysi mu vysvětlila, že většina z nich představuje jen smutné vzpomínky. A ti, kteří měli blíž k životu, na tom byli obyčejně líp, když nevěděli, že je vidí. Tušil, že je za tím nějaký příběh, ale neptal se.

„Hm,“ řekla Mercy. „Rovnou přede mnou. Myslím, že je to stejná žena, která občas hledí z okna Zeeho jídelny.“

Přes pitomé točité schodiště neviděl Adam nic než Mercyina záda, ducha by si ale asi nevšiml ani v otevřené místnosti. „Můžeš ji požádat, aby uhnula?“ zeptal se.

„Myslím, že je opakovač,“ odvětila Mercy váhavě.

Opakovač, jak se od ní dozvěděl, byl duch, kterého sice viděla, nereagoval ale na skutečný svět, jen pořád dokola opakoval nějakou scénu, obyčejně na určitém místě a v určitou dobu. Jednalo se spíše o odraz než o pozůstatek skutečné osoby.

„Co dělá?“

„Pláče.“ Mercyin hlas se zostřil, takže se zdála víc sama sebou. „Totéž dělá i u okna. Zajímalo by mě, jestli byla stejně ufňukaná i za života.“

Adam okrajově vnímal, že spolu Tad s Asilem nahoře hovoří. Nevěnoval jim ale pozornost, proto nezareagoval dost rychle, když Tad zavolal: „Mercy, kde trčíš? Pojď nahoru.“

Bez ohledu na ducha se rychle vyškrábala nahoru po schodech. Adam pro ni nemohl nic udělat, proto si pospíšil za ní. Nic zvláštního neviděl a ani necítil. Dorazil nahoru těsně za Mercy a našel ji roztřesenou a s pevně stisknutými rty.

„Mercy, jsi v pořádku?“ zeptal se a ona na něj pohlédla a vážně zavrtěla hlavou.

„Zmýlila jsem se. Nebyla opakovač.“ Promnula si ruce a ohlédla se. „Nahoru ale nemůže.“

„O kom to mluvíte?“ zeptal se Asil.

„Co to znamená, že nebyla opakovač?“ Adamovi se nelíbilo, jak Mercy vypadá – byla příliš bledá a čelo měla orosené potem.

„Znamená to, že se zkusila svézt.“ Mercy se objala a zhoupla se na špičkách„O kom to mluvíte?“ zeptal se Asil znovu.

„Počkejte chvíli,“ zavrčel Adam, ovládl se ale natolik, že na Asila nepohlédl, což by napětí jen zvýšilo.

Druhý vlk varovně zavrčel.

„Omlouvám se,“ řekl Adam, i když ho to stálo spoustu námahy. „Mercy. Můžu něco udělat?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Jsem v pohodě. Jenom se mi to zatím nikdy nestalo. Chytila se mě a nechtěla mě nechat být.“ Zachvěla se. „Zee ale tohle místo obrnil magií a nemohla mě tak sem následovat.“

Mercy byla v nebezpečí, a přestože byl Adam s ní, nic nezmohl. Nechal ji být, protože neměla ráda „miliskování“ na veřejnosti,

a v tomto stavu by neměla na vybranou. Když jí ale začaly jektat zuby, objal ji. Opřela se o něj, protože byla ledově studená. Byla samý sval a kost – a urazila by se, kdyby věděla, že ji považuje za křehkou. Bez své pozoruhodné vůle se zdála… malá.

Téměř ihned jí přestaly jektat zuby. Nakoukla Adamovi přes rameno a řekla: „Mluvili jsme o duchovi, Asile. Několikrát jsem tu ženu viděla tady v domě.“

„V našem domě straší?“ ozval se Tad zaskočeně.

„Neobtěžuje vás,“ prohlásila Mercy obranně. Ustoupila od Adama a on ji pustil. „Kdyby vás obtěžovala, řekla bych vám o ní.“

Krize pominula a Adam se rozhlédl. Místnost byla úzká a dlouhá, široká sotva na to, aby tu vedle sebe stáli tři lidé. Na podlaze leželo několik vrstev perských koberců, které musely stát celé jmění.

Jednu dlouhou stěnu lemovaly různé knihovničky, od ručně vyřezávaných po desky oddělené tvárnicemi. Na dvou nejvyšších policích vždy ležely nenatřené kovové hračky. Zbytek byl plný zbraní s ostrými čepelemi. Knihy, a že jich bylo dost, byly naskládané na zemi

u opačné stěny. Tu naproti dveřím zakrývalo obrovské zrcadlo.

„Mohla bys zavřít dveře, Mercy?“ požádal Tad a zamířil k zrcadlu. „Při otevřených dveřích se nedá zrcadlo aktivovat.“

Adam se ke dveřím dostal první a zavřel ducha venku. Nelíbilo se mu, že Mercy tak poslušně plní rozkazy, i když tentokrát to tak asi myšleno nebylo. Tad věděl, že dát za těchto okolností rozkaz Adamovi nebo Asilovi by byl špatný nápad, proto se obrátil na Mercy.

Poté co Adam zavřel, dotkla se Mercy dveří. „Je na nich nějaká magie,“ řekla.

„Ochrana,“ potvrdil Tad, aniž by se odvrátil od zrcadla. „Zastaví duchy i špehy.“

Zaklepal třikrát na zrcadlo a řekl:

„Spiegel spieg’le finde, Vaters Bild und Stimme,

in der Tiefe Deiner Sinne, seiner Worte seiner Form,

meiner Worte meiner Form, führe, leite, führ‘ zusammen,

deiner Wahrheit Bindeglied,

verbinde unsere Wirklichkeiten,

Wesen und Natur im Lied!“

„Zrcadlo, zrcadlo na stěně,“ zamumlal Asil, když Tad domluvil.

„Ššš,“ řekl Tad. „To je jiné zrcadlo. Rozbilo se, a je to jenom dobře. Nenavádějte k hloupostem i tohle, prosím.“

Adam nedokázal říct, jestli to myslí vážně, nebo ne.

Po několika minutách, kdy zrcadlo nedělalo nic zajímavého a jen odráželo jejich obrazy, se Asil začal rozhlížet po hračkách okolo, ničeho se ale nedotýkal. Poskytlo mu to výmluvu zůstat stát k Adamovi zády, což Adam ocenil.

Mercy se sehnula, aby si lépe prohlédla knihy – většina byla stará a v němčině. Adam si ale všiml, že je mezi nimi i několik novějších detektivek – a taky, jak se zdálo, kompletní vydání Doca Savage, čísel jedna až devadesát v brožovaném vydání. Mercy se po jedné ze starých knih natáhla, Adamovy instinkty ho ale nabádaly, aby ji zastavil. „Není moudré dotýkat se věcí starého nabručeného fae,“ varoval.

„Chce, abych se jí dotkla,“ vysvětlila upřímně.

„Což je další důvod nedělat to,“ odvětil Adam a dál ji držel za ruku.

Poslušný vězeň musí udělat všechno, co mu kdokoli – nebo cokoli – poručí, pomyslel si. Napadlo ho, jestli by jí duch dělal problémy, kdyby mohla projevit vlastní vůli. Pohlédl na zrcadlo, pořád v něm ale neviděl nic než jejich vlastní odrazy. „Tade, proč to trvá tak dlouho?“

„Ššš,“ řekl mladík. „Ne tak nahlas. Mohl by nás slyšet někdo na druhé straně. Přijde, až bude moct.“

„Na dům fae je tu hodně kovu,“ zamumlal Asil. „A tolik magie, že mě z ní svědí nos.“

„Zee je kovář,“ vysvětlila Mercy a opřela se o Adama. Stejně jako Asil mluvila tiše. „Železem políbený. Siebolt Adelbertsmiter.“

„Temný kovář z Drontheimu?“ zeptal se Asil přiškrceně a napjal se.

„Správně,“ řekl Tad a odvrátil se od zrcadla k Asilovi, který byl mnohem zajímavější. Aspoň proto se na něj díval Adam. Druhý vlk naštěstí hleděl na Tada.

„Váš otec je Loan Maclibhuin, Temný kovář z Drontheimu?“ Asil se otočil k Adamovi a na poslední chvíli odvrátil oči. „Víte jistě, že chcete kontaktovat Maclibhuina? Víte, co je?“

„S věkem trochu změknul,“ ujistila Mercy Asila, než mohl Adam cokoli říct. Zdála se víc sama sebou. „Už nezabíjí lidi jenom proto, že mu lezou na nervy. Už nevyrábí šílené zbraně, které nevyhnutelně způsobí víc problémů, než jich vyřeší, jenom proto, že měl špatný den a rozhodl se zničit jednu nebo dvě civilizace.“

Tad si odfrkl. „Má rád Mercy. Pomůže nám.“

Adama najednou zalila únava, a to nejen z toho, jak se snažil držet na uzdě, nýbrž i z událostí posledních několika dnů, posadil se proto na koberec a Mercy si přitáhl do klína, aby se nedostala do žádných dalších problémů.

Když Mercy překvapeně vyjekla – třebaže se mu nevzepřela – řekl: „Nevíme, za jak dlouho starý fae odpoví. Je zbytečné, abys celou dobu stála. Bolí tě koleno.“ Všiml si, že se snažila nepřenášet na něj váhu.

„Autonehoda, pak ten schod,“ řekla a uvolněně se o něj opřela. „Nejvíce mě ale bolí lícní kost. Pád ze Sylviina bytu mi nepomohl.“

„Počkat,“ řekl Tad, nechal je v podkroví samotné a seběhl dolů po schodech, zavřel přitom za sebou dveře.

„Nechal nás samotné v srdci moci svého otce,“ podotkl Asil.

„To proto, že bych vás spíš zabil, než bych vám dovolil cokoli udělat,“ ujistil ho Adam lehce. „Tad ví, že Mercy a já jsme na jeho straně. A jestli si myslíte, že tohle je centrum Zeeho moci, pak se hluboce mýlíte. Je to jen pokladnice, kterých má v okolí určitě dalších padesát. Je to paranoidní starý fae.“ Adam rozuměl paranoii. Byla užitečná, když jste se snažili ochránit milované.

Asil neodpověděl, což bylo patrně dobře. Potřebovali získat odstup, aby se mohli bezpečně vypořádat jeden s druhým. Tad přidupal zpátky nahoru s balíčkem karet a pokerovými žetony.

Mercy se nadechla a Adam na ni pohlédl. Neexistovalo nic, na co by si Mercy stěžovala radši než na výstřednosti vlkodlaků; vždycky mu to připadalo milé – a užitečné. Chvíli čekal, nic ale neřekla.

Adam jí položil ruku na tvář a jemně ji otočil k Tadovi. Bude lepší, když mu problém vysvětlí ona. Dokud Adam neuvítá Asila náležitě ve svém teritoriu – tyto věci měly svůj řád, který bránil krveprolití – bude snadné Asila urazit. S Adamem si dávali dobrý pozor, aby věnovali jeden druhému co nejmenší pozornost.

„Mercy, řekla bys Tadovi, proč je poker špatný nápad?“ požádal ji.

„Asil a Adam se neznají,“ řekla přátelsky. „A i kdyby ano… poker není dobrá hra pro vlkodlaky.“ Zvážila to. „Vlastně to je dobrá vlkodlačí hra. Skončila by mrtvolami.“

Tad pohlédl na vlky, napřed na jednoho, pak na druhého. „A co takhle něco jiného?“ navrhl. „Vojnu? Gin rummy? Vím, že ten hrajete, protože mě ho jako dítě naučil Warren.“

„Pověz mu to,“ řekl Adam Mercy.

„Dva dominantní vlci by spolu raději neměli nic hrát, pokud se dobře neznají a nestanovili si mezi sebou hierarchii dominance. Když mi bylo šest nebo sedm, v marokově smečce se strhla dost zákeřná partie šachů. Bran ji nakonec ukončil, jeden z vlků přesto skončil se sekyrou v noze,“ zasvěcovala Mercy věcně neznalé. „Například Adam s Warrenem by spolu klidně mohli hrát, protože i když jsou oba dominantní, Adam dostatečně prosadil svoji nadřazenost. Jedna prohraná hra na tom nic nezmění. Darryl a Warren ale zaujímají

ve smečce druhé a třetí místo. Kdykoli smečka hraje CAGCTDPBT, stojí na stejné straně. Vždycky.“

Tad si Mercy změřil. „Takže žádný poker. Ani gin rummy, a už vůbec ne šachy, pokud někdo nemá skončit se sekyrou v noze. A já nevěděl, že hraješ CAGCTDPBT.“

„Vlkodlačí hry,“ řekla Mercy vážně, „dej do toho všechno, nebo běž domů.“ Někdy byla tak roztomilá, že z toho Adama bolelo u srdce. A byla taky drsná hráčka CAGCTDPBT. Smečka nutila hrát jeho a Mercy za opačné strany, aby to bylo fér.

„Karty na go-fish jsem už dávno vyhodil.“ Tadův hlas zněl suše. „Já si zahraju solitaire a vy ostatní můžete točit palci na břichu.“

Adam byl vyčerpaný, ustaraný a nešťastný, opřel se proto o stěnu a přivřel po způsobu vojáků oči. Nespal, nebyl ale ani úplně vzhůru. Kdyby se jakkoli změnily zvuky, obrazy nebo pachy v jeho okolí, upoutalo by to jeho pozornost.

Tad se posadil před zrcadlo a vyložil si pavoučí solitaire. Zahrál si tři nebo čtyři hry a všechny prohrál – Tad totiž nepodváděl.

Asil se zaměstnal tím, že studoval Zeeho hračky co nejdále od Adama. Maur byl jiný, než si ho Adam představoval. Byl mnohem méně šílený a taky mnohem lépe, než by podle své pověsti měl, zvládal taneček, který chránil před smrtí všechny v pokojíku, v němž se společně nacházeli dva dominantní vlci, kteří si byli naprosto cizí. Bran obvykle věděl, co dělá, a zjevně tomu tak bylo i tehdy, když jim poslal Asila.

Mercy nespala, ležela mu ale tiše na klíně. Když byli sami, ráda se k němu tulila. Rozhodl se užít si to, protože to konejšilo netvora v jeho nitru. Vlk byl přesvědčený, že dokud ji drží, nic se jí nemůže dotknout.

A to ani on. Aspoň ne teďMercy mu zakryla ruku svojí a Adam cítil, jak ho pálí stříbro. Nereagoval, protože touha po jejím dotyku byla větší než bolest ze spáleniny – a stříbro vysála z něj, ne? Takže se možná nechával částečně ovlivnit pocitem viny, přesvědčením, že si zaslouží trpět, protože jí ublížil.

Předklonila se a znovu si začala číst tituly knih. Pootevřel oči, aby se ujistil, že se nepokusí opět sáhnout na knihu, která ji volala.

Zee tu měl moderní univerzitní skripta o metalurgii hned vedle velice staré knihy vázané v kůži, jejíž titul byl skoro nečitelný, protože zlatý nápis zašel a byl ve starogermánštině. A kousek z dosahu ležela zelená knížka s mačkanou plátěnou obálkou, která Mercy předtím uchvátila. Mercy se neklidně zavrtěla, pak strnula a rychle z něj sundala ruce.

„Spálila jsem tě,“ zašeptala s hrůzou.

Tad vzhlédl od další partie a také Asil se podíval jejich směrem – ihned ale obrátil pozornost zpět k faeským zbraním na policích.

„Jsem vlkodlak,“ řekl Adam tiše. „Nezabije mě to.“

Zamračila se na něj a on opět zavřel oči. „Jsem v pořádku, Mercy. Už se to zahojilo.“ Chtěl jí říct, aby si nedělala starosti, ale mohla by ho poslechnout. Ne proto, že by se řídila jeho radou, ale kvůli tomu zatracenému faeskému artefaktu, který ji nutil k poslušnosti. Poslušná Mercy bez svobodné vůle – zvrácenost.

Schoulila se do klubíčka a schovala si ruce, aby se ho náhodou nedotkla. Taky zavřela oči – věděl to, protože sám je nezavřel úplně.

Abych tě lépe viděla, drahoušku, řekl velký zlý vlk.

Viděl ale ještě něco jiného. Adam měl ve zvyku všímat si okolí – jednalo se o situační povědomí. Nejednou mu zachránilo kůži. Zvlášť pak vnímal věci, které by se daly použít jako zbraně.

Jedna z čepelí na polici změnila polohu. Neviděl ji pohnout se, když ale do pokoje vešli, ležela v zadním koutě spodní police v knihovničce u zrcadla. Nyní se nacházela uprostřed police a úplně na jejím kraji.

Přemýšlel, jestli velmi pomalu nepronásleduje Asila.

Jednalo se o lovecký nůž s tmavou, slabě narezavělou čepelí. Jílec byl vyrobený z nějakého paroží. Když ještě víc přivřel oči a pohlédl stranou, takže nůž vnímal jen periferním viděním, všiml si, že čepel zdobí nějaké runy. Jakmile na ni ale pohlédl zpříma, runy zmizely.

A protože Adam nezíral na nůž, všiml si, že se něco děje se zrcadlem.

Okraje černaly, až zrcadlo postupně přestalo odrážet dění v místnosti a připomínalo spíše obrovskou fotografii těžkého šedého hedvábného závěsu než stříbrné zrcadlo. Adam zvedl hlavu, aby lépe viděl. Jakmile celá plocha zčernala, vykvetla na ní jinovatka. Objevila se přímo ve středu, jako by povrch byl velice studený a někdo na něj foukal teplý, vlhký vzduch. Po zrcadle se jako mlha rozlila v křišťálové vrstvě ledová pavučina.

Jakmile led pokryl celé zrcadlo, uprostřed se objevila tmavá čára, ze skla se vysunuly tmavé, mozolnaté ruce s dlouhými prsty a odstrčily šeď stranou, koberec přitom zasypal sněhový poprašek.

Ze zrcadla vystoupil Zee. Tad vzhlédl a posbíral karty, i když ještě nedohrál. Asil přimhouřil oči, přenesl váhu na špičky a připravil se na cokoli. Mercy otočila hlavu a řekla: „Ahoj, Zee. Už je to dlouho.“

Zee, který vykročil ze zrcadla, nebyl ten Zee, na kterého byl Adam zvyklý. Kouzlo, jímž se maskoval před světem, zmizelo. Už to nebyl štíhlý, plešatějící starý muž – jeho ostře řezaná tvář byla zároveň bezvěká i starobylá a měla barvu mořeného dubu. Pyšnil se svaly muže, který tráví dny před výhní a nutí kovu svoji vůli – měl široká ramena a napnutou kůži svědčící o tvrdé dřině.

„Mercedes,“ řekl. „Co jsi to provedla se svými rty?“

Mercy se dotkla rtů, nic ale neřekla. Adam to vzal jako dobré znamení.

Zeeho vlasy měly barvu bílého zlata a padaly mu na ramena jako vodopád světlého obilí. Trochu se nehodilo, že byl oblečený do černých džínů a šedé flanelové košile se skvrnou od motorového oleje na manžetě. Na nohou měl staré, okopané boty s ocelovou špičkou.

Asil ohrnul rty a tiše zavrčel.

„Klid, vlče,“ řekl Zee svým obvyklým netrpělivým, mrzutým tónem. „Už je to dlouho, co jsem naposledy lovil tvůj druh. A pokud si pamatuju, tobě se podařilo utéct. Nemáš mi co vyčítat.“

Starý fae se zamračil na Tada, který odložil balíček karet na karetní stolek a vstal.

„Co se děje, Tade? Proč jsi mě sem zavolal?“

„Raději by ses měl ptát, co se neděje,“ odvětil Tad. „Tak rád tě vidím. Ani nevím, kde mám začít.“

„Pokud to pomůže,“ řekl Zee, „vím, že někdo unesl většinu vlčí smečky. Naposledy jsem slyšel, že tě Mercy poslala hlídat Jesse a Gabriela a sama vyrazila podívat se, jak se vede Kyleovi. Vidím, že se ti podařilo zachránit aspoň jednoho z vlků, Mercy.“

„Adam se zachránil sám,“ odvětila Mercy. „A rty mám od stříbra.“

Zee se zamračil a přistoupil o dva kroky blíž. Adam vstal a postavil i Mercy, protože nechtěl, aby se k němu cizinec se Zeeho očima a hlasem přiblížil, když byl v tak zranitelné pozici.

„Stříbro?“

Mercy vysvětlila, že jí Kojot poradil, aby změnila pravidla, a tak vysála stříbro z Adamova těla. Adam měl v úmyslu důrazně si

s Kojotem promluvit, až ho zase uvidí – ne že by to pomohlo. Potom se Mercy vrátila zpět na začátek, pověděla Zeemu o tom, jak se Stefanem osvobodili Kylea, a skončila tím, jak s Asilem dorazila k Sylviinu bytu.

„A tak jsem poslala Jesse a Gabriela i s dětmi do Kyleova domu,“ dovyprávěla Mercy.

„V Marsiliině voze, který teď má promáčklou kapotu a mrtvolu v kufru,“ řekl Zee.

„Není to tak strašné, jak to zní,“ ujistila ho.

„Ne,“ nesouhlasil Adam. „Je to přesně tak strašné, jak to zní.“

„Znáš ty zabijáky?“ zeptal se Zee Tada.

„Byli to Střep a Paprika.“ Tad se opřel o nejbližší knihovničku a zachytil lovecký nůž, než mohl spadnout na zem. Zamračil se na něj a vrátil ho zpátky do kouta, kde původně ležel. „Zůstaň,“ poručil mu.

Zee se usmál a najednou vypadal mnohem víc jako muž, kterého Adam znal. „Snad budeš mít víc štěstí, než jsem s ním měl zatím já.“ Kývl na nůž. „Nerad trčí na jednom místě, když se dějí zajímavé věci. Jak víš, že to byli Střep a Paprika? Umí se dobře maskovat.“

„Tady,“ řekl Tad a vytáhl kousek kovu, ve který proměnil meč faeského muže. „To je tvoje. Střep ho použil na Asila – který si ho udržel od těla baseballovou pálkou z Walmartu. Střep se musel přestat maskovat, aby mu stačil.“ V Tadově hlase zazníval skoro zbožný obdiv.

„Maur nepotřebuje otravný magický meč, aby zvítězil nad zlem,“ zamumlala Mercy a Adam na ni ostře pohlédl.

Zee si kousek kovu vzal a znovu ho proměnil v meč. Tentokrát byl černý jako smůla a jen půl metru dlouhý.

„No jistě,“ řekl Zee a tvářil se, jako by ho trochu urazilo, že Asil zvítězil nad jeho výtvorem. Tvář se mu ale vyhladila, když pokračoval:

„Tři týdny mi unikal uprostřed zimy v Alpách. Je očividné, že spriggand proti němu neměl žádnou šanci, a to ani s takovou zbraní.“

„Střep utekl,“ řekl Tad. „Ještě předtím se zničehonic objevil Adam a sebral mu meč.“

„Proto tu ale nejsem,“ uhádl Zee. Nepohlédl na Mercy, Adam však cítil jeho pozornost.

„Správně,“ potvrdil Tad. „Mercy, dotkni se prstů u nohou a otoč se třikrát na místě.“

Adam chápal, proč to Tad dělá, nedokázal ale potlačit nešťastný zvuk. „Musíš jí přestat poroučet,“ varoval ho. Nezlobil se, aspoň ne na Tada. Její poslušnost ale jeho vlka tak dráždila, že toužil vyskočit z kůže. Když posledně skončila pod vlivem podobné magie, znásilnili ji, což si pamatoval jak vlk, tak muž.

„Klid a mír, taky známý jako Dar vílí královny,“ řekl Zee zadumaně a Adam pochopil, že není jediný, komu Mercyina poslušnost vadí.

„Slyšel jsem, že se znovu objevil. Střep a Paprika si ho odnesli?“

Adam chytil Mercy za ramena a zastavil ji, než mohla dokončit druhou otočku. „Už ho nemusíš poslouchat, Mercy. Stůj.“

„Ne,“ řekl Asil. „Pouta jsou pořád v kufru s mrtvou ženou – která si, jak předpokládám, říkala Paprika.“ Ušklíbl se. „Je to jako ze špatného porna.“

Tad se usmál. „To se před několika staletími netočilo.“

„Střep zůstal sám?“ Zee na okamžik připomínal vlka na lovu. „Zajímavé.“ Potom pohlédl na Mercy a část nelidskosti z něj opadla.

„Připravit někoho o vůli bylo vždy obtížné, je to vzácný faeský dar,“ řekl Zee. „Kouzlo nejlépe působí na spící nebo šťastné lidi.“

Mercy se otřásla, jako by jí opět začalo být chladno. „Nelíbí se mi být poslušná.“ Adam ji objal a přál si, aby se mohl vrátit zpátky

v čase a zabít muže, který jí to provedl posledně, ještě než jí ublížil. Anebo si aspoň přál, aby ji mohl ochránit před vzpomínkami, protože pokud je ta věc probouzela v něm, muselo totéž platit i pro ni. Dusil ho vztek – a Mercy ho chlácholivě poplácala po paži.

Zee mu pohlédl do očí, ponuře kývl a Adam pochopil, že ani jemu se nelíbí, že takové kouzlo Mercy znovu dostalo. „Klid a mír byl darem pro vílí královnu, která zajala syna špatné fae.“

Na vílí královnu narazili v minulosti už jednou. Nepatřily zrovna k faeské šlechtě, jejich dar jim ale umožňoval zotročovat lidi i fae. Stejně jako včelí královny si vytvářely dvory, které je živily a bavily. Nepatřily k Adamovým oblíbeným fae.

„Nevydržela dlouho,“ pokračoval Zee, „protože na fae působí pouta jen krátce, u lidí ale mohou mít trvalejší následky.“

Zee vzal Mercy za bradu a pohlédl jí do očí. „Žena, která vílí královně dárek dala, chtěla zpět jen svého syna. Po královnině smrti se ale všichni lidé i fae se vrátili zpátky ke svým životům.“

Bez maskovacího kouzla vypadaly jeho oči barvy šedé břidlice jasnější a podivnější.

„Dávej si pozor na vílí dary,“ řekla Mercy.

„A na Řeky, kteří dary přinášejí,“ dodal Zee bez zaváhání.

„Jak kouzlo zlomíme?“ zeptal se Adam. „Zabít tu ženu očividně nestačilo.“

„Polibek z lásky,“ řekla Mercy, i když se Adam ptal Zeeho. „Já ale Adama políbit nemůžu, protože bych mu ublížila. Mám v sobě příliš mnoho stříbra.“

Polibek? Adam pohlédl na Zeeho, který pokrčil rameny. „Polibek od milované osoby dokáže popravdě vyléčit řadu faeských kouzel.“

Tak dobrá. Adam vzal Mercy za bradu, zvedl ji a políbil. Líbal ji už u Sylviina bytu. Tentokrát se ale nedal zastavit pálením stříbra.

V duchu si Mercy představil. Mercy s talířem sušenek, které přinesla sousedovi v naději, že ho potěší, poté co ho opustila manželka. Mercy s vyceněnými zuby, protože ji podráždil, když se ji snažil chránit. Mercy sundávající kola z toho zatraceného vraku na dvorku, protože se na něj zlobila. Mercy s pistolí v ruce po tom, co zastřelila Henryho, zbabělého vlka, který chtěl vyzvat Adama na souboj, když byl zraněný.

Rty mu začaly krvácet, pak je pokryly puchýře.

Přijal bolest a potlačil ji, dovolil si cítit jen hebkost a teplo jejího těla. Nadechl se nosem a obklopil se její vůní. Tohle byla jeho Mercy, a on ji chtěl – její mysl, tělo i duši, byla jeho. A on byl její. Polibek se rozpálil a on si ji přitáhl blíž a nechal se prostoupit žhavostí polibku v naději, že zažehne oheň i v ní.

Oplácela mu polibek a celá se uvolnila – byla jeho partnerkou, v tomto ohledu jako v tolika jiných. Dobře se k němu hodila – byla svalnatá jen s náznakem měkkosti a voněla po spáleném oleji, štiplavém mýdle s pomerančovou vůní a po Mercy.

Potom se ale celá napjala a vzepřela se mu. Ještě chvíli ji držel, protože se mu líbil její vzdor, znamenal totiž, že zlomili kouzlo. Mercy ale věděla, jak se někomu většímu a silnějšímu vymanit. A skutečnost, že jí nechtěl ublížit, byla pro ni větší výhodou než síla pro něj.

Zkroutila zápěstí, vysmekla se mu a ucukla.

„Sakra, sakra, Adame,“ vztekala se, zatímco Adam lapal po dechu. „Nesmíš mi dovolit takhle ti ubližovat. Už bůhvíjak dlouho jsi nejedl, protože ti vidím žebra. Za dva dny jsi shodil deset kilo. Příliš často ses měnil a neměl jsi dost jídla – a pokaždé, když se tě dotknu, musíš si hojit rány, což všechno ještě zhoršuje. A navíc si necháš takhle ublížit, ty pitomý, pitomý…“ Byla tak rozčilená, že nenacházela slov.

„Anebo se můžeš pokusit přimět ji udělat něco, co se jí naprosto příčí,“ řekl Zee nedbale. „To na tenhle druh magie funguje lépe než polibek z lásky.“ Adam měl rty samý puchýř a jeho tvář vypadala, jako by si ji spálil na slunci. To jsem mu udělala já.

„Tohle už nikdy nedělej.“ Můj hlas, celé moje tělo se třáslo šokem ze zlomeného kouzla, z toho, že jsem se dokázala zastavit a přestat Adamovi ubližovat. „Právě jsem tě získala zpátky.“ Kojot v mém nitru toužil někoho, kohokoli kousnout, protože se cítil posedlý… posedlý. „Můj dotyk ti působí bolest. Nenech si ode mě ubližovat.“ Poslední větu jsem doslova zakňourala a uvědomila jsem si, že blábolám. Sklapla jsem.

Instinktivně jsem ucouvla, aby nehrozilo, že se někoho dotknu. Nechtěla jsem na nikoho přenést zbytky magie – odporné magie – kterou jsem měla v sobě. Nechtěla jsem znovu ublížit Adamovi. Nechci se ho dotknout svojí špinavou kůží, jsem špinavá, špinavá. To je špatně.

Věděla jsem, že je to špatně. Byla to jen ozvěna traumatu, kterého jsem se stále nezbavila, i když už mě nesvíral tak krutě jako dřív. Snažila jsem se vzchopit a soustředit se na skutečný problém. Na Adama.

Po bradě mu stékala krev, zarudlost jeho kůže už ale mizela. Spáleniny od stříbra. Dotkla jsem se rtů. Mohlo za to stříbro, ne divná magie, která mě připravila o vůli, ani špína, jež na mně uvízla po znásilnění. Věděla jsem to, přesto jsem měla pocit, jako by spolu ty věci souvisely – faeská magie a rány na tváři mého druha.

„Stříbro,“ řekl Zee, „s tím ti můžu pomoct, Mercy.“

Pohlédla jsem na něj a srdce mi stále bušilo – zlostí na Adama, zrušením kouzla, ve které jsem nevěřila, dokud nebylo zlomeno,

a stínem vzpomínky. Vzpomněla jsem si, že Tad mluvil o tom, jak mě zbavili vůle, a… nezajímalo mě to. Podobně jsem se cítila už jednou.

„Stříbro,“ řekl Zee a tvářil se smutně, jako by věděl, na co myslím. „Je to jenom stříbro. Jinak je po všem.“

„Dobrá.“ Měla jsem stažené hrdlo a nechtěla jsem, aby se mě dotýkal. Nechtěla jsem, aby se mě ještě někdy někdo dotkl, věděla jsem ale, že je to nesmysl.

„Mercy.“

Adam počkal, dokud jsem mu nepohlédla do očí. „Jakmile se stalo něco, co jsi nechtěla, zlomila jsi kouzlo. Nikdy tě nemělo ve své moci. Ne, když jsi to nechtěla.“

Upnula jsem se na jeho hlas a utřídila si myšlenky. Bude v pořádku. Rty se mu hojily mnohem pomaleji než obvykle, měl ale za sebou několik perných dní, jak jsem mu řekla, když jsem na něj ječela. Potřeboval se co nejrychleji najíst.

„Mercy.“

Kývla jsem, aby věděl, že jsem ho slyšela. Ještě jsem nechtěla riskovat a promluvit. Příliš mnoho věcí mi připadalo stále živých a nebyli jsme s Adamem sami.

„Proč ta pouta nezabrala hned?“ zeptal se Asil. Možná to udělal proto, aby na mě všichni přestali zírat, neznala jsem ho ale dost dobře na to, abych si tím mohla být jistá. „Když napadla fae, třebaže se oháněl magickým mečem, jednala z vlastní vůle.“

„Stalo se to, když se vrátil Adam,“ řekl Tad. „Není snadné zbavit někoho vůle. V případě Huonova poháru… předtím…“ Vydal nešťastný zvuk. Pohlédl na Asila, který o tom incidentu mohl, ale nemusel vědět. Předtím. Když mě znásilnili, protože jsem nedokázala odolat magii poháru, ze kterého jsem se napila.

Tad si odkašlal. „Pohár, který Mercy předtím ovlivnil, bral akt napití jako souhlas, a navíc to byl mnohem mocnější artefakt. Klid a mír je dvojúrovňové kouzlo, mnohem méně mocné. První úroveň způsobuje, že se člověk cítí šťastný a uvolněný. Jako nejlepší marihuana na světě. Vězeň je tak zranitelný. Druhá úroveň zajišťuje jeho poslušnost. Magie funguje i poté, co zajatci pouta sundají, aby se dala použít na víc než jednoho vězně.“

Promnula jsem si zápěstí, na kterém jsem měla pouto nasazené. Nic jsem z něj necítila – v tu dobu jsem ale byla zaměstnaná jinak. Kdyby mi nasadila obě, nechala bych se prostě zajmout? Místo toho mi magie vpadla do zad a nedala mi férovou šanci bojovat. Pouta čekala, dokud mě euforie z Adamova návratu nezbavila obrany, pak mi ukradla svobodnou vůli.

„Vrátí se magie, když se uvolním?“ zeptala jsem se a spolkla žluč. Byla jsem v bezpečí. Byl tu Adam, byl tu celou dobu. Nestalo se nic špatného – vzpomněla jsem si ale na plačícího ducha, který se mě pokusil posednout. Co by se stalo, kdyby Zee nevložil do dveří

ochrany, přes které duch nemohl projít? Cítila jsem se stísněně a můj kojot se toužil dát na útěk, pak jsem se ale podívala na Adama. V pohledu měl bezpečí – i když bylo směšné, že jsem po něm toužila. Kdyby mě duch posedl, vypořádal by se s ním – stejně jako se postaral o faeskou magii, která ze mě udělala bezmocnou panenku.

„Ne,“ řekl Zee pevně. „Na tebe magie tak snadno nepůsobí, liebchen. Artefakt měl jedinou šanci. Patrně by ses za několik dní vzpamatovala sama od sebe. Dar vílí královny není silný, je to uměle vytvořená slabina, která přivodila pád vílí královny, jež na něj příliš spoléhala.“

Kývla jsem a napětí v mém břiše povolilo.

Zee pohlédl na Tada. „Žádný artefakt, silný ani slabý, ale není snadné zničit. Nepokoušel bych se o to, protože by mě to dostalo do potíží se Šedými pány.“ Zadíval se na černou čepel, usmál se a podal ji Tadovi. „Hier, hier, mein sohn. Na chvíli si ji nech u sebe. Možná se ti bude hodit. Buď ale opatrný, meč má neustále hlad a nejraději požírá magii – a má ve zvyku zrazovat své pány.“

Tad se usmál, magií proměnil meč v ocelový jílec bez čepele a schoval ho do kapsy džínů. „Chápu,“ řekl. „Slyšel jsem o něm.“

„Dobře.“ Zee pohlédl na mě. „Odstranit všechno to stříbro nebude příjemné, Mercy.“ Pohlédl na Adama. „Musíme to ale udělat teď, nebo nikdy. Nevím jistě, jestli budu moct znovu použít zrcadlovou bránu.“ Zamračil se. „Ariana by se o to mohla pokusit, její magie už ale není, co bývala. Tad má potřebnou magii, neumí ale dost na to, aby mohl podobné kouzlo vymyslet.“

„Je magie vůbec někdy příjemná?“ zeptala jsem se. „Byla bych radši, kdybys to udělal.“ Doufala jsem, že starý gremlin dokáže můj stříbrný problém vyřešit, a nemínila jsem se nechat zastavit svým malým posttraumatickým syndromem. Obrnila jsem se, zavřela jsem oči a ujistila se, že mám svůj výraz pod kontrolou.

Zee mi položil ruce na obličej a naplnil mě magií. Zpočátku to nebolelo. Magie chutnala po oleji, kovu, pohybu a rudém žáru. Cítila jsem její volání a znělo úplně jinak, než když jsem lákala stříbro z Adama. Potom mě začaly šimrat nohy, jak ale pocit stoupal vzhůru, šimrání nahradilo štípání, jako by mě kousl jeden nebo dva červení mravenci a pak celá tisícovka. Pálení se šířilo vzhůru mým tělem.

„Au, au, au,“ hekala jsem.

„Když tahala stříbro ze mě, nebolelo to,“ namítl Adam nešťastně.

Sklapla jsem. Trochu pálení jsem dokázala zvládnout; no dobrá, silné pálení. Nechtěla jsem rozrušit Adama.

„Nejsem dítě Kojota a nemám mystické spojení s vlkodlakem, takže se musím řídit pravidly magie,“ řekl Zee Adamovi. Sundal ze mě ruku a zamračil se na kus stříbra, který v ní držel, zatímco já lapala po dechu. „Máš v sobě hodně stříbra, Mercy – a to jsme ještě neskončili. Říkáš, že už ses části zbavila?“

Adam kývl. „Viděl jsem podlahu v ložnici.“ Asi zaskočil napřed ke Kyleovi, teprve pak mě následoval k Sylvii. „Vyzvracela víc stříbra, než kolik ho ze mě vytáhla. Trefili mě asi pěti šipkami, rozhodně v nich ale nebylo tolik stříbra, kolik skončilo na podlaze.“

„Konzervace hmoty,“ řekl Asil. „Možná vysála stříbro nejen z vás. Jak je na tom smečka?“

„Konzervace hmoty,“ zopakoval Tad přiškrceně, „zvláštní koncept, když ho vyjádří vlkodlak. Kdo by měl lépe vědět, že magie na vědu naprosto kašle, než osmdesátikilový muž, který se mění ve stodvacetikilového vlkodlaka?“

„Ostatní na tom nejsou tak zle, jak jsem se obával,“ řekl Adam pomalu a usmál se Tadově poznámce. „Nenapadlo mě, že mohla pomoct nám všem. Většina vlků je na tom pořád dost špatně – Warren a Darryl jsou ale skoro úplně v pořádku. I kdyby se však jednalo o všechno stříbro, které jsme měli dohromady v sobě, byli bychom mrtví.“

„Některým vlkům je ale pořád zle?“ zeptal se Zee.

„Ano.“

Zee mávl na Tada. „Pojď sem a položil ruku na moji, ukážu ti, jak vyléčit Adamovu smečku.“

„Bezva,“ řekla jsem s pramalým nadšením, přestala jsem se ale ježit. „Jsem pokusný králík.“

Cítila jsem se jako pes s čenichem plným dikobrazích bodlin, podruhé pro mě bylo těžší stát a nechat ze sebe tahat stříbro. Bolest a Adamův ponurý výraz mi ale pomohly soustředit se. Vesele jsem se na něj usmála a jeho zamračení se prohloubilo.

Zeeho lekce v čarování byly stejné jako ty v opravě aut – všechnu práci nechal na Tadovi a jen stál za ním a uštěpačně ho opravoval. Dělal to ve starogermánštině, a i když se moderní němčinou jakž takž domluvím, tato stará řeč zněla trochu jako velština, kterou mluví Švéd s kuličkami v puse.

Nakonec držel Tad v ruce kousek stříbra o velikosti deseticentu, já si mnula stehna, abych se zbavila křečí, a Adam pochodoval sem

a tam jako rozzuřený pavián, kterého jsem jednou viděla v zoo. Asil si půjčil knihu a stáhl se do kouta, aby Adama dál nedráždil. „Pokud má Tad stejně léčit i vlkodlaky,“ procedila jsem skrze zaťaté zuby, protože všechny svaly v těle jsem měla stažené v křeči, „pak je Adam bude muset držet.“

Adam ke mně přistoupil a začal mi masírovat ramena. Vydechla jsem úlevou, nechala ho pracovat a zaměřila se na své levé lýtko.

„U vlků to bude snazší,“ řekl Zee. „Jejich těla se už snaží stříbra zbavit, takže budou potřebovat jenom trochu pomoct. A taky se rychleji uzdraví.“

„Dohlédnu na Tada,“ slíbil Adam. „Nic se mu nestane.“

„Takže, plánují fae převzít nadvládu nad světem?“ zeptala jsem se Zeeho.

Rozesmál se a několik minut nedokázal promluvit. „Krátká odpověď zní: ano,“ řekl vesele.

Asil odložil knihu a přestal předstírat nezájem.

„Ale?“ řekla jsem a on se znovu zasmál.

„Liebchen,“ pravil. „Kdyby dokázali namířit meče aspoň na deset vteřin stejným směrem, asi by dokázali něco děsivého. Prostě už je unavilo jen přežívat a hledají způsob, jak se uchytit v novém světě ze železa.“ Pokrčil rameny. „Netuším, co se stane. Vím jen, že se věci mění.“

„Někdo mi jednou řekl, že změna není ani dobrá, ani špatná.“ Byl to Kojot.

Adam za mnou vyloudil nesouhlasný vlčí zvuk. „Čím jsi starší, tím víc se bojíš změny, i když jsi přesvědčená, že držíš v rukou moc. Hlavně v tom případě. A spousta fae je hodně stará.“

Zee sklonil před Adamem hlavu, což v jeho vlastní podobě vypadalo mnohem víc královsky než v lidském převleku. „Správně. Rád bych vám řekl, že si nemusíte dělat starosti, ale měli byste. Mnoho fae lidi nenávidí, Mercy. Někteří je nenávidí kvůli železu, kterým zahltili svět, jiní kvůli ztrátě původní říše Pod kopcem, i když tu už jsme nahradili, a další kvůli jejich snadnému rozmnožování.“ Povzdychl si a vypadal staře. „Nenávist není užitečná.“

„Že to říkáš zrovna ty – nikdy by mě nenapadlo, že něco takového uslyším, a to bez ohledu na to, jakého věku dosáhnu.“ Asil se zasmál a Zee povýšeně zvedl obočí. Ten, kdo ho dobře neznal, by si možná nevšiml břitkého humoru v jeho očích.

„Není užitečná,“ potvrdil Zee, pak se zatvářil, jako by poslouchal, moje uši ale nic zvláštního nezachytily. „Je ale mocná. Někdo mi klepe na dveře. Musím zpátky.“ Položil synovi ruku na rameno. „Dávej na sebe pozor.“

„Ty taky,“ řekl Tad.

Zee prošel černotou v rámu zrcadla, jako by to byly obyčejné dveře. Vyřkl něco, co jsem slyšela v kostech, ne ušima, a rám opět vyplnilo zrcadlo.

„Nikdy by mě nenapadlo, že se zrovna on změní,“ pravil Asil zamyšleně.

„Miloval moji matku,“ řekl Tad. „Láska je mocnější než cokoli jiného, dokonce i než starý, mrzutý a nenávistný fae.“

Asil na Tada zamyšleně pohlédl. „Opravdu?“ Pak se zadíval zpátky na zrcadlo. „Láska je užitečná i mocná – ale málokdy příhodná.“

„No, já nevím,“ řekl Adam. „Mně vyhovuje.“

„Tvrdil jsi něco jiného,“ připomněla jsem a ona se zasmál.

*

Cestou dolů po schodech ze Zeeho zrcadlového pokoje se mě duch znovu pokusil obtěžovat. Tentokrát jsem ale nebyla omámená faeskou magií.

„Běž pryč,“ řekla jsem jí.

„Mercy?“ Adam šel těsně za mnou a položil mi ruku na záda.

„Ty ne,“ řekla jsem mu. „Duch.“ Zavrčel a já se usmála.

Žena dokázala, že umí víc než brečet, přiblížila tvář k mojí a zaječela. Nikdo nezareagoval. Byl to vskutku pronikavý vřískot, takže někdo by sebou určitě trhl, kdyby ho slyšel. Byla to další věc, kterou jsem vnímala jenom já – nemám to štěstí?

Dlouho jsem si myslela, že nic víc s duchy nezmůžu – že se mohu jen dívat. Pak jsem potkala upíra, který kradl moc těch, které pozřel. Přijal moc kožoměnce, jako jsem byla já, a dokázal mnohem víc.

Soustředila jsem se na ducha, vypůjčila si trochu moci od Adama, přestože jsem to nepotřebovala, a zopakovala jsem: „Běž pryč.“

Rázem zmizela, odněkud zdola se ale ozvala hlasitá rána. Slyšela jsem, jak se Tad před námi rozběhl do přízemí. Asil utíkal naprosto nehlučně jako většina starých vlkodlaků.

Když jsme dolů sešli já s Adamem, zametal Tad sklo v kuchyni a Asil ho sledoval. Vypadalo to, že duch ženy třískl o zem veškerým nádobím, které stálo v odkapávači u dřezu.

Tad na mě pohlédl, když sypal střepy do odpadkového koše. „Tvrdila jsi, že umí jen brečet.“

„Myslím,“ řekla jsem omluvně, „že když jsem jí bez svého obvyklého vzdoru prošla, přitáhla jsem ji blíž ke světu. Pravděpodobně bude trochu víc vidět, než účinky odezní.“

„Máme ducha.“

„To už jsem ti řekla,“ podotkla jsem.

„Bezva.“ Odložil lopatku na pult a zakřenil se na mě. „Strašidelné domy jsou fajn.“

„Tohle mi zopakuj, až ti nedovolí celou noc spát,“ řekla jsem. „Pokud se ale bude dál chovat impertinentně, dej mi vědět. Možná ji přiměju, aby tě nechala být.“ V tom ohledu jsem moc neexperimentovala. Duchové měli tak málo sebeurčení – byli spoutaní zákony své existence – že připravit je třeba jen o trochu kontroly mi připadalo zavrženíhodné. Dokud neobtěžovali mě nebo mé přátelé, neměli se ode mě čeho obávat.

„‚Impertinentně‘, co?“ řekl Tad. „Vidím, že používáš kalendář Velkých slov, který jsem ti dal k Vánocům.“

„K tomu se nedá nic dodat,“ odpověděla jsem vážně.

*

Zbavena stříbra i magie a s příslibem, že už nikdy nebudu slovíčkařit – anebo hrát scrabble – s Adamem ani Asilem (Co vlastně znamená quicquidlibet?), jsem za volantem vozu zamířila ke Kyleovi, kde jsme se měli setkat s agentem Cantripu i s ostatními.

Adam jen zvedl obočí, když jsem prohlásila, že budu řídit – což znamenalo, že byl fakticky unavený. Jakmile jsem vyjela na silnici, zavřel oči a celou cestu toho nikdo moc neřekl. Se dvěma dominantními vlkodlaky, kteří nepatřili ke stejné smečce, v autě to asi bylo jen dobře.

Marsiliin vůz parkoval na Kyleově příjezdové cestě. Corollu jsem musela nechat skoro o blok dál, protože na ulici stála spousta aut – a taky jeden mikrobus popsaný citáty z bible. Většinou pocházely z Listu Římanům, ale několik také ze Zjevení a spousta z Knihy přísloví. Většinu jsem znala, pomohlo ale, že pod každým byla uvedená kapitola a verš. Když jsem se zastavila, abych si je přečetla, Adam se tiše zasmál.

„Elizaveta,“ vysvětlil. „Řekl jsem jí, že potřebujeme odvézt celou smečku, a ona se objevila se dvěma dodávkami a s tímhle. Jeden

z jejích synovců si ho prý vypůjčil na faře. Řekl jim, že potřebuje něco přestěhovat. Nechali nám ho tu, abychom mohli zařídit všechno potřebné.“

„Je dobře, že Kyleův soused je mrtvý,“ řekla jsem mu. Adam nezavolal mně; zavolal čarodějce, která se ani neobtěžovala přijmout můj telefonát. „Kdykoli jsem nechala ubohého starého rabbita před Kyleovým domem, našel Kyle na dveřích nalepenou stížnost. Neumím si představit, co by udělal, kdyby viděl tenhle mikrobus.“

„Hej,“ pošeptal mi Adam do ucha. „Tobě jsem volal jako první, ale nefungoval ti mobil. Teprve potom jsem zavolal Elizavetě.“

Neměla jsem se hned cítit líp. Elizaveta byla užitečnější; měl jí zavolat první. Uměla ničit důkazy a její poskoci si mohli půjčit dodávky. Jako první ale zavolal mně. Zlobila jsem se sama na sebe za to, že jsem žárlila kvůli takové hlouposti, a tak jsem se rozhlédla a zapátrala po něčem, co by mě rozptýlilo. Pohled mi opět padl na mikrobus.

„‚Čarodějnici nenecháš naživu‘,“ přečetla jsem a ukázala na jeden z nápisů. „Ráda bych věděla, jestli to viděla Elizaveta. Vlkodlaci tu zmíněni nejsou, předpokládám ale, že citát se vztahuje i na ně.“

„‚Ženy, poddávejte se svým mužům,‘“ pronesl Adam s kamennou tváří, aniž by pohlédl na mikrobus. „‚Vaše ženy ať při shromážděních mlčí.‘“

„Ach, Pavel. Řekl tolik užitečných věcí. ‚Pro člověka by bylo dobré ženy se nedotýkat,‘“ odpověděla jsem moudře a Adam se zasmál a políbil mě.

Strnula jsem, protože jsem dostala iracionální strach, že ze mě Zee nedostal všechno stříbro, Adam ale vydal zvuk, který se podobal spíš vrnění než vrčení. A já se uvolnila a přidala se.

„To vždycky flirtují citáty z bible?“ zeptal se Asil Tada.

Tad trpitelsky řekl: „Ti dva dokážou flirtovat s pomocí periodické tabulky i jídelního lístku. Naučili jsme se s tím žít. Sežeňte si pokoj, děcka.“

„Ticho, štěně,“ řekl Adam s hranou přísností a s chutí mě plácl po zadku: „Měj úctu ke starším.“

U Kyleova domu jsem se zastavila a prohlédla si důlek v kapotě Marsiliina auta. Nebylo to tak zlé, jak jsem si pamatovala, ale i tak dost zlé. Bude zuřit, a já se nedivila. Jenom jsem doufala, že to zůstane mezi námi a nepokusí se do celé věci zatáhnout smečku – ta by další škody nesnesla.

„Žádný strach,“ řekl Adam. „Opravíme to.“

„Víc už mě nenávidět nemůže,“ řekla jsem a snažila se dívat na celou věc pozitivně.

„Ale může tě nenávidět akutněji,“ podotkl Tad a já se zasmála, i když měl pravdu.

„Neublíží Mercy,“ řekl Adam tiše. „Ví, že by to nebylo moudré.“

Asil prošel kolem kufru a chřípí se mu zachvělo. „Mrtvá je pořád v kufru.“ Rozhlédl se, jako by něco hledal. „Armstrongovo auto je pryč. Říkal, že musí zkoordinovat svoje lidi. Ale vrátí se. Dřív nebo později.“

„Povězte mi o něm,“ řekl Adam. „Já si s ním sotva stačil potřást rukou.“

„Nejsem váš vlk,“ varoval Asil a hlas mu zdrsněl.

Adam se zhluboka nadechl a zatřásl rameny. „Promiňte,“ řekl a pohlédl na vůz, ne na vlka. „Síla zvyku. Musíme se spolu nějak dohodnout, než dojde ke krveprolití. Doposud jste byl velmi zdvořilý, a za to vám děkuju. Budu se víc snažit. Mohl byste se se mnou podělit o informace, které o agentovi Cantripu máte?“ Nastala odmlka a já nespustila Asila z očí pro případ, že by se rozhodl omluvu nepřijmout. Oči měl žluté – skutečnost, že tak snadno měnily barvu, potvrdila jeho předchozí varování – měl svého vlka stěží pod kontrolou.

„Charles za něj ručí,“ řekl Asil nakonec a nechal omluvu být – což bylo nejbezpečnější. „Lin Armstrong řeší problémy Cantripu a má dost velkou moc na to, aby mohl zařídit spoustu věcí. Charles chtěl, abych vám řekl, že mu můžete věřit. Dokud se budeme řídit pravidly, nebude dělat vlny.“

„I když mám na rukou krev agentů Cantripu?“ zeptal se Adam tiše.

„Pověz mu celou pravdu,“ řekla jsem impulzivně. „Ještě líp, počkej na Tonyho a Sylvii a pověz ji všem najednou. Jsme pořád v právu a ze lží budou těžit jen naši nepřátelé.“

„Promluvte si ale napřed s právníkem, když už máte jednoho po ruce,“ nabádal Asil. „Potom povězte ostatním tolik, kolik vám doporučí, a ani o slovo víc.“

„Pak ale budeme potřebovat čas, abychom se dohodli na tom, co řekneme,“ namítla jsem.

„Povíme mu pravdu,“ řekl Adam těžce. „Už mě unavuje hrát hry. Možná nadešel čas zasít trochu strachu. Kdyby se nás trochu víc báli, Peter by pořád žil.“

Když Adam otevřel vstupní dveře, zalila nás vlna rámusu, který ještě zesílil, jakmile si uvnitř uvědomili, kdo přišel.

„Ticho,“ řekl Adam a všichni – vlci, ochranka i dobré dva tucty malých holek (věděla jsem, že jich není tolik, jenom tak rychle pobíhaly kolem) – sklapli a zůstali stát.

„Dobře.“ Rozhlédl se. „Kde je Kyle? Potřebuju s ním mluvit a vo všecky se postarat.“ Musel být opravdu unavený, když začínal mluvit nespisovně.

„Zajdu pro něj,“ nabídla se Mary Jo vzadu. Než stačila zmizet nahoru po schodech, zahlédla jsem ji. Na sobě měla příliš velkou teplákovku a v obličeji byla skoro zelená, jako by se právě probudila po opilecké orgii.

Jesse s nejmenší sestrou Sandovalovou posazenou na boku a s neučesanými vlhkými vlasy se protlačila davem a políbila otce na tvář. Na chvíli se o něj opřela. „Vítej doma, tati.“

Pevně ji objal, a když ji pustil, rozcuchal vlasy Maii.

Maia řekla: „Jela jsem v autě s mrtvolou.“

Adam na mě rozesmátě pohlédl. „Zdá se, že bude lepší říct všem pravdu a nic než pravdu.“

„Je to tajemství,“ vysvětlila Maia.

Znovu jí rozcuchal vlasy. „Ano. Ale ne před tvojí mámou. Té bys neměla nic tajit.“

„Mamince říkám všechno.“

„To je dobře.“

„Takže,“ řekla Jesse a ustoupila o krok. „Slyšela jsem, že jsi přežil, a Mercy tě tentokrát ani nemusela zachraňovat.“

Usmál se. „Spratku. Nezapomeň, kdo ti platí vysokou.“

Zakřenila se na něj. „Možná prostě otěhotním a budu do konce života pracovat v rychlém občerstvení.“ Než mohl odpovědět, otočila se a odkvapila směrem, odkud přišla.

Za smíchu, který pramenil jak z úlevy z toho, že jsme byli v bezpečí, tak z Jessina žertu, se Adam pustil do nastolování pořádku. Chvíli jsem sledovala, jak k němu přicházejí členové smečky. Potřebovali se ujistit o tom, že je v pořádku, a já dobře věděla, jak se cítí.

Když s Asilem odešli, aby se dohodli na tom, kdo je větší a zákeřnější vlk, zamířila jsem do kuchyně, abych našla Adamovi něco k snědku – vlkodlaci mají hlad pořád, a podle toho, jak vypadal, ho v zajetí vůbec nekrmili.

V Kyleově kuchyni panoval obrovský nepořádek. Všude stálo špinavé nádobí a jeden pult zabíraly podnosy se sendviči, jako by někdo zavolal někam do restaurace a nechal přivézt občerstvení. Trvalo několik minut, než jsem vytáhla z myčky čisté nádobí a naskládala do ní špinavé – dominantní pózování chvíli trvá. Potom jsem sebrala z hromádky na pultu papírový talíř a naložila na něj čtyři sendviče se silnými plátky masa tak lehce propečeného, že z něj málem kapala krev.

Když jsem opustila kuchyň, Adam byl jediným vlkodlakem na dohled, a úroveň hluku v domě příjemně klesla. Snažil se co nejzdvořileji vystrčit svůj bezpečnostní tým ven ze dveří.

„Nemyslíme si, že je dům bezpečný. A se vší úctou, najal si nás pan Brooks.“

S Jimem Gutsteinem jsem se zatím nesetkala, poznala jsem ale jeho hlas z několika telefonátů. Bylo mu přes padesát, měl ale dobrou kondičku, kterou obyčejně mívali jen profesionální atleti a vlkodlaci. Jeho tmavě šedé oči a vystrčená brada jasně říkaly, že nechce odejít, i když byl tak unavený, že jsem to poznala dokonce i já, třebaže jsem ho viděla poprvé. Z vlastní zkušenosti jsem věděla, že únava dělá paličaté lidi ještě paličatějšími.

„Tady,“ řekla jsem Adamovi, než mohl plácnout něco, co by Jima ještě víc rozčílilo. Já měla v jednání s dominantními osobnostmi, většinou s vlkodlaky, zkušenosti. Člověk neměl šanci. Strčila jsem Adamovi do ruky talíř. „Jez.“

Potom jsem se otočila k jeho muži. „Jime, jsem Adamova žena, Mercy. Velice ráda vás poznávám.“ Otevřela jsem dveře a přikročila až těsně k němu, čímž jsem ho donutila vycouvat z nich. Aby mě zastavil, musel by proti mně použít sílu, a na to nebyl připravený. Zbytek týmu mě následoval ven.

„Děkuju vám,“ řekla jsem mu upřímně. „Běžte domů, aby si Adam mohl sednout a najíst se. Je v pořádku, je vám vděčný a promluví si s vámi v pondělí. Klidně tu nechte pár lidí, nedoví se to – vy, Jime, se ale potřebujete vyspat.“

Jim Gutstein se na mě zamračil, jeden z jeho lidí mu ale položil ruku na rameno. „Mluví rozumněji než ty, Gutsteine. Jdi se vyspat. Vynadat mu můžeš později. Chris s Toddem tady na to dohlídnou a dům je plný vlkodlaků. Slyšel jsi šéfa, šance, že dojde k dalšímu velkému útoku, je mizivá.“

„Dobrou noc,“ řekla jsem, zatímco se přeli. Vrátila jsem se dovnitř a zavřela dřív, než se Jim mohl začít hádat nebo vtrhnout za mnou.

Adam byl v předsíni sám, v ruce držel talíř a zmateně na mě hleděl. Rozhodla jsem se, že teď tu velím já, a ukázala jsem na kuchyň.

„A vy se musíte hned teď najíst, pane,“ řekla jsem.

Zasmál se a já viděla, jak je unavený. „Ano, paní kojotí alfo, musím. Přidáš se ke mně? Myslím, že všechno ostatní prozatím počká.“

Nemyslel pouze na jídlo. Jen slepá ženská by si toho nevšimla. Bylo to něžné pozvání, a já mohla předstírat, že jsem ho nepochopila, mohla jsem ho odvést do kuchyně a pustit se do umývání nádobí, zatímco by jedl.

„Tohle je velký dům,“ řekla jsem místo toho. „Někde tu ale číhá smečka vlků, tvoje dcera a její přítel, banda Sandovalových holek a policista, a brzy se objeví i federální agent. Nevím jistě, jestli tu vůbec někde zůstalo volné místo.“

Adam se usmál a já byla najednou ráda, že jsem ho neodvedla do kuchyně. „To nech na mně.“

Nakonec jsme se odplížili do garáže a tam vyšplhali po provazovém žebříku do podkroví nad ní. Dvěma střešními okny padalo dovnitř sluneční světlo. Stěny byly omítnuté a natřené světle modrozelenou barvou, která ladila s tenkým kobaltovým kobercem, nebyla tu ale ani světla, ani nábytek.

„Jak jsi věděl, že to tady je?“ zeptala jsem se. Vytáhla jsem žebřík nahoru a zaklapla dveře v podlaze. Nemělo smysl nechávat očividné stopy, které by ukazovaly, kam jsme se vytratili.

Adam položil talíř na zem.

„Warren. Řekl, že s Kylem si ubrání ložnici, v našem případě ale bude lépe fungovat utajení.“

Pohlédl na mě, v hnědých očích měl náznak zlaté a jeho hlas zněl chraplavě. „Ukaž se mi, Mercy. Potřebuju vědět, že jsi v pořádku.“

Svlékla jsem se a cítila se trochu nejistě. Nevadilo mi být nahá, žena ale chce před druhem vypadat hezky, a já byla samá modřina, šrám a boule. Zraněné koleno jsem měla oteklé a asi i fialové. Aspoň že moje rty už nebyly stříbrné.

Nezakryla jsem se, když jsem si ale sundávala Kyleovy tepláky, otočila jsem se zády.

„Mercy,“ řekl.

„Ano?“ Ohlédla jsem se a zjistila, že si svléká košili.

„Navrhuju dohodu,“ řekl. „Nebudu se před tebou schovávat, když se ty nebudeš schovávat přede mnou.“

Při představě, že by se Adam před něčím schovával, mi poklesla čelist, a on se zatím zbavil zbytku oděvu, já si tak musela pospíšit, abych ho dohonila. Měl pravdu. Necítila jsem se tak nahá, když byl nahý i on. Nic neřekl, jen se prsty lehce dotýkal mých modřin.

Když se zastavil u mojí tváře, řekla jsem: „Za to může autonehoda.“ Zamračil se. „No dobrá. Autonehoda a faeská vražedkyně, která mi skočila na záda a praštila se mnou o zem.“

Přesunul se dál. Dotýkal se mých šrámů, modřin a boulí a já mu vyprávěla, jak jsem k nim přišla.

Když skončil, opřel se mi čelem o rameno a přitáhl si mě k sobě. „Jednou mi přivodíš smrt,“ řekl. „Byl bych radši, kdybys byla méně smělá, méně odvážná – méně odhodlaná udělat správnou věc.“

„Tak to máš smůlu,“ politovala jsem ho. „Vím, že je to těžké. Můj manžel se chtěl zabít, aby zachránil smečku, víš? A postavil se fae, o kterém nic nevěděl – a někteří fae jsou skuteční přírodní živlové.“

„Chtěla s ním bojovat moje žena,“ vysvětlil Adam. „Před tím jsem ho musel ochránit.“

Zasmála jsem se.

„Víš, co by udělala Jessina matka, kdyby se v době, když jsme ještě byli manželé, objevili federálové a unesli smečku?“ zeptal se.

„Požádala by o rozvod,“ hádala jsem.

Tentokrát se zasmál on. „Bod pro tebe. A pak by zašla za každým, koho znala, a pověděla mu, jak strašný byl její život a jak moc od ní lidé očekávali. Víš, co udělala moje druhá žena?“

„Nechala se zmlátit a běhala v kruzích, zatímco ty ses zachránil sám,“ odpověděla jsem.

„Postarala se o smečku, která jí zůstala,“ řekl. „Odvezla do bezpečí moje dítě. Spojila se s Branem – který jí poslal pomoc. Postavila se mezi moji dceru a ty, kdo jí chtěli ublížit.“

Odfrkla jsem si. „Musí mít opravdu kuráž.“ Zachránila mi život a dala mi sílu zachránit smečku.“ Hluboce si povzdychl a ustoupil, aby se na mě mohl podívat. „Mám chuť přehnout tě přes koleno a naplácat ti na holou, abys příště udělala to, co by udělala moje první žena.“

Přimhouřila jsem oči. „Jestli to uděláš, raději bys už nikdy neměl spát.“

Rozesmál se, posadil se na koberec, ale spíše jako by už nedokázal dál stát, než že by si chtěl sednout, a smál se dál. Byl velice, velice unavený – právě ale pohrozil, že mi dá na holou, takže jsem s ním neměla žádný soucit. Založila jsem si paže na hrudi.

Utřel si palcem oči a vzhlédl. Přešel ho smích. „Nechápeš, jak jsi křehká, Mercy. Když jsme se posledně dostali do potíží, strávila jsi měsíce v kolečkovém křesle. Bojuješ stejně urputně a vytrvale jako vlkodlaci, chybí ti ale všechny jejich zbraně. Jsi chytrá. Jsi opatrná. A zatím jsi měla velké štěstí. A to mě děsí víc než spriggand se Zeeho mečem nebo fanatik z Cantripu vyzbrojený stříbrem. Štěstí ti jednou dojde.“

„Něco ti povím,“ řekla jsem, posadila se vedle něj a potlačila nutkání sdělit mu to, co on řekl mně: myslel sis, že zemřu stářím? Tehdy mi to nepřipadalo zábavné a pochybovala jsem, že by to teď přišlo zábavné jemu. „Pokud ti to pomůže, ber mě jako dceru Kojota. Je štístko.“

Adam zavrtěl hlavou. „Ne, Mercy. Kojot není štístko. Je zbrklý a všichni okolo něj umírají – a to včetně jeho samotného. Když ale vyjde slunce, je zase jako nový a jde si najít nové přátele. Protože je nesmrtelný.“ A ty nejsi. Neřekl to, oba jsme to ale slyšeli.

Poplácala jsem podlahu a předklonila se. Nadešel čas rozptýlit ho. „Kojotovi je už líp. Budeme kamarádi, vlku?“

Naklonil hlavu na stranu a dotkl se mojí brady. „Já nevím. Budeš se snažit nenechat se zabít?“

Nebyla jsem to já, kdo plánoval sebevraždu – neuvědomila jsem si, že se na něj kvůli tomu pořád zlobím. Otočila jsem hlavu a kousla ho do prstu. Mínila jsem to jako pokárání, on si to ale vyložil jinak. Oči se mu rozzářily zlatým ohněm a nechal prst tam, kde byl.

„Asi ano,“ řekl odevzdaně, jeho rty ale byly na těch mých velmi hebké.

*

Oba jsme si následně zdřímli, sice jsme úplně nespali, byli jsme ale příliš spokojení, než abychom vstali. Zabořila jsem mu nos pod ucho a obklopila se jeho pachem. Něžně jsem mu olizovala teplou kůži na krku.

„Peter je mrtvý,“ řekl mi najednou.

Lehla jsem si na jeho hruď, aby se necítil tak sám. „Ano.“

„Měl jsem úkol chránit ho.“

„Průměrný vlkodlak žije sotva deset let,“ připomněla jsem. „Člověku je na zemi vyměřeno asi sedmdesát let, než jeho čas vyprší. Peter byl mnohem starší, čtyřikrát starší než ty. Měl dlouhý život a jeho smrt byla rychlá.“ Nestačilo to, a já to věděla. Bude se to ale počítat později, až jeho smrt nebude tak… blízká.

„Moje vina,“ řekl Adam. Tomu, kdo ho neznal, by jeho hlas zněl klidně. „Nebylo jich tolik. Kdybych zaútočil, když si pro smečku přišli…“

„Považoval jsi je za federály,“ řekla jsem. Věděl to, jestli to ale potřeboval zopakovat, udělám to. „Pokud vlkodlaci začnou zabíjet federální agenty, brzy žádní vlkodlaci nebudou. Udělal jsi správnou věc. Byla jsem u toho, když Petera zabili, mohl to být kdokoli z vás. Jones se rozhodl někoho zabít, a nic by ho nezastavilo.“

„Jones je mrtvý.“ Začal se ale uvolňovat. Adam nebyl hloupý. Nebyla to první zlá věc, která se mu přihodila a již nemohl nijak ovlivnit.

„To mě nepřekvapuje.“

Zafuněl smíchy. „Já ho nezabil.“

Zvedla jsem hlavu a pohlédla mu do tváře. „To mě překvapuje.“

„Zabil jsem všechny ostatní, ale Jonese jsem nechal Honey.“ Pozorně se mi zadíval do tváře. Před první ženou svoji podstatu skrýval, přesto ji i to málo, co spatřila, donutilo k útěku.

„Dobře,“ řekla jsem. „Aspoň to nebudu muset udělat já.“

Znovu se zasmál a jeho tělo se uvolnilo, jak jen to šlo – na Adamovi nebylo moc měkkého. „Miluju tě,“ řekl.

„Já vím,“ odpověděla jsem vážně. „Jak by sis mohl pomoct?“

Zasmál se a přetočil nás tak, že jsem ležela pod ním, pak pohnul boky proti mým. „Zkusil jsem to,“ pošeptal mi do ucha. „Ale nefungovalo to.“

Dýchla jsem mu na ucho a líbilo se mi, jak se zachvěl. „Jistěže ne.“ Voněl jako domov, bezpečí a láska. „Jistěže ne.“

„Slibuju, že ti nenaplácám,“ řekl mi drsně a tiše dodal: „Pokud mě o to nepožádáš.“

Zabořila jsem mu tvář do ramene a zasmála se. „Obyčejně nemáš sebevražedné sklony.“

Znovu jsme se milovali, pod sebou jsem cítila krátký vlas koberce a kolem sebe jeho teplo.

Následně usnul uprostřed jídla, mezi dvěma sousty jako malé dítě. Patrně nespal od chvíle, co smečku unesli. Ani se nezavrtěl, když jsem se odtáhla, abych se oblékla.

Pokoj byl sice hotový, nebyl však vyhřívaný. Adam byl vlkodlak, takže mu vyhovovaly nízké teploty – mně ale ne. Oblečená jsem se posadila vedle něj, abych na něj ve spánku dohlédla.

*

Klid netrval dlouho.

Dveře mezi domem a garáží se otevřely ani ne dvacet minut po tom, co Adam usnul. Warren zavolal: „Promiň, šéfe. Potřebujeme tě, pokud nechceš, aby Kyle zbytek smečky postřílel.“

Nepromluvil moc hlasitě, Adam přesto otevřel oči. Usmál se na mě a řekl: „Díky za varování. Pověz Kyleovi, ať se obrní, hned budu dole.“

Když Adam shodil dolů provazový žebřík, Warren ho chytil. „Smečku jsme shromáždili ve velkém pokoji dole, stranou od holek Sandovalových.“ Velký pokoj byl největší místností v domě, stál v něm kulečníkový stůl a vedly z něj schody a dveře na dvůr. Kyleův dům byl větší než náš, nebyl ale stvořený pro tak velké skupiny lidí, jako byla naše.

„Schválně by jim nic neprovedli,“ řekl Warren, když jsem lezla dolů za Adamem. „Všichni jsme ale nervózní.“

„A nepomáhá, že je jim zle ze stříbra,“ řekla jsem. „S tím pomůže Tad.“

„Potom většinu z nich pošleme domů,“ řekl Adam. „I kdyby našemu nepříteli zůstaly nějaké zuby, bude mu chvíli trvat, než se přeskupí. Prozatím bychom měli být v bezpečí.“

Warren zabručel, a když jsem se postavila na betonovou podlahu, dobře jsem si ho prohlédla. Byl mým prvním přítelem v Adamově smečce – byl jím ještě předtím, než se k ní přidal.

„Vypadáš líp, než jsem čekala,“ řekla jsem a on k mému překvapení zrudl.

„Jídlo,“ řekl se stydlivým úsměvem.

Adam si odfrkl. „Kyle.“

„No, ano,“ přiznal Warren, potom mu zchladly oči. Vyhodil provazový žebřík dírou ve stropě zpátky nahoru. „Mercy, až příště uvidíš naši oblíbenou pijavici, pověz mu, že jsem mu dlužný.“

„Řeknu mu to, udělal to ale pro Kylea.“

Warren kývl, vyskočil na kovový regál u stěny a zavřel padací dveře.

*

Nečekaly nás posměšky, žerty, a dokonce ani vědoucí pohledy, když jsme se s Adamem a Tadem připojili ke smečce ve velkém pokoji ve sklepě. Považovala jsem to za důkaz toho, jak zle se všichni cítí.

Několik vlků tu velmi znatelně chybělo.

„Darryl a Auriel se vrátili domů,“ řekl Warren a pohlédl na Adama. „Zdálo se, že se už skoro uzdravili z otravy stříbrem a Darryl se má v neděli zúčastnit konferenčního hovoru s nějakými čínskými vědci.“

„Vypadá to, že nejdominantnější vlci se už stříbra téměř zbavili,“ podotkl Tad.

„Prý proto, že jsi použila pouto druhů a vysála stříbro z Adama a skrze něj i ze smečky,“ řekla Honey. Seděla v tureckém sedu na kulečníkovém stole. Byla bledá a rty měla pevně stisknuté, jinak se ale zdála být sama sebou. „Nevěřila jsem tomu, dokud nám Kyle neukázal stříbro na podlaze.“ Zamračila se na mě. „Jsi fakt divná, co?“

Kdykoli jindy bych odsekla něco kousavého. Cítila jsem, jak se Adam napjal, a položila jsem mu ruku na paži, abych mu zabránila cokoli říct. Honey mě nikdy neměla ráda – a po tom, co jsem donutila smečku přehodnotit svoji hierarchii, a zvláště postavení, které v ní připadalo ženám, mě měla ráda ještě méně.

Honey byla stejně dominantní, jako byl Peter submisivní, a jako žena měla přijmout postavení svého druha. Chtěla roli, která jí jako jeho družce připadla, ne tu, již měla jako dominantní vlčice zastávat. Nechtěla být tím, čím byla; chtěla být jemná a velmi ženská dáma. Nenáviděla mě za to, že jsem to zpochybnila.

Nebála jsem se jí. Možná mě nesnášela, nezašla by ale tak daleko, aby se mě pokusila zabít. Obyčejně bych jí dala do těla, právě ale ztratila Petera. Všichni jsme ztratili Petera.

„Možná jsem divná, ale jsem Adamova,“ odsekla jsem. „Smiř se s tím.“

„Kelly,“ řekl Adam a úplně Honey ignoroval. „Pojď sem.“

Kellyho jsem dobře neznala; nevím jistě, jestli ho vůbec někdo dobře znal. Byl to velký, tichý muž, který pracoval v místním zahradnictví. Obyčejně byl velmi vitální, nyní se ale k Adamovi napůl připlížil, napůl přiklopýtal.

Warren sebral židli, ze které jiný vlk bez vyzvání vstal, a postavil ji vedle Tada. Posadil na ni Kellyho a přešel za něj. Objal velkého muže paží kolem hrudi, chytil ho za zápěstí protilehlé ruky a přitáhl mu pevně k tělu i volnou paži.

„Možná to bude bolet,“ varoval Tad.

„Bude to bolet,“ řekla jsem Kellymu. „Já to ale přežila.“

Kellyho oči zezlátly a ukázal mi zuby. „Kojote.“

Některým vlkům se pořád nelíbilo, že mají ve smečce kojota.

Zazubila jsem se na něj.

„Kojoti jsou houževnatí,“ řekl. On k nim očividně nepatřil. Byla jsem ráda, že to vím.

„To vlci taky,“ odvětila jsem„A oba toho moc namluvíte,“ ozval se Tad. „Připrav se.“

Nepoložil Kellymu ruku na tvář – což bylo moudré. I v lidské podobě měli vlkodlaci silné svaly v čelistech. Dotkl se jeho předloktí těsně nad místem, kde ho držel Warren. Přimhouřil oči, chřípí se mu zachvělo a v nejbližším okolí vybuchla magie.

Pach faeské magie mě pálil v nose; Kelly zařval, prohnul se v zádech a zvedl se ze židle. Adam přiskočil blíž, aby pomohl, a Honey taky, ta chytila Kellyho za nohy.

Tad ucukl – a když sundal ruku z Kellyho paže, ozvalo se lupnutí.

„Promiňte, promiňte,“ chraptěl. „Nechtěl jsem mu ublížit.“

Kelly ochabl.

„Dostal jsi z něj stříbro?“ zeptal se Adam a opatrně uvolnil sevření, vlkodlak se ale nepohnul.

Honey pustila Kellyho nohy, jako by pálily, a odsunula se ke kulečníkovému stolu. I Warren ho pustil.

Tad jim ukázal hrst šedobílého prášku.

Adam se usmál. „Dobře. Kelly?“

Velký muž zahýbal rameny, zhluboka se nadechl a vydechl. „Je mi fajn.“ Pohlédl na mě. „Díky za varování.“

„Žádný problém,“ řekla jsem. „U mě to trvalo déle.“

Naklonil hlavu na stranu, ale neusmíval se. „Kojoti jsou houževnatí. Dobře že to vím.“

Tad vytáhl stříbro z vlků, kteří to potřebovali – a to včetně Bena. Kelly trpěl nejvíce, protože Tadovy dovednosti se s cvikem zlepšovaly. Když Zeeho syn skončil, poslal Adam většinu vlků zpátky domů, aby mohli chránit rodiny a odpočinout si. Honey zůstala, protože ji nemínil na čas spustit z očí. Vlkodlaci dokázali být pod vlivem extrémních emocí dost výbušní a jako její alfa jí mohl pomoct zachovat si sebekontrolu. Mezi vlky se často stávalo, že ti, kdo ztratili druhy, museli být krátce nato zabiti. Honey se proměnila ve vlka, jinak se ale zdála být v pořádku.

Warren samozřejmě zůstal, protože tady byl doma. Ben taky, protože odmítl odejít, když mu to Adam přikázal. Adam si s ním promluvil v soukromí, pak mu dovolil zůstat. Asi to mělo co dělat s tím, jak na mě Honey hleděla, když se Adam nedíval.

Jakmile všichni, kdo měli odejít, odešli, dům jako by si oddechl; já tedy určitě. Kyle objednal všem pizzu a právě jsme jedli, když se ozval zvonek u dveří. Dovnitř vešel agent Armstrong.

Jesse a Gabriel vzali děvčata ven do vířivky, když se ukázalo, že Kyle s Warrenem opravdu mají plavky ve všech velikostech. Kyle byl rozvodový právník a jeho klienti s dětmi někdy potřebovali na čas zůstat na bezpečném místě. Proto byl jeho dům tak velký, některé pokoje měly výzdobu jako z Disneyho pohádek a byly určené lidem mladším deseti let.

Honey dostala za úkol dohlédnout na ně. Požádala jsem Jesse a Gabriela, aby se postarali o to, ať se Maia nepokusí na Honey svézt jako předtím na Samovi. Jesse při té představě vytřeštila oči a upřímně mi slíbila, že udělá, co bude moct. Znala Honey stejně dobře jako já

a ani za nejlepších okolností by z ní nebyl dobrý poník. Všechny ostatní Adam svolal na schůzku do domácího kina v prvním patře. Když Armstrong odmítl přítomnost civilistů a pohlédl přitom na Tonyho a Sylvii, Adam mrazivě prohlásil: „O tom nebudeme diskutovat.“

Uvědomila jsem si, že Adam nepovažuje účast Tonyho a Sylvie za důležitou, protože ani jednoho dobře neznal – šlo o to, že se Armstrong pokusil převzít kontrolu, a Adam, který právě utekl ze zajetí, na to neměl náladu.

Adam postavil jednu ze dvou lenošek zády k televizi a sedl si na ni – zaujal tak místo v čele improvizované rady. Neobtěžoval se

s obvyklou šarádou, kdy předstíral pouze lidskou sílu, zvedl těžký kus nábytku sám a přemístil ho s očividnou lehkostí. Posadila jsem se vedle něj, starost mi ale dělala Armstrongova bledost. Nepotřebovali jsme další nepřátele.

Warren na Adama opatrně pohlédl, sedl si na druhou pohovku a Kylea si přitáhl dolů k sobě. Tad plánoval přidat se k ostatním venku, ale po tom, co Armstrong odmítl Tonyho a Sylvii, přizval Adam i jeho. Na Adamovu žádost se Tad posadil na gauč k Tonymu a Sylvii, i když mu to bylo očividně nepříjemné. V místnosti tak nezůstala žádná další místa k sezení.

Ben – opět v lidské podobě a v Kyleově teplákovce s nápisem „Ochutnej tuhle duhu“ – se rozhlédl a bez námitek nebo změny výrazu se posadil na zem u Adamových nohou. Armstrong tak zůstal stát sám.

Došlo mi, že Adam mu nenechal místo k sezení schválně. Pohlédla jsem na něj. Byl naštvaný na Cantrip, a chudák agent Armstrong byl jeho jediným zástupcem.

Asil přišel jako poslední. Podíval se na Bena, potom na agenta Armstronga, který uvažoval, proč jako jediný musí stát. Asil pohlédl na Adama – nepodíval se mu ale do očí – zvedl obočí a zamířil zpátky dolů. Přinesl dvě židle z jídelny a důrazně je postavil po stranách Warrenovy pohovky. Zvolil si tu, která mu umožnila držet se od Adama tak daleko, jak jen to šlo, aniž by opustil místnost, a Armstrong se na jeho pokyn posadil na tu zbývající.

„Všichni tady víte, co řekla Mercy policii, je to tak?“ začal Adam, jakmile se usadili. „Takže začnu včerejší nocí.“

Přestože jsme mluvili o tom, že řekneme celou pravdu a nic než pravdu, Adam svoji historku přece jen trochu upravil. Důrazně trval na tom, že odpovědné agenty Cantripu zabil sám – já a ostatní vlkodlaci v místnosti jsme ale věděli, že lže. Nebyl jediný, kdo zabíjel, cítil se však odpovědný. Tomu jsem dobře rozuměla.

„Napadlo mě, že bych je mohl prostě zadržet a předat spravedlnosti,“ řekl nám, a hlavně mně. „Měli ale seznam smrti a byli na něm všichni lidé spojení se smečkou – a to včetně dětí.“ Podíval se na Sylvii. „Na seznamu byl i Gabriel. Nemýlila jste se, když jste tvrdila, že se stykem se mnou vystavuje nebezpečí.“

„Možná,“ řekla, „mýlila jsem se ale v předpokladu, že mu to bude vadit.“ Pohlédla na mě a zkroutila rty v úsměvu. „Není správné opustit přítele v nebezpečí. Správná cesta není vždy bezpečná.“

„Byli připraveni zabíjet děti?“ zeptal se Armstrong. Nezdálo se, že by pochyboval o tom, co Adam řekl, spíše nedokázal něco takového pochopit.

„Jako Jozue v Jerichu,“ řekl Adam. Stiskla jsem mu stehno. „Byli přesvědčeni, že nás musí vyrvat i s kořeny, aby naše zvrhlost byla skutečně vymýcena. Budete muset věřit mému slovu, protože seznam shořel spolu s vinicí, kde nás věznili.“

Odmlčel se. „Na vinici jsme našli tři hroby s jejich vlastními lidmi. Možná odmítli splnit rozkaz – možná se prostě připletli do cesty. My je nezabili, až do útěku jsme nezabili vůbec nikoho. Podle stavu těl zemřeli agenti Cantripu asi dva dny předtím, než nás unesli.“

„A jak vás vlastně všechny dostali?“ zeptal se Asil.

„Považovali jsme je za vládní agenty, proto jsme zpočátku nepoužili smrtící sílu.“ Adam se zhluboka nadechl, očividně to ale nepomohlo, protože vstal a začal přecházet sem a tam. „Tu chybu už znovu neuděláme, agente Armstrongu. Vzkažte to svým lidem.“ Chvíli působil tak hrozivě, že se nikdo, dokonce ani já, neodvážil zhluboka nadechnout. Potom zatřásl rameny, aby si je uvolnil, a mírněji pokračoval: „Každopádně jsme nikoho nezabili ani vážně nezranili, když nás zajímali. Takže ty dvě mrtvé ženy a jednoho muže mají na svědomí agenti Cantripu nebo žoldáci, které si najali.“

„Kdybyste mohl, pane Hauptmane,“ řekl Armstrong. „Odpadlí agenti Cantripu. Agentura není odpovědná za to, co provedli, a oficiálně i neoficiálně nás jejich činy šokovaly.“

„To určitě.“ Warrenův hlas zněl vztekle. Warren obyčejně býval ve smečce hlasem rozumu.

„Warrene,“ řekl Adam – a ten vzhlédl, pak se odvrátil. „Chceš odejít?“ Byla to upřímně míněná otázka, ne pokárání, a Warren ji tak i vzal.

„Potřebuješ tady Kylea,“ namítl tiše s hlavou nakloněnou lehce od Adama. „Jako svého právního zástupce.“

„Ne jako právníka,“ řekl Adam. „Ještě ne. Jeho přítomnost nám ale pomůže, ano. Byl bych rád, kdyby zůstal.“

„Pak zůstanu i já. Zvládnu to.“

Adam pohlédl na Tonyho. „Požádal jsem Sylvii, aby se schůzky zúčastnila, protože ohrožený byl i Gabriel. Vás jsem pozval proto, že nechci před policií tajit, co se stalo. Bude pro vás bezpečnější, když budete vědět všechno. Nemůžeme si ale dovolit, aby ta věc skončila před lidským soudem. My… já to nedovolím.“

Tony přimhouřil oči. „Jsem zástupce zákona, Adame.“

„Dojde na slyšení, ano, ale ne před lidským soudem,“ řekl Adam. „Zodpovídám se vyšší moci – moci, která bránila vlkům stát se netvory, za které nás Cantrip má, dlouho předtím, než se o nás lidé dozvěděli. Pokud ta moc shledá, že jsem jednal nepřiměřeně, zaplatím životem.“

„Vlkodlaci, kteří na jaře zabili pedofila v Minnesotě – během několika dnů zemřeli. Všichni. Bylo nám řečeno, že z přirozených příčin, jejich těla byla ale rychle a bez pitvy spálena,“ pravil Armstrong neutrálně a upřel oči raději na mě než na Adama.

„Přírodní živel je taky přirozený,“ odvětila jsem nepřímo. A Charles byl přírodní živel, ne?

„I já sloužím právu, Tony,“ ozval se Kyle, ale příliš rychle, než aby odvedl pozornost tak hladce jako obvykle. „A nikdo neví líp než já, že zákony a spravedlnost nejsou vždy zajedno. Přísahám ti, že vlkodlačí spravedlnost je rychlejší a spravedlivější než náš soudní systém, i když brutálnější.“ Upřímně se předklonil. „Lidé se nejsou schopni s vlkodlakem spravedlivě vypořádat. A kdyby se policisté pokusili ty muže v Minnesotě zatknout, pravděpodobně by jich několik zemřelo. Spokojím se s tím, že v tomto případě bude spravedlnost vykonána.“

Nastala dlouhá odmlka.

„I kdybych souhlasil s tím, že to byla sebeobrana,“ řekl Tony, „právě jste se přiznal k zabití několika federálních agentů. Nejsem tak mocný, abych vás ospravedlnil, Adame.“

„Agentů, kteří bez provokace napadli zákona dbalé občany,“ zamumlal Kyle. „Adam je odborník na bezpečnost. Útok na jeho dům určitě zaznamenala kamera.“

Adam zabručel. „A na záznamu je hezky vidět několik agentů Cantripu, jak mě Gutstein dnes večer informoval. A máme Peterovo tělo.“

„Kde je Peter?“ zeptala jsem se.

„V bezpečí,“ řekl Adam. „Pohřbili ho ve vinici vedle svých lidí. Vykopali jsme ho a chystáme pohřeb.“

„Podezřelá úmrtí vyžadují pitvu,“ oponoval Tony.

Adam na něj pohlédl a kývl. „Ano. O tom si promluvíme. Na jeho smrti není nic podezřelého. Zavraždili ho přímo přede mnou. Na čele má díru po kulce.“ Chvíli nikdo nic neřekl. Možná za naše mlčení mohl Adamův výraz.

„Mám pravomoc říct, že Cantrip a federální vláda se spokojí s tím, že Adam jednal v sebeobraně,“ pravil Armstrong. „Pan Brooks má pravdu, pro Cantrip by to byla politická noční můra, kdyby vyšlo najevo, co ti lidé provedli, i když nejednali z oficiálního pověření.“ Zhluboka se nadechl. „A podobná noční můra by to byla i pro vlkodlaky. Nevím, jestli byste v dnešním klimatu našel soudce, který by uznal, že šlo o sebeobranu, pane Hauptmane. A kdyby došlo k soudu s porotou, každé její rozhodnutí by mohlo vést k demonstracím

a nepokojům v ulicích, případně k otevřeným bojům.“

Armstrong se zadíval na něco, co nikdo z nás neviděl, pak mi pohlédl do očí. „Jsem federální agent a přísahal jsem chránit zájmy své země. Jsem patriot. Viděl jsem, jak strach a nenávist donutily muže a ženy, kteří složili podobný slib, zapomenout na přísahu a oddat se nenávisti. Nechci, aby ta věc skončila u soudu.“

Tony rozhodil rukama. „Souhlasím s vámi,“ řekl Armstrongovi. „Jak se sebeobranou, tak s Adamovými šancemi u soudu – kdybychom ale celou věc udrželi doma, možná by si vedl lépe, než si myslíte. Přesto, jsou tu mrtvoly.“

„Pohřbení agenti Cantripu byli popraveni stejnou zbraní, která zabila i Petera,“ řekl Adam.

„Prověřili jste balistiku?“ zeptal se Tony.

„Ne.“

Tony se zamračil. „Tak jak…“ Zavrtěl hlavou. „To je jedno. Nejsou to ale jediná těla.“

Z Adamova obličeje zmizel veškerý výraz. „Žádná jiná nebudou. Po našem útěku vypukl ve vinici požár.“

Znovu se rozhostilo ticho.

„Dokážu přijmout dílčí spravedlnost,“ řekl Tony nakonec. „Znám vás. Já i moje oddělení jsme vás několikrát požádali o pomoc, a nikdy jste nás nezklamal. Viděl jsem vás vzdorovat násilí tichými slovy. A nikdy jsem vás neviděl lhát. Souhlasím s agentem Armstrongem.

Mám několik nápadů, a pokud mi pomůže, myslím, že je prodáme zbytku oddělení.“

„Říkal jste, že vinice vyhořela?“ zeptal se Armstrong.

Adam se posadil a promnul si tvář rukama. „Ano. Jsme zvyklí po sobě uklízet. A zjistili jsme, že oheň je velmi účinný.“

„Zuby a pevnější kosti obyčejně požár přečkají,“ podotkl Tony s mimořádnou neutralitou.

„Překvapilo by mě, kdyby z nich něco zbylo,“ řekla jsem napůl omluvně. Adam se o Elizavetě nezmínil. „S tím si nemusíš dělat starosti.“

Armstrong na mě ostře pohlédl, nic ale neřekl. Místo toho se zeptal: „Co žoldáci, kteří s odpadlíky pracovali? Můžete je identifikovat?“

„Ne,“ řekl Adam. „Jsou z toho venku a dál mě nezajímají. Myslím, že zůstali už jen tři hráči.“

Asil zvedl prst. „Muž s penězi.“ Zvedl druhý prst. „Zrádce v ochrance senátora Campbella.“ A třetí. „Osoba, která poskytla agentům Cantripu kontakt na žoldáky a informace o smečce a vlkodlacích obecně.“

„Informátora už hledá můj přítel,“ řekl Adam. „Je si docela jistý, že získá jeho jméno od žoldáků, aniž by způsobil mezinárodní incident.“

Adam se prostřednictvím Kyleovy pevné linky spojil s Charlesem, který byl děsivě dobrý v nalézání věcí, jež nikdo nechtěl nikomu prozradit. Charles byl prostě děsivý.

„Myslím ale,“ pokračoval Adam, „že škody, které mohl napáchat, už napáchal. Takže není tak naléhavé najít ho.“

„Mluvme otevřeně,“ řekl Armstrong. „Plánujete ho zabít?“

Adam zavrtěl hlavou. „Zabít ho by způsobilo víc problémů než ho sledovat. Když pomineme posledních několik dní, pane Armstrongu, snažíme se lidi nezabíjet.“

„Vy se za člověka nepovažujete?“ zeptal se Armstrong.

Asil zvedl obočí a pohlédl na Adama, který pokrčil rameny a řekl: „‚Lidi, kteří nejsou vlkodlaky‘ je dost dlouhé, než abychom to používali pořád dokola. Jsme tak lidští, jak jen můžeme být.“

„Takže zbývá muž, který únos financoval, a potenciální zabiják v ochrance senátora Campbella.“ Tony se odhodlaně předklonil.

Adam se opřel a natáhl si nohy. Napětí v místnosti rázem polevilo, což jen dokazovalo, že vlkodlaci nejsou jediní, kdo dokáže číst řeč těla. „Zaměřme se napřed na senátora Campbella, jeho problém by mělo být snazší vyřešit. Poslal jsem mu vzkaz po známých

v bezpečnostní branži, bylo by ale možná lepší, agente Armstrongu, kdybyste varoval senátora osobně. Mějte na paměti, že ať už je zrádcem v jeho ochrance kdokoli, nemusí mu jít nezbytně o víc než o peníze. Pokud jde o nájemného vraha, možná ho zastaví už jen to, že jsme zlikvidovali lidi z Cantripu, kteří vraždu plánovali. Pokud ale jde o fanatika, ať už jakéhokoli ražení, mohl by podlehnout netrpělivosti a zkusit něco sám.“ Adam se odmlčel a zvedl obočí. „Klidně senátorovi povězte, že mu rád pošlu své vlkodlaky, vycvičené profesionály, aby se postarali o jeho bezpečí, když to dovolí. Zdarma.“

Armstrong zkroutil rty v úsměvu. „Setkal jste se někdy se senátorem?“

„Ne, pane.“

„Já ano. Nepřekvapilo by mě, kdyby nabídku přijal. Není tak zapálený proti vlkodlakům, jak ho vykreslují. Prostě se mu nelíbí, když žerou lidi.“

Když to řekl takhle, neznělo to špatně. Slyšela jsem ale některé jeho proslovy.

Adam kývl, jeho hlas však zněl rezervovaně, jakmile řekl: „Potěšilo by mě, kdyby přijal. Pokud by se mu teď něco stalo, lidi by to kladli za vinu vlkodlakům. Bylo by mi milejší, kdyby on i jeho rodina měli před sebou dlouhý, spokojený život.“

„Takže zůstává muž s penězi,“ řekl Kyle.

„Ano,“ přitakal Adam. Podíval se na Armstronga. „Tušíte aspoň, odkud peníze pocházely?“

„Ne. Alexander Bennet – velitel operace a patrně i člověk, který zastřelil vašeho muže – jeho finance nevykazují nic neobvyklého a ani finance lidí, kteří s ním pravděpodobně pracovali. Pro vaši informaci, identifikovat je bude noční můra. Pátrat v Cantripu po lidech, kteří mají problémy s vlkodlaky a se současnou legislativou, by bylo jako hledat sýr ve Wisconsinu. Bennet prostě jednou ráno nepřišel do práce a spolu s ním ještě další dva lidé. Muže postihl srdeční infarkt a je v nemocnici, ze ženy je asi popel – tedy pokud neutekla

a neprovdala se nebo něco takového. Musíme prověřit všechny, kdo pracují z domu nebo mají dovolenou – anebo někdy v minulosti pro Cantrip pracovali. Kdybyste nechal těla, usnadnilo by mi to práci.“

Warren, který zatím mlčel, řekl: „Mám jejich řidičáky – chybí jen průkazy těch, co byli pohřbení vedle Petera. Ty budete moct identifikovat podle těl.“

Adam na něj pohlédl.

„Promiň, šéfe, nebyl jsi ale ve stavu, abys o podobných věcech přemýšlel. Některé z nás napadlo, že by se nám mohlo hodit vědět, kdo jsou naši nepřátelé.“ Podíval se na Armstronga. „Dám vám kopie a nechám si originály.“

Vypadalo to, že se Armstrong začne hádat, pod tíhou Warrenova pohledu to ale vzdal.

„Dobrá,“ řekl Tony. „Ještě jedna věc. Adame, budete muset říct novinářům něco, čemu uvěří i moji nadřízení.“

Adam kývl. „Jim Gutstein využije laskavostí, které mu několik lidí dluží, a dneska večer promluvím na tiskové konferenci v Kyleově kanceláři. Budu se držet Mercyina příběhu.“

„Dovolte mi pomoct,“ nabídl se Armstrong. „Mám zkušenosti s obracením děsivých věcí v naprosto obyčejné.“

„To je všechno moc hezké,“ pravila Sylvie. „Musíte mi ale vysvětlit, proč mi Maia řekla, že jela v autě s mrtvolou.“

„Za tu můžu já,“ ozval se Asil.

„Další těla?“ hlesl Armstrong.

„Myslel jsem, že v Sylviině bytě nikoho nezabili?“ Tony se mračil.

„Někdo nasadil na Jesse a Mercy tým zabijáků,“ řekl Tad a pohlédl na mě. „Čekali na tebe, Mercy. Měl jsem čas si celou věc promyslet a řekl bych, že byli na místě ještě dřív, než jsem se dostal k Sylvii, abych na děti dohlédl.“

Tad si odkašlal a zahanbeně se usmál. „Cítil jsem je, když jsem dorazil na místo. Byl to jeden z důvodů, proč jsem se přiblížil natolik, že mě děti zahlédly. Když se ale nic nedělo, napadlo mě, že v okolí prostě žije někdo jako já – faeský míšenec, který nemusel odejít do rezervace.“

„Myslel jsem, že odejít museli všichni fae,“ namítl Armstrong. „Tak nám to aspoň tvrdili.“

Tad zavrtěl hlavou. „Ne. Odešli jen ti mocní, kteří mohli být užiteční. Ale zabijáci byli odpadlíci stejně jako lidé agenta Armstronga…“

Rozlétly se dveře a dovnitř vpadla mokrá Sofie Sandovalová v neonově zelených plavkách. „Mercy, Mercy. Gabriel říká, že máš rychle přijít. Někdo ti naboural auto. Rozmáčkl kufr.“

Bylo po mně. Za to, co jsem provedla s jejím autem, mě Marsilie zabije, a já se vůbec nedivila.

*

Všichni se vyhrnuli z pokoje, aby se podívali, co se stalo – spíše proto, aby se dostali ven, než že by si dělali takové starosti. Nebylo ještě pět hodin, byl ale pozdní podzim, a zatímco jsme debatovali, zapadlo slunce. Zadní část vozu nebyla osvětlená pouliční lampou, a přestože mám dobré noční vidění, chvíli trvalo, než se moje oči, přivyklé na umělé vnitřní osvětlení, přizpůsobily tmě.

Ale nesešlo na tom, protože než jsem se mohla k vozu přiblížit, odtáhl mě stranou Gabriel.

Mluvil rychle a tiše. „Myslím, že jsme ve fakt velkém průšvihu. Právě jsme vytáhli holky z vířivky vzadu na dvoře – Jesse a Mary Jo je vzaly nahoru, aby se mohly usušit a převléct, se mnou zůstala jenom Sofie, aby mi pomohla vířivku zakrýt – když jsme uslyšeli ránu. Šli jsme se podívat, co se stalo. Napřed jsem si myslel, že ti někdo jenom naboural auto.“

Ukázal a já uviděla, že víko kufru je promáčklé zevnitř nahoru. „Poslal jsem pro vás Sofii, abych mohl kufr zavřít, než uvidí tělo. Neviděl jsem nikoho odjíždět, na ulici jsem ale zahlédl nějakou ženu. Vypadala, jako by si šla zaběhat, víš? A běžela dost rychle. Napadlo mě, že bych ji dohonil a zeptal se, jestli něco neviděla, pak jsem si ale všiml, jak divně kufr vypadá, a podíval jsem se líp.“ Naklonil se blíž a velice tiše řekl: „Tělo je pryč, Mercy. A rána, kterou jsme slyšeli? Ta ženská praštila zevnitř do víka kufru, aby se dostala ven.“

Všichni vlkodlaci – Asil, Adam, Ben a Warren, kteří se rozhlíželi po ulici a hledali, kdo auto naboural – se otočili ke Gabrielovi a ke mně. Asil otevřel kufr. „Byla mrtvá,“ řekl. „Přísahám. Vím, že byla fae, ale nebylo to poprvé, co jsem nějakého zabil. Byla mrtvá. Když jsme šli předtím kolem, cítil jsem, jak se tělo začíná rozkládat.“

Nemohla jsem si pomoct a zasmála se. „Faeská zombie. Ještě to jsme potřebovali. Nevím jak vy, když teď ale kolem pobíhá zombie, já se rozhodně dobře nevyspím. Půjdu a pokusím se ji vystopovat.“

„Mercy,“ řekl Adam.

„Nepřiblížím se k ní,“ slíbila jsem. „Jenom se podívám, kam jde, a vrátím se. Než se vy vlci proměníte, bude dávno pryč.“

Z domu začaly vybíhat holky Sandovalovy, aby se podívaly, co má všechno to vzrušení znamenat, proto jsem se před proměnou nesvlékla. Adam mi pomohl sundat si mikinu, když v ní můj kojot uvízl – a já si teprve v tu chvíli uvědomila, že jsem se proměnila před Armstrongem a Tonym, kteří nevěděli, co jsem.

Můj otčím Brian rád říkával: „Nemá cenu brečet nad rozlitým mlékem.“ A kromě toho využil Tad jejich rozptýlení k tomu, aby z kufru vytáhl faeská pouta, viděla jsem totiž, jak si strká Klid a mír pod košili, takže to bylo aspoň k něčemu dobré.

Sklonila jsem čenich k zemi a rozběhla se pryč. Asil měl pravdu – začínala hnít a nechávala za sebou velice čerstvou stopu.

Adam běžel vedle mě v lidské podobě. Zjevně nechtěl, abych se na lov zombie vydala sama. Kojoti dokáží běžet mnohem rychleji než lidé, a já utíkala rychleji než většina kojotů. Vlkodlaci jsou dobří běžci, i oni ale dokáží v lidské podobě vyvinout jen omezenou rychlost

– po čtyřech se běží líp než po dvou. Držel se mnou krok a pohyboval se rychleji, než by člověk měl – a já možná neběžela tak rychle, jak bych mohla. Vlastně ani zdaleka ne.

Kdybych musela čelit faeské zombie vražedkyni, bylo by lepší mít s sebou Adama, a to stálo za zpomalení. Byla jsem si jistá, že ji dohoníme. Neuběhlo ani pět minut od chvíle, co Sofie přerušila naši schůzku – a jak rychle mohla faeská zombie vražedkyně utíkat?

Když jsme se ale dostali na Bombing Range Road, nejbližší hlavní ulici (dostala jméno podle střelnice, která se tu nacházela za druhé světové války), stopa na jejím kraji mizela. Úplně se setmělo, třebaže ještě nebylo šest večer, tma mi ale nevadí. Měla jsem výhled na kilometry, nikde jsem však neviděla utíkat mrtvolu. Oběma směry ale jelo několik aut.

„Nasedla do auta,“ řekl Adam a snažil se, aby jeho hlas nezněl udýchaně, zatímco já přecházela sem a tam s čenichem u země. „Někdo ji vyzvedl – nebo si někoho stopla.“

Obě možnosti byly znepokojivé, teď jsme ale nemohli nic dělat. „Znepokojivé“ nebyl správný pojem. Ze všech věcí, které se v posledních několika dnech staly, byla skutečnost, že nám utekla mrtvá fae, patrně nejznepokojivější.

Přesto – zombie. Možná to zaujme Marsilii natolik, že zapomene na škodu na autě. Nebylo to pravděpodobné, ale mohla jsem doufat. Nebyla jsem si jistá, jestli se mám cítit odpovědná za škody na kufru. Jak jsem mohla vědět, že si mrtvá fae najde cestu ven?

Adam zíral na silnici. „Kdybys kvůli mně nezpomalila, mohla jsi ji dohonit.“

Možná ano – a možná by to neskončilo dobře. Objevil se Warrenův pick-up, Warren se naklonil a otevřel dveře spolujezdce.

„Neměli jste štěstí?“ zeptal se, když jsme si naskočili dovnitř. Já se posadila doprostřed.

„Ne. Vypadá to, že nastoupila do auta. Mohla jet oběma směry.“

Warren obrátil auto a zamířil zpátky, teprve pak promluvil: „To je znepokojivé,“ řekl.

*

Zombie, nebo ne, novináři se nedali odbýt.

Tony se spojil se šéfem a podal mu oficiální vysvětlení, na kterém se Adam s Armstrongem dohodli – a ve kterém úplně vynechali Cantrip. Hlavní část viny padla na anonymní žoldáky, kteří se velice příhodně vytratili. Najali je, aby vlkodlaky donutili k násilnému činu, k útoku na senátora Campbella, čímž by senátora odstranili a zároveň z vlkodlaků udělali netvory.

Adam nevypadal jako netvor. Byl pohledný, charismatický a před kamerou to opravdu uměl.

Osoba, která celou věc naplánovala, zjevně zpanikařila, když několik žoldáků zatkli za únos Kylea Brookse. Nechal je zabít, aby nemluvili.

Armstrong vrátil místo činu do původního stavu, aby mohl odhalit vraždu mužů, kteří Kylea zajali, policii, hodila se mu teď totiž do krámu.

Když se ostatní žoldáci dozvěděli o smrti svých kolegů, zmizeli, napřed ale podpálili vinici a nechali Adama a jeho smečku utéct. Úřady se snažily jak žoldáky, tak muže, který za celou věcí stál, najít (neměly ale nejmenší šanci). A všichni snad budou spokojení, protože se dozvěděli pravdu – i když ne celou.

A tak Adam, Tony, Armstrong, Kyle a Warren odjeli do Kyleovy kanceláře v Kennewicku, napřed se ale zastavili u Adama doma, aby se mohl na tiskovou konferenci náležitě obléct, my ostatní jsme zatím dostali za úkol bránit pevnost. Dobrá zpráva byla, že oživlá mrtvola a nadcházející tiskovka všechny tak zaměstnala, že se nikdo nezmínil o mojí proměně v kojota. Možná předpokládali, že jsem napůl fae jako Tad.

Když mi Ben přišel oznámit, že u dveří čeká Marsiliin posel, zrovna jsem v jedné z horních ložnic četla třem nejmladším Sandovalovým pohádku Jakub a obří broskev. Kyleova pohotovostní výbava pro rodiny v nouzi obsahovala i velkou krabici s knihami pro nejrůznější věkové skupiny.

„Právě jsme se dostali k nejlepší části,“ stěžovala si Sofie. „Už jsme skoro u těch obrovských brouků.“

„Mohla bys jim číst dál ty?“ požádala jsem Sylvii.

„Kdo je Marsilie?“ zeptala se, když si ode mě brala knihu.

„Majitelka auta, které jsem si vypůjčila,“ řekla jsem.

Trhla sebou – viděla, jak auto dopadlo.

„To je ta upírka, Mercy?“ zeptala se Sissy, které bylo sedm, chovala se ale jako třicetiletá.

„Upíři?“ zeptala se Sylvie. „Ti taky existují?“ Potom řekla: „Ty jsi ukradla auto upírky a rozmlátila ho?“

Taky jsem sebou trhla. „Oficiálně žádní upíři nejsou. Když v ně nevěříš, nechají tě být. Takže bude lepší, když v ně nebudeš věřit.“

Maia vážně kývla. „Moje nejlepší kamarádka Penny se mě zeptala, jestli existují upíři, a já řekla, že ne. Pověděla jsem jí ale, že jsem se svezla na vlkodlakovi, a její máma mi řekla, že bych neměla lhát. Tehdy jsem nelhala, ale někdy je lhaní dobré, že? Až k nám zase přijdou, mohla bys k nám, Mercy, zajít a říct jim, že jsem nelhala?“

Až Maia vyroste, buďto ovládne svět, nebo nás všechny zničí. Možná obojí. Právě začala chodit do školky, nebo do ní aspoň měla začít chodit, takže jsme ještě měli nějaký čas, než se před ní budeme muset schovat.

„Ty jsi ukradla auto upírky?“ zeptala se Sylvie znovu.

„Ukradla je silné slovo,“ odvětila jsem. „Když začaly problémy, měla jsem ho v dílně kvůli výměně oleje. Potřebovala jsem auto, které se nedalo vystopovat. Bude to v pořádku, věř mi – pokud nebudeš o upírech mluvit. Berou své utajení velice vážně.“

„Mercy,“ řekla Maia.

„Dobře,“ pravila Sylvie. „Postarám se, aby to děti pochopily.“

„Mercy.“ Maia svraštila obočí a zvedla nosánek. „Musíš si promluvit s Pennyinou mámou, aby si nemyslela, že jsem lhářka.“

„Promluvím s ní,“ slíbila Sylvie. „A teď se ztište, abych vám mohla číst o velkých broucích a shnilém ovoci.“

Ztišily se.

Ben mě následoval dolů. Asil a Honey ve vlčí podobě na mě čekali pod schody. Ben s nimi musel mluvit, než zašel pro mě. Nevadilo mi to, naopak mi to ušetřilo čas.

Ukázala jsem na Honey a řekla: „Zůstaň, prosím, z dohledu. Příliš mnoho strážců by znamenalo, že se bojím – a taky jo – nechci to ale křičet do světa. Stavělo by to smečku do špatného světla. Ben a Asil se mnou půjdou ke dveřím, protože kdybych si s sebou nevzala nikoho, znamenalo by to, že si Marsilie nevážím.“ To byla taky pravda, bylo ale zbytečné to zdůrazňovat.

Dotkla jsem se přívěsku s beránkem, abych se ujistila, že ho pořád mám. Na upíry působily objekty víry a můj beránek fungoval stejně dobře jako křížek. Náhradou za mého stříbrného mi Adam daroval zlatého se smaragdovýma očima, protože stříbrné šperky nebyly nejlepší nápad, když jste měli za druha vlkodlaka. Měl přesně tu správnou velikost, aby mi zůstal na krku i při proměně, a taky byl dost robustní, abych ho neztratila při běhu. Na stejný řetízek jsem si pověsila i jednu z Adamových armádních známek. Snubní prsteny jsou pro automechanika dost nebezpečné. Zhluboka jsem se nadechla a soustředila se, jako bych se chystala na zápas v doju.

Na verandě stál úplný cizinec, čich mi ale prozradil, že je upír. Neznala jsem všechny Marsiliiny poddané jménem, nebylo jich ale zase tolik, abych většinu aspoň jednou neviděla.

Marsilii mnoho mocných upírů nezbylo. Možná naverbovala nové. Neuměla jsem sice poznat, který upír je mocný a který ne, tento mi ale nepřipadal jako nováček. Ti noví se hůř ovládali.

Byl asiat – Číňan, jestli jsem se nepletla – štíhlé postavy. Na sobě měl černé džíny a hedvábnou zlatou košili se stojáčkem. Světlo na verandě padalo přímo na něj, takže jsem poznala, že jeho košili zdobí draci vyšití o trochu tmavší nití, než byla látka samotné košile. Teplota po západu slunce klesla, a kdyby byl člověk, třásl by se zimou.

Proměnili ho jako mladého – ale ne tak mladého jako Wulfeho, ten už od středověku vypadal jako teenager. Jestli ale upírovi na verandě bylo před proměnou přes dvacet, pak ne o moc.

Uklonil se mi – byla to úklona, kterou se protivníci zdraví před zápasem v karate, hlavu nechal vztyčenou a nespustil ze mě oči, starší evropští upíři a vlkodlaci se ukláněli jinak. Pozdravila jsem ho stejným způsobem.

„Jsem Thomas Hao, paní Hauptmanová,“ řekl bez akcentu i emocí. „Je mi nesmírným potěšením předat vám a vašemu druhovi pozvání na schůzku s Marsilií, paní klanu TriCities. Můžete samozřejmě odmítnout. Mám vám ale oznámit, že pokud se dostavíte dnes večer, jisté záležitosti budou rychle vyřešeny. Má určité informace týkající se nedávných politováníhodných událostí, které by vás mohly zajímat.“

„Ach, to je příliš snadné,“ řekl Ben a pohlédl na mě. „Co chce?“ Mluvil tiše a spolu s Asilem zůstali o krok za mnou, takže je Hao dobře neviděl. To ale neznamenalo, že je neslyšel.

„Hovoří ti vlci za vás, družko alfy Smečky columbijského poříčí?“ zeptal se Hao s vytříbenou zdvořilostí. Ne, rozhodně nebyl nový upír.

„Souhlasím s Benem,“ řekla jsem napůl omluvně. „Prakticky jsem zničila Marsiliino nové a velmi drahé auto, a ona nad tím jen mávne rukou, a navíc mi poskytne informace? Jestli to myslí vážně, proč mi prostě nezavolala? Hao si mě změřil, pak se ohlédl přes rameno

a ustoupil o krok, aby si prohlédl mercedes. Na několik vteřin zůstal nehybně stát, a když se otočil zpátky, byla jsem si jistá, že v jeho tváři vidím pobavení, i když na ústech to nebylo ani v nejmenším znát.

„Aha. Jsem přesvědčen, že o škodách na autě nic neví, paní Hauptmanová.“ Ano, bavil se.

Založila jsem si paže na hrudi; včera v noci bych po takové šanci bez přemýšlení skočila. Bylo by pro mě výhodnější být k Marsilii pozvaná, než k ní jen tak vpadnout, jak jsem měla v úmyslu. Adam a smečka už ale byli v bezpečí a my pomoc upírů nepotřebovali.

„Myslím, že se zachovám moudře. Povězte Marsilii, že nechám auto opravit k její spokojenosti a s návštěvou počkám několik měsíců.“

Hao sklopil oči ke svým nohám a našpulil rty. „Marsilie si dělá starosti, paní Hauptmanová. Víme o únosu smečky. Ten, kdo za ním stojí, ohrožuje všechny v TriCities, nejen Smečku columbijského poříčí. Kdykoli jindy by na zničení svého auta určitě zareagovala přesně tak, jak se obáváte. Marsilie je ale stará a velmi, velmi bohatá. Auto je ve srovnání s tím, co se blíží, nepodstatné.“

Asil zbystřil a i já to cítila. S takovým zvratem jsem nepočítala.

„Proč prostě nepoužila telefon?“ zeptala jsem se.

„Anebo nám informace neposlala po vás?“ zamumlal Asil.

„Protože telefony mohou být odposlouchávány a jedná se o nebezpečnou informaci,“ řekl Hao a rozhodl se Asila ignorovat, „informaci, která může zabránit dalším úmrtím ve vaší smečce.“ Odmlčel se a já opět získala dojem, že se baví, třebaže jeho tvář nic neprozrazovala.

„A navíc Marsilie nevidí důvod, proč použít telefon nebo,“ pohlédl na Asila, „prostředníka, když může ostatní donutit tančit, jak píská.“

To vypadalo na Marsilii.

Upíří dýchají, jen když chtějí mluvit, nepotí se a jejich srdce tlučou pouze ukradenou krví. Proto se dá jen těžko poznat, kdy lžou a kdy říkají pravdu. Já to spolehlivě říct neumím.

„Nemůže to počkat do zítřka?“ zeptala jsem se.

„Já věřím, že jestli počkáte, budete litovat,“ řekl Hao. Zdálo se mi divné, že nám řekl svůj názor. Možná jsem neuměla odhadnout jeho stáří nebo moc, dokázala jsem ale číst mezi řádky. Nebyl ničí poskok. Uvědomil si svoji chybu a pokračoval opatrněji: „Mám vám říct, že si s sebou můžete vzít Adama a tolik vlků, kolik budete chtít.“

Pozvání pro Adama stavělo věci do jiného světla. Především se zdálo méně pravděpodobné, že by šlo o past – pokud ovšem nevěděla, že tu Adam není. A taky to patrně znamenalo, že chce smečku nějak využít.

„Chce, aby se s tou osobou vypořádali vlci a nemusela to udělat sama,“ hádala jsem.

„Ne,“ odvětil. „Ne. Bude bojovat, společný útok se smečkou ale bude mít větší šanci na úspěch.“

Pochopila jsem, že si Marsilie dělá starosti a Thomas Hao taky.

„Adam tu právě teď není,“ řekla jsem. A nevrátí se celé hodiny.

Hao stiskl rty. „To je politováníhodné.“

Musela jsem se spoléhat na řeč těla namísto nosu, buďto ale uměl velice dobře lhát tělem (a jen velmi málo lidí, upírů i jiných tvorů umí své tělo tak dobře ovládat), nebo ho skutečně polekalo, že nás Adam nedoprovodí.

„Přesto by bylo moudré,“ řekl Hao, „kdybyste se mnou šla aspoň vy, Mercy, kožoměnec.“

Kožoměnci jsou potomci Kojota, Havrana, Jestřába a jiných archetypálních tvorů, kteří dříve kráčeli po zemi. Upíří nás nemají rádi. Za prvé vidíme duchy, kteří se přes den shlukují kolem úkrytů upírů a prozrazují tak netvory, co je zabili. A za druhé jsme odolní vůči magii

– a vůči té standardní upírské jsme prakticky imunní. Když upíři přišli do Nového světa, kožoměnci je skoro zničili. Věřím, že nebýt nemocí a válek, které indiány – a tím pádem i kožoměnce – zdecimovaly, dnes by v Americe žádní upíři nežili.

Má odolnost vůči upíří magii ale neznamenala, že se s nimi mohu měřit i v jiných ohledech.

Upír na mě hleděl černýma očima a čekal. Věděla jsem, že mi Marsilie neublíží – nemohla, protože vlkodlaci by ji zničili. Jenom se mnou hrála hry. Kdybych totiž pozvání nepřijala, byl by to podle vlkodlačích pravidel, která se zase tolik neliší od upířích, protože všichni jsou predátoři, bod pro Marsilii a černý puntík za zbabělost pro smečku.

Netvoři si drží jiné netvory od těla jen děsivým dojmem, kterým působí. Kdybych ukázala světu, že se Marsilie bojím, smečka by vypadala méně nebezpečně.

Mohla jsem trvat na tom, že počkám, dokud se Adam nevrátí. Působila bych jako slaboch, smečky by se to ale nedotklo, aspoň tedy ne moc. Adam se od útěku sotva hodinu prospal a já od únosu smečky nespala vůbec.

Byla jsem unavená a nepřála jsem si nic jiného než vrátit se zpátky nahoru a číst holkám Sandovalovým o obrovském měkkém ovoci. Ztratili jsme Petera a já nechtěla přijít o nikoho dalšího, a to bez ohledu na to, jak moc mě upíři děsili. Čekat na Adama, když jsem věděla, že mi Marsilie neublíží, by bylo skutečně zbabělé. Adam byl vyčerpaný a tohle bylo něco, co jsem mohla pro něj a pro smečku udělat.

„Dobrá,“ řekla jsem. „Půjdu s vámi. Napřed si ale musím zařídit několik věcí. Cestu k sídlu klanu najdu.“

Hao zavrtěl hlavou. „Paní mě požádala, abych se ujistil, že dorazíte bezpečně na místo. Počkám tady.“

„Může to chvíli trvat,“ varovala jsem ho.

Uklonil se. „Jsem zvyklý čekat.“

„Jak chcete,“ řekla jsem a zavřela dveře. Pohlédla jsem na vlky a čekala na jejich reakci.

Asil pobaveně hleděl na Dicka a Jane – nahé sochy, které zdobily Kyleovu vstupní síň.

„Líbí se mi ta pokrývka hlavy,“ řekl.

„Která?“ zeptala jsem se.

Jane měla tento měsíc na hlavě nový klobouk, kovbojský slamák s pštrosím perem, jež vesele trčelo nahoru podobně jako prvních třicet centimetrů kulicha, kterého měl Dick nasazeného na jisté části těla jižně od pupku. Bambule na dlouhém konci čepice visela Dickovi těsně pod koleny.

Asilovo pobavení přešlo ve skutečný úsměv, otevřený a krásný, takže najednou vypadal na pětadvacet, a ne mnoho stovek let.

„Kyle pro ně má vánoční oblečky,“ řekla jsem. „Obvykle je do nich obléká den po Díkůvzdání. Tento rok na to byl ale příliš zaměstnaný.“

„Přece s ním doopravdy nepůjdeš, že ne?“ zeptal se Ben.

„Marsilie mi neublíží,“ ujistila jsem ho.

Obrátil oči v sloup. „Viděla jsi, cos jí provedla s autem?“

„Peter zemřel,“ pravila jsem Benovi. „Běž za Tadem a řekni mu, že dneska společně dohlédnete na dům.“

Vystrčil bradu.

„Tada s sebou do upírského pelechu nevezmu,“ řekla jsem. „A Honey… Honey by neměla hlídat děti, ne dneska večer.“ Peter právě zemřel a ona mohla kdykoli ztratit kontrolu nad svojí vlčicí.

Honey přiťapkala do vstupní síně, ladná, zlatá a krásná. Zavrčela na mě.

„Já jsem tvůj šéf,“ řekla jsem jí a zamířila nahoru po schodech. „Půjdeš se mnou a s Asilem, takže sklapni.“

„Poslouchá vás podobně celá smečka, malá kojotko?“ zeptal se Asil pobaveně.

„Ano.“

Znovu se zasmál.

Chladně jsem na něj pohlédla. „Anebo toho pak dlouho litují.“

Nedostali jsme šanci nakoupit nové mobilní telefony, proto jsem neměla žádný přímý způsob, jak kontaktovat Adama. Prvním pravidlem manželství je navzájem si říkat, kam jdete a proč. Zavolala jsem Tonymu a odpověděla mi Sylvie – Tony nechal svůj mobil

u ní. Když jsem zkusila Kylea, dovolala jsem se do hlasové schránky. Nechala jsem mu vzkaz a přemýšlela. Armstrong měl u sebe patrně taky mobil, já ale neznala jeho číslo.

Z pevné linky jsem zavolala do Kyleovy kanceláře a na záznamníku jsem nechala vzkaz, že „mám schůzku s Marsilií“, neodvažovala jsem se zacházet do podrobností. Zavolala jsem Stefanovi. Nezvedl mi mobil a u něj doma se nikdo neozval. Na obou číslech jsem nechala detailnější vzkazy. Když jsem odložila telefon na pult, objevili se v kuchyni Asil a Tad.

Tad pohlédl na Asila. „Jestli se má Mercy sejít s Marsilií, bude potřebovat něco na sebe. Zůstaňte tady, protože si s ní chci promluvit.“ Asil na mě pobaveně pohlédl, Tadův výraz už tak pobavený nebyl, přesto Asil neprotestoval, když mě Tad vzal nahoru a do ložnice, kde spal. Vytáhl z kapsy divný kus kovu a proměnil ho v meč, který vykoval jeho otec.

„Pouta jsem zničil,“ řekl a podal mi ho. „A meč už nepotřebuju. Nejsem šermíř a ty míříš na nepřátelské území nebezpečně neozbrojená. Asila neznám a Honey tě nemá ráda. Mohla bys potřebovat zbraň.“

„Asil je Branův a bude mě bránit,“ připomněla jsem mu. Meč se mi nelíbil. Během lekcí karate jsem se naučila zacházet s některými zbraněmi, také jsem ale četla dost příběhů o Temném kováři z Drontheimu.

„O Honey ale to samé říct nemůžeš,“ brblal Tad. „Možná by sis s sebou měla vzít mě.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nechci nechat Honey ani Asila s dětmi. Honey by se mohla přestat ovládat a někoho zabít – byla bych radši, kdyby to byli upíři, a ne děti. A Asil… není úplně stabilní. Kdyby tu přece jen k něčemu došlo a musel někoho zabít, mohlo by to dopadnout hůř, než kdyby se pomátla Honey. Návštěva u Marsilie by neměla být nebezpečná.“ Pokud Hao nelhal. „Dokážeš poznat lež?“ Někteří fae to uměli, jiní ne – i když sami lhát nemohli.

„Ne u upírů,“ přiznal.

„Upíří jsou záludní,“ souhlasila jsem, místo abych řekla: „Já taky ne.“ „Myslím ale, že to Hao myslel vážně, když tvrdil, že Marsilie chce bojovat – což ve mně budí podezření, že tu jde o něco, co přímo ohrožuje upíry. Kvůli nám by nehnula prstem, kdyby z toho nemohla vytěžit něco velkého.“ Díky slovíčku „myslím“ z toho nebyla lež. Když si bude myslet, že vím, že Hao říká pravdu, nebude se hádat. Byla jsem si ale docela jistá, že Hao nelhal.

Asil se mě zeptal, kdo by ze zmizení smečky z TriCities nejvíce těžil. Ujistila jsem ho, že Marsilie ne. Ta smečku potřebovala. Adama si nikdo nechtěl znepřátelit – a protože spoluMarsilie a Adam jednou nebo dvakrát táhli za stejný provaz, lidé považovali naše vztahy za lepší, než ve skutečnosti byly. Adam neprotestoval, protože to drželo bokem lůzu.

Na druhou stranu to ale znamenalo, že některý z jejích nepřátel mohl napadnout smečku, aby oslabil ji. Zhatila už jeden pokus o převzetí svého teritoria – a Smečka columbijského poříčí ji při tom podpořila. „Měla bych být v bezpečí,“ řekla jsem Tadovi. „Honey mě možná nemá ráda, je ale věrná Adamovi a je skutečně působivá. A ze všech vlkodlaků, které tady máme, je nejlepší bojovnice. Potřebuju tě tu – musíš se postarat o děti. Ben je dobrý na obranu, kdybys potřeboval, nevím ale, jak si poradí s dětmi.“ Byl výbušný a sprostý, obyčejně bych mu proto děti ani bezbranné ženy nesvěřila. Byl ale věrný Adamovi a já věděla jistě, že dětem neublíží, i když možná politováníhodným způsobem rozšíří jejich slovník.

„Dobrá,“ řekl Tad. „Dobrá. Ale vezmeš si meč.“ Znovu mi ho podal. Vypadal zákeřně a do pokoje vyzdobeného obrázky Mašinky Tomáše se vůbec nehodil.

Nemínila jsem se ho ani dotknout. „Znám meče tvého otce.“

Tad se zasmál. „Jo, táta byl dlouhou dobu dost naštvaný na celý svět. Tenhle se jmenuje Hlad a musí ochutnat tvoji krev; pak ti bude sloužit – dokud mu krev někoho jiného nezachutná víc. Vím, že jsi cvičila se zbraněmi v hodinách karate, přesto máš pravdu, že bude lepší nepoužít ho, dokud nebudeš muset. Nikdy nemůžeš vědět, kdy se mu zalíbí někdo jiný – a protože nejsi fae, bude s tebou chtít zůstat ještě míň. Ale. Umí zabíjet upíry jako žádný jiný meč. A taky požírá magii – předměty i kouzla, ze zkušenosti však vím, že je dost pomalý.“ Pohlédl na mě. „A pořád tu někde pobíhá ta faeská vražedkyně, která by měla být mrtvá. Nevím, jestli ten meč proti ní něco zmůže, rozhodně ji ale zastaví spíš než nůž, kulka, a dokonce i vlkodlak.“

Znovu mi meč podal a já si ho opatrně vzala.

„Řízni se jím, aby sis ho k sobě připoutala. Doporučoval bych předloktí nebo lýtko – a dávej pozor, je opravdu, opravdu ostrý.“

Dotkla jsem se čepelí levého předloktí – a ta mě pořádně kopla, když mě řízla do kůže. Zdálo se mi, jako by se magie proměnila v elektřinu – jako bych se dotkla drátu pod proudem.

Tad se zamračil. „To by se stát nemělo. Zkusíme tohle.“

Vytáhl kapesní nůž a řízl se do ukazováku. Vymačkal z rány několik kapek krve a přitiskl prst na krvácející ránu na mém předloktí. Trhla jsem sebou a pak znovu, když mě vzal za ruku, ve které jsem držela meč, a dal mu okusit naši smíchanou krev.

Tentokrát mě magie nekopla, její moc se něžně roztančila mým tělem.

„To je lepší,“ řekl. „Teď bys měla být schopná meč schovat jen tím, že na to pomyslíš.“

Opravdu. Čepel v okamžiku zmizela a v ruce mi zůstal jen obyčejný kus otlučeného kovu.

„Pokud Šedé pány rozčílilo, co jsem provedla s jejich holí…“ řekla jsem – zbytková magie v kovu mi brněla paží až k loktu.

„Řekněme, že bude lepší, když mi ten meč po návratu hned vrátíš – a já ho při první příležitosti předám otci. Není to Klid a mír; Hlad je mocný artefakt a faeským pánům by se nelíbilo, kdyby zjistili, že ho máš ty – zvlášť po tom, co jsi dala faeskou hůl Kojotovi.“

Prudce jsem zvedla hlavu a pohlédla na něj. Zakřenil se. „Pověděl mi o tom táta. Musel o tom říct několika fae, kteří věděli, že tu hůl máš, a za každou cenu ji chtěli zpátky.“

Chystala jsem se schovat kus kovu do kapsy Kyleových tepláků, Tad mě ale zastavil. „Tohle si přece na schůzku s Marsilií nevezmeš, že ne?“

„Máš pravdu,“ odvětila jsem. „Podívám se, co tu Kyle má.“

*

Ve skříni jsem našla džíny, které mi sice byly těsné, ale ne nesnesitelně, a taky modrý svetr, který vybral Tad. Doufala jsem, že jsem Kyleovi nevzala jeho oblíbené oblečení. Sešla jsem dolů, kde na mě čekali Honey, stále ve vlčí podobě, a Asil.

Asil mi podal kabát.

Byl to dobrý kabát a padl mi. A co bylo důležitější, měl dost velkou kapsu na to, abych do ní schovala faeský artefakt, který byl občas mečem, a nemusela ho tak nosit po kapsách příliš těsných džínů.

Asil si půjčil Warrenův pick-up a Honey si naskočila k němu – neměla z toho velkou radost, já ji ale neměla ráda o nic víc než ona mě. A protože truchlila pro Petera, kterého jsem měla naopak ráda moc, cítila jsem se v její společnosti ještě nepříjemněji. Ať si s Asilem poradí se sebou navzájem.

Já jela Marsiliiným mercedesem. Zpátky se vrátíme pick-upem a auto necháme u Marsilie. Já se ho tak zbavím a všechno, co se s ním stane pak, už bude jen na ní. Tad musel ohnout víko kufru, aby ho mohl zabouchnout. Kufr teď vypadal, jako by na něj spadl strom, což vzhledu auta nijak nepomohlo. Svoji zbraň jsem přesunula z mercedesu do pick-upu, plánovala jsem ale nechat ji tam. Kdybych dnes večer musela začít po upírech střílet, to už se rovnou můžu odprásknout a skoncovat s tím.

Jako první jel Thomas Hao v nenápadném bílém Subaru Forester s kalifornskou poznávací značkou. Myslela jsem, že jedeme do sídla klanu, na kruhovém objezdu v Keene ale zamířil špatným směrem a vyrazil pryč z TriCities.

Zaváhala jsem a kruhák objela. Jestli byl ve městě cizí, jak kalifornská značka napovídala, mohl se ztratit. Když jsem ho opět uviděla, zjistila jsem, že zastavil u kraje silnice a čeká na nás.

Rozhodla jsem se, že pokud špatně odbočil, zjistí to sám, až vyjede z města a ocitne se na venkově. Pokud ne – asi se s Marsilií sejdeme jinde. Neměla jsem z toho radost, na druhou stranu mě to neznepokojilo natolik, abych se otočila a vrátila zpátky do Kyleova domu.

Vyrazila jsem za Haem a Asil mě následoval. Když minul velké louky, nezpomalil a mířil dál do Západního Nikde, došlo mi, že opravdu nejedeme do sídla klanu. Vytáhla jsem mobil Gabrielovy sestry, který jsem stále nevrátila, a zavolala Sylvii na Tonyho telefonu.

„Nejedeme k Marsilii domů,“ řekla jsem jí. „Jsme na dálnici 224 a míříme k Benton City. Až budu vědět víc, zase zavolám.“

„Nechám si mobil po ruce,“ slíbila.

O dvacet minut později jsme projeli Benton City a zamířili do kopců se sady a vinicemi nad řekou Yakima. Celé kilometry jsem nezahlédla jediný dům, když Hao zabočil na štěrkovou silnici mezi ovocnými stromy.

Celou dobu jsem uvažovala o upírech. Ti staří měli peníze. Marsilie strávila nějaký čas v katatonickém stavu – jestli jsem to pochopila dobře, jednalo se o jistý druh deprese, do které upadali staří upíři. Prostě celé roky jen seděla a nic nedělala, vyvolalo to dojem slabosti a Kluk v rukavicích se jí pokusil ukrást klan. Marsilie by ani nemrkla, kdyby z toho nemohla něco vytěžit.

Nesvolala by schůzku se smečkou, kdyby sama nepotřebovala pomoc. Tohle, všechno tohle začalo upíry. Čím usilovněji jsem o tom přemýšlela, tím větší smysl to dávalo.

Upír by rozhodně zabil žoldáky, kteří věděli příliš. Nebál se toho, co mohli říct policii, nýbrž toho, co mohli říct Branovi nebo Charlesovi. Kdyby smečka zemřela – což asi plánoval, patrně nemohl uvěřit tomu, že se vlci nechali zajmout hrstkou žoldáků a agentů Cantripu – marok by viníky našel.

Stromy zmizely jako první, potom i štěrková silnice a nakonec jsme se plazili akry a akry tak suché vinice, že na vině nemohlo být jenom roční období. Marsiliino auto patřilo do města a z kamení a kořenů, které nahradily štěrk, nemělo velkou radost.

Upíři získali časem moc. Stefan se uměl teleportovat – a to bylo velké tajemství, protože jeho schopnost z něj dělala cíl. James Blackwood, pán Spokane, uměl schopnosti nadpřirozených tvorů, jejichž krev pil, krást. Tento upír možná dokázal vytvořit zombii z mojí rádoby vražedkyně. Proč by to někdo dělal, to už byla druhá věc.

Zamyslela jsem se tak hluboce, že mi až ve chvíli, kdy jsem ve vzduchu ucítila kouř, došlo, kam míříme. Samotný kouř tak neobvyklý nebyl – v tuto roční dobu se na mnoha místech pálily zbytky ze zahrad. Tenhle kouř byl ale cítit spáleným domem, ne hořícími rostlinami.

Rychle jsem znovu zavolala Sylvii. „Pověz Adamovi, že jedeme na místo, kde ho věznili.“

„Děje se něco?“ zeptala se.

„Ne nezbytně,“ odpověděla jsem, ale skutečnost, že si Hao dal dobrý pozor, aby se nezmínil o tom, že jedeme na vinici, kterou Adam s Elizavetou spálili na popel, ve mně vyvolala podezření. „Možná mi chce něco ukázat.“

Anebo taky ne. Možná jsem byla jenom strašně, strašně pitomá.

Zhluboka jsem se nadechla. „Pověz Adamovi, že jsem neznala upíra, který nás sem vzal. Tvrdil, že se jmenuje Thomas Hao, a jezdí Subaru Forester s kalifornskou poznávací značkou DAYTIME.“ Vyhláskovala jsem jí to. Podobný nápis na upírově autě mohl být ironickou poznámkou nebo projevem naděje.

„Možná nás sem vůbec nepozvala Marsilie,“ dodala jsem a ta představa se mi ani trochu nelíbila.

„Povím jim to.“

Zavěsila jsem a jela dál.

K ohořelým ruinám vinice jsme se přiblížili zezadu, což s konečnou platností potvrdilo moje tušení. Oheň musel být opravdu žhavý, protože z budovy zůstal jen kámen, beton a několik kusů zčernalého dřeva. Elizaveta si dala vskutku záležet, jako obvykle.

Dorůstající měsíc, byl ze tří čtvrtin plný, propůjčoval ruinám hororový vzhled. A stejně tak i duch čekající u kraje venkovské cesty, po které jsme jeli. Vidět duchy nebylo neobvyklé, a tento nebyl jediný, který se tu zdržoval. Nevěnovala bych mu pozornost, kdyby nevypadal povědomě. Šlápla jsem na plyn, abych se dostala blíž a mohla si ho prohlédnout.

Byl to Peter, náš Peter. Stál u jednoho z nakloněných sloupů, které podpíraly dráty, po nichž se víno šplhalo vzhůru. Objímal se pažemi a hleděl – podívala jsem se – na skoro prázdné parkoviště před zničenou budovou.

Zastavila jsem, zhasla světla a vypnula motor, pak jsem vystoupila a zapomněla na obavy z toho, kdo mě sem vlastně pozval: Marsilie, Hao nebo nějaký neznámý nepřítel.

Duchové jsou zbytky lidí, jimiž bývali. Většině z těch, se kterými jsem se doposud setkala, nezůstalo moc inteligence, pokud vůbec nějaká. Neměla jsem důvod zastavit. Nebyl to Peter, ne doopravdy. Nepotřeboval mě – ale na tom nezáleželo. Vypadal, že někoho potřebuje, a já ho nemínila nechat samotného a zranitelnéhoKdyž jsem obešla zepředu mercedes, na autě Thomase Haa se rozsvítila couvací světla a za mou zastavil Warrenův pick-up – a Peter se otočil a spatřil mě.

„Zmiz odsud, Mercy,“ řekl naléhavě. „Je tu někdo moc zlý.“ Ukázal hlavou na vyhořelou budovu. Hovořil stejně srozumitelně jako dřív.

„Petere?“ oslovila jsem ho a vnímala Honey a Asila, kteří vysedali z vozu za mnou.

„Mě nemůže dostat,“ řekl Peter a v hlase měl spíše naději než jistotu. „Volá mě. Slyšíš ho? Připomíná to Adamovo volání, je ale jiné.“ Zachvěl se a vykročil k parkovišti.

„Kdo tě volá?“ zeptala jsem se.

Peter zavrtěl hlavou. Někdy se duchové zjevují tak, jak vypadali v okamžiku smrti – celí od krve a vnitřností. Peter ale neměl na čele žádnou díru po kulce, ani nebyl oblečený do kalhot a košile, ve kterých jsem ho naposledy viděla u večeře na Den díkůvzdání a v nichž i zemřel. Místo toho měl na sobě džíny, boty s kovovou špičkou a flanelovou košili, svůj obvyklý oděv.

Napřed jsem si toho nevšimla, neboť jeho přítomnost byla tak slabá, během našeho rozhovoru se ale stával skutečnějším. Kdybych ho neznala, kdybych nevěděla, že je mrtvý, možná bych ani nepoznala, že je duch – tak skutečný mi připadal.

Hao vystoupil z auta, zamířil ke mně a dorazil zároveň s Asilem a Honey.

„Mercy?“ zeptal se Asil. „S kým to mluvíte?“

Honey tiše zakňourala, upřeně se na mě zadívala a Peter na ni pohlédl.

Klesl na kolena, v obličeji se mu objevila syrová bolest, žal a touha a po lících mu začaly téct slzy. „Honey. Min prinsesse. Ach, Honey, jsem ztracený.“ Natáhl se, dotkl se jí a prsty jí zčechral srst. Otřásla se a pokusila se k němu dostat blíž, třebaže jsem si nemyslela, že by ho cítila. Když se ale pohnula, její tělo jím proniklo.

I když lidé nevědí, že je v okolí duch, nezůstanou s ním prolnutí dlouho. Honey nebyla výjimkou, rychle o tři kroky couvla a zastavila se vedle Asila, který jí položil ruku na hlavu.

„Petere,“ řekla jsem.

Honey znovu zakňourala a krátce štěkla. Peter se opět natáhl, dotkl se jejího čenichu a pohlédl na mě. Chystal se něco říct, pak si ale rychle zakryl uši.

„Nepůjdu k němu,“ řekl mi s divokým pohledem. A najednou stál na jeho místě vlk – submisivní vlk. V lidské podobě by Peter dokázal ještě chvíli vzdorovat, jeho vlk ale poslouchal rozkazy. Sklopil uši, spustil ocas, pohlédl na Honey a obrátil se k odchodu.

„Petere,“ řekla jsem důrazně. Začínala jsem se zlepšovat v používání Adamovy moci. Když jsem promluvila, zatahala jsem za pouta smečky, která stále svazovala i mrtvého vlkodlaka. Něco mi na tom vadilo, v tu chvíli jsem se ale soustředila hlavně na to, abych Peterovi zabránila uposlechnout toho, kdo ho volal.

Pouta smečky byla jemná jako vlákna babího léta, když jsem jimi ale protlačila svoji vůli, zhutněla. Zastavil se a roztřásl – poslechl toho, ke komu byl připoutaný už za života.

„Petere.“ A tentokrát jsem ho zavolala tou částí sebe, která viděla duchy, která poslala pryč ducha v Tadově domě a donutila

k poslušnosti duchy Jamese Blackwooda, pána Spokane, kterého jsem vlastnoručně zabila. Natáhla jsem se po něm a poručila: „Pojď sem.“

Peter se otočil, posadil se mi k nohám a zadíval se na mě, jako by byl ovčácký pes a já ovčák. Čekal, že ho zachráním.

Byli tu i další duchové. Stáli na stráži mezi parkovištěm a budovou, a třebaže jsem je viděla, nevěnovala jsem jim pozornost, protože mi nepatřili jako Peter. Když jsem na Petera zavolala a on ke mně přišel, otočili se mým směrem i ostatní. A nyní se pomalu, jako by to pro ně bylo velmi obtížné, zároveň však nesmírně důležité, vydali ke mně.

Sehnula jsem se, vzala jsem Peterovu hlavu do dlaní a dýchla mu na čenich, protože se mi to tak zdálo správné. Hlavou mi táhla slova, která mi kdysi dávno řekl Charles.

Mít vidění znamená otevřít se světu a čekat, co se ti rozhodne ukázat, řekl mi. Potom jakoby mimoděk dodal: Magie už je taková. Chce tě použít, a ty to můžeš buďto přijmout, nebo odmítnout.

A tak jsem poslechla své instinkty, svoji magii.

„Petere,“ řekla jsem mu a použila Adama, pouta smečky i druhou část sebe – použila jsem všechno, co jsem měla. Chladná logika mi říkala, že před sebou nemám obyčejného ducha. Vzpomněla jsem si, proč už by Peter neměl být svázaný pouty smečky.

Duchové na mě nepohlíželi s inteligencí ani s potřebou, nereagovali na pouta smečky. Natáhla jsem se po poutech smečky, jak mě učili, a našla je, zářivě zlatá a zesílená mojí vůlí. Vázala k sobě duše – tak mi to řekl Adam. Ty jsem sice nevnímala, pouta smečky ale byla něco jiného. Byla pevně zapuštěná v Peterově duši a ta zůstávala v jeho duchovi, kde neměla co dělat – tady ji ohrožoval ten, kdo ho volal.

Napnula jsem smysly do krajnosti a všimla si ještě něčeho jiného – temného mraku, který Petera obklopoval, snažil se přeříznout jeho pouta se smečkou a vzít mi ho. Asil se dotkl mého ramene, sklonil hlavu a zadíval se na Petera. Honey se mi opřela o bok a strnula, celé její tělo se napjalo, až bylo na dotyk jako kámen.

„Petere,“ řekla jsem. „Patříš nám, smečce. Jsi můj.“ Dotyk smečky, Honey, pomohl. Odmetla jsem stranou temný mrak, a když jsem se ho dotkla… rozplynul se, ucítila jsem z něj ale brnění magie. Upíří magie.

„Odejdi, Petere,“ řekla jsem. Potřebovala jsem udělat něco s jeho duší, která měla po smrti zmizet, ale instinkt – a já důvěřovala svému kojotovi – mě nabádal, že důležitější je poslat ho odsud pryč. Pryč od toho, kdo se ho snažil uvěznit.

Pohlédl na Honey, která zírala na mě.

„Taky tě miluje,“ řekla jsem. „Petere, zmiz odsud. Někam do bezpečí.“

Zmizel a spolu s ním zemřela i trocha života v Honeyiných očích.

„Je v pořádku,“ řekla jsem jí. Dotkla jsem se pout smečky, abych se o tom ujistila, a Peter tam pořád byl. Nebyl naživu, nebyl jako ostatní, pořád jsme ho ale drželi. Narovnala jsem se a zalila mě taková úleva, až se mi zatočila hlava. „Je v bezpečí.“

Hao mě sledoval. „Měli pravdu,“ řekl. „Mluvíte s mrtvými.“

„Kdo spoutal ty duchy?“ zeptala jsem se ho.

Mrtví nás obklopili a úpěnlivě na mě civěli. Pohybovali rty, já je ale neslyšela. Temná síť okolo nich byla tmavší než ta, která se snažila polapit Petera. Možná to byl důvod, proč jsem je neslyšela, anebo jsem Peterův hlas vnímala jen proto, že jsme byli spojeni pouty smečky.

Hao se rozhlédl. „Jsou spoutaní? Možná počítal s tím, že se objevíme. Už jste skončila?“

„O koho jde?“ zeptal se Asil tichým, hrozivě vrčivým hlasem.

Hao se nenechal zastrašit – neznal ale Asila. „Není na mně, abych vám to řekl. Pokud jste skončili, měli bychom jít.“

Zadívala jsem se na mrtvé, tři ženy a čtrnáct mužů. Jedna žena měla na sobě černé koktejlové šaty, ostatní byli v oděvu realitních agentů nebo obchodníků. Obleky a kravaty pro muže, sukně a saka pro ženy. Pokud byli lapení jako Peter, pak taky nebyli obyčejní duchové.

Nebyla jsem však s nimi svázaná jako s Peterem; nevěděla jsem, jak jim mám pomoct.

Potom jsem poznala Jonese, kterého jsem viděla Adamovýma očima – vzpomněla jsem si, že mu Armstrong říkal Bennet, Alexander Bennet. Nevím, proč mě překvapilo, že vidím duchy ostatních lidí, kteří tu byli zabiti. Asi proto, že jsem byla na duchy tak zvyklá, až jsem se přestala zajímat o to, kým byli za života.

Alexander Bennet zabil Petera.

„Ano,“ řekla jsem. „Skončila jsem.“ Necítila jsem potřebu zachránit ty lidi před tím, kdo je uvěznil. Zabili Petera a byli by zabili naše přátele i jejich rodiny – a to včetně pětileté Maie Sandovalové, která se svezla na vlkodlakovi a snažila se ho krmit sušenkami.

Ti lidé mohli zůstat trčet mezi světy navěky.

„Jsem hotová.“

Sledovali nás při návratu k autům. Přestali se snažit komunikovat. Zavřela jsem dveře vozu, stiskla startovací tlačítko, následovala Thomase Haa na parkoviště a musela při tom projet několika duchy. Tentokrát jsem ale nebyla oslabená faeskou magií, jako když se mě pokusil posednout duch na tajném schodišti v Tadově domě. Když jsem jimi projížděla, cítila jsem jen slabý chlad. A pak jsem je nechala za sebou.

Věděla jsem, že s nimi budu muset později něco udělat, i když jsem se na ně zlobila. Nešlo o to, co si zasloužili – šlo o to, kdo jsem byla. Každý musí v určitý okamžik načrtnout do písku čáru, již nepřekročí.

Skoro jsem obrátila vůz, ale Marsilie – pravděpodobně – čekala. Později budu mít dost času na to, abych se vypořádala i s ostatními duchy, tedy pokud to půjde, když nepatřili ke smečce.

Jakmile jsme zabočili na parkoviště, stálo na něm jen jedno auto – a já ho znala, protože jsem opravovala vozy klanu místo plateb za

„ochranu“, jež upíři žádali od všech nadpřirozených tvorů, kteří nebyli dost silní na to, aby se jim ubránili. Jako družka alfy Smečky columbijského poříčí jsem asi mohla odmítnout a nic zvláštního by se nestalo. Cítila jsem ale, že náš styk, ať už jakkoli omezený, poskytoval jak upírům, tak vlkům místo, kde se mohli scházet a jednat spolu bez velkého dramatu. Doufala jsem, že TriCities tak budou trochu bezpečnější.

Vůz klanu znamenal, že za schůzkou skutečně je Marsilie. Mělo mě to uklidnit, starosti mi ale dělal muž, který spoutal duchy a pokusil se udělat to samé Peterovi.

Zajela jsem na opačnou stranu prázdného parkoviště. Dříve elegantní mercedes s předením zastavil. Vysedla jsem, zapnula si kabát a otočila se, abych zamířila k budově vinice.

Marsilie stála u levých zadních dveří, jako by tam byla celou dobu, já ale věděla, že to místo bylo prázdné, když jsem na parkoviště zajížděla. Podařilo se mi nevyskočit.

Paní klanu byla krásná žena. Noc okradla její zlaté vlasy o zář, měsíc ale líbal její pravidelné rysy a dodával jejím tmavým očím nádech tajemnosti. Na sobě měla ty nejpraktičtější šaty, v jakých jsem ji doposud viděla: pružné tmavé triko s dlouhými rukávy a patrně zelené khaki kalhoty – ve tmě vidím dobře, barvy se ale těžko odhadují, a poblíž nebyla žádná pochodeň, která by mi nápomocně posvítila. Na nohou měla obnošená bagančata – a to se k Marsilii, kterou jsem znala, nehodilo.

Vytáhla jsem z kapsy klíčky od vozu a podala jí je. Podívala se na mě, pak na dolík ve dveřích řidiče, pomalu mercedes obešla a kufr si nechala jako poslední.

„Připomeňte mi, abych už nikdy nenechávala ve vaší péči nic drahého,“ řekla. A Marsilie, která mě nenáviděla a jejíž pocity jsem s klidem opětovala, byla zpátky„I vy jste dokázala, že neumíte pečovat o drahocenné věci, které vám byly svěřeny,“ opáčila jsem

chladně. „Auto se dá aspoň opravit.“ Svojí bezohledností ublížila mému příteli a já si nebyla jistá, jestli se z toho Stefan vzpamatuje.

„Kromě toho, pokud mám pravdu, pak za tu škodu,“ mávla jsem na auto, „i za smrt mého vlka, Petera Jorgensona, může upírské politikaření.“

Neoponovala mi, což znamenalo, že jsem spekulovala správně.

„Zaútočila na mě nájemná vražedkyně,“ pokračovala jsem. „Praštila hlavou do dveří a způsobila první promáčklinu. Potom vylomila dveře kufru, aby se dostala ven – úplně mrtvá.“ Poklepala jsem se po nose. „Cítila jsem to z ní.“

Marsilie se napjatě usmála. „Možná máte pravdu,“ připustila a dotkla se poškozeného kufru.

„Krev a škrábance od drápů na zadním sedadle mám na svědomí já,“ přiznala jsem upřímně. „Vzala jsem si bez svolení vaše auto, protože jsem potřebovala nějaké, které by se nedalo vystopovat. S Adamem zaplatíme opravy.“

Asil a Honey se postavili vedle mě.

„Ne,“ řekla Marsilie a povzdychla si. „Máte pravdu, jde o upíří záležitost.“ Poplácala auto po kufru, jako by bylo živé. „Hlavně tohle. Možná byste mi mohla doporučit dobrou autodílnu.“

Když si všimla mého výrazu, rozesmála se. Její smích zněl trochu nepřirozeně a mně se z něj ježily vlasy v týlu. Marsilie byla velice stará a už neuměla předstírat emoce. Výsledek byl znepokojivý.

„Opravdu, Mercy, co jste čekala? Umím se chovat civilizovaně. Je to jenom auto. Pojďte dovnitř.“ Mávla rukou na ruiny vinného sklepa za sebou. „Pojďte dovnitř a zjistěte, proč vaši smečku napadli.“

„Protože nás někdo viděl spolu a považoval vlkodlaky za vaše spojence,“ hádala jsem. „Chtěli vás oslabit.“ Druhá část vysvětlení vycházela z té první. „Najal si žoldáky a nespokojené fanatiky z Cantripu v naději, že se Bran bude honit za federály a prodejnými vojáky

– a pravý viník mu unikne. Osobně si myslím, že Brana podcenili, to ale dělá spousta lidí. Líbí se mu to. Prostě jde o to, Marsilie, že někdo, nějaký upír, chce váš klan.“

„Ano. A vy, malá lstivá kojotko,“ zapředla láskyplně a já poznala, že jsem ji svými přesnými závěry popudila, „jste byla tak chytrá, že jste nezemřela.“ Najednou se natáhla a s chtíčem ve tváři přejela Asilovi prsty po líci. „A podívejme, co jste mi přivedla. Novou hračku.“

Marsilie měla slabost pro vlkodlaky.

Asil se uličnicky usmál a vyhnul se jejímu pohledu – instinkty nabádají dominantního vlka, aby donutil protivníka uhnout očima,

v případě upírů je to ale špatný nápad. Upíři uhranou pohledem většinu lidí. To jim umožňuje nepozorovaně je lovit. Maur zjevně upíří triky znal.

„Líbíte se mi,“ řekla mu Marsilie. „Jste hezký.“

„Vy se mi taky líbíte,“ ujistil ji Asil. „Upíři mají nezapomenutelnou chuť.“ Vycenil bílé zuby v úsměvu.

Zamračila se.

„Marsilie,“ řekl Stefan a vystoupil ze tmy. „Soustřeď se.“

Nepohlédla na něj, neodtrhla oči od Asila, jen lehce natočila hlavu. „No a? Komu to ublíží?“

„Mercy tě může zabít dřív, než k tomu kdokoli jiný dostane šanci.“ Stefanův hlas zněl znuděně.

Marsilie na mě v návalu vzteku vycenila špičáky. „Myslíte si, že to dokážete, malá kojotko?“ Hlas se jí prohloubil a její oči už nevypadaly černé. „Myslíte, že je tak snadné zničit mě?“

„Hej,“ řekla jsem a zadívala se do jejích zářivě rudých očí. „Já nejsem ta, která tu vyhrožuje. Jestli se ale pokusíte provést něco jednomu z mých vlků, budete muset projít přese mě.“

Koutkem oka jsem zahlédla, jak se Asil pousmál.

„Vašemu vlkovi by se to líbilo,“ pravila Marsilie. Očividně přešla Asilovu poznámku jako výraz obdivu, ne hrozbu. Blázen. „Měla byste nechat volbu na něm.“

Postavila jsem se mezi ni a Asila. „Nechte ho být, Marsilie.“ Ne že by se Asil neuměl bránit. Do té chvíle jsem si neuvědomila, že jsem se přestala Asila bát a začala ho mít ráda. Ne že by se pořád nemohl zbláznit a zabít mě – já ale s vlkodlaky vyrostla. Každý vlkodlak vás mohl zabít, když jste se zachovali pitomě a neuctivě. Šlo o to neudělat to.

„O to, co jí patří, se dobře stará, Marsilie. Máš se od ní co učit,“ řekl Stefan jemně.

„Chceš, aby mě zabili?“ zeptala jsem se ho chladně, když Marsilie zasyčela. „Než ses objevil, vedly jsme skoro civilizovaný rozhovor.“

Zasmál se a zdál se víc sám sebou. „To sis myslela? Podle mě se tě Marsilie snažila připravit o tvého nového vlka.“

Asil se znovu usmál, vycenil přitom zuby, nic ale neřekl.

„Ne,“ pravila jsem Stefanovi. „Nesnažila. Jenom si to myslela.“

Marsilie potřásla hlavou – a proměnila se. Ne fyzicky, nezměnila podobu, nýbrž osobnost. Sexy bohyně, zákeřná žena, která mě nenáviděla a opovrhovala mnou, zmizela. Najednou vypadala – obyčejně, unaveně, a… možná dokonce i trochu vyděšeně.

„Máš pravdu, Stefane,“ řekla. „Omlouvám se, Mercedes. Dnes v noci musíme být spojenci.“

Marsilie se mi právě omluvila. Peklo muselo zažít změnu klimatu.

„Takže,“ řekla jsem, „povíte mi, co víte? Nebo promrháme další hodinu pózováním a siláckými řečmi?“ Tak pojďte dovnitř,“ řekla Marsilie, nezdála se ale rozzlobená. „Pojďte a promluvíme si.“

Následovala jsem ji a všichni ostatní následovali mě. Kdyby tu nebyl Stefan, nedovolila bych Haovi, aby šel jako poslední. Na Honey jsem nespoléhala a Asilovi jsem úplně nedůvěřovala, i když jsem ho měla ráda. Stefanovi jsem ale věřila, že mi před cizím upírem ochrání záda.

Marsilie přistoupila k okraji vyhořelé slupky, která z budovy zůstala, a seskočila dolů do sklepa, který ležel asi o tři metry níž. Skočila jsem za ní a při dopadu jsem pokrčila kolena i kotníky, abych vstřebala sílu nárazu. Z tvrdé podlahy mě přesto zaštípala chodidla.

Zachovala jsem se ale chlapácky a nezakňourala jsem. Jako vlkodlak, pomyslela jsem si trochu pobaveně. Před Marsilií bych ale asi nevyjekla, i kdyby nešlo o reputaci vlčí smečky. Honey se vrhla dolů, jako by třímetrová hloubka nic neznamenala, a Asil, Asil nevydal při doskoku jediný zvuk.

Marsilie zamířila doprostřed otevřeného prostoru. Nad námi se temně a děsivě tyčily dva ocelové trámy. Nelíbilo se mi to, protože na ně mohlo něco vylézt a napadnout nás shora, až bychom se nedívali. Upíři, noc a duchové ve mně vyvolávali paranoiu. Měsíc zmizel za mraky, zpoza nichž vykukovalo jen několik hvězd.

Podle toho, jak se chovala podlaha pod mýma nohama, jsem poznala, že jdeme po dláždění, pokrývaly ho ale dobré tři centimetry černého popela. Škobrtla jsem o nějakou nerovnost a uvědomila si, že po zemi jsou rozházené kousky sutě, velké i malé, schované

v sazích a ve stínech. Nespalitelné kousky budovy se propadly do sklepa. Začala jsem si dávat větší pozor na to, kam šlapu, a následovala jsem Marsilii, která šla stejně lehce, jako by kráčela plesovým sálem. I Asil o něco zakopl a já se hned cítila mnohem méně nemotorná.

Nějak jsem čekala, že tu budou další upíři, kromě nás tady ale nikdo nebyl. Ze zkušenosti jsem věděla, že Marsilie nedělá nic bez diváků. Z upírů tu ale byli jenom Marsilie, Hao a Stefan.

Ve sklepní jámě byl štiplavý zápach kouře mnohem pronikavější než na parkovišti. Pálily mě sliznice, stahovalo se mi hrdlo a začínala jsem být netrpělivá. „Existuje nějaký důvod, proč si nemůžeme promluvit venku?“

„Ano,“ odpověděl Hao. „Ještě vás ale nemusí zajímat.“

Nelíbilo se mi slovíčko „ještě“ ani jeho lehce shovívavý tón, proto jsem se zastavila.

„Zdá se mi, že by mě to mělo hodně zajímat.“ Obrátila jsem se a pohlédla na něj, i když jsem tak nastavila záda Marsilii. Dohlíželi na ni ale Asil a Honey – a byla to ukázka velké kuráže otočit se zády k paní města. „Kdo Marsilii tak vyděsil? Kdo brání mrtvým odejít?“ Obvinit ji ze zbabělosti, když jsem k ní stála zády, nebylo nejmoudřejší – chytří kojoti se ale nezamilují do vlkodlaka ani nejdou na schůzku s upíry.

„Setkala ses s ním.“ Stefan se dokázal usmívat a přitom mluvit naprosto vážně. Neusmíval by se, kdyby se Marsilie chystala na mě skočit, proto jsem se ještě víc uvolnila. „Vzpomínáš si na upíra, který tahal za drátky Estelle a přemluvil Bernarda k rebelii?“ Stefana tehdy vyhnali s neomluvitelnou brutalitou z klanu, aby mohl být nezaujatým svědkem.

„Na Kluka v rukavicích?“

Marsilie se zasmála. Byl to její děsivý smích, vůbec ne šťastný. Smála se jako Srdcová královna v Alence v říši divů. Což mi připomnělo, že bych ji neměla spouštět z očí, a otočila jsem se. Při tom jsem si všimla, že se Honey naježila a Asil strnul.

„Kluk v rukavicích?“ Věděla, že mě vyděsila. Tvářila se potěšeně. „Kluk v rukavicích. Ano, Mercedes, Kluk v rukavicích. Před pěti lety začal hromadit moc a přebíral jedno město za druhým. Považuje se za upírskou verzi Brana.“

„Bran není špatný.“ Možná vládl ostrými zuby, všem se tak ale žilo líp, vlkodlakům i lidem.

„Upírská verze Brana není Bran,“ namítl Stefan přímo za mnou. Neslyšela jsem ho přicházet.

Nedbale jsem se přesunula tak, abych stála zády k otevřenému prostoru s Honey po levici a Asilem po pravici – a se všemi zatraceně děsivými upíry (a to včetně Stefana) před sebou. Věděla jsem, že si uvědomili, co dělám – byli ale ochotní to tolerovat. Možná to Marsilie myslela se spoluprací vážně.

„Není Bran,“ souhlasil Hao. „Říká si William Frost. Nevíme, jak je starý nebo odkud přišel. Poprvé jsem se o něm doslechl, když zmizel pán Portlandu. Jeho klan ho hledal tři týdny. Bylo mi řečeno, že víte, paní Hauptmanová, že upíři, kteří nejsou dost silní, nemůžou přežít bez krve někoho silnějšího. Právě tak udržuje pán nebo paní klanu poddané pod kontrolou. Portlandští upíři bez svého pána umírali, proto zavolali mně. Když jsem ale dorazil, byli už… zachráněni.“ Zkroutil rty. „William Frost mi oznámil, že je má pevně v hrsti. Potom mě vyzval, abych se k němu připojil. Dost naléhal. Já si ale nepřál připojit se k jeho klanu. Odmítl jsem, zároveň jsem ale nechtěl klan

převzít, proto jsem mu neublížil. Moc.“

Hao nebyl jedním z Marsiliiných poskoků. Řekl mi, že ho pro mě poslala, poslechl ale jen proto, že chtěl. Oba se chovali, jako by jí byl roven.

Stefan položil Haovi ruku na rameno. „Nemohl jsi to vědět.“

Stefan měl Haa rád. Nevěděla jsem, že ještě existují upíři, které by měl Stefan rád.

Hao pokrčil rameny. „Stalo se. Teď už s tím nic nezmůžu. Nechtěl jsem klan a rád jsem ho přenechal Frostovi – i když mě z něj mrazilo.“

Pohlédl mi do očí a chystal se je zase sklopit – pak si to ale rozmyslel. Upíří pohled na mě nepůsobil jako na ostatní, přesto to zkusil. Když selhal, vážně kývl.

Obrátil se k Marsilii a Stefanovi. „Nejsme dobří lidé, paní Hauptmanová. Z dobrých lidí se upíři nestávají. Věděl jsem, že je zlý,

a nechal jsem mu portlandské upíry napospas.“ Hao se usmál a já pochopila, že když se skutečně baví, neusmívá se. „Určitě jste slyšela, že policisté v Portlandu mají… potíže. Příliš mnoho jich umírá při výkonu služby. Bran přesunul smečku z Portlandu do Eugene

v Oregonu, do bezpečí. Věřím, že mu větší starosti dělali upíři než policie, a měl pravdu. Frost ještě není připravený postavit se Branovi.“

Slyšela jsem o stěhování z Portlandu. Stává se, že se smečky stěhují. Ne často. Obvykle jde o to, že alfa získá novou práci v místě, kde zatím žádná smečka nežije, a ostatní vlky vezme s sebou. Neptala jsem se, proč se portlandská smečka stěhuje do Eugene. Nezajímalo mě to.

„Bran ho sleduje?“

Hao pokrčil rameny. „Já Brana neznám, paní Hauptmanová – to je vaše parketa. Pokud Williama Frosta sleduje, nic s ním nedělá. Předpokládám ale, že má dost práce i bez toho, aby se pletl – jak jste to předtím říkala? – do upířího politikaření.“

„Lituju, pokud jsem vás urazila.“ Ne. Vůbec jsem nelitovala, zdálo se ale politicky moudré omluvit se – no, bylo by to politicky moudré, kdybych použila jiný tón hlasu.

Slyšel moji lež a pobaveně se mi uklonil. „Frost se přesunul dál na jih místo na sever do Seattlu. Asi proto, že vlkodlaci v Seattlu mají své území pevně pod kontrolou a tamní klan je malý a slabý. Musel by tam přesunout upíry z Portlandu, aby ovládl město.“

Nemohla jsem si vzpomenout, kdo je seattleský alfa. Musela jsem se zeptat Brana.

„Pak udeřil na Los Angeles. Tamní upíři jsou…“ Hao zmlkl, asi hledal správné označení.

„Barbaři,“ dokončila Marsilie. „Jsou hloupí. Slabí. Jejich pán Frostovi svůj klan odevzdal a prakticky se klepal hrůzou, když viděl ukázku Frostovy síly. William Frost, ať už je kdokoli a přišel odkudkoli, má jednu z nejvzácnějších upírských schopností – je nekromant.“

„Ne nezbytně. Možná byl nekromantem před tím, než ho proměnili.“ Hao se tvářil bezvýrazně, já ale poznala, že je zamyšlený,

a najednou jsem si uvědomila, proč ho dokážu číst. Charles se tvářil podobně, kdykoli jeho manželka Anna nebyla v místnosti. „Čaroděj, který ovládá mrtvé. Pokud je tomu tak, pak je velmi starý, protože rodina čarodějů, která znala tyto čáry a vládla těmito schopnosti, byla zničena mezi prvními, když vypukla válka v Evropě.“

Neměl na mysli lidskou válku, nýbrž vendety a sváry, které vyhladily většinu rodin čarodějů v Evropě a vedly k inkvizici a jejímu milejšímu, něžnějšímu bratříčkovi, honu na čarodějnice.

„Nekromant,“ řekla jsem opatrně, „to znamená, že ovládá místní duchy. A nějak oživil tělo mrtvé faeské vražedkyně?“

„Ano,“ přitakal Hao. „To by určitě zvládl – a nikdo jiný by k tomu neměl důvod.“

James Blackwood, pán Spokane, ovládal duchy, protože vstřebal síly tvorů, jejichž krev pil, a napil se krve kožoměnce. I ostatní upíři se ho báli – ale ne proto, že vládl duchům. Byl prostě cvok.

Čaroděj se ale lišil od kožoměnce. Byl mnohem mocnější – pokud jsem mohla hádat podle moci Elizavety. Čaroděj nekromant ovládal mrtvé – duchové a zombie ale nebyli jediní mrtví. Proto se Marsilie tak bála.

„Dokáže ovládat upíry?“ zeptala jsem se.

„Nad námi kontrolu nepřevezme, na to není dost silný,“ řekl Hao a ukázal na přítomné upíry. „Mladší a slabší upíři by ale byli v ohrožení.“

Proto s sebou Marsilie žádné upíry nevzala? Proč jsme se setkali tady, a ne v sídle klanu? Bála se toho, že by nás Frost vyrušil?

„Ovládl Oregon,“ pravila Marsilie, než jsem se mohla zeptat, jestli čeká, že se Frost objeví. „Zatím zabil jen pána Portlandu, protože byl jediný, kdo se mu mohl postavit – ostatní jsou slaboši a zbabělci. Ovládl i Nevadu, ne že by v Nevadě někdy žilo hodně upírů. Kromě San Franciska získal celou Kalifornii. Frost se pořád bojí Haa a Hao je jediný upír, který v San Francisku žije. Podobně jako Blackwood ani Hao nemá rád na svém území vetřelce.“ „Vaši zástupci, Estelle a Bernard,“ hádala jsem. „Podřídil si je, aby vás oslabil a mohl převzít klan. U ostatních se o něco takového nepokusil. Proč ne?“ zeptala jsem se.

„V Marsiliině případě musí být opatrný,“ vysvětlil Hao. „Celá staletí ovládala pána Milánu a každý upír se špetkou zdravého rozumu by se bál upoutat pozornost Pána noci.“

Marsilii přelétl přes rty úsměv. „Pán noci se na mě možná zlobí, s radostí by mě ale pomstil.“ Vydala zvuk a já si nebyla jistá, jestli spokojený, nebo nešťastný. Možná to sama nevěděla. „Ještě víc by se ale radoval z mojí smrti.“

„Jen velká láska může vést k tak žhavému vzteku,“ podotkl Stefan s náklonností v hlase. „Frost ale dělá dobře, když se bojí. Pán Milánu o tobě stále mluví se svými dvořany.“

Ignorovala ho, což mi napovědělo, že jeho slova jsou pro ni velice důležitá.

„Jen kdybych porušila naše zákony, mohl by mě Frost připravit o klan,“ řekla mi Marsilie. „Kdyby se Bernardovi s Estelle podařilo vyvolat vzpouru, mohl Frost tvrdit, že mi přišel ‚na pomoc‘. Já se ale jeho nástrojů zbavila a on tak musel najít jiný způsob.“

„A mezitím přejímal jeden klan za druhým.“ Hao pohlédl na Marsilii. „Stydím se za to, že jsem ho ignoroval, dokud se na mě neobrátila jedna z upírek, kterou jsem stvořil. Staral se o ni Shamus.“

„Reno,“ řekl Stefan. „Shamus byl tvrdý, ale férový a chytrý.“

„Byl tak dobrý pán, jak jen upír může být,“ souhlasil Hao. „Constance… Constance byla silná. Frost ji zlomil. Utekla mu, nebo ji nechal jít – to se dá těžko říct a v konečném důsledku na tom nezáleží. Přišla za mnou a řekla mi, že jsem blázen, když Frosta ignoruju, že nakonec nahromadí dost moci na to, aby mě zničil.“

Obličej se mu napjal a hovořil velmi tiše. „Opakovala to pořád dokola a dokola. Na nic jiného se nezmohla. Bála se tmy, malých prostor i velkých. Bála se krys a byla úplně šílená.“

Chřípí se mu zachvělo. V Charlesově případě to znamenalo, že jím zmítaly silné emoce nebo cítil něco zajímavého. Netušila jsem, co to znamená u upíra, který nepotřebuje dýchat.

Hao zvedl tvář k nočnímu nebi a objevila se mu na ní kapka vody. „Nevěřil jsem, že se Constance uživí bez zabíjení, a měla neustále hlad. Měl jsem ji rád a musel jsem ji zabít. I kdyby ale nic neřekla, její smrt by mě donutila podívat se, co se děje za hranicemi města.“

Spadla mi čelist, protože jsem si myslela, že pláče – pak jsem ale ucítila vlhkost i na svém obličeji. Začalo pršet. Vydechla jsem a můj dech se srazil v páru. Déšť dlouho deštěm nezůstane. Dobrá zpráva byla, že zatím sotva mžilo, takže možná brzy přestane.

„Při prvním setkání s Frostem bych ho dokázal bez pomoci nebo velké námahy zabít,“ přiznal Hao. „Ale jako alfové i upíři získávají moc z poddaných. Frostovi nyní slouží spousta upírů.“

„Jsem poslední ve Washingtonu, potom zamíří do Seattlu.“ Marsilie si utřela dešťovou kapku z čela.

Stefan se zhluboka nadechl. „Nejde jen o Marsilii. Teď už to není pouze věc upírů, Mercy. Plánuje s námi vystoupit na veřejnost, jako to předtím udělali vlkodlaci a fae.“

Představila jsem si, jak se města v Americe dozvídají o existenci upírů – a ne svůdných milenců z paranormálních romancí, které kupovala Jesse. Inkvizice by vypadala jako dětská hra. Asil, který inkvizici prožil, na mě nešťastně pohlédl, ale nic neřekl. Ze všech sil se snažil přenechat velení mně. Jiný vlkodlak by si přečetl řeč jeho těla, staří upíři ale neměli šanci.

Asil byl mým esem v rukávu a instinkty mi napovídaly, že ho možná budu potřebovat. Na druhou stranu na mě v Marsiliině blízkosti vždycky ječely: „Utíkej, utíkej!“

„Ne úplně jako fae a vlci,“ podotkla Marsilie suše. „Bran tají před lidmi zrůdnou stránku vlkodlaků a Šedí pánové by byli rádi, kdyby celý svět věřil, že všichni fae jsou jako Zvonilka. Nekromant chce světu ukázat, jací přesně upíři jsou, chce nás odhalit v celé kráse, úplně naši kořist vyděsit a jednou provždy lidem dokázat, kdo je dominantní druh. Nechce jen vládnout upírům, chce svrhnout lidskou nadvládu. Chce vládnout všem.“

Upíři mi někdy působili noční můry. Jednoho zvlášť odporného upíra jsem slyšela zasněně mluvit o „starých časech“, kdy upíři při krmení vždy zabíjeli a krmili se, kdykoli a kdekoli chtěli. Upíři svoji kořist pořád zabíjeli – ale ne pokaždé, když pili krev. Pokud lidé v jejich zvěřinci zemřou, obyčejně jde o nehodu.

Nechtěla jsem žít za „starých časů“ – a Marsilie taky ne, to jsem poznala. Masakr by byl oboustranný.

Hao řekl: „Zavolal jsem Marsilii a pověděl jí, co mi řekla moje Constance – a ukázalo se, že ji právě kontaktoval Frost. Proto jsem přijel, abych se podíval, jestli bych nemohl pomoct. Jednou jsem selhal a nezabil ho, proto se cítím odpovědný.“

Marsilie podupávala nohou a ušklíbla se. „Zavolala jsem Iacapovi. Zaujala jsem ho.“ Asi by ji nepotěšilo, kdybych jí řekla, jak ztraceně její hlas zněl. „Problém je v tom, že každý, kdo žije tak dlouho, se začne nudit, takže najednou i katastrofa zní dobře. A tak jsem mu řekla pravdu. Zavěsil. Ach, objeví se, aby pomstil moji smrt, do té doby ale nehne prstem.“

„Iacapo?“ zeptala jsem se.

„Iacapo Bonarata, pán Milánu, Pán noci.“ Stefan se odmlčel a zvláštním hlasem dodal: „Zajímalo by mě, jestli na jeho dvoře zůstal vůbec někdo, kdo zná jeho pravé jméno.“

Napadlo mě, jestli Asil je Maurovo jméno nebo příjmení. Podle toho, co jsem o něm slyšela, byl tak starý, že patrně žádné příjmení neměl.

„Pokud Frostovi plán vyjde, žádná pomsta nebude,“ namítl Hao. „Pokud zvítězí, Iacapo bude omezen vlastními zákony.“

„To ho nezastaví,“ ujistil ho Stefan se zvláštním úsměvem. Na chvíli vypadal mladě. Potom zamyšleně pokračoval: „Máš ale pravdu.

Frost možná neví, jak volně si náš bývalý pán vykládá vlastní zákony, protože když lidé mluví o Pánovi noci, zajímají je spíše děsivé a velmi dramatické věci, které provádí těm, kdo je poruší.“

Marsilie kývla. Mně řekla: „Frost mě nemůže prostě zavraždit a převzít klan, riskoval by totiž, že pánovi Milánu připomene, že jeho prací je ničit havěť – i tu na opačném konci světa. Frost nebyl natolik šikovný, aby převzal můj klan potají. A tak mu zůstal jen frontální útok – a to je problém. Není si úplně jistý, že mě dokáže porazit.“

„Marsilie není mladý upír.“ Stefan na ni pohlédl a zatvářil se… zamyšleně. „Má zaslouženou pověst, která ji následovala až sem. Je mocná a nebezpečná, příliš nebezpečná, než aby s ní Nekromant bojoval sám. Vlkodlaci svádí boje o dominanci, boje na život a na smrt o místo alfy, že?“

„Branovi se to nelíbí,“ zamumlal Asil. „Ale ano.“

„My máme něco podobného, boje se ale řídí pravidly a jsou pestřejší. Frost ji nevyzve sám – vezme si s sebou dva další, utvoří triádu. Marsilie si s sebou smí přivést taky dva společníky.“

„On si ale může přizvat dva bývalé pány,“ řekl Hao. „A žádný z Marsiliiných upírů se mu nevyrovná. Constance byla silná, a on si ji podřídil. Nebyla jeho loutkou, ne úplně, a to ani na konci. Byla ale silnější než kterýkoli Marsiliin upír, tedy kromě Stefana a Wulfeho.“

„A Stefan už jí nepatří,“ řekla jsem. Marsilie přimhouřila oči, pohlédla na mě, a když jsem neuhnula pohledem, přimhouřila je ještě víc.

„A vzít s sebou Wulfeho by byla chyba.“ Marsilie se odvrátila. „Když chce, je mocný a zákeřný bojovník, ale…“

Stefan ji přerušil: „Je labilnější než kdy dřív.“

„Nevím to jistě, jestli byl součástí Estelliny konspirace, nebo ne,“ řekla Marsilie Stefanovi. „Ona si to myslela.“ Objala se a najednou vypadala na patnáct. „Abych řekla pravdu, zeptala jsem se, jestli by nechtěl bojovat. Řekl mi, že cítí, že by to nebyl dobrý nápad.“ Uličnicky se na Stefana zakřenila. Ještě nikdy jsem u ní neviděla podobný výraz. „Zavolal Iacapovi a ječel na něj. Řekl mu, že je starý, líný jezevec, když nedokáže hnout zadkem a Frosta ‚rozmáčknout‘.“

Stefan si odfrkl. „To zní jako Wulfe.“

„Slyšel jsem, že Wulfe Iacapa stvořil,“ řekl Hao.

Marsilie pokrčila rameny. „Wulfe je starší – a Iacapo nikdy nedokázal přimět Wulfeho k poslušnosti o nic víc než já. To ale nic neznamená.“

„Iacapo nedokázal Wulfeho přinutit vůbec poslouchat,“ řekl Stefan – což Marsilii i Stefana z nějakého důvodu rozesmálo. Stefana přešel smích jako prvního. Přejel si rukou po stehně a odvrátil se.

Zadívala jsem se stejným směrem a uvědomila si, že něco vyhlíží. Frosta.

„Dnes v noci,“ řekla jsem a cítila se jako úplný pitomec, protože jsem přemýšlela o sklepení jako o bojišti od chvíle, co jsem skočila za Marsilií. „Chce s vámi bojovat dnes v noci. Tady.“

„Ano.“ Marsiliiny oči opět potemněly. A vypadala jako vysokoškolačka, mladá a zranitelná. Věděla jsem, že umučila několik lidí ze Stefanova zvěřince. Nebyla žádná bezmocná holka, nýbrž sociopatka, která přežila většinu nepřátel.

Já byla její nepřítel. Stefan byl můj přítel – a už ne Marsiliin.

„Chtěla jste Adama za svého bojovníka,“ hádala jsem.

„Jak dlouho jste souboj plánovali?“ zeptal se Asil.

„On vybral čas, já místo,“ řekla Marsilie. „Vyzval mě před dvěma týdny.“

Což poskytlo Frostovi dost času, aby naplánoval útok na vlky.

„Chtěl držet vlkodlaky v zajetí, dokud nebude po souboji,“ řekla jsem, když jsem si dala všechno dohromady. „A co pak? Zachránil by vlky a pozabíjel lidské únosce? Upíři a vlkodlaci by se spojili?“ Myslela jsem si, že chtěl vlky zabít. Kdyby se ale spojil s Adamem… ne že by Adam byl tak hloupý. Kdyby se ale Frost postavil do role zachránce, Branovi by trvalo déle, než by si uvědomil, že má nového nepřítele. Možná příliš dlouho.

Asil zavrčel, byl to podprahový zvuk, který mi zjitřil nervy. Potom vyslovil nahlas to, co jsem si myslela: „Aspoň dokud by nezesílil natolik, aby porazil vlkodlaky jako celek, protože Bran by Frostovi nikdy nenechal volnou ruku.“

„Tak si to Frost asi naplánoval,“ potvrdila Marsilie. Zdálo se, že jsem ji pobavila. Možná mě chtěla podráždit – já ale vycítila, že se tak chová spíše ze zvyku; zdála se příliš nesoustředěná, než aby jednala tak zákeřně jako jindy. „Jeho skutečným cílem ale bylo něco jiného. Koho smečka chrání, Mercy? Kdo by byl nejzranitelnější, kdyby smečka zmizela?“

Nastala dramatická odmlka. Civěla jsem na ni. Věděla jsem, o kom mluví, ani za život jsem ale nedokázala pochopit proč.

„Chce zabít tebe,“ řekl Stefan. „Když selhali žoldáci, nasadil na tebe dva faeské zabijáky.“

Věděl, že po mně někdo šel? Stefan vydal netrpělivý zvuk. „Nedívej se tak na mě, Mercy. Nezapomeň, že už nepatřím ke klanu. Jak myslíš, že mě Marsilie přesvědčila, abych sem přišel?“

Choval se k ní dost kamarádsky, pomyslela jsem si nemilosrdně.

„O zabijácích jsme se doslechli teprve dnes zvečera,“ řekl Hao napůl omluvně. „Až po tom, co selhali.“

„Měli mě zabít?“ řekla jsem. „To nedává smysl. Proč by šli po mně?“

Marsilie zkroutila rty v úsměvu, jako by ji napadlo něco příjemného, a její hlas zněl hebce jako samet, když řekla: „Já bych vás zabila, kdyby vás nechránila smečka.“

Frustrovaně jsem zafuněla. „Chci říct, proč by mě zabíjel někdo, kdo mě nezná? Nejsem nic.“

„Chytrý kojot, který přežil tolik útoků.“ Marsiliin hlas zněl trochu hořce.

„Fakt, proč já?“ Rozhlédla jsem se po nich. „Chápu, že upíři nenávidí kožoměnce, opravdu. Nikoho z nás ale ani nenapadlo, že bych ho mohla najít, až bude spát. Nejsem tak…“

„Stejně jako Kojot pořád přežíváš,“ ozvalo se pobaveně zpoza improvizované arény plné popela. Stál na jednom z těch zatracených trámů a jen Bůh věděl, jak dlouho nás sledoval.

Seskočil dolů, rozhlédl se a tiše se zasmál, muž, který na pohled nijak nezaujal. Tedy pokud zrovna neměl na rukou kovové rukavice jako z muzea mučicích nástrojů – jako posledně, když jsem ho viděla.

William Frost se otočil a mlaskl jazykem o zuby. „Vybrala jste si velmi divné místo, krásná paní. Až tu skončíme, všichni budeme vypadat jako kominíci. A žádné publikum? Marsilie, lásko, zklamala jsi mě.“

Marsilie se narovnala jako kočka, kterou se někdo bez dovolení pokusil pohladit, a William se usmál. „To ti řekl Pán noci, když tě posílal pryč, že ano? ‚Marsilie, zklamala jsi mě.‘“

Stefan si odkašlal. „To jsem taky slyšel. Ale… vlastně to tak nebylo.“ Jeho hlas zněl omluvně. „Mluvil italsky, což je mnohem krásnější jazyk, ale pro ty, kdo italštině nerozumí, mohu tlumočit.“ Poslední věta patřila Frostovi a pronesl ji se správnou dávkou skrytého pohrdání. „Řekl: ‚Moje krásná, smrtící květino, má Zářivá dýko, dovoluješ si víc, než mohu připustit. Zemřu bez tebe žalem a nudou, ale

musím to udělat.‘ Byl jsem u toho. Zbytek mi prozradil známý na jeho dvoře. Pán Milánu složil na její počest milostnou píseň stejně krásnou, jako byla jeho bolest, každého, kdo ji kdy slyšel, dojala k slzám. Obraz, který Pán noci namaloval ten večer, kdy ji zapudil, stále visí nad jeho postelí, aby všem milenkám dokázal, že se žádná nevyrovná jeho Zářivé dýce.“ Usmál se a jeho hlas byl skoro stejně ostrý jako špičáky. „Nebude z tebe mít radost, Williame Froste. Ty si s tím ale nebudeš muset lámat hlavu, protože budeš mrtvý.“

Frost se přestal usmívat.

„Je to jako v Princezně nevěstě,“ řekla jsem. „Když Vizzini říká: ‚Stal jste se obětí jednoho z klasických omylů.‘ Nikdy nevzdorujte starému italskému upírovi, když celá věc může skončit smrtí.“

Stefan se zasmál. Myslím, že byl jediný, kdo ten film viděl. Anebo to nikomu jinému nepřipadalo zábavné.

„Já s sebou diváky přivedl,“ řekl Frost a úplně mě ignoroval. „Abychom nepřišli o zábavu.“

Tleskl a horní okraj severní strany skořápky sklepení se zaplnil postavami – připomnělo mi to indiány shromážděné na kopcích ve starých westernech. Mělo to vypadat legračně – a taky trochu vypadalo – zároveň ale i znepokojivě. A pak najednou, ve společném pohybu, ze kterého se mi naježily všechny chlupy na těle, seskočili upíři dolů do sklepa. Pohybovali se tak sehraně, že při dopadu vydali jediný zvuk. Viděla jsem podobnou věc už dřív, viděla jsem upíry reagovat na pokyny svého pána nebo paní. Ani při opakované zkušenosti ale nepůsobila celá věc o nic méně zvráceně.

Ze země se zvedl černý oblak popela, vystoupal jim až ke kolenům a zase se usadil. Škoda, že víc nepršelo – pořád jen tu a tam ukáplo.

„Tihle patří mně,“ řekl Frost Marsilii a teatrálně zvedl paži. „Připoutal jsem je k sobě tak, že pokud dnes v noci zemřu, zemřou spolu se mnou. Připadalo mi proto vhodné, aby se stali svědky našeho souboje.“

Znovu se rozhlédl. „Takže se mnou budeš bojovat ty a Voják? A kdo třetí?“

Marsilie se usmála – a já si uvědomila, že tu někdo chybí. Snažila jsem se vzpomenout si, kdy jsem naposledy viděla Haa. Už dlouho ne. Dlouho předtím, než se objevil Frost. Pronikavý zápach vyhořelé budovy, který byl mnohem štiplavější než vůně hořícího dřeva,

znemožňoval vybrat po čichu jednoho upíra z tolika. Pokud byl Hao někde poblíž, já ho nedokázala najít. Potlačila jsem nutkání otočit se. Určitě měl ke svému zmizení dobrý důvod. Ulámané zbytky betonových zdí trčely tu a tam do výšky pasu. Možná se schovával za jednou z nich.

Frost se znovu zasmál a všichni poddaní ho napodobili. Tvářili se úplně stejně jako on.

Nedokázala jsem si pomoct a zavrčela jsem. Z pohledu, který na mě Frost upřel, jsem poznala, že mi po celou dobu věnoval pozornost.

„Neříkej, že do celé věci zatáhneš tu kojotí holku? Co přesně by měla udělat – kromě toho, že by zemřela?“ řekli všichni jeho upíři spolu s ním. Stefanův opatrný výraz mi napověděl, že nejsem jediná, koho z toho mrazí.

„Zatím jsem nezemřela,“ opáčila jsem. „Měl byste si o mě přestat dělat starosti.“

Neřekla jsem to dost hlasitě a upíři byli příliš zaměstnaní, než aby mi věnovali pozornost. Asil se na mě ale zamračil a pokynul mi. Poznala jsem to gesto, protože ho používal Adam při komunikaci se smečkou. Asil si myslel, že bychom měli odejít.

Vycítila jsem ale, že to nepřipadá v úvahu. Z nějakého důvodu tady Marsilie chtěla přímo mě.

„Slyšela jsem o tobě, Froste,“ řekla Marsilie znuděně. „Brala jsem ty řeči jako pomstychtivé drby, ale vidím, že nelhaly. Jsi vejtaha, který plýtvá zdroji, aby vypadal působivě. Jenom mluvíš a mluvíš, tvoje slova jsou ale prázdná. Přineseš nám novou éru upíří svobody a moci, bla, bla, bla. A přesto používáš jenom loutky. Když jim přeřízneš drátky, nemáš vůbec nic.“

Druhý upír stiskl rty a měkce řekl: „Marsilie, zvedni pravou ruku.“

Sevřela rty a zaťala obě ruce v pěst.

Dávej pozor, kojote, pošeptal mi hlas do ucha. Vidíš, co dělá? Jak to dělá?

Stefan, kterému hlas patřil, stál skoro metr ode mě. Stáhl se mi žaludek. Neměl toho být schopen. Když mě Adam přijal do smečky, krvavé pouto mezi námi se mělo přerušit.

Stefan se na mě zamračil a ukázal bradou na Marsilii.

„Marsilie,“ zopakoval Frost a soustředil se na ni. „Zvedni pravou ruku.“

Znovu jsem to ucítila, vlákno moci, které použil – připomínalo moc Adamova hlasu, jímž nutil vlky poslechnout. Skoro jsem viděla… Zamžourala jsem na Frosta a zkusila se podívat, jako jsem se naučila vidět pouta smečky bez meditace. Stejnou metodou jsem viděla Petera. Musela jsem ale použít tu část sebe, která se řídila jen instinkty. Ta část mě, která běhala po čtyřech, mě postrčila a umožnila mi vidět očima kojota a ponechat si přitom lidskou podobu.

A já uviděla magii.

Frost s ní dotíral na Marsilii. Viděla jsem jeho magii jako ohavnou černou pavučinu, kterou se na ni snažil nalepit. Mastná vlákna moci se od něj plazila k jeho upířím loutkám. Napadlo mě, jak moc způsob, jakým jsem jeho magii vnímala, ovlivnila Marsiliina poznámka

o loutkách, protože Frostovi upíři měli vlákna jeho vůle omotaná kolem rukou i nohou a hlavy jim pak zakrývala celá tenká síť. Možná Marsilie viděla jeho magii taky. Upíři ale nebyli to jediné, co ovládal. Z rukou mu visela slabší lesklá vlákna, plazila se po zemi a nahoru po stěnách a mizela za jejich okraji.

Frost byl Loutkář. Představila jsem si to jméno s velkým písmenem, což znamenalo, že jsem trávila příliš mnoho času s upíry. Marsilie mu říkala Nekromant, a to bylo horší než Loutkář. Jména znamenala sílu a já mu jich odmítala dát víc, než kolik jich už měl. „Frost“ bude stačit, „Kluk v rukavicích“, kdyby se stal fakt děsivým. Změřila jsem si vlákna, která šplhala nahoru po Marsiliině těle, a napadlo

mě, že bych je měla být schopna zničit stejně, jako jsem zničila ta, která svazovala Petera. Marsilie na mě upřela zářivě rudé oči, jako by mi četla myšlenky. Trhla rukama a Loutkář – Kluk v rukavicích – klopýtl dopředu. Vlákna, jimiž se snažil Marsilii spoutat, spadla na zem a po několika vteřinách se rozplynula.

Své upíry ovládal bez velké námahy, Marsilii ale nedokázal přimět ani pohnout rukou. Byla pravda, že mu vzdorovala, kdežto jeho poskoci se mu odevzdali, třicet upírů ale pořád tančilo, jak on pískal. Marsilie se mu vzepřela a ukázala všem přítomným, že není jen paní města – byla ztělesněná Moc.

A způsob, jakým mi pohlédla do očí, ve mně vyvolal dojem, že to mohla zatrhnout už dřív. Chtěla mi dát šanci podívat se, jak jeho magie vypadá.

Marsilie věděla o kožoměncích víc než já. Když ji vyhnali z Milánu a přišla sem, nežili tu žádní Evropané. Nevěděla jsem, jak dlouho už v této oblasti žije, přinejmenším ale pár století. Viděla kožoměnce zabíjet jiné upíry, spoustu upírů.

V létě, během líbánek, jsem se poprvé setkala s jinými kožoměnci. Od té doby jsme si psali e-maily a já se snažila zjistit víc o tom, co jsem. Věděli víc než já, měli ale stejný problém. Až moc kožoměnců zemřelo dřív, než mohlo své vědomosti předat dědicům, velká část tak byla ztracena.

Schválně Stefana poslala, aby mě kontaktoval. Nikdy mi neprozradil, že se mnou stále může telepaticky hovořit, protože věděl, že bych to nenáviděla. A stejně tak to nenáviděla i ona. Nenáviděla, že jsme se Stefanem zůstali přáteli. Učila mě, co můžu udělat, abych porazila nekromanta – a zároveň se snažila odehnat mě od Stefana. Byla jsem si jistá, že to druhé se jí nepodaří, protože Frost měl pravdu.

Zvolí si mě, abych bojovala spolu s ní. A byla jsem si docela jistá, že se Frost nemýlí ani v mých šancích na přežití. Marsilie si proto nebude muset dělat starosti s tím, že Stefan je můj přítel, budu totiž mrtvá.

Upíři tvrdili, že Frost má ze souboje s Marsilií strach. Proto si vybral boj tří proti třem. Nelíbila se mu představa, že by se jí měl postavit sám, byl ale přesvědčený, že sežene dva upíry silnější, než byli ti její. Patrně měl pravdu – proto zvolila jinou možnost.

Kdyby se mnou přišel Adam, možná by si místo mě vybrala jeho. Na vlkodlaky nekromancie nepůsobí. Použije ale to, co se jí nabízelo.

„Vyzval jsi mě a vybral sis způsob boje,“ řekla Marsilie chladně, jako by ho právě schválně nenaštvala. „Trval jsi na dnešní noci a na boji tři na tři. Já vybrala místo a soudce. Zvolila jsemvinici, protože je dost velká a odlehlá.“ Usmála se na něj. „A třebaže leží na mém území, patří tobě, což mi připadalo příhodné.“

Vinice patřila Frostovi. Pokud celou akci financoval, dávalo to smysl.

Marsilie se odmlčela a rozhlédla se. „Je to skoro symbolické, protože jeden z mých kolegů to tu včera zničil.“

Adama by překvapilo, že ho nazvala „kolegou“. Nezměnila jsem výraz.

„A co se týká soudce, za ceremoniáře jsem na dnešní noc určila Stefana Uccella, známého také jako Voják.“

Jeden z Frostových upírů řekl: „Nepřijatelné. Patří vám. Ceremoniář vám nesmí patřit.“

Přestala jsem sledovat magická vlákna, která vázala Frosta k upírům. Bolely z toho oči, jako když hledíte na bizarní vzorce, které vám ukáží 3D obrazec, když rozostříte pohled. Nevěděla jsem tak, jestli upíra přiměl promluvit Frost, nebo se ozval sám.

„Nejsem Marsiliin,“ řekl Stefan. „Nepatřím k jejímu klanu.“

„Říká pravdu,“ pravil Frost svým lidem. „Byl jsem u toho. Marsilie se k němu zachovala tak hanebně, že opustil její klan, a ona byla příliš slabá, než aby mu v tom zabránila. Skutečný muž, opravdový voják, by někomu, jako je ona, nikdy nesloužil. Můžeme ho přijmout

– ve všech ohledech.“

Krysa. Říkal pravdu, proto ale nebyl o nic menší parchant. Kromě mě si nikdo jiný nevšiml, že jeho slova Stefana ranila. Byl tady a zase jí pomáhal, jako by na jeho zvěřinci nezáleželo.

„Je mojí povinností připomenout vám pravidla,“ řekl Stefan vyrovnaně. „Ty, Williame Froste, sis zvolil souboj tří proti třem. Dva bojovníci a ty jako kapitán. Marsilie bude velet svým. Žádná ze stran si zatím bojovníky nezvolila. Souboj bude pokračovat, dokud jeden z kapitánů nezemře.“

„Promiňte,“ ozvala jsem se nesměle. „Oba kapitáni už jsou mrtví.“

Všichni se ke mně obrátili. Upíři se tvářili chladně a nepřátelsky, Honey zírala, jako by mi přeskočilo. Bylo to v pořádku – protože jsem se úplně pomátla. Věděla jsem, že Marsilie má v plánu donutit mě bojovat se šíleným upírem. Čím vyděšenější jsem, tím víc mi jede pusa. Chovala jsem se drze, protože jsem byla bez sebe strachy.

Asil se usmál. Ten o šílenství věděl všechno.

„Boj,“ řekl Stefan jemně, protože mě dobře znal, „skončí trvalou eliminací jednoho z kapitánů. Stačí ti to, Mercy? Až k tomu dojde, zbývající členové týmu zanechají boje – anebo taky ne, jak budou chtít.

Kapitáni mohou do týmu povolat kohokoli a vyvolený nesmí odmítnout. Jedinou podmínkou je, že musí být přítomen – což za těchto okolností znamená v okolí pěti minut od sklepa. Oba vás ale varuju, že neochotný člen týmu nemusí bojovat tak dobře jako ten, který to udělá sám od sebe. Až si zvolíte týmy, ustoupíte do protilehlých koutů a dostanete pět minut na poradu, pak začne bitva.“

Asil zachytil můj pohled a okatě mi zopakoval předchozí gesto. Oba jsme věděli, že by pro mě nebyl problém utéct do vzdálenosti, která by se do pěti minut nedala překonat. Obzvláště kdyby Honey a Asil upíry zpomalili.

Pohlédla jsem na Williama Frosta – na Kluka v rukavicích – a zvážila, co má v plánu. Chtěl rozpoutat masakr a chaos, které by nejvíce zasáhly lidi v jeho městech. Tedy zpočátku. Lidé by ale nakonec shromáždili zbraně a povstali. A zničili by upíry, fae i vlkodlaky –

i když by za to sami draze zaplatili.

Nechtěla jsem, nemohla jsem Frostovi dovolit jeho plány uskutečnit. Nemohla jsem dovolit, aby zvítězil. Musela jsem ho zastavit. Zavrtěla jsem hlavou. Asil se mi uctivě uklonil.

Stefan procházel mezi Marsilií a Frostem a držel se vojensky vzpřímeně. „Během boje mohou jeho účastníci použít cokoli, jakoukoli moc nebo zbraň, která jim padne do rukou. Nikdo jiný nesmí zasáhnout. Musím proto varovat diváky – a zvláště tebe, Williame Froste, že žádný jiný upír kromě těch, které si kapitáni přímo vyberou, nesmí bojovat. I kdyby to neudělali z vlastní vůle. Kdo pravidla poruší, bude zabit – mnou – a pokud rozhodnu, že porušení pravidel přímo vedlo k vítězství, bude zrušeno Pánem noci.“

„Stanovil jsi dost přísná pravidla,“ řekl Frost, nezdálo se ale, že by ho to zklamalo.

Stefan se uklonil. „Pravidla stanovil sám Pán noci. Mojí povinností je dostatečně je objasnit. Jako první si může spolubojovníky zvolit vyzvaná strana – Marsilie?“

„Volám Mercedes Athenu Thompsonovou Hauptmanovou, družku alfy Smečky columbijského poříčí,“ řekla ne nečekaně.

Honey vedle mě tiše a výhrůžně zavrčela. Nebyla jsem si jistá, na koho vlastně vrčí – možná na mě. Asil jen zíral. Věděl, že jsem s tím počítala.

„Ano,“ řekla jsem chladně.

Na nekromanta jsem neměla, začínala jsem si ale myslet, že bych přece jen mohla pomoct. Frost se mě bál natolik, že se mě pokusil zlikvidovat – dvakrát, pokud měl Stefan pravdu. Podobný strach byl stejnou výhodou jako skutečná moc.

„Mercedes,“ řekl Asil pobaveně. „Kvůli tobě mě ještě nakonec zabijí. Bran by to asi neudělal, tuším ale, že tvůj druh by s tím žádné problémy neměl.“

Zamračila jsem se na něj. „Rozhoduju se sama za sebe. Adam to ví.“

Usmál se na mě. „Jeho hlava to možná ví, Mercedes. Jeho srdce to ale bude cítit jinak. Jsi žena, a muži už jsou prostě takoví.“

„Asile,“ řekla jsem. „Slyšel jsi je. Chceš, abych odmítla bojovat?“

Zavřel ústa a odvrátil se.

„Jak dojemné,“ řekl Frost. „Ale zbytečné. Musí poslechnout. Nemůže odmítnout.“

Honey na něj zavrčela a on mimoděk ucouvl. Pak pohlédla na mě a zavrčela znovu, tentokrát hlasitěji.

„Najal si muže, který zabil Petera,“ připomněla jsem. Přestala vrčet, znovu se zadívala na Frosta a tentokrát mu ukázala své obrovské tesáky. Vlkodlačí zuby jsou děsivější než upíří. A taky děsivější než kojotí.

„Už jsem přijala,“ řekla jsem Stefanovi. „Pokračuj.“

Dlouze se na mě zadíval. Nedokázala jsem z jeho tváře nic vyčíst. „Nenech se zabít,“ řekl.

„Je dost pozdě dělat si s tím starosti, upíre,“ vyštěkl Asil. „Měl ses postarat o to, aby tu byl Adam. On by měl aspoň šanci.“

„Vlkodlakům,“ ozvala se Marsilie, „je účast přísně zapovězena.“

Zírala jsem na ni. „Vy jste ale pozvala i Adama.“

Usmála se na mě. „On není jako vy, Mercedes. Opravdu si myslíte, že když se mi podařilo uhranout marokova syna, nedokázala bych uhranout vašeho druha, aby vás nechal bojovat?“

Samuela omámila, s Adamem by se jí to ale nepovedlo. Samuel byl možná dominantnější a mnohem starší, Adam byl ale obezřetnější. Nikdy by jí nedovolil, aby ho polapila pohledem – a i kdyby ano, já bych ho osvobodila. To ale nevěděla. Pouta druhů patřila k věcem, o nichž jsme na veřejnosti nemluvili, a byla osobitá.

I když jsem ale pominula pouta druhů, skutečnost, že si byla tak jistá svojí schopností zneškodnit Adama, mě přiměla přehodnotit její inteligenci – a ne k lepšímu.

„Nemohla by požádat Adama,“ řekl Stefan a pohlédl mi do očí. „Vlkodlaci jsou ze soubojů vyloučeni.“ Neopakoval jen pravidlo, na které poukázala Marsilie. Říkal mi tím, že znal Marsiliin plán a nevaroval mě.

Na okamžik to bolelo. Ale jen na okamžik. Pokud měla Marsilie pravdu a já byla užitečnější než Stefan – nezapomněla jsem však, jak špatně odhadla Adamovu zranitelnost – pak bylo správné, že mě sem přivedla. Frost musel být zastaven.

Lehce jsem na Stefana kývla.

„Tvoje první volba, Froste,“ pravil Stefan a tón jeho hlasu jasně říkal, že už by byl rád hotov.

„Shamus,“ oznámil Frost vznešeně. „Shamus, bývalý pán Rena a nyní moje pravá ruka.“

Čekali jsme, nikdo se ale neobjevil.

„Dorazí včas.“ Frost se vlídně usmál. „Vždycky byl zarputilý bojovník. Pod mým vedením se jen zlepšil – je ještě zarputilejší.“

„Marsilie? Tvoje druhá a poslední volba.“

„Volím Thomase Haa, pána San Franciska.“

Hao se doslova vyloupl ze stínů asi metr od Frosta. „Jistě,“ řekl. „S radostí přijímám.“

Frost zasyčel, klopýtl dozadu a jeho oči se poprvé zaleskly ledově modrým šokem. Téměř ihned se ale vzpamatoval a zasalutoval Marsilii.

„Vidím, že jsi byla pilná. No, já mám taky překvapení. Dokončeme přípravy. Volám svého posledního společníka – Wulfeho. Lépe známého pod jménem Čaroděj.“ Uculil se na Marsilii, která se netvářila šťastně. „Drž si nepřátele co nejblíž, Marsilie. A ty sis ho držela celé roky tak blízko – dneska v noci jsi však selhala. Mohla sis vybrat jeho, vsadila jsi ale raději na toho špinavého kožoměnce.“ Odplivl si. Na podlahu. Přede mě.

Asi mě chtěl urazit nebo na mě zapůsobit. „Idioti mě urazit nemůžou,“ odsekla jsem tiše, jako bych mluvila sama se sebou, všichni v místnosti mě ale slyšeli. Pokud se Frost chtěl chovat dětinsky, mohla jsem mu oplatit stejným – a být ještě lepší.

Stefan se odvrátil a já si byla docela jistá, že se zasmál.

Nikdo se ale nesmál, když Wulfe seskočil do jámy. Přistál za mnou, takže jsem ho neviděla, jen slyšela. Pootočila jsem se, nespustila jsem přitom ale z očí Frosta.

Upíři mě děsí. Měla jsem dokonce tajný seznam těch nejděsivějších. Někteří už byli mrtví. Mrtvější. Už se nikdy nepohnou. Na prvním místě mezi těmi, kteří se stále hýbali, byl ale Wulfe. Nedokázala jsem říct, proč přesně byl o tolik horší než ostatní. Možná to bylo tím, že při každém našem setkání přesně věděl, jak mě nejvíce vylekat. Možná jeho prázdnýma očima.

Čaroděj vypadal jako kluk, který by se měl bát prvního rande, kontrolovat v zrcadle, jestli nemá akné, a přemýšlet o tom, jestli si má nechat propíchnout ucho a jak to utajit před matkou. Na sobě měl oškubané červené botasky, modré džíny a tlustý pletený svetr. Vlasy měl ostříhané nakrátko jako voják ve výcviku. V ruce držel silný řetěz, na kterém vedl jiného upíra s kovovým obojkem na krku.

Druhý upír byl obrovský. Kdyby se narovnal, byl by nejvyšší v místnosti… ve špinavém sklepení. Musel vážit aspoň sto padesát kilo.

Nestál ale rovně. Lezl po čtyřech a v divném rytmu cvakal zubyVšiml si, že se na něj dívám – všichni ostatní upíři se téměř ihned odvrátili. Kdybych ho znala před tím, než se stal tímhle… netvorem, asi bych se na něj taky nedokázala dívat. Zařval a vrhl se vpřed jako vzteklý pes, zastavil se ale na konci řetězu.

Podle fyzikálních zákonů měl za sebou Wulfeho vláčet. Fyzikální zákony se ale s Wulfem dvakrát nekamarádily. Neměl problém druhého upíra – musel to být Shamus – jednou rukou udržet. Druhou rukou si promnul strniště na hlavě, které v tomto světle vypadalo spíše bílé než blond.

„Ahoj, Mercedes,“ řekl Wulfe lehce. „Takže tě do toho přece jenom zatáhli? Vždycky jsem chtěl ochutnat tvoji krev přímo ze zdroje. Krev kožoměnců má krásnou vůni. Jako narcisy na jaře, říkala moje máma.“

„Wulfe,“ oslovila ho Marsilie. Asi chtěla říct víc, ale nevěděla co. Z jejího mlčení sálal žal.

„Nezlob se, Marsilie,“ řekl upřímně. „My děsiví upíři ale musíme držet pospolu, to určitě chápeš.“ Odmlčel se. „Možná ne. Co kdybych to řekl jinak? Trápí mě to, drahá. Brzy ale zjistíš, že je to tak lepší.“

„Pět minut,“ řekl Stefan. „Od této chvíle.“ Schoulili jsme se v koutě. Aspoň já se choulila. Asil se tvářil lehce znuděně. Honey vůbec neodtrhla oči od Frosta. Hao číhal – což mu šlo velmi dobře, protože byl tak drobný. Marsilie? Marsilie jednala prakticky.

Chystala jsem se bojovat s upíry, a nejmenovala jsem se Buffy – byla jsem v háji.

„Viděla jste jeho magii?“ zeptala se mě Marsilie bryskně. „Požádala jsem Stefana, aby vám řekl, ať se dobře díváte.“

„Viděla.“

„Vaším úkolem je zabránit mu použít ji. Jakkoli. Kožoměnci jsou vůči upírské magii imunní – dokonce i vůči té, která vychází z čarodějnictví.“

Působila mnohem sebevědoměji, než jsem se já cítila.

„Nezdálo se, že byste měla problém zastavit ho,“ namítla jsem.

Ušklíbla se. „No, taky se moc nesnažil – jeho reakce, když jsem magii zlomila, byla přehnaná. Chce, abych si byla příliš jistá sama sebou.“ Ohlédla se po Frostovi, který mluvil s Wulfem. Wulfe sledoval Marsilii a zdálo se, že Frostovi nevěnuje žádnou pozornost. Všiml si, že ho sleduju, a mrkl na mě.

„To je pro Frosta typické,“ souhlasil Hao. Odmlčel se a zadíval se na své ruce. Měl je celé černé a i na zlaté košili se mu objevily šmouhy od popela. Marsiliin černý oděv vypadal jako ze škatulky. Já se neobtěžovala kontrolovat svůj vzhled. Moje nevlastní matka tvrdila, že bych se dokázala ušpinit i v bazénu, což se s věkem nijak nezlepšilo.

„Jen málo svědků jeho předchozích soubojů bylo ochotných mluvit se mnou. Někteří na tom byli stejně jako Shamus.“ Nepohlédl na upíra s obojkem na krku, já ale cítila jeho pozornost. „Shamus byl dobrý kytarista a měl rád Tennysonovy básně. Dokázal je recitovat celé hodiny.“

„Proč tu není víc upírů?“ zeptala jsem se. „Nemá pod kontrolou všechny klany, že ne? Tak proč se ho nesnaží ostatní mocní upíři zastavit? Proč jste tu jen vy a Hao?“

„Upíři dobře nespolupracují – o nic lépe než alfové. A pánové klanů na východě si myslí, že Frost dosáhl limitů své moci. Je to iluze, na které si Frost dal velmi záležet,“ odvětil Hao.

„A většina si myslí, že Frostův plán odhalit upíry veřejnosti a dovolit jim krmit se, kde budou chtít, je nejlepší plán, jaký kdy slyšeli,“ řekla Marsilie. „Pitomci. Nesnáším pitomé lidi.“

„Nezdá se, že byste spěchali s plánováním strategie,“ ozval se Asil. „Zbývají vám už jen dvě minuty.“

Marsilie na něj pohlédla – a já na její tváři znovu spatřila chtíč.

Hao se Asilovi uklonil. „S Marsilií jsme už celou bitvu dopodrobna probrali, naše plány jsou hotové. Ona si vezme na starost Frosta. Já se postarám o Wulfeho a Shamuse. Úkolem paní Hauptmanové bude zabránit Frostovi, aby nás očaroval. Možná Frosta zaměstnáme natolik, že nebude mít na triky čas, a vaše… družka vašeho alfy bude moct zůstat stranou a jen kibicovat.“

Musela jsem si pro sebe vymyslet nějaký jiný titul než alfova družka. Pro smečku jsem byla Mercy – jestli mě ale ještě někdo další nazve alfovou družkou, praštím ho. Znělo to, jako bych byla šachová figurka.

„Spíš bych řekla, že má v rukávu nějaké triky,“ řekla Marsilie. „Už cestou sem věděl, že se mu nepodařilo Mercy zabít.“

„Vězní tu hromadu duchů,“ řekla jsem a vzpomněla si na to, jak Peter zčechral Honey srst. Duchové, kteří dokázali působit na svět okolo, byli velmi vzácní. „Mohli by dělat potíže.“

„Duchové nejsou problém,“ prohlásila Marsilie pohrdavě. „Sténají a děsí pitomce.“

„Duchové, kteří dokáží házet kamením a sutí, jsou problém,“ opáčila jsem. „A navíc tu někde pobíhá mrtvá, ale pořád dost hbitá faeská vražedkyně. Jestli ji oživil, měl pro ni nějaký úkol. Pokud je opravdová zombie, mohl by ji použít v boji, jestli dobře chápu pravidla.

Zombie nejsou živá stvoření, jsou to oživlí mrtví bez vlastní vůle nebo myšlenek. Spadala by do kategorie ‚moci‘, že?“

„Pak se o ty duchy postarejte,“ řekla Marsilie. „A nedovolte mu ovládnout nás. My budeme bojovat.“

Hao se usmál a zakroužil rameny, aby si je uvolnil. Mýlila jsem se. Usmíval se, i když byl šťastný.

„Bude to zajímavá bitva,“ řekl.

*

Když se strhl boj, stála jsem asi čtyři a půl metru za upíry s pokyny držet se od rvačky co nejdál. Bolelo mě koleno a tepalo mi ve tváři – a ještě nikdy jsem neměla takový strach.

„Drahý Bože,“ šeptala jsem naléhavě. Už dávno mě přestalo zajímat, kdo mé modlitby uslyší. Ve společnosti vlkodlaků nemáte soukromí ani na rozhovor s Bohem. „Prosím, nedovol, abych zase skončila v kolečkovém křesle. Bylo by fajn, kdybych si vůbec nic nezlomila, nečekám ale, že budeš až tak shovívavý k mojí hlouposti.“ Potom jsem ještě upřímněji dodala: „Ať už se stane cokoli, postarej se, aby se odsud ten upír nedostal. Bylo by moc zlé, kdyby zvítězil. Jakákoli pomoc, kterou nám sešleš, bude vítaná. Amen.“

Stefan mě slyšel. Nepodíval se na mě, tvář mu ale zjihla a zavrtěl hlavou.

„Běž,“ řekl a ustoupil ke stěně, odkud mohli bitku sledovat diváci. Postavil se vedle Asila a Honey a já měla vteřinu na to, abych to ocenila – pokud se mi něco stane, udělá, co bude v jeho silách, aby odsud vlky dostal. Ne že by Asil potřeboval pomoc.

Upíři dělají při boji velký rámus. Nevím, proč mě to tak překvapilo. Při tréninku jsem se zúčastnila spousty zápasů a všechny byly pěkně hlučné. Možná to bylo tím, že vlkodlačí souboje byly tiché, což vycházelo z nutnosti zachovat utajení. Přestože lidé o vlcích věděli, rvačky na veřejnosti byly pořád zakázané.

Dostala jsem za úkol sledovat Frosta, a to jsem taky dělala. Hao mi vysvětlil, že musím zůstat ve sklepě, že ho nesmím opustit, protože bych se tím vzdala své účasti v boji. Neznamenalo to, že bych pak nemusela bojovat. Důsledkem by bylo, že by mě Stefan musel zabít. Proto bylo nutné mít silného ceremoniáře. V průběhu boje prosazoval dodržování pravidel a vyhlašoval vítěze.

Vyhoupla jsem se na ulomený kus zdi a zády se otočila ke stěně. Frost se v nejbližší době o nic nepokusí. Na rozdíl od lidských – nebo i vlkodlačích – soubojů, ty upírské mohly trvat hodně dlouho. Upír nepotřeboval dýchat a netlouklo mu srdce, byl tak nebezpečný

i dlouho poté, co by vlkodlak ztratil vědomí. Omráčit upíra vyžadovalo pořádnou nakládačku.

Saze zvířené prudkými pohyby bojovníků se převalovaly nad zemí jako černá mlha. Podlaha byla o to zrádnější, že byla jen zčásti vydlážděná. Dokonce i Marsilie občas nepříjemně zakopla.

Byla jsem Asilovi velmi vděčná za to, že mi prozíravě sehnal kabát. Jakmile jsem se přestala pohybovat, rychle se do mě dala zima. Schovala jsem ruce do kapes a nahmatala Zeeho meč. Hlavou mi táhla Tadova varování, proto jsem ho plánovala použít jen v krajním případě. Měla jsem si ale s čím hrát, což mi pomohlo soustředit se na něco jiného než na vlastní strach.

Bojovali tak rychle, že pro mě bylo těžké dělit svoji pozornost, snažila jsem se proto sledovat hlavně Frosta. Přesto se mi podařilo zahlédnout v akci Haa a litovala jsem, že ho nemůže vidět sensei.

Musím přiznat, že jako první přitáhl moji pozornost Shamus. Upíři obvykle vypadají dost lidsky. Jen několikrát jsem zahlédla jejich skutečné tváře, netvory v jejich nitru. Jednou by mi to stačilo, Shamus ale stavěl své monstrum všem na odiv.

Oči mu zářily – ale ne jako baterky. Připomínaly spíše žárovičky na vánočním stromku nebo oči siamské kočky, kdyby ve tmě svítily, ne jen odrážely světlo. Na kočce to vypadalo úžasně – na upírovi děsivě. Ohrnul rty tak silně, až jeho obličej vypadal, jako by jen držel pohromadě jeho špičáky a slabě jiskřící oči. Nehty se mu prodloužily a byly tak skoro stejně účinnou zbraní jako vlkodlačí drápy.

V Shamusovi nezůstalo vůbec nic lidského.

Wulfe ho pustil ze řetězu, obojek mu ale nechal na krku. Shamus byl skoro dvakrát těžší než Hao. Byl rychlý – a také zarputilý, jak nám bylo slíbeno. Haovi se podařilo zasadit mu ránu a Shamus si vzal za cíl rozmlátit ho na kaši.

Hao ale nikdy nebyl tam, kde ho Shamus hledal.

„Teč jako voda,“ říkával často sensei Johanson, obvykle podrážděně. A jemu se to docela dařilo. Ještě nikdy jsem ale neviděla bojovat někoho, jako byl Hao.

Hao skutečně tekl jako voda. Ostré drápy ho neškodně míjely – ale tak těsně, že stačil centimetr, a Hao by vypadal, jako by se vyválel v žiletkovém drátě. Svíjel se, zastavoval, zakláněl a nic se ho nedotýkalo. Bylo to nádherné.

Přísně jsem se pokárala, protože jsem měla sledovat Frosta. Nedokázala jsem ale přestat pokukovat po Haovi.

Potom se objevili duchové. Vycítila jsem je ještě dřív, než jsem je uviděla, můj kojot je totiž vnímal jako štípání u páteře a lechtání na špičce nosu. Důvěřovala jsem jeho smyslům, proto jsem se pokusila otevřít zrak stejně jako předtím a rozhlédnout seDuchové mrtvých se kupili u zdi co nejdál od upírů. Duchové totiž podobně jako kočky (až na moji Médeu) nesnáší upíry. Nezdálo se, že by něco dělali,

viděla jsem ale mastnou magickou pavučinu, která je vázala k Frostovi.

Přestože mě rozptylovali Hao a duchové, sledovala jsem Marsilii a Frosta. Kdo by byl řekl, že se Marsilie umí prát – a podle úhledných, hbitých kroků byla cvičený boxer? I Frost ovládal nějaké bojové umění. Vypadalo to na docela efektivní, i když trochu nekoordinovaný bojový styl, který armáda učí nové rekruty – styl přizpůsobený upíří síle a rychlosti.

Těsně za nimi stála skupina čtyř Frostových upírů, a když jsem na ně pohlédla svým pozměněným zrakem, skoro jsem spadla ze zdi.

Neviděla jsem duše. Upíři nemají duše. S těmi Frostovými ale nebylo něco v pořádku. Něco v jejich nitru, co mělo být rovné a celistvé, bylo překroucené a rozsápané. Pohlédla jsem na svého upíra, na Stefana. Stál kousek před Honey, aby ji zadržel v případě, že by se neovládla a vrhla se na Frosta, ze kterého ani na okamžik nespustila oči. Ani on neměl duši, vypadal ale správně, jako obvykle.

Vyhledala jsem Marsilii. Lišila se od Frostových upírů stejně jako Stefan. Hao tvrdil, že jeho informátorka byla zlomená. Napadlo mě, jestli by vypadala stejně jako Frostovi upíři.

Nebyla jsem tu ale kvůli nim. Měla jsem sledovat Frosta.

Marsilie i Frost krváceli. Marsilie někde našla kovovou tyč, kterou se možná dříve podpíraly dveře, a praštila ho s ní do brady jako pálkař do baseballového míčku na stadionu Yankeeů.

Odlétl dozadu a na zem dopadl jako mokrý kus hadru. Znovu tyč zvedla a sledovala ho. Nepohnul se – upíři ale nepotřebují dýchat a mohou zůstat naprosto nehybní.

Jeden z duchů agentů Cantripu přilétl k Frostovi. Napřed jsem to považovala za náhodu. Ani do velkého sklepení se tucet duchů jen tak nevejde. Bezcílně pluli všude kolem – k upírům se ale přiblížil jen jeden, ten u Frosta. Čím déle jsem je sledovala, tím snazší bylo vidět síť, do které je Frost chytil.

Připadalo mi zvláštní, že v tmavém sklepě, kde všechno bylo zčernalé ohněm, bez problémů vidím síť, která duchy věznila. Její temnota se ale lišila od obyčejné nepřítomnosti světla.

Duchovi, který se k Frostovi přiblížil, pulzovalo na krku jedno z lepkavých magických vláken. Marsilie se začala uvolňovat a povolila stisk na tyči.

Vyskočila jsem na nohy, ale příliš pozdě. Frost měl čelist úplně nakřivo, pohnul se ale tak rychle, že jsem si toho sotva všimla. Chytil ducha a snědl ho, ale ne fyzickými ústy. Vypadalo to, jako by se v ústa proměnilo celého jeho tělo a ducha spolklo. Viděla jsem, jak se Frost celý rozzářil – potom vstal a hřbetem ruky si utřel krev z úst. Zranění, která mu Marsilie způsobila, zmizela.

Znovu udeřila, byl ale rychlejší než dřív. Jako by duch udělal víc, než jen opravil jeho tělo. Vytrhl tyč Marsilii z ruky – a na ústup se musela dát ona.

Zpočátku byla bitka hlasitá. Shamus řval a ječel. Těla vydávají rány, když s nimi mlátíte o zem, a nejde jen o žuchnutí, ozývají se i steny a praskání kostí. Kovová tyč přidala další zvuk. Frost s ní rytmicky mával, tlačil Marsilii ke mně a já si uvědomila, že si s ní jen hraje.

Nemohla jsem jí pomoct. Musela jsem věřit, že je dost silná, dost dobrá na to, aby se o sebe postarala sama, protože já měla jinou práci

– ve sklepení bylo dalších třináct duchů. Musela jsem najít způsob, jak Frostovi zabránit v tom, aby je všechny zhltl. Jeden z nich, žena, stál přímo vedle mě. Chytila jsem ji za zápěstí. Moje ruka skoro prošla skrz ni, soustředila jsem ale svůj zrak a ona se zhmotnila stejně jako předtím Peter.

„Pověz mi své jméno,“ řekla jsem a podtrhla povel mocí alfy vypůjčenou od Adama.

„Janet,“ odpověděla a její hlas mi vibroval nahoru paží.

„Janet,“ řekla jsem. „Odejdi.“

Zkusila to, držela ji ale Frostova síť. Tvářila se vyděšeně. Zkusila jsem jí sundat síť z rukou, ale nešlo to. Nepatřila ke smečce, proto jsem nemohla použít magii smečky k tomu, abych ji osvobodila.

Vytáhla jsem Zeeho zbraň a zvětšila ji. V rukou Zeeho a Tada vypadal Hlad jako dlouhý černý meč. V té mé se proměnil v katanu s křiklavě červenofialovým jílcem.

Se sítí si ale neporadila, třebaže jsem tušila, že ve dne, kdy upíří magie byla nejslabší, by dokázala magii, která ducha svazovala, spořádat. Dokonce jsem zkusila bodnout ji. Cítila jsem, že ji katana krátce ochutnala, a žena vypadala ještě vystrašeněji, pokud to vůbec bylo možné. Když jsem z ní katanu vytáhla, pořád tady byla, chycená ve Frostově pasti. Vrátila jsem meči jeho malý tvar a strčila ho zpátky do kapsy kabátu.

Břinkání železné tyče ztichlo, a když jsem vzhlédla, uviděla jsem, jak vylétla ze sklepa a ocitla se bezpečně mimo dosah. Marsilie si bez sebemenšího ušklíbnutí vrátila vykloubené rameno zpět na místo a znovu se na Frosta vrhla. Bez tyče nebyl tak hrozivý – ona ale byla stále zraněná. A potom se skoro nedbale natáhl a snědl dalšího ducha. Udělal to rychle a já byla příliš daleko, než abych tomu mohla jakkoli zabránit – i kdybych věděla jak. Usmál se na mě a udeřil Marsilii do zraněného ramene.

Zoufale jsem si sundala z krku beránka a psí známku. Moje víra a symbol beránka Božího mě už dříve před upíry ochránily. Možná zaberou i na upíří magii.

„Prosím, drahý Pane,“ řekla jsem. „Ať to vyjde.“

Potom jsem zlatou ovečku přiložila k síti – a ta před ní ucukla, zkrabatila se, zkroutila a ztenčila, a najednou byl duch volný. Dotkla jsem se beránkem ženina čela a řekla: „Janet. Odejdi v míru.“

Zmizela v jasném záblesku světla.

„Ano!“ vykřikla jsem vítězoslavně a nemálo užasle. Můj beránek porazil Zeeho meč.

Stefan se na mě přes místnost usmál.

„Posvátné symboly, Batmane,“ řekla jsem mu. „Máme pomoc.“

Vydala jsem se za duchy a snažila se přitom vyhýbat boji. Bylo to obtížnější než dřív, i Frost totiž uslyšel můj výkřik a nyní se ke mně snažil dostat. Marsilie zdvojnásobila úsilí udržet mi ho od těla. Dva duchy jsem musela nechat být, protože Frost se nebezpečně přiblížil. Nedělala jsem si žádné iluze o tom, jak rychle by mě dokázal zabít, ne po tom, co jsem viděla, jaké rány si s Marsilií zasazují.

Právě jsem osvobodila muže v tmavém obleku a kravatě Nebelvíru, když Asil vykřikl. Otočila jsem se a spatřila Frosta přímo nad sebou. Vtom ho ale smetl jako nákladní vlak Wulfe, kterým mrštil čínský upír.

„Promiň, promiň,“ řekl Wulfe klidně Frostovi, zatímco já uprchla na opačnou stranu sklepa. „Musíš si dát dobrý pozor na to, co děláš, jinak tě zraní členové vlastního týmu.“

Popadla jsem dalšího ducha a zeptala se ho na jméno, aniž bych mu pohlédla do tváře, protože jsem beránkem ničila Frostovu magii.

„Alexander,“ odpověděl.

Prudce jsem zvedla pohled a spatřila Peterova vraha. Proč nemohl být jedním z duchů, které Frost snědl. „Zabil jsi mého přítele,“ řekla jsem mu.

„Ano,“ povzdychl si. „Byl vlkodlak, víš? Nebezpečný a zlý.“

„Ne,“ řekla jsem mu. „Alexander Bennet. Nebezpečný a pitomý.“

„Hádáš se s duchem, Mercy?“ zeptal se Wulfe někde na opačné straně sklepení. „Dobrá práce.“

Wulfe vypadal hrozivě. Ve tmě se dalo těžko říct, co je krev a co saze. Nebyl ale tak vážně zraněný jako Shamus nebo Hao – ani voda se nemůže vyhýbat úderům dvou protivníků zároveň věčně. Hao se rozběhl ke stěně a Shamus se za ním krkolomnou rychlostí pustil. Wulfe je nechal být, očividně proto, aby mohl sledovat mě, nepokusil se mě ale zastavit.

Hao si ze sebe strhl zlatou košili a vyskočil. Vypadalo to, jako by košile zůstala na vteřinu viset ve vzduchu, Hao ji totiž držel v ruce, kolem které se otočil, když vybíhal nahoru po stěně. Košile dopadla Shamusovi na hlavu a Hao zatím předvedl ve vzduchu rychlé salto, přistál Shamusovi nohama na zádech a zarazil mu hlavu do zdi.

Jestli tuhle bitvu přežiju, navždy budu litovat toho, že ji nemám na DVD. Ne že by kamery upíry někdy dobře zachytily. Upíři sice nebyli o moc rychlejší než vlkodlaci, dokázali ale dělat malé, neuvěřitelně rychlé pohyby, ze kterých moderní kamery dostávaly záchvaty.

Mžení na chvíli ustalo. Když mě ale duch zatahal za ruku s řetízkem, spustil se silný liják.

„Prosím,“ řekl Alexander, který zabil Petera. „Jsem tak unavený.“

Já taky. A byla jsem i mokrá, prokřehlá a silně jsem litovala toho, že vím, co je správné. Dokončila jsem práci, uprostřed které jsem se zastavila – vyčistila jsem Frostovu magii.

Byla taková zima, že déšť neměnil popel na zemi v kaši, rovnou ji mrazil – mrznoucí déšť.

„Alexandere,“ řekla jsem důrazně. „Běž.“ A poslední část jsem dodala, protože to taky bylo správné – i když jsem netušila, jestli to nějak pomůže. „Odejdi v míru.“

Zmizel v záblesku světla stejně jako ostatní. V duchu jsem doufala, že se zjeví děsivá temnota a spolkne ho jako toho chlapíka v Duchovi, že ho odtáhne do propasti, no, s tím zklamáním budu muset žít.

Skoro jsem necítila prsty, vrátila jsem se ale k chytání duchů. Přestala jsem je počítat – anebo Frost nějakého snědl, když jsem se nedívala. Když jsem se totiž zbavila ženy v koktejlových šatech a obrátila se k poslednímu, nebyl tam.

Bitka se stala ještě bezuzdnější a divočejší, jak bojovníci ztráceli na ledě rovnováhu a vráželi do diváků, sutě i stěn. Já klouzala a ujížděla a dvakrát jsem spadla ze svého posedu, když jsem se k němu konečně vrátila.

Cítila jsem se mizerně a celá jsem se klepala, proto jsem vrazila ruce hluboko do kapes. Radši bych brala teplotu hluboko pod nulou než tuhle odporně mokrou kluzkost. Do zimy se člověk mohl obléct, mokro ale pronikalo veškerým oblečením, které jsem měla na sobě.

Džíny se mi lepily na stehna jako ledový milenec a můj kabát s promáčenými rameny prohrával válku o to udržet mě v teple.

Něco mě chytilo zezadu za kabát a praštilo to se mnou o zem. Neměla jsem tušení, co se děje, prostě jsem se překulila a přistála těžce na zádech. Hlavou jsem se uhodila o zem tak tvrdě, že jsem viděla hvězdičky a ptáčky. Přesto jsem se automaticky odvalila stranou, i když jsem v ústech cítila krev, abych se dostala z útočníkova dosahu.

Nade mnou dřepěla mrtvá faeská vražedkyně, na kterou jsem prakticky zapomněla. Hlava se jí kymácela pod nepřirozeným úhlem a zvláštní bylo, že jsem ji viděla hned dvakrát. Skočila na mě, já vytáhla zmrzlou ruku z kapsy a Zeeho meč jí projel jako horký nůž zmrzlinou. Byla jsem skoro stejně překvapená jako ona, zareagovala jsem totiž instinktivně, neplánovala jsem to – a meč jsem

nezavolala. Její tělo se na mě těžce svalilo. Vážila víc, než se zdálo. Protože ale byla nabodnutá na meč, byla její váha naštěstí mrtvá. Hýbala už jen s divně nakloněnou hlavou, nedokázala jí však otočit. Zvláštní dvojitý obrázek mi působil bolení hlavy. Kdybych se nebála, že mi něco udělá, že se mi třeba zakousne do krku, zavřela bych oči. Zvedla jsem levou paži a vsunula ji mezi její ústa a svůj krk.

Nepokusila se ale znovu zaútočit.

„Hlad,“ řekla ztraceně. „Máš jeho meč. Kde je můj Střep, když máš Hlad?“

Mluvila dál, zapomněla ale, že by se měla nadechnout, a třebaže jsem její ústa neviděla, cítila jsem na paži, jak pohybuje rty. Klidně mě mohla proklínat nebo mi vyznávat lásku, vůbec jsem jí nerozuměla. Vsadila bych spíše na to první.

Znovu se pokusila něco říct a já si uvědomila, že podivné dvojí vidění není následkem otřesu mozku. Viděla jsem jejího ducha, který byl skoro úplně odříznutý od jejího mrtvého těla, vázala ho k němu už jenom mastná pouta.

Levou paží jsem se ze všech sil snažila udržet si ji od těla; pravou jsem svírala meč mezi námi. Protože se mi zrovna nesnažila ublížit –

a protože jsem se více bála Zeeho meče než jí – vsunula jsem levou ruku mezi naše těla a snažila se nevnímat její studené, hnijící maso na své tváři, jak se marně pokoušela mluvit. Zároveň jsem se snažila mělce dýchat, zápachu jsem ale neunikla.

Levou rukou jsem nahmatala kapsu džínů, do které jsem schovala řetízek. Látka byla mokrá a vzpírala se mi, podařilo se mi ale zachytit řetízek špičkami prstů. Džíny nakonec vyhrály. Beránek se zadrhl o okraj kapsy, a když jsem silně potáhla, džíny sice řetízek pustily, moje zkřehlé prsty ho ale neudržely. Řetízek mi vylétl z ruky a já slyšela, jak přistál z dosahu.

Natáhla jsem se po něm, sotva jsem ale pohnula mečem, znovu jí začaly cukat paže a nohy. „Dobrá, Hlade,“ řekla jsem meči. „Nemůžeš s ní něco udělat?“

Zkusila jsem to německy, protože to byl koneckonců Zeeho meč. „Also, Hunger. Können Sie nicht etwas tun?“

Cítila jsem, že poslouchá. Po těle mi naskočila husí kůže a v hrudi i všude tam, kde se mě mrtvá dotýkala, mi začala tepat magie.

Jílec meče se zahřál. Když pak teplo přešlo v žár, začalo Papričino tělo vibrovat.

Napadla mě děsivá myšlenka. Co když se mrtvá fae zalíbí meči víc než živý kojot a rozhodne se změnit strany? Varovali mě, že Hlad proslul náchylností zrazovat své pány. Proto jsem meč pevně držela, i když teplo přešlo v bolest.

Jílec byl horký, nebylo to ale nic ve srovnání s čepelí. Během okamžiku se tělo fae obrátilo v popel a smíchalo se s popelem z vyhořelého vinného sklepa a s mokrým ledem. Překulila jsem se, zběsile vyskočila na nohy a upustila přitom meč.

Z faeské zombie vůbec nic nezůstalo. Snažila jsem se smést její popel z kabátu a džínů, byla jsem ale tak mokrá, že jsem ho jenom rozmazala. Meč se zatím propálil tenkou vrstvou ledu na zemi, potom ale rychle zchladl, a to tak rychle, že na něm mrznoucí déšť začal ihned utvářet ledovou krustu. Ležel v bahně a magie, kterou do mě vlil, zmizela.

Nechtěla jsem se ho dotýkat – ještě míň se mi ale chtělo nechat ho ležet na zemi, kde se k němu mohl dostat kterýkoli z upírů. Když jsem se dotkla jílce, byl tak ledový, že mi znovu spálil zrudlé ruce plné puchýřů.

Pokusila jsem se ho zmenšit, ale vzepřel se mi. Proto jsem ho měla stále v rukou, když mě udeřil Frost a odhodil mě skoro čtyři metry stranou. Překulila jsem se na nohy a použila meč tak, jak jsem celé roky jednou měsíčně trénovala, když se sensei rozhodl cvičit se zbraněmi. Adrenalin způsobil, že se bolest v mé tváři a koleně i mizérie z mokra, chladu a strachu staly jen stíny v mém vnímání. Zbytek mne se soustředil na čepel a na tanec se zbraní.

Ve srovnání s upíry i vlkodlaky nejsem silná, jsem ale hbitá a s mečem v ruce jsem šermovala tak rychle, jak jen jsem mohla. Nepodařilo se mi ho zasáhnout – ale ani jsem mu nedovolila přiblížit se. Soustředila jsem se na něj, tu a tam jsem ale zahlédla své okolí.

Marsilie byla ze hry. Její tělo bylo příliš zmrzačené, než aby vstala, pokoušela se ale dodržet slib a plazila se k nám.

I Wulfe byl mimo. Obalený ledem ležel v břečce kousek od nás a já se k němu snažila moc nepřibližovat.

Hao a Shamus byli někde za mnou. Slyšela jsem je bojovat, ale neviděla jsem je.

Stefan pevně držel Asila a křičel: „Stůj. Stůj, vlku. Nechci tě zabít.“ Honey žlutýma očima sledovala, jak bojuju.

To všechno, stejně jako své bolístky, jsem ale vnímala jen okrajově, soustředila jsem se totiž na rytmus bojového tance. Frost nemohl dovolit, aby se ho ostří dotklo, a já byla o chloupek rychlejší. A díky dosahu meče se nemohl přiblížit natolik, aby proti mně použil svoji sílu. Pomalu, velmi pomalu jsem nutila toho zatraceného upíra ustupovat.

Uskočila jsem stranou a pořezala ho. Když jsem dopadla, krvácel Frost z paže. Rána byla mělká, přesto jsem se usmála.

Znovu jsem zaútočila, rozptýlil mě ale zvuk v dálce – vlčí vytí – a špatně jsem našlápla. To Frostovi stačilo a nabral mě tělem jako hráč amerického fotbalu. Ohnula jsem se přes jeho rameno a pokusila se přes něj překulit, chytil mě ale za zápěstí, praštil se mnou o zem

a zalehl mě. V ruce jsem pořád držela meč, k ničemu mi ale nebyl, protože jsem nemohla hnout zápěstím.

„Kdybych kvůli tobě prohrál,“ řekl Frost a přitiskl svoji tvář k mé jako milenec, „čekala by tě pomalá smrt.“ Otřel se lící o moji a natlačil se na mě. „Marsilie mě ale podcenila – od dob, kdy byla Zářivou dýkou Pána noci, zestárla.“

Proměnila jsem se v kojota a kousla ho do obličeje. Zuby mi sklouzly po kosti a on zaječel. Znovu jsem otevřela tlamu a vyrvala mu oko. S vytím ucukl a já se proměnila zpět v člověka, než jsem se mohla zamotat do šatů. Nechtěla jsem riskovat, že mě zpomalí – nebo hůř, že upírovi padne do rukou Zeeho zbraň.

Sebrala jsem meč a vyškrábala se na nohy. Instinkty nebo výcvik způsobily, že jsem čepel zvedla, když se na mě Frost vrhl. Zajela mu do hrudníku, jako by měl žebra z másla, a zabodla se mu do srdce.

Chystal se něco říct, můj mozek ale dohonil mé smysly v tu samou chvíli, kdy na něj skočil tmavý vlk a rozsápal mu hrdlo. Vlk na mě jednou pohlédl a znovu se do upíra pustil.

Posadila jsem se na ledovkou pokrytou zem, protože jsem byla příliš unavená, než abych se pohnula. Adam vedle mě rozpáral drápy

a zuby Frostovi hrudník. Když jsem si sedla, vypadl z upíra meč. Otočila jsem hlavu a sledovala, jak Adam trhá a škube, až upírovo srdce přistálo na zemi vedle mě. Upíři mají příšernou chuť – staré maso a krev chutnají děsně. Lemem Kyleova trika jsem si rychle utřela ústa – doufala jsem, že nebylo jeho oblíbené.

Pachuť ale Adama nezastavila. Vrhl se na Frostův už tak poškubaný krk a nepřestal, dokud se upírova hlava neodkulila po zemi k jeho srdci.

Když Adam s Frostem skončil, nahrbil se nad mrtvolou jako stříbrnočerná vraždící mašina.

„Adame?“ oslovila ho Marsilie. Stála, ale nepohybovala se správně.

Adam sklonil hlavu a zařval na ni. Byl to dunivý zvuk, který mi vibroval hrudí a týral mé uši. Cítila jsem jeho vztek.

Měla jsem za sebou deset vteřin odpočinku, a boj ještě neskončil. Zvedla jsem se na kolena – a Adam se ke mně otočil a znovu zařval.

„Nemohla jsem nic dělat,“ řekla jsem mu. „Chystal se zničit svět.“

Adam zavrčel a zacvakal na mě zuby.

Zase mě bolela lícní kost; během bitky mě Frost musel praštit. Čekal mě nejhorší monokl na světě. Bolely mě rameno a zápěstí – a když teď ze mě odplynul adrenalin, i spálené ruce. Cítila jsem se prokřehle, bídně a unaveně.

Adam měl veškeré právo zlobit se. Já bych taky zuřila, kdyby vyrazil do bitvy beze mě. Aniž by mi vysvětlil, co dělá.

„Podle pravidel bych ho měl jako ceremoniář za zásah do boje zabít,“ řekl Stefan. Prudce jsem se otočila a pohlédla na něj. Zapomněla jsem na to, vlastně jsem zapomněla, že tu s Adamem nejsme sami. „Tuším ale, že Pán noci nebude dělat cavyky a nepřijde mě ztrestat, když souboj dopadl, jak si sám přál. A navíc,“ dloubl špičkou nohy do Frostova těla, „byl po tvém bodnutí už stejně mrtvý, Adamův útok byl zbytečný.“ Znovu kopl do těla. „Hm. Myslel jsem si, že byl starší – ti opravdu staří z nás se ale po smrti promění v prach. Slunce se

o to postará.“

Asil si klekl vedle mě, nespouštěl však obezřetný pohled z Adama. „Jsi v pořádku?“

Zahýbala jsem prsty na nohách i na rukách. Bolely. Hodně. Ale fungovaly. „Podívej,“ řekla jsem vesele. „Žádné kolečkové křeslo. Když jsem posledně bojovala s nesmrtelnými stvůrami, skončila jsem v kolečkovém křesle.“

Slyšela jsem, jak se Wulfe hihňá. Opíral se o zbytek zdi, který v bitvě utrpěl další škody. Nově ulomené části odhalovaly na jinak zčernalém povrchu světlý beton. Snažila jsem se zlehčit náladu, zas tak směšné to ale nebylo.

Asil Wulfeho ignoroval. „Líbíš se mi – ale řeknu to za něj,“ ukázal hlavou na Adama, „protože zrovna teď nemůže. Nejsi netvor, a jestli s nimi budeš bojovat ozbrojená párátkem jenom proto, že je to tak správné, nezachrání tě ani všechna magie na světě.“

Pohlédla jsem mu do očí, dopálená a připravená bránit se – kdo si myslel, že je? A pak jsem se podívala na Adama, který přestal vrčet. Byl udýchaný – zabití Frosta ho tak vyčerpat nemohlo. Jak to věděl? Jakou dálku uběhl?

Stáhlo se mi hrdlo a začalo mě pálit v očích. A nemohly za to zbytky po požáru.

„Rozumím. Opravdu. Ale já nemůžu…“ Polkla jsem. „Nemůžu prostě sedět a nic nedělat, když jsou moji lidé v průšvihu. Nemám to

v sobě.“ Snažila jsem se být opatrná. Ze všech sil jsem se snažila nejednat hloupě – a pořád jsem žila, ne? „Zavolala jsem a dala ostatním vědět, kde jsem. Vzala jsem si s sebou posily. To můžu. Jsem opatrná.“ Už jsem nemluvila s Asilem. „Ale, Adame, dobro a zlo jsou skutečné – ty to víš líp než kdokoli jiný. Musela jsem udělat správnou věc. Kdybych ji neudělala, nebyla bych o nic lepší než…“ Ukázala jsem bradou na Frosta. „‚K vítězství zla stačí, když dobří lidé budou sedět se založenýma rukama.‘“

Hao řekl: „Život není bezpečný. Člověk ho může strávit bezpečně zalezlý ve sklepě, nakonec ale zemře stejně jako ostatní.“ Byl polonahý a stejně špinavý jako my, přesto působil dojmem, že má pod kontrolou jak sebe, tak své okolí.

Adam si povzdychl. Obešel kusy roztrhaného těla a lehl si vedle mě. Byl stejně promoklý a studený jako my, aspoň na povrchu, pod srstí ale krásně hřál.

„Jak dojemné,“ řekla Marsilie, když vtom se na ni vrhl Shamus. Ozvala se hlasitá rána – a najednou stál nad Marsilií Wulfe. Shamus se rozpadl na dva kusy a Wulfe držel v ruce Zeeho meč. Musela jsem se podívat na své ruce, abych se ujistila, že už ho nemám. Moje kůže si pořád pamatovala dotyk chladného kovu. Wulfe pohlédl na meč, pak na mě. Shamus se zatím rozpadal v prach, který se mísil

s mokrými sazemi na zemi.

„Faeský artefakt svojí krví nakrmíš, Mercy, mně ji ale odpíráš?“ zeptal se Wulfe teskně.

Všichni strnuli – a Wulfe se zasmál a hodil meč mým směrem. Chytila jsem ho, než mohl trefit Adama. Když jsem ho tentokrát vybídla, aby se zmenšil, poslechl, jako by se Wulfeho taky bál. Schovala jsem ho do kapsy a Wulfe zatím pomohl Marsilii na nohy.

„Chtěl jsem vrátit doby, kdy jsme se mohli svobodně nořit do krve svých obětí,“ řekl Wulfe posmutněle. „Teď už se to asi nestane, je to tak ale možná lepší. Ponesu tě, bude to snazší.“ Vzal Marsilii do náruče.

Pohlédl na Stefana a Haa. „Budete muset Frostovy upíry zabít. Přecenil svoji moc nad nimi, protože nezemřeli spolu s ním, nezůstala jim ale žádná vůle.“ Povzdychl si. „A pak asi budu muset najít a odstranit zbylé upíry, které zlomil.“ Zadíval se na Frostovo tělo.

„Nadělal jsi spoustu práce pro spoustu lidí. Kdybys nebyl mrtvý, zabil bych tě sám.“

Marsilii něžně řekl: „Vezmu tě zpátky do sídla klanu. Potřebuješ se najíst, okoupat a odpočinout si.“ Přistoupil ke stěně sklepení a s Marsilií v náruči vyskočil ven.

„Byl celou dobu na naší straně?“ zeptala jsem se.

Stefan pokrčil rameny. „Kdo ví. Umí být mnohem nebezpečnější, než byl dnes v noci. Kupříkladu nevrhal ohnivé koule. Tvrdí ale, že si vždy nepamatuje, jak používat magii. A Hao je proslulý bojovým uměním.“

Hao pokrčil rameny. „Frost je mrtvý. Kdyby Wulfe patřil mně, zabil bych ho, ale do toho, jak Marsilie řídí svůj klan, mi nic není.“

Když jsme opouštěli ruiny vinice, zabíjeli Hao a Stefan upíry, kteří se zhroutili u stěn sklepa. Marsiliin mercedes zmizel, druhý vůz klanu ale zůstal na parkovišti. Adam očividně autem nepřijel, proto jsme se všichni vmáčkli do Warrenova pick-upu – vlkodlaci jeli vzadu. Zamířili jsme domů.

*

Rabbitovi jsme uspořádali vikinský pohřeb.

Jako zbitý válečník – nebo hromada šrotu – ležel na metrové hranici dřeva, která na okrajích o třicet centimetrů přesahovala samotný vůz. Vypustila jsem z něj veškerou kapalinu a odstranila všechny části, které se ještě daly použít, poté ho smečka vyzvedla na místo posledního odpočinku.

Náhradní díly jsem naskládala kolem vraku rabbita, který pořád okupoval prostor mezi mým starým domem a tím novým, a do něj. Jasně, mohla jsem pro ně najít jiné místo, už jsem ale měla dost toho, jak na mě Adam ječel kvůli tomu, že jsem bojovala s upíry.

Vím, že jsem ho vyděsila – vyděsila jsem i sama sebe. Taky si vzpomínám, jak moc jsem se zlobila, když mě Adam políbil, i když ho to bolelo, protože věřil, že tak zlomí moc, kterou nade mnou měla faeská magie. Udělal správně, že mě políbil, třebaže se popálil, a já jednala správně, když jsem pomohla Marsilii s Frostem. Přesto jsem na něj kvůli tomu ječela.

Proto jsem vraku sundala jenom dvě pneumatiky, místo abych na něj nastříkala nějakou sprosťárnu fosforeskující růžovou barvou, anebo (což jsem si schovávala pro vážnější přečin) mu nasadila blikající červené světlo napájené solární baterií, které jsem sehnala ve Walmartu během nevydařeného nákupního tažení na Černý pátek.

Oheň byl žhavý a hořel ještě dlouho po tom, co jsme si opekli marshmallow a hot dogy. Ani na obrovské hromadě dřeva by auto neshořelo na popel, kdyby nepomohl Tad.

Od Frostovy smrti uplynuly dva týdny.

*

Adamovo vystoupení v televizi upevnilo (pokud to vůbec bylo nutné) jeho pověst hrdiny a ztělesnění dobra i zdvořilosti. Naštěstí ho nikdo nevyfotil při tom, jak trhal na kusy Frostovo tělo. Tony mě ujistil, že se policie spokojila se stručným příběhem, který jí podali Adam s agentem Armstrongem.

Kyle mi odpustil zničené triko a bez protestů nám pomohl s hledáním svého auta. Myslím, že byl rád, že jsme ho nenašli tehdy v noci a neupatlali mu jemná kožená sedadla sazemi a krví.

Když jsme projížděli po bezejmenných venkovských silnicích mezi zdánlivě nekonečnými vinicemi a sady, Warren mi řekl, že Adam prostě najednou vstal ze židle v Kyleově kanceláři, vyrazil ze dveří a nechal ostatní, aby uchlácholili novináře, který se zdržel, aby získal podrobnosti navíc.

Adam odjel v Kyleově jaguáru a ostatní si tak museli zavolat taxíka, aby se dostali domů.

Adam trochu zahanbeně přiznal, že věděl jen to, že jsem s upíry ve vinném sklepě – nebyl si ale úplně jistý, jak se tam dostane. Cítil mě, silnice se ale stáčely špatným směrem. Nakonec zastavil a vydal se za mnou po čtyřech.

Trvalo tři dny, než jsme jaguár našli – a jen protože někdo zavolal policii a oznámil, že našel na své vinici opuštěné auto.

*

Dva dny po našem dobrodružství jsem vrátila meč Tadovi.

„Co jsi s ním vyváděla?“ zeptal se. „Je takový…“

„Vyděšený?“ navrhla jsem.

Ušklíbl se. „Pokořený.“

„Wulfe – znáš toho šíleného upíra? Wulfe s ním zabil jiného upíra.“

Znovu se ušklíbl. „To je ono. Někdy by ses měla táty na Wulfeho zeptat. Budeš z toho mít noční můry.“

Tad pořád žil v otcově domě, přestal se ale chovat jako poustevník. Zase mi pomáhá v dílně. Neuvědomila jsem si, jak moc mi chybělo pracovat s někým blízkým. Možná budu muset dílnu nakonec přece jen zavřít, ještě nějaký čas ale ne.

Peterův pohřeb jsme uspořádali tak rychle, jak jen to šlo, a konal se za slunečného, i když chladného dne. Smečka truchlila, což bylo přirozené. Byl to tichý obřad bez obvyklých proslovů, protože Honey si je nepřála. Souhlasila jsem; proslovy byly zbytečné. Všichni jsme věděli, co jsme ztratili.

Asil se hned potom vrátil domů. Stejně jako agent Armstrong, který přišel na pohřeb, přestože se s Peterem nikdy nesetkal.

„Snažím se nezapomínat na oběti,“ řekl mi u hrobu. „Nechci ztratit perspektivu.“

Adam přiměl Honey, aby s námi ještě dva dny zůstala, teprve pak jí dovolil vrátit se domů. Mary Jo plánovala, že se v příštích týdnech vzdá bytu a nastěhuje se k ní. Hasička Mary Jo a princezna Honey, znělo to jako recept na katastrofu – obě mě ale z mnoha důvodů nesnáší, hlavně proto, že jsem kojot, a ne vlkodlak. Možná tak měly dost společného na to, aby jim bydlení spolu vyšlo.

*

Poslední plamínky pod rabbitem zhasly, právě když začalo hustě chumelit.

„Pojďme dovnitř,“ navrhl Adam. „Až na Jesse, která spí, jsou všichni pryč.“

Jeho drsný tón a to, jak se mi otřel rty o ucho, mi napověděly, že nemyslí na spánek.

„Dnes v noci,“ řekla jsem, když jsme zamířili zpátky k domu, „cítím, že mám velké štěstí.“

„Opravdu? Protože jsi nezemřela při autonehodě, když tě napadla nájemná vražedkyně, nebo v boji s upírem?“ Do hlasu se mu vrátil ostrý tón.

„Už jsi na mě ječel dost,“ varovala jsem ho. „Dosáhl jsi své kvóty. A kromě toho mám jiný důvod.“

*

Poté co jsme opustili vyhořelé ruiny vinného sklepa i upíry, vrátili jsme se domů – do našeho domova. Vypadal strašně (přední dveře se musely vyměnit celé i s veřejemi a část stěny potřebovala znovu natřít), zločinci ale byli všichni mrtví.

Na bílý koberec a na schodiště jsem natahala krev, bláto a popel. Dříve bych se cítila provinile – tu noc mě to ale nezajímalo. A kromě toho byl Adam ve vlčí podobě ještě špinavější než já.

„Osprchuju se,“ řekl Asil. „Potom si ustelu v obýváku a ohlídám dveře, jen pro jistotu.“

„V koupelně ve sklepě je sprcha,“ řekla jsem mu. „A sněz něco. Jídlo je v kuchyni.“

Uculil se. „Ano, mami.“

Honey si s povzdychem vyskočila na gauč v obýváku. Byl stejně bílý jako koberec, ale protože byl kožený, dokážeme ho vyčistit. Možná.

Adam se vlekl vedle mě nahoru po schodech.

„Taky bys měl něco sníst,“ řekla jsem mu.

Podíval se na mě a já to nechala být. Kdyby se opravdu potřeboval najíst, udělal by to. Jakmile jsme vešli do ložnice, začal se měnit zpátky v člověka. Byl unavený a nemusel spěchat, proto byla proměna velmi pomalá.

Já si svlékla všechno, co jsem měla na sobě, a hodila oblečení mezi špinavé prádlo. Potom jsem zamířila do koupelny a pustila si sprchu. Trvalo dlouho, než jsem se umyla. Popel se mě držel s překvapivou houževnatostí, a protože aspoň část pocházela ze živého tvora – no, ze zombie – musela jsem se ho úplně zbavit.

Když jsem konečně vyšla ven, ležel Adam nahý na posteli a spal. Byl čistý a vlasy měl mokré, takže musel použít sprchu dole.

Pozorovala jsem ho a utírala si vlasy. Připojil se ke mně Peter. Mrtvý nebo živý, byl vlkodlak, nezajímalo ho, že jsem nahá, proto jsem se neobtěžovala zakrýt.

„Je to dobrý muž,“ řekl mi s pohledem upřeným na Adama.

„Ano,“ souhlasila jsem. Peter sklonil hlavu, aby mi viděl do očí, a usmál se. „On tomu nevěří. Má se za netvora.“

„To nevadí,“ řekla jsem. „Jeho názor fakta nemění.“

„Řekl jsem mu, kde jsi,“ přiznal Peter. „Poslala jsi mě pryč. Sem. Já ale našel Adama a pověděl mu, kde jsi a co po tobě upíři chtějí.“

„Zmizel jsi dřív, než mi to řekli.“

„Jsi kožoměnec,“ pravil. „A oni se chystali bojovat s nekromantem, který uměl spoutat mrtvé. Bylo jasné, co po tobě budou chtít.“

Vidíte? I mrtvý byl chytřejší než já.

„Petere,“ řekla jsem mu, „měl bys jít. Vím, jak můžu zvrátit to, co ti Frost provedl.“

Asil mi ve voze vrátil řetízek.

„Dobře,“ pravil Peter. „Ještě jednou bych ale chtěl spát vedle ní.“

„Ano,“ odpověděla jsem. „Dobře.“

Naposledy se proměnil ve vlka a bez ohlédnutí opustil pokoj.

Přistoupila jsem k posteli a přejela Adamovi bolavými prsty po vlhkém rameně. Co kdyby zůstala jediná noc nám? Poslední noc.

Mohl zemřít místo Petera.

Vytáhla jsem zpod něj přikrývky a byl tak vyčerpaný, že se ani nepohnul. Když jsem si ale lehla vedle něj, objal mě a přitáhl si mě blíž.

*

„Takže,“ řekl Adam, podržel mi otevřené zadní dveře a sníh zatím uhasil poslední jiskřičky na rabbitově pohřební hranici. „Proč máš štěstí?“

„Proto.“ Místo abych vešla dovnitř, opřela jsem se o něj a přitiskla ho k veřejím. Jeho rty chutnaly po kouři, hot dogu a po čokoládě. Vřele a živě.

„Jen proto.“