Světová válka Z

Max Brooks

(2010)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Max Brooks, jeden z autorů zprávy pro Poválečnou komisi Organizace spojených národů, složil tuto knihu z výpovědí lidí, jejichž příběhy ovlivnily válku se zombie, nebo válka ovlivnila příběhy jejich. Jak sám říká, oficiální zpráva byla pouze shrnutím čísel a faktů a jemu v ní chybělo něco lidského. Něco, co v lidech přežilo a odlišuje je od oživlých mrtvých. A právě z toho důvodu, z pocitu dostat ven svědectví ne jen faktická, ale také lidská, vznikla tato kniha.

Díky svým kontaktům byl schopný dostat se i k hlavním aktérům války a k lidem, kteří byli u prvních vzplanutí v Číně. Výpovědi frontových vojáků a veteránů z Yonkers se střídají s těmi od hvězdičkových generálů, lékařů a prostě jen obyčejných lidí, kteří byli válkou zasaženi. Muži a ženy z celého světa mu vypověděli své, často až dech beroucí příběhy z války. Max Brooks vám tyto příběhy podává bez přikreslování a úprav, tak jak je sám zaznamenal, v knize Světová válka Z.

MAX BROOKS

SVĚTOVÁ VÁLKA

Historie světové války se zombieWorld War Z: An oral history of the zombie war

Max Brooks

Copyright © 2006 by Max Brooks

All rights reserved. No part of this publication may be reproduced, stored in a retrieval system, or transmitted, in any form or by any means, electronic, mechanical, photocopying, recording or otherwise, without the prior permission of the publisher.

All characters in this publication are fictitious and any resemblance to real persons, living or dead is purely coincidental.

The rights of Max Brooks to be identified as the Author of the Work has been asserted by him in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

Světová válka Z – historie světové války se zombie

Max Brooks

Copyright © ZONER software, a.s.

Vydání první v roce 2010. Všechna práva vyhrazena.

Zoner Press

Katalogové číslo: ZR1011

ZONER software, a.s.

Nové sady 18, 602 00 Brno www.zonerpress.cz

Překladatel: Mgr. Ondřej Doseděl

Šéfredaktor: Ing. Pavel Kristián

Redaktor: Pavel Kristián ml.

Technický redaktor: Hana Fruhwirtová

© Obálka: Pavel Kristián ml.

© Ilustrace: Roman Kýbus DTP: Pavel Kristián ml.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku čí v jiném systému bez výslovného svolení vydavatele, s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí.

Dotazy týkající se distribuce směřujte na:

Zoner Press ZONER software, a.s.

Nové sady 18,602 00 Brno

tel.: 532 190 883

e-mail: knihy@zoner.cz

www.zonerpress.cz

ISBN: 978-80-7413-104-2

Pro Henryho Michaela Brookse,

kvůli kterému chci změnit svět.

ÚVOD

VÁLKA SE ZOMBIE TÉMĚŘ VYHLADILA LIDSTVO

Díky tomu, že pracoval pro Poválečnou komisi Organizace spojených národů, měl Max Brooks přístup ke všem, kteří se podíleli na vítězství. Zatímco zpráva pro Spojené národy byla pouze shrnutím strohých faktů, zde nám jeden z jejích hlavních autorů předkládá nesčetné množství výpovědí barvitě a autenticky popisujících dramatické příběhy, které se odehrávaly v době války, před i po ní.

Doktor Kwang Jing-šu, čínský lékař, který vyšetřoval „Pacienta Nula“, Paul Redeker, autor kontroverzního „Oranžového plánu“, k těm všem se Brooks dostal a mluvil s nimi. Setkal se s více aktéry války než jakýkoli jiný člověk. Zaznamenal svědectví veteránů z bitvy u Yonkers, japonských „novodobých samurajů“ a lidí, kteří dokázali přežít v Evropě ve středověkých hradech. Autorovi se také podařilo zachytit plný dopad politických a sociálních změn, které s sebou válka přinesla.

Znepokojující výpovědi obsažené v této knize vyžadují po čtenáři určitou dávku odvahy. A sám Brooks říká, že už se nemůže schovávat za číselné a emocí prosté informace z oficiální zprávy. Je načase se postavit hrůzám Světové války Z tváří v tvář.

Říká se tomu mnoha jmény: Krize, Temná léta, Chodící mor… a také novějšími a moderními výrazy jako Světová válka Z nebo 1. zet válka. Já osobně tu poslední přezdívku nemám rád, neboť naznačuje nevyhnutelnost 2. zet války. Pro mě to vždy bude „Válka se zombie“, a byť mnozí mohou protestovat proti vědecké přesnosti slova zombie, budou obtížně hledat jiný, obecně přijatelnější termín pro stvoření, která téměř způsobila naše vymření. Zombie je stále slovem, které šokuje, slovem, jež nemá sobě rovného v tom, s jakou razancí dokáže vyvolat tolik vzpomínek a emocí. A právě o těchto vzpomínkách a emocích je tato kniha.

Za svůj vznik následující záznam největšího konfliktu v dějinách lidstva vděčí jednomu mnohem menšímu a podstatně osobnějšímu konfliktu mezi mnou a předsedkyní Poválečné hodnotící komise Spojených národů. O začátcích mé práce u Komise by se dalo říci, že jsem ji dělal s láskou a potěšením. Moje cestovní stipendium, bezpečnostní přístupy, armáda překladatelů, elektronických překladačů a můj malinkatý, nedocenitelný pomocník – hlasově ovládané přepisovací zařízení (největší dar, jakého se mohlo dostat člověku, který na počítači píše tak pomalu jako nikdo jiný na světě) – to všechno vypovídalo o tom, že se má práce na projektu těšila velkému respektu a vážnosti. Jakým šokem pak pro mě bylo, když jsem zjistil, že téměř polovina mé práce byla ze závěrečné verze zprávy vymazána!

„Bylo to příliš důvěrné,“ oznámila mi předsedkyně během jedné z našich četných „intenzivních“ diskusí. „Příliš mnoho názorů, moc pocitů. O tom ta zpráva nemá být. Potřebujeme jasná fakta a čísla, která budou prosta lidského faktoru.“ Samozřejmě měla pravdu. Oficiální zpráva byla souborem strohých dat, objektivním podáním informací o tom, co bylo „poté“. Měla budoucím generacím umožnit studovat události té apokalyptické dekády, aniž by do nich promlouval onen „lidský faktor“. Ale cožpak právě lidský faktor není to, co nás hluboce spojuje s naší minulostí? Budou se generace, jež přijdou po nás, zajímat o data událostí či statistiky obětí stejně, jako se budou zajímat o osobní výpovědi lidí, kteří se od nich až tak moc nelišili? Pokud vyloučíme lidský faktor, nevystavujeme se pak riziku odtržení od vlastních dějin, které povede k tomu – a pánbůh nás před tím chraň – že jednoho dne se bude tato historie opakovat? A není právě lidský faktor nakonec tím jediným a skutečným rozdílem mezi námi a naším nepřítelem, kterého označujeme jako „živé mrtvoly“? Přesně tyto argumenty, možná méně profesionálně, než by se bývalo slušelo, jsem přednesl předsedkyni. Ta po mém zvolání: „nemůžeme nechat tyto příběhy upadnout v zapomnění“, jímž jsem svůj výstup zakončil, zareagovala okamžitě. „Tak je nenechte zapadnout. Napište knihu. Pořád máte všechny své poznámky a právo na to, abyste je použil. Kdo vám brání v tom, abyste tyto příběhy publikoval na stránkách své vlastní (sprosté slovo vymazáno) knihy?“

Někteří kritikové bezpochyby nebudou souhlasit s tím, že by taková kniha, plná osobních zpovědí, měla být vydána tak brzy po skončení celosvětového násilí. Přece jen od té doby, co bylo v kontinentálních Spojených státech vyhlášeno vítězství, uplynulo jen dvanáct let a od momentu, co poslední světová mocnost slavila vítězství v Den osvobození Číny, pouhých deset let. Vzhledem k tomu, že lidé většinou jako oficiální konec války vnímají právě osvobození Číny, se nabízí otázka, jak můžeme mít skutečný odstup, když – slovy mého kolegy ze Spojených národů – „žijeme v míru tak dlouho, jako jsme žili ve válce.“ To je pádný argument, který vyžaduje odpověď. Pro onu generaci, pro generaci lidí, co trpěli kvůli tomu, aby nám vybojovali těchto deset let míru, je čas nepřítelem a spojencem zároveň. Ano, budoucnost nám dá možnost ohlédnout se zpět, dá moudrost vzpomínkám viděným ve světle vyzrálého, poválečného světa. Ale mnoho těchto vzpomínek už nemusí existovat, nebo mohou být uvězněny v tělech a duších příliš zničených či zesláblých na to, aby viděli plody, které pomohlo přinést jejich vítězství. Není žádným velkým tajemstvím, že průměrná délka života lidí na celém světě je pouhým stínem hodnot zaznamenaných před válkou. Dokonce i ve Spojených státech je realitou podvýživa, znečištění a návrat nemocí, které kdysi již byly vymýceny. A to vzdor vzpamatovávající se ekonomice a zdravotní péči. Jednoduše není dost zdrojů na to, aby bylo možné se postarat o všechny fyzické a duševní oběti války. Kvůli tomuto nepříteli – času – jsem se vzdal luxusu většího odstupu od událostí nedávno minulých a sepsal vzpomínky těch, co tuto válku přežili. Možná se za pár desítek let pustí do dalšího sepsání vzpomínek těchto lidí, jen daleko starších a moudřejších. Třeba to dokonce budu znovu já.

Ačkoliv je tato kniha souborem vzpomínek, obsahuje i mnohé technické, společenské, ekonomické a jiné detaily, jež se objevily v původní zprávě a které se nějakým způsobem váží na vyprávění na následujících stránkách. Tuto knihu napsali ti, kteří v ní hovoří, nikoliv já. Já jsem se snažil zůstat tak neviditelný, jak to jen bylo možné. Otázky jsem se snažil pokládat tak, jak si myslím, že by je položili i samotní čtenáři. Pokusil jsem se vyvarovat jakýchkoliv hodnocení či komentářů, a je-li v této knize nějaký lidský faktor, jenž by měl být odstraněn, nechť je to ten můj.

VAROVÁNÍ

HORNÍ ČHUNG-ČCHING, ČÍNSKÁ FEDERACE

(V době své největší předválečné slávy se tento region pyšnil populací převyšující pětatřicet milionů lidí. Teď jich zde žije sotva padesát tisíc. Prostředky na obnovu a restrukturalizaci do tohoto koutu země přicházejí pomalu, vláda se rozhodla zaměřit se na hustěji osídlené pobřeží. Chybí zde základní infrastruktura, s výjimkou řeky Jang-ce není dostupná ani tekoucí voda. Na ulicích ovšem nejsou žádné sutiny a místní „bezpečnostní radě“ se daří zabránit jakýmkoliv poválečným vzplanutím. Jejím předsedou je Kwang Jing-šu, lékař, který navzdory svému pokročilému věku a válečným zraněním stále zvládá osobně navštěvovat své pacienty.)

První vzplanutí, které jsem viděl, se událo v odlehlé vesničce, jež oficiálně neměla ani žádné jméno. Její obyvatelé jí říkali „Nový Dačang“, ale spíše než kvůli čemukoliv jinému tak činili z nostalgie. Jejich bývalý domov, Starý Dačang, stál už v době Tří království a říkalo se, že tamější farmy, domy a dokonce i stromy jsou staré celá staletí. Když byla dokončena přehrada Tři soutěsky a hladina v ní začala stoupat, většina Dačangu byla cihlu po cihle rozebrána a pak znovu postavena o něco výše. Tento Nový Dačang však už nebyl město, ale „národní historické muzeum“. Vidět záchranu svého města, ale moci ho navštívit jen jako pouhý turista, muselo být pro chudáky vesničany srdcervoucí ironií. Možná z toho důvodu někteří z nich začali své nové vísce říkat Nový Dačang, aby tak uchovali alespoň jakési spojení se svým dědictvím, i když třeba jen ve jméně. Já osobně jsem vůbec netušil, že nějaký další Nový Dačang existoval, takže si dokážete představit, jak zmatený jsem byl, když nás tam zavolali.

V nemocnici bylo ticho; ta noc byla klidná, a to i přes vzrůstající počet nehod způsobených řízením v opilosti. Tehdy začínaly být velmi populární motorky. Říkávali jsme, že americké Harley-Davidsony zabily víc mladých Číňanů než američtí vojáci v Korejské válce. Proto jsem byl tak vděčný za klidnou noční službu. Byl jsem utahaný, bolely mě nohy a záda. Když mi zapípal pager, zrovna jsem si chtěl jít ven zapálit a podívat se na východ slunce. Sestra sloužící tu noc na příjmu byla nová, a dialektu, kterým mluvil volající, moc nerozuměla. Šlo o nějakou nehodu nebo nemoc. Bylo to urgentní, to bylo zřejmé, prý jestli bychom jim mohli jet pomoci okamžitě.

Co jsem mohl říct? Mladší doktoři, kluci, kteří si mysleli, že medicína je způsob jak si nacpat svá bankovní konta, by se rozhodně nevydali k nějakému chudému „mandarínovi“ jen kvůli tomu, aby mu pomohli. Asi jsem v srdci ještě pořád starý revolucionář. „Naší povinností je zodpovědnost vůči lidu.“ (Z Citací předsedy Maa, původně z „Situace a naše politika po vítězství v odboji proti Japonsku“, 13. srpna 1945.) Ta slova pro mě pořád něco znamenají… a proto jsem si je také snažil vybavit, když jsem seděl za volantem svého Deera (Předválečný automobil vyráběný v Čínské lidově demokratické republice.), poskakujícího a natřásajícího se po polních cestách, které vláda slíbila vydláždit, ale nějak se k tomu nikdy nedostala.

Najít to místo mi trvalo po čertech dlouho. Oficiálně ta vesnice neexistovala, a tak nebyla zanesena na žádné mapě. Několikrát jsem se ztratil a musel jsem se místních vyptávat na cestu; mysleli si, že hledám ono město-muzeum. Když jsem dojížděl ke kopečku, na jehož vršku se rozkládalo těch pár baráčků, byl jsem u konce s trpělivostí. Vzpomínám si, že jsem si říkal: „Ať to je sakra vážné, jinak…“ Sotva jsem však uviděl jejich tváře, svého přání jsem litoval.

Bylo jich sedm. Leželi na skládacích lehátkách, všichni stěží při vědomí. Vesničané je přesunuli do nového společenského sálu obce. Zdi a podlaha byly z holého betonu. Vzduch studený a vlhký. Samozřejmě, jsou přeci nemocní, říkal jsem si. Zeptal jsem se vesničanů, kdo se o ty lidi staral, kdo je ošetřoval. Prý nikdo, nebylo to „bezpečné“. Povšiml jsem si, že dveře od sálu, kde nemocní leželi, byly zamčené zvenčí. Vesničané byli očividně vyděšení. Stáli nahrbení a šeptali si mezi sebou; někteří postávali opodál a modlili se. Jejich chování mě rozzlobilo. Nezlobil jsem se na ně, rozumějte ne na ně jako jednotlivce, ale na to, co jejich chování vypovídalo o naší zemi. Po staletích cizího útlaku, vykořisťování a ponižování jsme konečně začali oprávněně být ústřední mocností. Byli jsme nejbohatší a nejdynamičtější zemí světa, supervelmocí, vládci všeho od vesmíru až po kyberprostor. Konečně nastával úsvit období, které svět označoval jako „Století Číny“, a přesto mnozí z nás stále žili jako nevzdělaní vidláci, stejně zaostalí a pověrčiví jako nějací divoši z rané kultury Jang-šao.

Když jsem si klekl, abych vyšetřil první pacientku, pořád jsem se ještě utápěl ve své povýšenecké kulturní kritice. Pacientka měla vysokou horečku, čtyřicet stupňů Celsia, a divoce se třásla. Moc o sobě nevěděla, a když jsem se pokusil pohnout jejími údy, slabě zanaříkala. Na pravém předloktí měla ránu, kousnutí. Podíval jsem se na něj pořádně a zjistil jsem, že nepochází od zubů zvířete. Otisky zubů a velikost rány naznačovaly, že ho musel způsobit nějaký malý člověk, možná dítě. Ačkoliv šlo o pouhou spekulaci o možném zdroji infekce, samotná rána byla překvapivě čistá. Znovu jsem se vesničanů zeptal, kdo ty lidi ošetřoval. Opět odpověděli, že nikdo. Věděl jsem, že to nemůže být pravda. Lidská ústa jsou plná bakterií, je jich tam víc, než kolik najdete u nejšpinavějšího a nejzanedbanějšího psa. Pokud tedy nikdo ránu té ženy neošetřil, jak je možné, že v ní nebyla žádná infekce?

Vyšetřil jsem i ostatních šest pacientů. Všichni měli stejné příznaky, všichni měli stejná zranění, jen různě rozmístěná po těle. Jednoho muže, toho, který se zdál být nejvíce při smyslech, jsem se zeptal, kdo nebo co ty rány způsobilo. Řekl mi, že k nim přišli, když se „ho“ snažili přemoci.

„Koho?“ otázal jsem se.

Pacienta Nula jsem našel za zamčenými dveřmi opuštěného domu na druhém konci městečka. Bylo mu tak dvanáct. Zápěstí a kotníky měl svázány umělohmotným motouzem, a přestože si kolem pout rozedřel kůži, nekrvácel. Ani na jeho ostatních zraněních nebyly stopy po krvi, ani na otevřených řezných ranách na nohou a rukou, ani na velké suché díře na noze, kde býval jeho palec. Zmítal se jako zvíře; roubík tlumil zvuky, které vydával.

Nejprve se mě vesničané snažili zadržet. Varovali mne, abych se hocha nedotýkal, že je prý prokletý. Odbyl jsem je a nasadil si roušku a rukavice. Chlapcova kůže byla studená a šedá jako beton, na kterém ležel. Srdce mu netlouklo, jeho puls byl nehmatný. V doširoka otevřených očích měl divoký výraz, bulvy se jakoby stáhly do očních jamek. Upřeně mě sledoval – jako nějaké dravé zvíře svou kořist. Během celého vyšetření byl nevýslovně agresivní, sápal se po mně svázanýma rukama a i přes roubík v ústech se mne snažil kousnout.

Zmítal se tak divoce, že jsem si musel zavolat dva nejmohutnější vesničany, aby mi ho pomohli udržet na zemi. Zpočátku se odmítali pohnout a krčili se ve dveřích jako malí králíčci. Vysvětlil jsem jim, že pokud si nasadí roušku a rukavice, žádná nákaza jim nehrozí. Když odmítavě zavrtěli hlavami, rozkázal jsem jim, aby mi pomohli, i když jsem k tomu neměl žádnou zákonnou pravomoc.

Více nebylo třeba. Ti dva hromotluci si klekli vedle mě – jeden chytil chlapcovy nohy a druhý sevřel jeho ruce. Pokusil jsem se mu vzít krev, ale do stříkačky teklo jen cosi hnědého a vazkého. Když jsem vytahoval jehlu, chlapec sebou začal znovu divoce mlít.

Jeden z mých „sanitářů“, ten, který měl držet chlapcovy ruce, vzdal i snahu je udržet v rukou a naznal, že bude bezpečnější, když na ně přiklekne. Ale hoch sebou znovu zaškubal a já jsem uslyšel, jak v jeho levé ruce prasklo, a zlomené konce obou kostí v předloktí, rádius i ulna, protrhly šedou kůži. I když chlapec nevykřikl, vlastně se zdálo, jakoby si svého čerstvého zranění vůbec nevšiml, mým asistentům to stačilo a oba uskočili od chlapce a vyběhli z místnosti.

I já jsem instinktivně udělal pár kroků nazad. Stydím se to připustit – přece jen jsem jako lékař působil většinu svého života. Vycvičili mě, dokonce byste mohl říct „vychovali“ v lidově osvobozenecké armádě. Léčil jsem víc válečných zranění, než bych si byl zasloužil, nejméně jednou jsem stál tváří v tvář smrti, ale teď jsem měl z toho slaboučkého dítěte strach, skutečný strach.

Chlapec se začal otáčet mým směrem, ruku úplně utrženou. Kůže a svaly se páraly, trhaly se od sebe, dokud nezbylo nic víc než pahýl. Svou teď už uvolněnou pravou rukou, stále přivázanou k urvané levé, si chlapec pomáhal a plazil se po zemi.

Vyběhl jsem ven z místnosti a zamknul za sebou. Pokoušel jsem se dát dohromady, ovládnout svůj strach a zahanbení. Přeskakujícím, lámajícím se hlasem jsem se ptal vesničanů, kde se chlapec nakazil. Nikdo neodpověděl. Ozvaly se rány, jak chlapcova pěst dopadala na tenké dveře. Snažil jsem se, abych sebou při těch ranách neškubal, a modlil se, aby si vesničané nevšimli, že mi z tváře mizí barva. Začal jsem křičet – ze strachu a frustrace – že musím vědět, co se tomu dítěti stalo.

Z hloučku vystoupila mladá žena, nejspíš jeho matka. Bylo na ní vidět, že proplakala celé dny; oči měla suché a notně zarudlé. Přiznala mi, že se to stalo, když byl chlapec se svým otcem „rybařit v sutinách“, což byl termín označující potápění se za cennostmi skrytými v troskách domů na dně přehrady Tři soutěsky. Na jejím dně leželo více než jedenáct set zatopených dědinek, městeček a měst, takže existovala šance, že najdete něco cenného. Tehdy to byla velmi častá praxe, i když rovněž ilegální. Vysvětlila mi, že nerabovali, že se potápěli ke své vlastní vesnici, Starému Dačangu, a že se pokoušeli najít nějaké rodinné klenoty v domech, které před zatopením nebyly přestěhovány. To opakovala neustále dokola, dokud jsem jí neskočil do řeči a neslíbil jí, že s tím nepůjdu na policii. Nakonec mi řekla, že se chlapec vrátil s pláčem a na noze měl kousnutí. Nevěděl, co se stalo, voda byla příliš temná a zkalená. Jeho otce už nikdy nikdo nespatřil.

Vytáhl jsem videomobil a vyťukal číslo doktora Gu Wen-Kueje, mého starého kamaráda z armády, jenž nyní pracoval v Ústavu infekčních chorob Čhung-čchingské univerzity. (Ústav infekčních a parazitických nemocí při První fakultní nemocnici Čhung-čchingské lékařské univerzity.) Vyměnili jsme si pár vtipných poznámek, optali se na své zdraví, vnoučata; pár klasických společenských frází. Pak jsem mu řekl o vzplanutí (i když jsem tehdy ještě nevěděl, že se o něj jedná) a poslechl si pár vtipů o hygienických návycích lidí z venkova. Snažil jsem se jim zasmát, ale pak jsem pokračoval s tím, že si myslím, že to, co mu popisuji, mi přijde závažné. Skoro až neochotně se mě zeptal na příznaky. Řekl jsem mu vše: o kousnutí, horečce, chlapci, jeho ruce… jeho tvář zničehonic ztuhla. Úsměv se z ní okamžitě vytratil.

Požádal mne, abych mu nakažené osoby ukázal. Vrátil jsem se zpět do obecního sálu a před každým pacientem zamával mobilem s objektivem. Poprosil mě, abych mu nějaká ta zranění ukázal z větší blízkosti, což jsem učinil. Jakmile jsem se však na obrazovku telefonu opět podíval, zjistil jsem, že přenos videa se přerušil.

„Zůstaň, kde jsi,“ řekl mi teď už jen vzdálený hlas. „Zapiš si jména všech, kteří přišli do kontaktu s nakaženými, a ty nakažené někam zavři. Pokud někdo upadl do kómatu, opusť místnost a zajisti východ, aby nikdo nemohl ven.“ Jeho hlas byl monotónní, téměř robotický a znělo to, jako kdyby si svoji řeč dopředu nazkoušel nebo ji z něčeho četl. „Máš nějakou zbraň?“ zeptal se mě. „Ne,“ odpověděl jsem „proč bych měl mít?“

Řekl, že mi hned zavolá zpět, prý si teď musí zatelefonovat někam jinam a že během několika hodin můžu očekávat „posily“.

Ty dorazily za méně než hodinu, padesát mužů v obrovském vojenském vrtulníku Z-8A; všichni byli navlečení do obleků určených pro práci s nebezpečnými materiály. Tvrdili, že jsou z ministerstva zdravotnictví. Nevím, za koho nás považovali, když nám chtěli tohle nakukat. I oněm venkovským balíkům, kteří žili v té díře, bylo ze sebejisté, nafoukané chůze těch mužů z vrtulníku a z jejich zastrašující arogance jasné, že jde o příslušníky GABu. (Guojia Anquan Bu: předválečné ministerstvo státní bezpečnosti.)

Nejprve se zajímali o obecní sál. Pacienti byli vyneseni na nosítkách, nohy a ruce svázané, v ústech nacpané roubíky. Pak si šli pro chlapce. Ven z místnosti se dostal v gumovém pytli. Jeho bědující a naříkající matka a všichni ostatní byli shromážděni na jednom místě kvůli „vyšetření“. Byla zapsána jejich jména a vzali jim krev. Jednoho po druhém je svlékli a vyfotografovali. Jako poslední přišla na řadu scvrklá stará žena. Měla drobné, pokroucené tělo, ve tváři tisíc vrásek a na jejích nohách bylo patrné, že jí je jako malé holčičce svazovali. Kostnatou pěstí hrozila „doktorům“. „To je váš trest!“ spílala jim. „To je pomsta za Fengdu!“

Mluvila o Městě duchů, jehož chrámy a svatyně byly zasvěceny podsvětí. Stejně jako Starý Dačang i Fengdu mělo tu smůlu, že stálo v cestě dalšímu čínskému „velkému skoku vpřed“. Bylo vyklizeno, zbouráno a pak téměř celé zatopeno. Nikdy jsem nebyl pověrčivý a nikdy jsem nedopustil, abych se stal závislým na onom opiu lidí. Jsem lékař, vědec. Věřím jen tomu, co vidím a na co si mohu sáhnout. Fengdu jsem nikdy nevnímal jinak než jako lacinou a kýčovitou past na turisty. Slova té stařeny na mě samozřejmě neměla žádný účinek, ale tón jejího hlasu, ta její zloba… zažila už dost pohrom: vojenské diktatury, Japonce, šílenou noční můru čínské kulturní revoluce… a ačkoliv neměla dostatečné vzdělání na to, aby pochopila, věděla, že se schyluje k další bouři.

Můj kolega Dr. Kuei to vše věděl. Dokonce riskoval svůj krk a varoval mne, snaže se dát mi dost času zavolat si a možná zalarmovat pár dalších lidí dříve, než dorazí „ministerstvo zdravotnictví“. Bylo to v tom, co řekl… ve frázi, kterou dlouho předtím nepoužil, naposledy během jednoho z těch „menších“ vojenských střetů na hranicích se Sovětským svazem. To bylo v roce 1969. Byli jsme v podzemním bunkru na naší straně řeky Usuri, méně než kilometr od Čen Baa. Rusové připravovali protiofenzívu, jíž chtěli získat zpět ostrov, a jejich dělostřelectvo mohutně ostřelovalo naše jednotky.

Gu a já jsme se pokoušeli vytáhnout šrapnel z břicha jednoho vojáka; byl jen o pár let mladší než my. Měl rozpárané břicho, jeho krev, výkaly a nestrávený obsah žaludku byly všude na našich pláštích. Každých sedm sekund kousek od nás explodovaly dělostřelecké granáty a my jsme se museli nahnout nad jeho tělo, abychom ránu v jeho břiše uchránili před padající zeminou, a pokaždé, když jsme se tak nad něj naklonili, slyšeli jsme, jak slabě naříká a volá svou matku. Byly slyšet i jiné hlasy, doléhaly k nám z černočerné tmy za vchodem do bunkru, zoufalé, rozčilené hlasy, které na naší straně řeky neměly co dělat. U východu z bunkru hlídkovali dva pěšáci. Jeden z nich zařval „Specnaz!“ a začal střílet do tmy. Teď jsme slyšeli i další výstřely; nedokázali jsme ovšem říct, zda naše, nebo jejich.

Přilétla další salva granátů a my jsme se nahnuli nad tělo umírajícího vojáka. Guova tvář byla pár centimetrů od mé. Z čela mu crčel pot.

I v tom slabounkém světle parafinové svítilny jsem viděl, že se třese a je bledý. Podíval se na pacienta, na východ z bunkru, pak na mne a zničehonic řekl: „Nebojte, všechno bude dobrý.“ Gu je ale člověk, který snad nikdy v životě neřekl nic pozitivního. Je to pesimista, neurotický mrzout. Bolela-li ho hlava, byl to nádor v mozku; pokud to na nebi vypadalo, že se každou chvíli rozprší, letošní úrodě mohli zemědělci rovnou dát sbohem. To byl způsob, jakým měl situaci pod kontrolou, to byla jeho životní strategie, jak ze všeho vyjít. Ale teď vše vypadalo daleko hůř než jakákoliv z jeho fatalistických předpovědí, neměli jsme jinou možnost, než se otočit a vzít roha opačným směrem, než odkud přilétaly granáty. „Nebojte, všechno bude dobrý.“ Poprvé vše dopadlo tak, jak předpověděl. Rusové nikdy nepřekročili řeku a nám se dokonce podařilo zachránit našeho pacienta.

Léta poté jsem si ho dobíral kvůli tomu, co ho přimělo vidět malinký paprsek světla a naděje, a on vždycky odpovídal, že by vše muselo být sakra horší, aby něco podobného udělal ještě jednou. Ale nyní jsme byli staří a kolem nás se schylovalo k něčemu daleko horšímu. Stalo se to hned nato, co se mě zeptal, zda mám zbraň. „Ne,“ odpověděl jsem, „proč bych měl mít?“ Chvilku bylo ticho; jsem si jist, že nás poslouchaly cizí uši. „Neboj se,“ řekl, „všechno bude dobrý.“ A právě tehdy jsem si uvědomil, že nešlo o nějaký izolovaný incident. Ukončil jsem hovor a rychle zavolal dceři, která žila v Kantonu.

Její manžel pracoval pro Čínský Telekom a alespoň jeden týden v měsíci trávil pracovně v zahraničí. Řekl jsem své dceři, že by bylo dobré, kdyby příště, až její muž pojede ven, jela s ním, a že by s sebou měla vzít i děti a zůstat v cizině tak dlouho, jak to jen bude možné. Nebyl čas cokoli vysvětlovat; jen co se objevila první helikoptéra, signál se přerušil. Poslední, co jsem jí stihl říct, bylo: „Neboj, všechno bude dobrý.“

(Kwang Jing-šu byl zatčen příslušníky ministerstva státní bezpečnosti a uvězněn bez jakéhokoliv formálního obvinění. Než se mu podařilo utéci, vzplanutí už se dávno rozšířilo za hranice Číny.)

LHASA, TIBETSKÁ LIDOVÁ REPUBLIKA

(Nejlidnatější město světa se stále ještě vzpamatovává z výsledků všeobecných voleb, které proběhly minulý týden. Sociální demokraté porazili na hlavu Lámaistickou stranu a ulice se stále ještě hemžily oslavujícími lidmi. S Nurim Televaldim se setkávám v přeplněné pouliční kavárně. Musíme na sebe v tom euforickém hluku křičet.)

Než přišlo vzplanutí, pozemní převaděčství nebylo nikdy moc populární. Zařídit pasy, vypravit falešné autobusy, kontakty a ochrana na druhé straně, to všechno stálo spousty peněz. Jediné dvě lukrativní trasy tehdy byly do Thajska a Barmy. Tam, kde jsem bydlel, v Sin-tiangu, přicházelo v úvahu převádět pouze do bývalých sovětských zemí. A tam se nikomu nechtělo, což je důvod, proč jsem původně še-tu (Še-tu: „hadí hlava“, člověk, který převádí „renše“, neboli „lidský had“ uprchlíků.) nebyl. Byl jsem dovozce: surové opium, neopracované diamanty, holky, kluci, prostě cokoliv cenného. Vzplanutí vše změnilo. Najednou jsme byli zaplaveni nabídkami, a to nejen od „liudong renkou“ (Liudong renkou: čínská „pohyblivá populace“ dělníků bez domova.), ale i od těch, jak vy říkáte, lepších lidí. Převáděl jsem učitele, lékaře i právníky z měst, soukromé farmáře, ba dokonce i nižší vládní úředníky. To byli lidé, kteří měli hodně co ztratit. Bylo jim jedno, kam pojedou, šlo jim o to se vůbec dostat pryč. A hlavně rychle.

Věděl jste, před čím utíkají?

Něco jsme zaslechli. Dokonce bylo jedno vzplanutí i někde v Sin-ťiangu. Vláda to ututlala pěkně rychle. Nebylo však těžké uhádnout… věděli jsme, že něco je špatně.

Copak vláda se vám nesnažila zatnout tipec?

Oficiálně ano. Pokuty za převaděčství se zvýšily, kontroly na hranicích byly přísnější. Dokonce i pár še-tuů popravili, veřejně, jako exemplární trest pro výstrahu ostatním. Pokud jste nevěděl, jak to skutečně chodí, pokud byste to neznal z mé strany, přišlo by vám to jako efektivní tvrdý zákrok.

Chcete tím říct, že nebyl?

Říkám, že hodně lidí na tom zbohatlo: pohraničníci, úředníci, policajti, dokonce i starosta. Tehdy to byly pro Čínu ještě pořád dobré časy a nejlepší způsob, jak uctít památku předsedy Maa, bylo vidět jeho tvář na co nejvíce stojüanových bankovkách.

Až tak úspěšný jste byl?

Sin-ťiang byla bomba, kšeftů tam bylo strašně moc. Řekl bych, že přechodů po zemi směrem na západ přes Sin-ťiang bylo takových 90 procent, možná i víc, něco zbylo na přechody letecky.

Letecky?

Moc toho nebylo. Do transportů renšuů vzduchem jsem jen fušoval, šlo o pár občasných letů nákladními letadly do Kazachstánu a Ruska. Druhořadá práce, bokovka. Nebylo to jako na východě; přes Kuang-tung nebo Ťiang-su přecházely každý týden tisíce lidí.

Mohl byste to rozvést?

Na leteckém převádění se ve východních provinciích daly vydělat obrovské peníze. Měli tam bohaté klienty, kteří si mohli dovolit dopředu zaplatit zájezdy a turistická víza první třídy. Vystoupili z letadla v Londýně, Římě nebo třeba v San Francisku, zapsali se na hotel, na den vyrazili po památkách a pak se jednoduše vypařili. Zmizeli, prostě se po nich slehla zem. To stálo ranec peněz. Vždycky jsem se chtěl dostat do leteckého převádění.

Ale co nákaza? Cožpak neexistovalo riziko, že se na to přijde?

To až později, po letu 575. Na začátku moc nakažených nelétalo. Pokud ano, jejich nákaza byla v rané fázi. Še-tuové, co dělali letadla, byli hodně opatrní. Pokud na vás byly patrné známky pokročilé infekce, vůbec se k vám nepřiblížili. Chránili si svůj byznys. Existovalo takové pravidlo, že nemáte šanci oblbnout imigrační, pokud jste nejdříve neoblbli svého še-tua. Museli jste vypadat a chovat se tak, jako byste byli úplně zdraví, a i tak to byl závod s časem. Ještě před letem 575 jsem slyšel o jednom manželském páru, nějakém bohatém obchodníkovi a jeho ženě. On byl kousnutý. Nic vážného, víte, ale takový ten „pomaláč“, kdy nedošlo k zasažení hlavních cév. Jsem si jist, že ti dva si mysleli, že na Západě mají lék; spousta nakažených si to myslela. Podle všeho se jim ještě podařilo dostat na hotel někde v Paříži, ale chlápek už začínal kolabovat. Jeho žena chtěla zavolat doktora, ale on jí to zakázal. Měl strach, že je pošlou zpátky. Místo toho jí nařídil, aby ho nechala být a šla si po svých ještě předtím, než upadne do kómatu. Prý opravdu odešla a po dvou dnech, kdy bylo z pokoje slyšet sténání a hluk, se hotelový personál rozhodl ignorovat cedulku NERUŠIT na dveřích a vrazil do pokoje. Nevím, jestli takhle nějak náhodou nezačala nákaza v Paříži, ačkoliv by to dávalo smysl.

Říkáte, že ze strachu, že je pošlou zpět, ti dva nezavolali doktora. Proč ale tedy hledat lék na Západě?

Vy opravdu nerozumíte tomu, jak myslí uprchlíci, že? Ti lidé byli zoufalí. Byli v pasti, uvězněni mezi svou infekcí a skutečností, že je jejich vlastní vláda nažene na jednu hromadu a „vyléčí“. Pokud byl nakažený někdo, koho jste měl rád, třeba člen vaší rodiny, vaše dítě, a vám se v nějaké cizí zemi nabízela byť jen i špetička naděje, neudělal byste cokoliv, abyste se tam dostal? Vy byste nechtěl věřit, že je nějaká naděje?

Říkal jste, že žena toho obchodníka, stejně jako ostatní renšuové, se prostě vypařila.

Tak to bylo vždycky, dokonce i předtím, než vypukla nákaza. Někdo zůstal u rodiny, jiný zase u přátel. Spousta těch chudších si u místní čínské mafie musela odpracovat své bao. (Bao: dluh, který si mnozí uprchlíci vytvořili během svého exodu.) Většina z nich však prostě zmizela v podsvětí země, do které dorazila.

Myslíte v oblastech s nízkým příjmem?

Ano, pokud je takto chcete nazývat. Existuje snad lepší místo, kde se můžete schovat, než v té části společnosti, ke které se nikdo jiný nechce hlásit? Jak jinak by tolik nákaz mohlo propuknout v tolika evropských ghettech?

Říká se, že mnozí še-tuové rozšiřovali zvěsti o tom, že v jiných zemích mají nějaký zázračný lék.

Někteří.

A vy?

(Pauza.)

Ne.

(Další pauza)

Jak změnil let 575 převádění vzduchem?

Došlo ke zpřísnění omezení, ale jen v některých zemích. Še-tuové, co dělali letadla, byli nejen opatrní, ale také vynalézaví. Měli takové rčení: „Dům každého boháče má vstup pro služebnictvo.“

Co to znamená?

Pokud v západní Evropě zpřísní kontroly, půjdete přes východní Evropu. Pokud vás Američani nepustí, vezmete to přes Mexiko. Jsem si jistý, že zpřísněné kontroly způsobily, že se bohaté bílé země cítily bezpečnější, ačkoliv nákaza už probublávala na jejich území. Ale na to já nejsem expert; nezapomeňte, já jsem dělal hlavně pozemní transporty a moje cílové země se nacházely ve střední Asii.

Bylo snazší se tam dostat?

Ve své podstatě žebronili, abychom jim tam někoho dostali. V ekonomikách těch zemí byl obrovský bordel, tamější úředníci byli tak zabrždění a zkorumpovaní, že nám sami pomáhali s papírováním a za to dostávali procenta z našich sazeb. Někteří z nich byli dokonce še-tuové, nebo jak jim v těch jejich hatmatilkách říkali, kteří s námi spolupracovali, aby renšu dostali přes bývalé republiky Sovětského svazu do zemí jako Indie nebo Rusko, dokonce i do Íránu, ačkoliv já jsem nikdy nechtěl vědět, kam který renšu směřuje a proč. Mě zajímalo jen to, aby na papírech byla razítka, byla označená auta, pohraničníci dostali zaplaceno a já koneckonců taky.

Viděl jste hodně nakažených?

Zpočátku ne. Ta pohroma se v těle šířila strašně rychle. Nebylo to jako v leteckém převaděčství. Mohlo trvat týdny, než se člověk dostal do Sin-tiangu, a slyšel jsem, že i ty nejpomalejší „pomaláče“ netrvají déle jak pár dní. Nakažené klienty to obvykle dostalo někde po cestě, byli rozpoznáni a pak je sebrala místní policie. Později, když už se nákaza značně rozšířila a policie přestala stíhat, to už jsem na trase vídal hodně nakažených.

Byli nebezpeční?

Zřídkakdy. Jejich příbuzní je povětšinou svázali a do pusy jim strčili roubík. Mohl jste tak vidět nějaký pohyb vzadu v autech, jak se někdo pod silnou dekou nebo oblečením jemně vrtí. Občas jste slyšel rány z kufru auta nebo později zezadu z dodávek, kde byly bedny s větracími otvory. Větrací otvory… oni opravdu vůbec nevěděli, co se s jejich milovanými děje.

A vy ano?

Tehdy už ano, ale bylo mi jasné, že bylo naprosto zbytečné těm lidem cokoli vysvětlovat. Vzal jsem si jejich peníze a poslal jsem je na cestu. Měl jsem štěstí. Nikdy jsem neměl problémy, kterým čelili ti, co dělali lodě.

To bylo složitější?

A taky nebezpečné. Moji společníci z přímořských provincií byli vystaveni riziku, že nakažený přetrhá svoje pouta a infikuje celý náklad.

Jak se s tím vypořádávali?

Slyšel jsem o různých „řešeních“. Někdy loď přirazila k opuštěnému pobřeží – bylo jedno, jestli šlo o zemi, kam měli imigranti namířeno, mohlo to být jakékoliv pobřeží – a nakažení renšuové byli „vyloženi“ na pláž. Slyšel jsem i o tom, že někteří kapitáni vypluli na širé moře a celou tu svíjející se bandu prostě hodili přes palubu. To by vysvětlovalo, proč se na začátku toho všeho začali beze stopy ztrácet plavci a potápěči nebo proč lidé po celém světě tvrdí, že „zetka“ viděli vycházet z vln. No aspoň s tím jsem se já nemusel nikdy potýkat.

Stal se mi podobný incident, a ten mě přesvědčil, že je načase s tím přestat. Byl to náklaďák, taková pomlácená stará kraksna. Zezadu z přívěsu bylo slyšet sténání. Do hliníkových stěn bušila spousta pěstí. Celý náklaďák se kymácel. V kabině seděl jakýsi velmi bohatý investiční bankéř ze Si-anu, který vydělal obrovské peníze na tom, že skoupil dluhy na amerických kreditních kartách. Měl dost peněz, aby zaplatil za celou svou rozvětvenou rodinu. Oblek od Armaniho měl zmačkaný a potrhaný, dole na tváři škrábance a v očích takový ten frenetický oheň, který jsem začínal vídat každý den čím dál tím častěji. Oči muže za volantem však vypadaly úplně jinak – stejně jako ty moje; byl to pohled, který prozrazoval, že peníze už možná budou za chvíli k ničemu. Strčil jsem mu padesátku navíc a popřál hodně štěstí. Víc jsem udělat nemohl.

Kam měla ta dodávka namířeno?

Do Kyrgyzstánu.

METEORA, ŘECKO

(Kláštery stojí na příkrých, nepřístupných skalách, některé budovy byly postaveny na vysokých, téměř svislých ostrozích. I když jde původně o atraktivní útočiště před osmanskými Turky, později se ukázalo, že Meteora může sloužit stejně dobře jako ochrana před oživlými mrtvými. Poválečná schodiště, většinou kovová či dřevěná, která se dají snadno vytáhnout vzhůru, slouží vzrůstajícímu počtu jak poutníků, tak i turistů. Meteora se v nedávné době stala oblíbenou destinací pro obě skupiny. Někteří hledají moudrost a spirituální osvícení, jiní zase jen pokoj a mír. Stanley MacDonald patří k těm druhým. Veterán z téměř všech tažení, s nimiž prošel Kanadu, svoji rodnou zemi, se s oživlým mrtvým poprvé setkal za jiné války. Tehdy se Třetí prapor kanadské lehké pěchoty princezny Patricie zúčastnil operací zaměřených proti drogovým kartelům v Kyrgyzstánu.)

Nepleťte si nás, prosím, s americkými alfa týmy. Toto se odehrálo dlouho před výsadkem, před Panikou, ještě před izraelskou dobrovolnou karanténou… stalo se to dokonce dávno před prvním vzplanutím v Kapském městě. Bylo to na začátku rozšíření, dříve než kdokoliv věděl cokoliv o tom, co přijde. Naše mise byla přísně konvenční – opium a hašiš, prostě primární exportní plodina pro všechny teroristy světa. S ničím jiným jsme se v té kamenité pustině nesetkali. Obchodníci, bandité a pár najatých místních lidí. To bylo vše, co jsme očekávali. Vše, na co jsme byli připraveni.

Najít vchod do jeskyně nebylo těžké. Objevili jsme ji díky krvavým stopám vedoucím od karavany. Hned nám bylo jasné, že je něco špatně. Nebyla tam žádná těla. Znepřátelené kmeny vždy nechávaly své oběti ležet zmrzačené na zemi jako varování ostatním. Byla tam spousta krve; krve a kousků hnědého, hnijícího masa, ale jediné mrtvoly, které jsme našli, byly muly nosící náklad. Nebyly zastřeleny, něco je strhlo; zabilo je něco, co vypadalo na divoká zvířata. Muly měly vyvržená břicha a všude po těle měly stopy po zubech. Měli jsme za to, že to museli být divocí psi. Smečka těchto divokých potvor, velkých a zákeřných jako arktičtí vlci, se po údolí opravdu potulovala.

Největší záhadou však byl náklad; pořád byl v pytlích položených přes sedla nebo se povaloval kolem těl těch nebohých mul. I kdyby nešlo o nějakou ozbrojenou roztržku kvůli území, i kdyby šlo o náboženské vraždy nebo odplatu, nikdo nenechá bez povšimnutí padesát kilo prvotřídní surové ostré hnědé (Ostrá hnědá: přezdívka pro druh opia, které se pěstuje v afghánské provincii Badakšan.), plně použitelné poloautomatické zbraně nebo cenné osobní trofeje jako přehrávače minidisků, hodinky nebo GPS navigace a neodejde pryč.

Od masakru ve vádí vedla krvavá stopa vzhůru horskou pěšinkou. Bylo tam celé tratoliště krve. Každý, kdo by jí tolik ztratil, by se už nikdy nepostavil. Ale ten někdo to nějak zvládl. Nikdo ho neošetřil. Žádné další stopy tam nebyly. Z toho, co jsme viděli, jsme byli schopni říci, že ten člověk běžel, krvácel, pak spadl přímo na obličej – otisk zakrváceného obličeje v písku byl stále ještě patrný. Nějakou dobu tam tak ležel, aniž by se udusil, aniž by vykrvácel, načež se nějak zvedl a kráčel dál. Tyto nové stopy však byly úplně jiné než ty předtím. Byly blíže u sebe, muž šel pomaleji. Pravou nohu táhl za sebou, a evidentně proto ztratil botu – starou schozenou kotníčkovou Nike. Ve stopě, kterou po sobě nechávala noha, již táhl za sebou, byly kapičky jakési tekutiny. Nebyla to krev, nebylo to nic lidského. Bylo to takové blátíčko, tvrdé, černé, na povrchu škraloup. Nikdo z nás nevěděl, o co by mohlo jít. Po této stopě jsme šli až ke vchodu do jeskyně.

Střelby na přivítanou jsme se nedočkali, nikdo nevypálil ani ránu. Vchod do jeskyně byl nestřežený a doširoka otevřený. Hned jsme spatřili těla, muže zabité vlastními nástražnými výbušninami. Vypadalo to, že se snažili… utíkali… aby se odtamtud dostali.

Za nimi v první dutině jsme uviděli důkazy o jednostranné střelbě; jednostranné, protože důlky po kulkách byly jen na jedné stěně jeskyně. Naproti této stěně museli být ti, kdo stříleli. Byli rozerváni na kusy. Končetiny, jejich kosti, rozsekané a ohryzané… některé stále ještě držely zbraně, prsty jedné z těch urvaných rukou stále ještě svíraly starého Makarova. Na té ruce chyběl jeden prst. Našli jsme ho na druhé straně jeskyně, kde ležel další neozbrojený muž, prostřílený více než stovkou kulek. Pár z nich mu úplně zlikvidovalo vršek hlavy. Ten prst měl stále ještě v zubech.

Každá nová dutina vyprávěla podobný příběh. Našli jsme rozbořené barikády, odhozené zbraně. Objevili jsme další těla nebo jen jejich části. Na průstřely hlavy zemřeli jen ti, jejichž těla byla nedotčená. Jejich hrdla a žaludky byly plná kaše z rozkousaného lidského masa a kůže. Podle krvavých stop, otisků nohou na zemi, nábojnic, zásobníků a důlků ve stěnách jeskynních místností bylo zřejmé, že boj začal v lazaretu.

Našli jsme i pár polních lehátek, všechna celá zkrvavená. Na konci místnosti, vedle lehátka, na němž bylo zašpiněné prostěradlo a nějaké oblečení, leželo tělo bez hlavy… teď hádám, ale řekl bych, že to byl doktor. Vedle něj se válela stará ochozená levá kotníčková bota Nike.

Poslední tunel, který jsme kontrolovali, byl zasypán – vybuchla tam nástražná nálož, která měla tunel zneprůchodnit. Z vápencové suti čouhala ruka. Pořád se hýbala. Zareagoval jsem instinktivně, natáhl se, uchopil ji a hned jsem cítil to sevření – jako ocel, málem mi to rozdrtilo prsty. Zabral jsem zpátky, chtěl jsem se vymanit z toho sevření. Nechtělo mě to pustit. Zatáhl jsem víc, nohy se mi zabořily do země. Nejprve se uvolnila ruka, pak hlava, rozervaný a rozmlácený obličej, doširoka otevřené oči a šedé rty, pak druhá ruka, která mě chytila za paži a zmáčkla ji, pak šly ven i ramena. Spadl jsem nazad, horní polovina té věci šla se mnou. Od pasů dolů to stále vězelo v kamení a suti, trup se zbytkem těla spojovaly už jen vnitřnosti. Nepřestávalo se to hýbat, pořád se to po mně sápalo a snažilo se to narvat si moji ruku do pusy. Sáhl jsem po zbrani.

Salva směřovala vzhůru, prošla té věci pod bradou a rozstříkla její mozek po stropě nad námi. Když se to stalo, byl jsem v tom tunelu sám. Byl jsem jediný svědek…

(Na chvíli přestane mluvit.)

„Působení neznámých chemických látek.“ To mi řekli v Edmontonu. Buď to, anebo silná reakce na preventivní medikaci. A návdavkem k tomu přihodili i solidní dávku PTSD (PTSD: Post-traumatic stress disorder neboli posttraumatická stresová porucha.). Potřeboval jsem jen odpočinek; odpočinek a dlouhodobou „evaluaci“…

„Evaluace“… to je to, co se stane, když jde o vaše vlastní. Jde-li o nepřítele, je to „výslech“. Učí vás, jak vzdorovat nepříteli, jak ochránit své tělo i mysl. Neučí vás však, jak vzdorovat vlastním lidem, obzvláště těm, kteří si myslí, že se vám snaží „pomoct vidět pravdu“. Nezlomili mě, zvládl jsem to sám. Chtěl jsem jim věřit a chtěl jsem, aby mi pomohli. Byl jsem dobrý voják, dobře vycvičený, zkušený; věděl jsem, co dokážu způsobit jiným lidem a co by mohli udělat oni mně. Myslel jsem si, že jsem připravený na všechno.

(Pohlédne směrem dolů do údolí, jeho oči však hledí do prázdna.)

Kdo z nás by však mohl být připravený na něco takového?

AMAZONSKÝ DEŠTNÝ PRALES, BRAZÍLIE

Na místo dojíždím se zavázanýma očima, aby se nedalo určit, kde přesně se nacházejí mí „hostitelé“. Říká se jim Yanomami, „Lítí lidé“, a není zřejmé, zda to, co tomuto kmeni umožnilo přečkat krizi stejně dobře, ne-li lépe než nějaký národ s vysoce rozvinutým průmyslem, byla jeho domnělá útočná povaha, nebo skutečnost, že svou novou vesnici vybudovali vysoko v korunách stromů. Není ani zřejmé, zda Fernando Oliveira, vyzáblý běloch závislý na drogách, jenž přišel z „konce světa“, je jejich host, maskot nebo zajatec.

Pořád jsem ještě doktor, to jsem si říkal. Ano, byl jsem bohatý a moje konto bylo čím dál tučnější, ale můj úspěch alespoň pocházel z nezbytných lékařských úkonů. Nebyl jsem ten, co pižlá nosíky sotva zletilých holek nebo na popové hvězdičky, co vypadají jako kluci, našívá súdánské „pintos“. (Má se za to, že mužům, kteří byli v Súdánu usvědčeni z cizoložství, byly před válkou uřezávány pohlavní orgány, jež následně putovaly na černý trh na prodej.) Byl jsem pořád ještě lékař, pomáhal jsem lidem, a pokud to pro ty pokrytecké farizeje ze Severu bylo „amorální“, řekněte mi, proč k nám jejich lidi pořád jezdili?

Zásilka dorazila z letiště hodinu před pacientem, uložená v ledu v plastové piknikové chladničce. Srdce jsou mimořádně vzácná. Ne jako játra nebo kožní tkáň, rozhodně podstatně vzácnější než ledviny, které se poté, co se schválil zákon o „předpokládaném souhlasu“, daly sehnat skoro v každé nemocnici nebo márnici v zemi.

Bylo to srdce testováno?

Na co? Pokud chcete orgán na něco testovat, musíte přesně vědět, co hledáte. Tehdy jsme o chodícím moru vůbec nevěděli. Zajímaly nás běžné nemoci jako žloutenka nebo HIV/AIDS – a ani je jsme neměli čas testovat.

Proč?

Protože let už tak trval strašně dlouho. Orgány nemůžete mít uložené v ledu až do skonání světa. Už tak jsme s tímhle pokoušeli štěstí.

Odkud pocházalo?

S největší pravděpodobností z Číny. Můj zprostředkovatel působil v Macau. Důvěřovali jsme mu. Jeho záznamy byly spolehlivé a solidní. Když nám řekl, že zásilka byla „čistá“, spoléhali jsme na jeho slovo – nic jiného nám nezbylo. Věděl, jaká jsou s tím spojena rizika, věděl jsem to já, věděl to i pacient. Herr Müller kromě běžných srdečních potíží trpěl i velmi vzácnou genetickou poruchou, dextrokardií komplikovanou situs inversus. Orgány měl v těle uloženy na opačné straně: játra byla nalevo, žilní vstupy do srdce napravo a tak dál. Sám vidíte, o jak výjimečnou věc šlo. Nemohli jsme mu prostě jen transplantovat obyčejné srdce a otočit ho. Tak to jednoduše nefunguje. Potřebovali jsme jiné čerstvé a zdravé srdce od dárce, který měl úplně stejné postižení. A kde jinde než v Číně byste měli takové štěstí?

Štěstí?

(Usměje se.)

A „politický zájem“. Sdělil jsem zprostředkovateli, co potřebuji, uvedl detaily a o tři týdny později na mě v poště čekal e-mail s jednoduchým nadpisem: „Máme shodu.“

Takže jste operoval.

Já jsem jen asistoval, samotnou operaci provedl doktor Silva. Byl to uznávaný kardiochirurg, jenž se v nemocnici Hospital Israelita Albert Einstein v Sao Paulu zabýval těmi nejtěžšími případy. Arogantní svině to byla, dokonce i na kardiochirurga. Nutnost pracovat s… pod… tím čurákem, který se mnou jednal, jako bych byl nějaký přistěhovalec, ničila moje ego. Ale co jsem mohl dělat… Herr Müller potřeboval nové srdce a můj dům na pláži zase novou bylinkovou vířivku.

Herr Müller se z anestézie nikdy neprobral. Ležel v místnosti, kam pacienty převážíme, aby se probrali, a prakticky pár minut poté, co jsme ho zavřeli, se u něj začaly projevovat příznaky. Teplota, puls, saturace kyslíkem… Měl jsem obavy a to muselo mého „zkušenějšího kolegu“ pobavit. Řekl mi, že jde buď o běžnou reakci na podání imunosupresiv, nebo o obyčejné a vcelku očekávané komplikace sedmašedesátiletého obézního a nezdravého těla muže, který právě prodělal jednu nejsložitějších operací, které moderní medicína zná. Byl jsem skoro překvapený, že mě u toho nepoklepal na hlavě, čurák jeden. Řekl mi, ať jdu domů, dám si sprchu a vyspím se, nebo ať si zavolám jednu nebo dvě holky a trochu si odfrknu. On že zůstane u něj, a kdyby došlo k nějaké změně, tak prý zavolá.

(Oliveiranaštvaně stáhne rty, vezme z hromádky další svazeček záhadných lístků a začne je žvýkat.)

A co jsem si jako měl myslet? Možná to skutečně bylo OKT 3, ty léky. Nebo možná jsem to jen viděl trochu černě. Byla to moje první transplantace srdce. Co jsem o tom věděl? Ale pořád… zneklidňovalo mě to do té míry, že to poslední, co jsem chtěl, bylo spát. Udělal jsem tedy to, co by měl udělat každý dobrý doktor, jehož pacient trpí: vyrazil jsem do města. Tančil jsem, chlastal, nechal jsem se sebou dělat nechutně oplzlé věci – ani nevím kým nebo čím. Když párkrát zavibroval telefon, zpočátku jsem si ani nebyl jistý, zda je to můj. Muselo to trvat aspoň tak hodinu, než jsem ho zvedl. Graziela, moje recepční, byla silně rozrušená. Řekla mi, že Herr Müller před hodinou upadl do kómatu. Byl jsem v autě ještě dříve, než tu větu stačila doříct. Nacházel jsem se půl hodiny jízdy od kliniky a každou sekundu, co jsem strávil na cestě, jsem proklínal sebe i doktora Silvu. Takže jsem opravdu měl důvod mít obavy! Takže jsem měl pravdu! Ego, řekl byste, i když skutečnost, že jsem měl pravdu, měla i pro mě neblahé důsledky. Přesto jsem se těšil na to, jak nepřekonatelnému doktoru Silvovi pošpiním pověst.

Když jsem dorazil na kliniku, našel jsem Grazielu, jak se snaží zklidnit hysterickou Rosi, jednu ze sester. Chudák, byla k neutišení. Pořádnou jsem jí ubalil – to ji zklidnilo – a zeptal se jí, co se děje. Proč má na plášti ty krvavé fleky? Kde je doktor Silva? Proč nejsou pacienti ve svých pokojích a co je to za podělaný kravál, kdo do čeho tak mlátí? Řekla mi, že Herr Müller začal znenadání a neočekávaně exitovat. Když se ho snažili resuscitovat, zničehonic otevřel oči a kousnul doktora Silvu do ruky. Ti dva se spolu začali bít; Rosi se snažila pomoci, ale málem byla sama pokousána. Nechala Silvu Silvou, utekla z pokoje a za sebou zamkla dveře. Málem jsem se rozesmál. Bylo to tak směšné. Doktor superman se možná spletl, špatně určil diagnózu, pokud to vůbec bylo možné. Müller se na posteli vztyčil a jak byl celý ještě omámený, pokusil se chytit doktora Silvy jako opory. Muselo existovat nějaké rozumné vysvětlení…

Ale Rosi°měla na stejnokroji krvavé skvrny a z pokoje Herr Müllera se ozývaly tlumené zvuky. Vrátil jsem se do auta a vzal s sebou pistoli, ani ne tak kvůli sobě, ale spíše proto, abych uklidnil Rosi a Grazielu.

Vy jste měl u sebe zbraň?

Žil jsem v Riu. Co si myslíte, že jsem s sebou nosil – mé „pinto“? Došel jsem zpět k pokoji Herr Müllera a párkrát zaklepal. Nic jsem neslyšel. Zašeptal jsem jejich jména. Nikdo neodpověděl. Všiml jsem si, že zpod dveří se řine krev. Vešel jsem do pokoje a zjistil, že krev je všude na zemi. Silva ležel vzadu v rohu místnosti, nad ním přikrčený Müller otočený ke mně svými špekatými, bledými a chlupatými zády. Nevzpomínám si, jak jsem upoutal jeho pozornost, jestli jsem na něj zavolal jménem, jestli jsem zaklel nebo jestli jsem neudělal vůbec nic a jen tam tak stál. Müller se ke mně obrátil, z otevřených úst mu padaly kusy krvavého masa. Povšiml jsem si, že jeho kovové incize se částečně otevřely a z otvoru po řezu vytékala hustá černá tekutina, která vypadala jako nějaký gel. Ztěžka se zvedl na nohy a pomalu se sunul ke mně.

Zvedl jsem pistoli a zamířil na jeho nové srdce. Byl to izraelský Desert Eagle, velký a velmi nápadný, což je přesně důvod, proč jsem si ho vybral. Nikdy předtím jsem z té zbraně nevystřelil, bohudíky. Nebyl jsem připravený na to, jak moc její zpětný ráz kopne. Náboj letěl úplně jinam a prakticky mu ustřelil hlavu. Měl jsem štěstí, nic víc. Tak jsem tam stál, já bláhový šťastlivec, v ruce kouřící pistoli a po noze mi stékal pramínek teplé moči. Tentokrát jsem to byl já, kdo od Graziely dostal pár facek, než jsem se probral a zavolal policii.

Zatkli vás?

Zbláznil jste se? Byli to mí partneři; jak jinak si myslíte, že jsme získávali zdejší orgány? Jak jinak si myslíte, že bych se byl schopen postarat o ten svinčík? Byli v tom opravdu dobří. Pomohli mi vysvětlit pacientům, že nějaký vraždící maniak pronikl na kliniku a zabil jak pana Müllera, tak i doktora Silvu. Rovněž se postarali o to, aby nikdo z personálu tuto verzi nezpochybňoval.

A co těla?

Silva byl uveden jako oběť pravděpodobné krádeže auta. Nevím, kam dali jeho tělo; možná ho uklidili do nějaké postranní uličky v ghettu Města bohů, a aby příběhu dodali věrohodnosti, vymysleli si něco o drogách. Doufám, že ho spálili nebo pohřbili… hluboko.

Myslíte, že se…

Nevím. Když zemřel, jeho mozek byl neporušený. Pokud nebyl v pytli na mrtvoly, pokud byla hlína v zemi dost měkká… Jak dlouho by mu trvalo se vyhrabat ven?

(Začne žvýkat další list a nabídne mi. Odmítám.)

A pan Müller?

Žádná vysvětlení, ani jeho ženě, ani rakouské ambasádě. Prostě další unesený turista, který si v nebezpečném městě nedával pozor. Nevím, zda Frau Müller tomuto příběhu vůbec kdy věřila nebo zda se pokoušela nějak víc do toho šťourat. Nejspíš si ale vůbec neuvědomila, jak neskutečnou kliku měla.

A měla kliku?

Děláte si srandu? Co kdyby se netransformoval na klinice? Co kdyby zvládl dojet až domů?

Je to možné?

Samozřejmě že ano! Zamyslete se nad tím. Díky tomu, že infekce vypukla v srdci, se virus dostal do oběhového systému okamžitě, takže se pravděpodobně rozšířil do mozku sekundy po implantaci toho nakaženého srdce. A teď si vezměte jiný orgán, játra nebo ledviny nebo třeba transplantovaný štěp kůže. Rozšíření viru z nich potrvá podstatně déle, zvláště pokud ho v tkáních bude jen malé množství.

Ale dárce…

Nemusí být úplně přeměněný. Co když to byl čerstvě nakažený člověk? Daný orgán nemusel být plně infikovaný virem. Mohlo ho tam být jen stopové množství. Když takový orgán implantujete, může trvat celé dny možná i týdny, než se virus rozšíří do celého krevního řečiště. A v tu dobu už mohl být takový pacient třeba daleko lepší, nebo už by mohl být zcela zdráv a žít spokojený, šťastný život jako kdokoliv jiný.

Ale ten, kdo odebíral orgán…

… vůbec nemusel tušit, co má pod rukama. Já tedy netušil. Mluvíme o raných fázích, kdy nikdo ještě nic nevěděl. A i kdyby věděl jako pár lidí v čínské armádě… chcete mluvit o amorálnostech… Celá léta před vzplanutím vydělávali milióny na orgánech z popravených politických vězňů. Myslíte si, že by jim nějaký malinkatý virus zabránil dojit tuhle zlatou krávu?

Ale jak…

Odeberete srdce nedlouho po smrti „dárce“… možná ještě když žije… to dělávali, víte, odebírali živé orgány, aby tak zajistili jejich čerstvost… šoupli je do ledu a naložili do letadla směr Rio… Čína bývala největším vývozcem lidských orgánů na světovém trhu. Kdovíkolik infikovaných rohovek, nakažených hypofýz vůbec vyvezli… Matko boží, tuší vůbec někdo, kolik nakažených ledvin do celého světa napumpovali? A to jsou jenom orgány, to nemluvím o „darovaných“ vajíčkách politických vězňů, spermatu, krvi! Myslíte si, že migrace byla jediný způsob, jakým se virus po planetě šířil? Ne všechna prvotní vzplanutí byla mezi čínskými občany. Dokážete objasnit všechny ty příběhy o lidech, kteří z neznámých důvodů zemřeli a pak se přetransformovali, aniž by kdy byli pokousáni? Proč bylo tolik vzplanutí v nemocnicích? Ilegální čínští uprchlíci do nemocnic nechodili. Víte vůbec, kolik tisíc lidí dostalo v dobách, jež nakonec vedly k Velké panice, ilegální transplantáty? I kdyby deset procent z nich bylo infikovaných, i kdyby to bylo jediné procento…

Máte pro tuto svoji teorii nějaký důkaz?

Ne… ale to přece neznamená, že to tak nebylo! Když uvážíte, kolik transplantací jsem provedl jen já, všechny ty pacienty z Evropy, arabského světa, dokonce i z těch pokryteckých Spojených států. Málo z vás Amíků se zajímalo, odkud jsou jejich nové ledviny nebo slinivka, jestli jsou u od nějakého děcka ze slumu v Městě bohů nebo jestli nějaký studentík v Číně, zavřený za svoje názory, neměl pořádný kus smůly. Nevěděl jste, nezajímal jste se. Jen jste podepsal cestovní šeky, lehl si pod kudlu a pak se vrátil domů do Miami, New Yorku, nebo odkud jste přijel.

Zkusil jste někdy nějakého takového pacienta najít a varovat ho?

Ne, nezkusil. Snažil jsem se vzpamatovat z toho skandálu, znovu si vybudovat svoji pověst, klientskou základnu, svůj účet v bance. Chtěl jsem zapomenout na to, co se stalo, a dál se po ničem nepátrat. Než jsem si stačil uvědomit nějaké nebezpečí, škrábalo mi na dveře.

PŘÍSTAV BRIDGETOWN, BARBADOS, ANTILSKÁ FEDERACE

(Řekli mi, že mám očekávat dvojstěžník, ale „plachtami“ lodi IS Imfingo byly čtyři vertikální větrné turbíny čnící z jejího štíhlého trupu. Když se zkombinovaly s řadami PVM neboli protonových výměnných membrán a palivovými buňkami s technologií převádějící mořskou vodu na elektřinu – bylo zřejmé, proč písmena IS znamenají „Infinity Ship“, tedy „loď nekonečnosti“. Tento skvost je oslavován jako budoucnost námořní dopravy, ale vidět nějakou takovou loď pod jinou vlajkou než vládní je velmi vzácné. Imfingo vlastní a provozuje soukromník. Jejím kapitánem je Jacob Nyathi.)

Narodil jsem se zhruba ve stejné době jako nová, apartheidu zbavená Jihoafrická republika. V těch dnech plných euforie nová vláda slíbila nejen demokracii typu „jeden člověk, jeden hlas“, ale také práci a bydlení pro celou zemi. Můj otec si myslel, že to bude hned. Nechápal, že to byly dlouhodobé cíle, jichž se dalo dosáhnout jen lety – generacemi – tvrdé práce. Myslel si, že když odejdeme od našeho kmene, z naší půdy a usadíme se ve městě, bude tam na nás čekat fungl nový barák a skvěle placená práce. Můj otec byl obyčejný člověk, nekvalifikovaný dělník, pracující za denní mzdu. Nemůžu mu vyčítat nedostatek formálního vzdělání ani jeho sen o lepším životě pro svou rodinu. A tak jsme se usadili v jednom ze čtyř hlavních černošských předměstí Kapského města jménem Khayelitsha. Byl to život plný neskutečné, beznadějné a ponižující chudoby. Bylo to moje dětství.

Tu noc, kdy se to stalo, jsem se vracel domů od autobusové zastávky. Mohlo být tak pět ráno a já jsem chvíli předtím skončil svoji šichtu – obsluhoval jsem v T.G.I. Friday na přístavišti Victoria Wharf. Byla to dobrá noc. Spropitné bylo vysoké a novinky z Tri Nations stačily na to, aby měl každý Jihoafričan pocit, že je o tři metry vyšší. Springboks právě drtili All Blacks (Springboks a All Blacks jsou přezdívky reprezentačních ragbyových týmů JAR a Nového Zélandu, Tri Nations je ragbyový turnaj mezi třemi velmocemi v tomto sportu – JAR, Novým Zélandem a Austrálií. V brzké době bude rozšířen i o Argentinu. (pozn. překladatele))… zase!

(Nad tou vzpomínkou se pousměje.)

Možná mě nejprve rozptýlily tyto myšlenky, možná jsem byl prostě jen tak strašně ztahaný, že než mi došlo, než jsem si vůbec uvědomil, že někdo střílí, moje tělo zareagovalo samo, instinktivně. Střelba v těch dnech nebyla neobvyklá a tam, kde jsem žil, už vůbec ne. „Jeden člověk, jedna zbraň“ – to byl slogan mého života v Khayelitshe. Vyvinou se ve vás téměř genetické schopnosti přežít jako u válečného veterána. Ty moje byly ostré jako břitva. Skrčil jsem se, snažil se zaměřit, odkud výstřely přišly, a zároveň jsem se snažil najít nějakou tvrdou plochu, za kterou bych se mohl schovat. Většina domů ve čtvrti byly jen takové provizorní chatrče z kusů dřeva nebo vlnitého plechu, eventuálně plastových desek připevněných k sotva stojícím trámům. Alespoň jednou ročně tyhle přístavky pustošil oheň a kulky jimi procházely jako nůž máslem.

Bleskurychle jsem se rozběhl a zalehl za holičstvím, vybudovaným z lodního kontejneru o velikosti auta. Nebylo to perfektní, ale jako úkryt, v němž se dalo nějakou dobu pobýt, než střelba utichne, to stačilo. Jenže střelba neustávala. Pistole, brokovnice a takový ten rachot, na který nikdy nezapomenete a z něhož je zřejmé, že někdo má kalašnikov. Na obyčejnou potyčku mezi pouličními gangy to trvalo už nějak moc dlouho. Ozval se řev, výkřiky. Začal jsem cítit kouř a uslyšel hukot velkého davu.

Vyhlédl jsem zpoza rohu kontejneru: valily se ke mně spousty lidí, většina z nich v pyžamech, a všichni křičeli „Utíkejte! Vypadněte odtud! Jdou sem!“ Kolem mě se začala rozsvěcovat světla u chatrčí a z nich vykukovaly tváře. „Co se děje?“ ptali se. „Kdo sem jde?“ To říkali ti mladší. Ti starší prostě jen začali utíkat. Měli jiný pud sebezáchovy. Takový, který si vypěstovali v dobách, kdy byli otroky ve své vlastní zemi. Tehdy všichni věděli, kdo jsou „oni“, a pokud „oni“ přicházeli, jediné, co se dalo udělat, bylo vzít nohy na ramena a modlit se.

Vy jste utíkal?

Nemohl jsem. Moje rodina, moje matka a dvě malé sestřičky bydlely jen pár „dveří“ od stanice Rádio Zibonele, což bylo přesně místo, odkud dav prchal. Nepřemýšlel jsem. Byl jsem hlupák. Měl jsem se vrátit stejnou cestou, najít si nějakou postranní uličku nebo klidnou ulici.

Snažil jsem se klestit si cestu davem; šel jsem přímo proti nim. Myslel jsem si, že bych se mohl pohybovat podél zdí chatrčí. Dav mě do jedné z nich vhodil; vlétl jsem do plastové zdi, která na mě spadla, jak se celý ten baráček sesunul k zemi. Byl jsem v pasti, nemohl jsem dýchat. Někdo přese mě přeběhl a hlava mi třískla o zem. Setřásl jsem ze sebe trosky a odkulil se do ulice. Když jsem je spatřil, stále jsem ještě ležel na břiše; bylo jich deset nebo patnáct, proti záři hořících chatrčí jsem viděl jen jejich siluety. Nebylo jim vidět do tváří, ale slyšel jsem jejich mručení. Byli nahrbení, ruce nahoře a pomalu se sunuli mým směrem.

Zvedl jsem se na nohy, motala se mi hlava a bolelo mě celé tělo. Instinktivně jsem začal ustupovat a couvat do „dveří“ chatrče, stojící nejblíže ke mně. Něco mě zezadu chytilo, zatáhlo mě to za límec a roztrhlo košili. Otočil jsem se, přikrčil se a pořádně kopnul. Byl veliký, větší než já a taky o pár kilo těžší. Po předním dílu bílé košile mu stékala černá tekutina. Z hrudníku mu trčel nůž, zaseknutý mezi dvěma žebry a narvaný do těla tak hluboko, že byla vidět jen rukojeť. Poklesla mu dolní čelist a cár z mého límce, který svíral v zubech, vypadl na zem. Mručel a chrčel. Snažil jsem se před ním uhnout, ale chytil mě za zápěstí. Uslyšel jsem křupnutí a tělem mi vystřelila bolest. Klesl jsem na kolena, pokusil se odvalit a tak mu podrazit nohy. Rukou jsem se přitom uhodil do nějakého těžkého hrnce. Uchopil jsem ho a pořádně se rozmáchl. Hrnec narazil do jeho obličeje. Třískl jsem ho jím ještě jednou, a ještě jednou, a ještě, mlátil jsem ho hrncem do hlavy, dokud mu nepraskla lebka a na nohy mi nezačal téct jeho mozek. Zhroutil se dopředu. Vykroutil jsem se z jeho posmrtného sevření, právě když se ve vchodu objevil další. Tentokrát však vratká konstrukce chatrče zapracovala v můj prospěch; prokopl jsem zadní stěnu, a než se chatrč odporoučela k zemi, rychle jsem vyběhl ven.

Utíkal jsem pryč, ale vůbec jsem nevěděl, kam běžím. Byla to noční můra míhajících se a kolem mě ubíhajících chatrčí, ohně a po mně chňapajících rukou. Proběhl jsem jedním baráčkem, kde se v rohu schovávala žena. V náručí se jí choulily dvě malé děti a plakaly. „Pojďte se mnou!“ vyzval jsem ji. „Prosím vás, pojďte, musíme jít!“ Vztáhl jsem k ní ruce a kousek se přiblížil. Odsunula děti nazad a začala proti mně mávat naostřeným šroubovákem. Měla hrůzou vytřeštěné oči. Za sebou jsem zaslechl nějaké zvuky… blížili se, razili si cestu chatrčemi a ničili je. Skočil jsem z jazyka Xhosa do angličtiny: „Prosím vás,“ snažil jsem se ji přesvědčit, „musíte utéct!“ Sáhl jsem po ní, ale ona mě bodla do ruky. Nechal jsem ji tam. Nevěděl jsem, co jiného udělat. Pořád se mi vybavuje, když spím, nebo občas i když jen tak zavřu oči. Někdy je to moje matka a ty plačící děti moje sestry.

Před sebou jsem uviděl jasné světlo, zářící skrze škvíry v chatrčích. Rozběhl jsem se tím směrem, co nejrychleji to šlo. Snažil jsem se na ně volat. Nemohl jsem popadnout dech. Proběhl jsem plastovou deskou, která tvořila stěnu jedné z chatrčí, a najednou jsem se ocitl na otevřeném prostranství. Světla přede mnou oslepovala. Ucítil jsem, jak mě něco prásklo do ramene. Myslím, že jsem omdlel, ještě než jsem vůbec dopadl na zem.

Přišel jsem k sobě v posteli v nemocnici Groote Schuur Hospital. Nikdy předtím jsem takové místo neviděl. Bylo tak čisté a bílé, že jsem si myslel, že jsem mrtvý. K tomu pocitu určitě přispěly i léky, co mi dali, o tom jsem přesvědčen. Nic takového jsem do té doby nevyzkoušel; vlastně jsem se ani nedotknul alkoholu. Nechtěl jsem skončit stejně jako spousta lidí v mém okolí, jako můj otec. Celý život jsem se snažil zůstat čistý a teď…

Morfium, nebo co mi to vlastně stříkli do žil, bylo úžasné. Bylo mi všechno úplně jedno. Když mi řekli, že mě policie střelila do ramene, bylo mi to šumafuk. Viděl jsem, jak muže na posteli vedle mě, který přestal dýchat, rychle odvážejí pryč. Bylo mi dokonce jedno i to, že jsem je zaslechl, jak mluví o propuknutí nákazy „vztekliny“.

Kdo o tom mluvil?

Nevím. Jak jsem vám řekl, byl jsem mimo sebe, úplně sjetý. Jen si vzpomínám na hlasy v chodbě před pokojem, kde jsem ležel, na rozčilené hlasy, jež se hádaly. „To přece není vzteklina!“ jeden z nich ječel. „Tohle vzteklina lidem nedělá!“ Pak… ještě něco dalšího… a pak „no a tak co teda do prdele navrhuješ, patnáct jich máme dole patro pod náma! A bůhvíkolik jich je ještě venku!“ Je to legrační, tu konverzaci si pořád přehrávám v hlavě, dumám, co jsem si tehdy měl myslet, cítit, co jsem měl udělat. To ale bylo ještě dlouho předtím, než jsem vystřízlivěl, než jsem se probudil a musel čelit té noční můře.

TEL AVIV, IZRAEL

(Jürgen Warmbrunn vášnivě miluje etiopskou kuchyni, což byl důvod, proč jsme se setkali v restauraci Falasha. Má světle růžovou pleť a bílé neuspořádané obočí, které ladí s jeho „einsteinovským“ účesem – snadno byste si ho proto spletli s nějakým potrhlým vědcem nebo univerzitním profesorem. Není však ani jedním. Ačkoliv nikdy neřekl, pro jakou izraelskou tajnou službu pracoval a nejspíš ještě stále pracuje, otevřeně připouští, že byste ho klidně mohli označit za špióna.)

Většina lidí nevěří, že by se mohlo něco stát, dokud se to opravdu nestane. Není to hloupost nebo slabost, to je prostě jen lidská povaha. Nekladu nikomu za vinu, že nevěřil. Netvrdím, že jsem chytřejší nebo lepší než někdo jiný. Mám pocit, že to celé se odvíjí od nahodilosti narození. Já jsem se náhodou narodil do skupiny lidí, kteří žijí v neustálém strachu, že budou vyhlazeni. Je to součást naší národní identity, součást našeho myšlení a to, že musíme být neustále na pozoru, nás naučila léta strašlivých pokusů a omylů.

První varování před morem přišlo od našich přátel a zákazníků na Tchaj-wanu. Stěžovali si na nový dekódovací program, který zjevně nebyl schopen rozluštit nějaké e-maily z Čínské lidové republiky, anebo je přinejmenším dekódoval tak mizerně, že jejich text byl nesrozumitelný. Měl jsem podezření, že problém není v softwaru, ale v samotných dešifrovaných zprávách. Komouši z vnitrozemí… řekl bych, že už to dávno nebyli kovaní, opravdoví komouši, ale… co byste chtěli od starce, jako jsem já? Komouši mají takový hloupý zvyk, že používají obrovské množství nejrůznějších generací počítačů, pocházejících z mnoha různých zemí.

Ještě než jsem se o své teorii zmínil lidem v Tchaj-peji, napadlo mě, že by nebylo od věci si ty útržkovité zprávy projít sám. Překvapilo mě, že vše bylo perfektně dekódované. Jen ten samotný text… Celé to bylo o propuknutí jakési virové nákazy, která nejprve zabila svého nositele a pak ho přeměnila v chodícího a vraždícího maniaka. Samozřejmě jsem nevěřil, že by něco takového mohla být pravda, obzvláště když pár týdnů poté začala krize v Tchajwanské úžině a zprávy o běsnění mrtvol znenadání utichly. Předpokládal jsem druhou úroveň šifrování, kód uvnitř kódu. To byla vcelku standardní procedura už na začátku lidské komunikace. Komouši samozřejmě nemluvili o opravdových mrtvolách. Musel to být nějaký nový zbraňový systém nebo supertajný válečný plán. Nechal jsem to být a snažil jsem se na to zapomenout. Ale jak říkával jeden z našich národních hrdinů, „můj šestý smysl mi napovídal, že něco není v pořádku“.

Nedlouho poté jsem si na svatební hostině své dcery povídal s jedním profesorem z Hebrejské univerzity, kde tehdy působil můj zeť. Ten chlápek byl mluvka, a navíc toho vypil trochu víc, než bylo záhodno. Nesouvisle blábolil o tom, jak jeho bratranec pracuje v Jihoafrické republice a že mu vykládal o jakýchsi golemech. Znáte Golema, tu starou legendu o rabínovi, který vdechne život hliněné soše? Mary Shelleyová ten nápad ukradla pro svého Frankensteina. Nejprve jsem nic neříkal, jen jsem ho poslouchal. Ten chlápek dál žvanil o tom, jak ti golemové nebyli z hlíny, ani nebyli poslušní a poddajní. Jakmile však zmínil, že tam bylo cosi s přeměňováním lidských těl, požádal jsem ho o telefonní číslo. Nakonec se ukázalo, že byl v Kapském městě na jednom z těch „adrenalinových výletů“, myslím, že tam krmil žraloky nebo co.

(Zakoulí očima.)

Žralok se mu zřejmě odvděčil a prokousl mu tuchus (Tuchus - jidiš výraz pro hýždě. (pozn. překladatele)), takže se bratranec toho profesora dostal do nemocnice Groote Schuur právě v době, kdy do ní přijímali první oběti vzplanutí ve čtvrti Khayelitsha. On sám sice žádný z těch případů na vlastní oči neviděl, ale nemocniční personál mu pověděl dost na to, aby to zaplnilo můj starý diktafon. Příběh tohoto muže, stejně jako dešifrované e-maily z Číny jsem následně předal svým nadřízeným.

A právě zde jsem přímo profitoval z unikátnosti poměrů pramenících z našeho pocitu ohrožení. V říjnu 1973, kdy nás nenadálý arabský útok téměř vyhnal do Středozemního moře, jsme měli všechny tajné zprávy, všechna varovná znamení přímo pod nosem, ale přesto jsme se na ně vykašlali. Nikdy jsme nezvažovali možnost, že by mohl přijít frontální, koordinovaný a konvenční útok od několika spolčených národů, tím spíše v den, který vnímáme jako náš největší svátek. Říkejte tomu stagnace, strnulost, klidně i neodpustitelná stádní mentalita. Představte si skupinu lidí, kteří zírají na nápis na zdi a gratulují si k tomu, že ho přečetli správně. Ale za tou skupinou se nachází zrcadlo, ve kterém můžete vidět skutečný význam té zprávy na zdi. A nikdo se do něj nepodívá. Nikdo nepovažuje za nutné tak učinit. No, když už jsme tedy dopustili, aby Arabové téměř dokončili to, co před lety začal Hitler, uvědomili jsme si, že nejenže je nutné se do toho zrcadla podívat, ale že se do něj musíme dívat vždy a navždy, že to musí být naše národní politika. Od roku 1973 tedy platí, že i kdyby devět z deseti tajných agentů a analytiků dospělo ke stejnému závěru, povinností toho posledního desátého je nesouhlasit. I kdyby se něco jevilo jako nanejvýš nepravděpodobné nebo absolutně nesmyslné, někdo tuto možnost musel prozkoumat, ponořit se do ní hlouběji. Pokud by se jaderná elektrárna v sousedním státě dala využít k vytvoření plutonia, které by bylo možné použít k vytvoření nukleární zbraně, šli jsme do toho hlouběji a prozkoumali to. Pokud se nám doneslo, že by nějaký diktátor mohl postavit velké dělo, které by bylo schopné střílet náboje plněné antraxem po okolních zemích, prozkoumalo se to. A pokud existovala i nepatrná šance, že by ožívaly mrtvoly a měnily se na hladové stroje na zabíjení, šli jsme tak hluboko, dokud jsme nenalezli pravdu.

A přesně to jsem dělal já – šel jsem do hloubky a šťoural se v tom. Zpočátku to nebylo snadné. Čína zmizela ze scény… Tchajwanská krize úplně zastavila sběr informací… a mně zbylo jen pár zdrojů. Spousta z nich byly jen bezcenné plevy; obzvláště internet se hemžil zombíky z vesmíru a Oblasti 51… co to vlastně u vás s tou Oblastí 51 máte za fetišistickou posedlost? Po nějaké době jsem začal nacházet užitečnější data: případy „vztekliny“, jež se až příliš podobaly té, která propukla v Kapském městě… Africká vzteklina se tomu začalo říkat až později. Našel jsem psychologický rozbor stavu několika kanadských vojáků z horských jednotek, kteří se vrátili z Kyrgyzstánu. Narazil jsem na blog brazilské zdravotní sestry, která v něm svým přátelům popisovala vraždu jednoho kardiochirurga.

Většina mých informací pocházela ze Světové zdravotnické organizace. Spojené národy jsou neskutečné mistrovské dílo byrokracie, spousta zrníček pravdy a cenných dat pohřbených v horách nikdy nepřečtených zpráv a reportů. Našel jsem zprávy o případech z celého světa; všechny byly uzavřeny a nějak „věrohodně“ objasněny. To, čím jsem se zabýval, bylo skutečně mrtvé, nepřátelské a nepopiratelně a neodvratně se to šířilo. Rovněž jsem učinil jeden velmi povzbudivý objev: jak to sprovodit ze světa.

Půjdete po mozku.

(Uchechtne se.)

Dnes o tom mluvíme, jako by šlo o nějaký zázračný, kouzelný kousek, něco jako svěcená voda nebo stříbrná kulka, ale proč by destrukce mozku neměla být jediným způsobem, jak tato stvoření zabít? Není to také jistý způsob, jak zabít nás?

Myslíte lidi?

(Přikývne.)

Není snad mozek vše, co jsme? Nejsme jen mozek, udržovaný při životě složitým a křehkým strojem, jemuž říkáme tělo? Pokud se jedna část toho stroje zničí nebo pokud se mozku nedostává takových důležitých věcí jako výživa či kyslík, nepřežije. To je jediný měřitelný rozdíl mezi námi a nemrtvými. Jejich mozky k přežití nepotřebují žádný podpůrný systém, a proto je nutné zaútočit právě na mozek samotný.

(Zvedne pravou ruku a prsty ve tvaru pistole se dotkne svého spánku.)

Jednoduché řešení, ale jen pokud bychom ten problém rozpoznali! Vzhledem k tomu, jak rychle se mor šířil, měl jsem za to, že bude rozumné, když budu shánět informace i v zahraničních zpravodajských kruzích.

S Paulem Knightem jsem se přátelil už delší dobu, už od Operace Entebbe. (Operace Entebbe, známá také jako operace Blesk či operace Jonatan, byla záchranná protiteroristická akce na osvobození rukojmí unesených palestinskými teroristy, kterou provedla speciální jednotka izraelské armády Sajeret Matkal v noci ze 3. na 4. července 1976 na letišti Entebbe v Ugandě. Rukojmí byli pasažéři letu společnosti Air France z Tel Avivu do Paříže, (pozn. překladatele, zdroj http://cs.wikipedia.org/wiki/Operace_Entebbe)) Nápad použít repliku černého mercedesu diktátora Amina byl jeho. Paul odešel z vládních služeb ještě před reformami agentury, pro niž pracoval, a začal dělat pro soukromou poradenskou firmu z Bethesdy v Marylandu. Když jsem ho doma navštívil, byl jsem v šoku z toho, že nejenže pracoval na téže věci jako já – samozřejmě ve svém volném čase – ale že spis s informacemi, které nasbíral, byl téměř stejně tlustý a těžký jako ten můj. Celou noc jsme byli vzhůru a navzájem si pročítali informace, které jsme nashromáždili. Nikdo nemluvil. Myslím, že jsme ani nevěděli jeden o druhém, nevnímali jsme svět kolem nás nebo cokoliv jiného – jen slova před našima očima. Skončili jsme skoro stejně; na východě právě začínalo svítat.

Paul otočil poslední stránku, podíval se na mě a velmi věcně řekl; „To je docela průser, co?“ Přitakal jsem, on také a pak říká: „Tak co s tím uděláme?“

A tak tedy vznikla „Zpráva Warmbrunn-Knight“?

Byl bych moc rád, kdyby tomu tak lidé přestali říkat. V té zprávě figurovalo patnáct dalších jmen: virologové, zpravodajci, vojenští analytikové, novináři, dokonce i jeden pozorovatel Spojených národů, který monitoroval volby v Jakartě, když v Indonésii došlo k prvnímu vzplanutí. Každý byl expert na něco jiného, každý sám musel dojít k podobným závěrům, než jsme ho vůbec kontaktovali. Naše zpráva neměla ani sto stran. Byla stručná, vyčerpávající a bylo v ní vše, o čem jsme si mysleli, že tam být musí, aby vzplanutí nepřerostlo v epidemii. Vím, že obrovské zásluhy jsou připisovány jihoafrickému válečnému plánu – a zaslouženě. Kdyby si však naši zprávu přečetlo více lidí a kdyby se podniklo více v tom ohledu, aby se naše doporučení stala realitou, pak by žádný jihoafrický válečný plán nebyl vůbec potřeba.

Někteří lidé však vaši zprávu četli a řídili se jí. Vaše vlastní vláda…

Sotva. Jen se podívejte na cenu, kterou museli zaplatit.

BETLÉM, PALESTINA

(Saladin Kader by díky svému mužnému, ošlehanému vzhledu a uhlazenému šarmu klidně mohl být filmovou hvězdou. Je přátelský, ale nikdy podlézavý; sebejistý, leč nikdy arogantní. Je profesorem městského plánování na Univerzitě Khalila Gibrana a jak by se dalo očekávat, také miláčkem svých studentek. Sedíme pod sochou muže, jehož jméno nese univerzita, kde Saladin působí. Vyleštěný bronz sochy se na slunci blyští – stejně jako vše, co v tomto z nejbohatších měst Středního východu naleznete.)

Narodil jsem se a vyrůstal v Kuvajtu. Moje rodina patřila k těm pár šťastlivcům, kteří v roce 1991, poté, co se Arafat spolčil se Saddámem proti celému světu, nebyli vyhoštěni. Nebyli jsme bohatí, ale ani jsme nestrádali. Řekl byste, že jsem žil pohodlný, dokonce možná i zabezpečený život, a to si pište, že jsem se podle toho choval.

Zpoza pultu ve Starbucks, kde jsem každý den po škole pracoval, jsem sledoval vysílání televize Al Džazíra. Byla odpolední špička a Starbucks bylo přecpané lidmi. Přál bych vám slyšet ten randál, posměšky a hvízdání. Vsadím se, že tam bylo stejně hlučno jako na Valném shromáždění Spojených národů.

Samozřejmě jsme si mysleli, že to byla jen sionistická lež. A kdo si to nemyslel? Ostatně co jsem si měl myslet, když izraelský velvyslanec na Valném shromáždění Spojených národů oznámil, že jeho země schválila opatření pro „dobrovolnou karanténu“? Měl jsem věřit tomu potřeštěnému příběhu, že africká vzteklina byla nějaký nový druh moru, který přeměňoval mrtvá těla na krvežíznivé kanibaly? Copak se takovému blábolu dalo věřit, obzvláště když s ním přišel nepřítel, kterého nenávidíte ze všech nejvíc?

Zbytek proslovu toho tlustého grázla, kde mluvil o tom, že Izrael nabízí bezpodmínečný azyl všem Židům narozeným v cizině, všem cizincům, jejichž rodiče se narodili v Izraeli, každému Palestinci, který žije na dříve okupovaných územích, a těm Palestincům, jejichž rodiny někdy žily na izraelském území, jsem ani neposlouchal. To poslední se vztahovalo i na moji rodinu; byli jsme uprchlíky z šestidenní války v šedesátém sedmém, vyprovokované sionistickou agresí. Na radu vedení Organizace pro osvobození Palestiny jsme opustili naši vesnici a věřili, že jen co naši egyptští a syrští bratři smetou Židy do moře, budeme se moci vrátit.

V Izraeli, tedy v tom, co měl brzy pohltit nový stát Spojená Palestina, jsem nikdy před tím nebyl.

Co jste si myslel, že stojí v pozadí té izraelské lsti?

Co jsem si myslel? Tohle: Sionisté se právě stáhli z okupovaných území a teď tvrdí, že je opustili sami a dobrovolně, podobně jako Libanon a nedávno předtím také Pásmo Gazy. Ale stejně jako předtím nám bylo jasné, že jsme je odtamtud vyhnali my. Izraelci věděli, že další a závěrečný útok zničí tu jejich ilegální ohavnost, kterou nazývají stát, a proto se snažili připravit, a nejenže verbovali Židy ze zahraničí jako kanónenfutr (Kanónenfutr: z německého Kanonenfutter - potrava pro děla, ve vojenském slangu označuje úkoly či jednotky sloužící k obětování pod palbou nepřítele. (pozn. redakce)) a… a myslel jsem si, bůhvíjak nejsem chytrý, když jsem přišel na to, že se snaží unést co nejvíce Palestinců, které pak chtěli použít jako lidské štíty! Měl jsem prostě odpověď na všechno. Ale kdo v sedmnácti nemá, že?

Mého otce však mé objevně důmyslné geopolitické závěry nechaly chladným. Pracoval jako údržbář v nemocnici Amiri Hospital. Měl službu právě tu noc, kdy v nemocnici došlo k prvnímu většímu propuknutí africké vztekliny. On sám sice oživlé mrtvoly vstávající ze stolů v márnici nebo masakr zpanikařených pacientů a bezpečnostní služby neviděl, ale byl svědkem následků, které propuknutí vztekliny v nemocnici mělo. To ho přesvědčilo o tom, že zůstat v Kuvajtu znamenalo sebevraždu. Rozhodl se, že odejde tentýž den, co izraelský velvyslanec přednesl své prohlášení.

To pro vás muselo být velmi těžké slyšet.

Bylo to rouhání! Snažil jsem se ho přimět vidět důvody, přesvědčit ho svou adolescentní logikou. Ukázal jsem mu záběry v televizi Al Džazíra, snímky oslav a demonstrací pořízené na Západním břehu nového státu Palestina. Každý, kdo měl oči, musel vidět, že definitivní osvobození je na dosah. Izraelci se stáhli ze všech okupovaných území a vlastně se připravovali i na evakuaci Al-Quds, kterému říkali Jeruzalém. Všechny ty půtky mezi frakcemi, všechno to násilí mezi nejrůznějšími hnutími odporu – to všechno utichne, jakmile se sjednotíme, abychom Židům zasadili poslední smrtící úder. Cožpak to můj otec neviděl? Cožpak nechápal, že za pár let, za pár měsíců, se budeme vracet do naší vlasti, tentokrát ne jako uprchlíci, ale jako osvoboditelé?

Jak se ta hádka vyřešila?

„Vyřešila“, to je hezký eufemismus. „Vyřešila“ se po druhém vzplanutí, tom větším, v Al Džarahu. Můj otec prostě podal výpověď, vybral všechny peníze, co jsme měli v bance na účtu… sbalil naše věci… na internetu zarezervoval letenky. V pozadí ječela televize, policejní oddíly pro boj s výtržníky vtrhly předním vchodem do domu. Nebylo vidět, na co vevnitř střílejí. Oficiální zprávy z násilností vinily „prozápadní extremisty“. Otec a já jsme se jako vždycky hádali. Snažil se mě přesvědčit, že to, co viděl v nemocnici, je nebezpečné, že než si to nebezpečí naši vůdci uvědomí, bude pro nás pro všechny už pozdě.

Já jsem se samozřejmě jeho ustrašené nevědomosti a ochotě prchnout před bojem vysmíval. Co jiného bych mohl očekávat od muže, který strávil svůj celý život drhnutím záchodů v zemi, která s našimi lidmi zacházela jen o něco lépe než s filipínskými gastarbeitery? Už neměl žádnou perspektivu, už si nevážil sám sebe. Sionisté dávali prázdné sliby o lepším životě a on po nich skákal jako pes po zbytcích od oběda.

Se vší trpělivostí, jíž byl schopen, se můj otec pokusil mě přesvědčit, že Izrael nesnáší stejně jako ten nejmilitantnější mučedník Al Aqsa, ale že mu přijde, že jediný Izrael se aktivně připravuje na bouři, která má teprve přijít, a že je to jistojistě jediná země na světě, která zdarma ochrání naši rodinu.

Vysmál jsem se mu do tváře. A pak jsem hodil bombu. Řekl jsem mu, že jsem už našel webové stránky Jásinových dětí (Jásinovy děti: teroristická organizace rekrutující mezi mladými lidmi, pojmenovaná po šejku Jásinovi. Vládnou v ní přísná pravidla pro nábor mučedníků; ti nesmí být starší osmnácti let.) a že čekám na e-mail od náboráře, který má prý být i zde v Kuvajtu. Řekl jsem otci, ať si klidně jde a je Jehudiho kurvou, když tedy chce, ale až se příště potkáme, bude to tehdy, až ho budu zachraňovat z internačního tábora. Na ta slova jsem byl docela pyšný, měl jsem pocit, že zněla velmi hrdinsky. Zabodl jsem se pohledem do jeho tváře, poodstoupil od stolu a pronesl závěrečnou část svého projevu: „Nejhoršími tvory před Bohem jsou ti, kdo zatvrzele nevěří!“ ("Nejhoršími tvory před Bohem jsou ti, kdo byli zatvrzele nevěřící a stále ještě nevěří. “ Ze Svatého Koránu, súra 8., verš 55.)

Jídelní stůl znenadání ztichl. Moje matka sklopila hlavu, sestry se dívaly jedna na druhou. Jediné, co vydávalo nějaký zvuk, byla televize – frenetický projev reportéra, který všechny vyzýval, aby zůstali „naprosto klidní“. Můj otec nebyl nějak zvlášť velký muž. Mám takový dojem, že už tehdy jsem byl dokonce vyšší než on. Ani to nebyl prchlivý člověk, jenž by se příliš rozčiloval; nemyslím si, že by kdy zvýšil hlas. Tehdy jsem ale zahlédl něco v jeho očích, něco, co jsem nepoznával, a najednou byl na mně, bleskové tornádo, které mne odhodilo na zeď. Otec mi vrazil takovou facku, že mi začalo zvonit v levém uchu. „Ty POJEDEŠ!“ křičel na mne, držel mne za ramena a opakovaně do mě strkal, takže jsem narážel do zdi za mnou. „Jsem tvůj otec! BUDEŠ MNE POSLOUCHAT!“ Přiletěla další facka a před očima se mi zatmělo. „ODJEDEŠ SPOLEČNĚ SE SVOU RODINOU, NEBO Z TÉHLE MÍSTNOSTI NEODEJDEŠ ŽIVÝ!“ Následovala záplava dalšího cloumání a strkání, další křik a facky. Vůbec jsem nechápal, kde se tu objevil ten muž, odkud se vzal tento lev, do něhož se proměnil můj poslušný a mírný otec. Lev chránící své mladé. Věděl, že strach byla jediná zbraň, která mu zbyla a jíž mohl zachránit můj život, a pokud jsem se nebál nebezpečí moru, pak jsem se měl sakra bát jeho!

Fungovalo to?

(Zasměje se.)

I když jsem se viděl jako velký mučedník, to tedy ano, myslím, že jsem probrečel celou cestu do Káhiry.

Do Káhiry?

Z Kuvajtu do Izraele nebyly žádné přímé lety, a poté, co Arabská liga zavedla cestovní omezení, už dokonce ani z Egypta. Museli jsme proto letět z Kuvajtu do Káhiry a pak jet autobusem přes Sinajskou poušť na přechod v Tabě.

Když jsme přijížděli k hranicím, poprvé jsem uviděl tu zeď. Ještě nebyla hotová, z betonových základů trčely ocelové profily. Samozřejmě jsem o té nechvalně známé „bezpečnostní ohradě“ věděl – nebylo Araba, který by o ní nevěděl – ale vždycky jsem si myslel, že obklopuje Západní břeh Jordánu a Pásmo Gazy. Ale uprostřed té pusté pouště jsem se utvrdil v přesvědčení, že Izraelci očekávají útok po celé délce svých hranic. Paráda, pomyslel jsem si. Egypťané konečně znovu našli odvahu!

V Tabě jsme museli vystoupit z autobusu a v zástupu projít kolem klecí s obrovskými, divoce vyhlížejícími psy. Vždycky šel jen jeden člověk. Jeden pohraničník, hubený černý Afričan – netušil jsem, že existují i černí Židé (V tu dobu už skončila izraelská operace „Mojžíš 11“, jejímž cílem bylo přepravit poslední etiopské Falaše do Izraele.) – nás nataženou rukou zastavil a těžko srozumitelnou arabštinou řekl: „Počkejte tady!“ A pak: „Teď vy, pojďte!“ Muž přede mnou byl starý. Měl dlouhé bílé vousy a opíral se o hůl. Když procházel kolem klecí, psi v nich se mohli zbláznit; vyli, vrčeli, štěkali a snažili se na něj přes stěny klece dorážet. V ten moment k muži přistoupili dva chlápci v civilu, něco mu pošeptali a odvedli ho stranou. Všimnul jsem si, že ten stařec byl zraněný. Dišdašu, tradiční košili, měl na boku roztrženou a potřísněnou hnědou krví. Ti muži, kteří ho odváděli, určitě nebyli lékaři a černá dodávka, k níž ho vedli, rozhodně nebyla sanitka. Svině jedny, říkal jsem si, když jsem slyšel, jak rodina odváděného muže hořekuje a běduje. Vyselektují a odstraní ty, kteří jsou nemocní nebo příliš staří a nehodí se jim do krámu. Pak už přišla řada na mě, abych prošel uličkou mezi klecemi se psy. Ani neštěkli – na mne ani na nikoho z naší rodiny. Mám dokonce pocit, že když moje sestra k jedné kleci natáhla ruku, pes v ní zavrtěl ocasem. Ale pán za námi… znovu štěkot a vrčení, znovu se objevili ti záhadní chlapíci v civilu. Otočil jsem se za tím mužem a jaké bylo moje překvapení, když jsem uviděl bělocha, možná Američana nebo Kanaďana… ne, musel to být Američan, mluvil strašně halasnou angličtinou. „Ale no tak, jsem v pohodě!“ volal a vzpíral se. „Hej, do prdele, co to děláte?“ Byl hezky oblečený, měl na sobě oblek a kravatu, s nimiž ladilo jeho zavazadlo. To však, jakmile se začal potýkat s Izraelci, letělo stranou. „No tak, hej hoši, kurva, nechte mě být! Jsem jeden z vás. No tak!“ V zápalu boje se mu z košile urvaly knoflíky; pod ní bylo vidět zkrvavený obvaz, pevně utažený kolem břicha. Když ho táhli k té černé dodávce, kopal kolem sebe a řval. Nerozuměl jsem tomu. Proč právě tito lidé? Evidentně nešlo jen o to, jestli je někdo Arab nebo jestli je zraněný. Viděl jsem pár uprchlíků s těžkými zraněními, kteří přes stráže prošli bez sebemenších problémů. Bylo mi jasné, že v tom nějakou roli hráli ti psi. Kontrolovali lidi na vzteklinu? To mi dávalo největší smysl. Myslel jsem si to po celou dobu naší internace u Jeruhamu.

Myslíte ten uprchlický tábor?

Uprchlický tábor a karanténa. Já jsem ho však tehdy vnímal jako vězení. Přesně to jsem očekával, že se nám stane: stany, davy lidí, stráže, ostnatý drát a žhnoucí, ubíjející slunce Negevské pouště. Cítili jsme se jako vězni, byli jsme vězni, a ačkoliv jsem nikdy nenašel odvahu, abych otci řekl: „já jsem ti to povídal,“ mohl tu výčitku zcela zřetelně vidět v kyselém výrazu v mé tváři.

Co jsem však nečekal, byly lékařské prohlídky; probíhaly každý den a prováděla je celá armáda zdravotníků. Krev, kůže, vlasy, sliny, ba dokonce i moč a výkaly (V té době ještě nebylo známo, zda virus dokáže přežít i mimo lidské tělo, například ve výkalech.)… Bylo to vysilující a ponižující. Jediné, díky čemu se to dalo snést a proč nejspíš mezi některými muslimskými obyvateli tábora nikdy nedošlo k otevřeným nepokojům, byla skutečnost, že většina lékařů a sester, kteří vyšetření a testy prováděli, byli sami Palestinci. Moji matku a sestry vyšetřovala žena, byla to lékařka z města jménem Jersey City. Muž, který vyšetřoval nás, zase pocházel z města Džabalia v Gaze a ještě před několika měsíci byl sám uprchlík. Pořád nám říkal: „Udělali jste dobře, že jste sem přišli. Uvidíte. Vím, že je to těžké, ale uvidíte, že je to jediná možnost.“ Řekl nám, že to celé je pravda – vše, co Izraelci tvrdili. Nedokázal jsem mu věřit, i když čím dál tím větší část mě chtěla.

V Jeruhamu jsme zůstali tři týdny, dokud nám nevyřídili všechny papíry a neskončily všechny testy a prohlídky. Víte, celou tu dobu se nám ani pořádně nepodívali do pasů. Můj otec toho podstoupil tolik, aby zajistil, že naše dokumenty byly v pořádku. Myslím, že Izraelcům to bylo dost jedno. Pokud jste neměli vroubek u Izraelských obranných sil kvůli nějakým dřívějším „nekošer“ aktivitám, jediné co hrálo roli, byla čistá zdravotní karta.

Ministerstvo sociálních věcí nám zajistilo poukázku na dotované bydlení, vzdělání bez poplatků a práci pro mého otce za plat, z něhož vyžila celá rodina. To je moc dobré na to, aby to byla pravda, říkal jsem si, když jsme nastupovali do autobusu směr Tel Aviv. Kladivo teď na nás může dopadnout kdykoliv.

Stalo se tak, jakmile jsme vjeli do města Beer-Sheva. Spal jsem, neslyšel jsem ani výstřely, ani to, jak se přední sklo rozletělo na kusy. S trhnutím jsem se probudil, až když jsem cítil, že autobus prudce změnil směr. Narazili jsme do boční stěny nějakého domu. Lidé křičeli, všude byla krev a sklo. Naše rodina seděla poblíž nouzového východu; otec vykopl dveře a vystrčil nás ven na ulici.

Odevšad se ozývala střelba – z oken, ze dveří. Viděl jsem, že boj se odehrává mezi vojáky a civilisty. Ti měli zbraně a ručně vyrobené bomby. A je to tady! napadlo mě. Měl jsem pocit, že srdce se mi vzrušením rozskočí. Osvobozování už začalo! Než jsem však stačil něco udělat, přeběhnout za svými bratry a připojit se k nim do boje, někdo mě chňapl za košili a táhl mě dveřmi do Starbucks.

Hodili mě na zem vedle mých rodičů a sester; děvčata plakala, moje matka se snažila je zakrýt svým tělem. Otec měl na rameni zranění od střely. Izraelský voják mnou smýknul na zem, abych neviděl z okna ven. Krev ve mně vřela; začal jsem se poohlížet po něčem, co by se dalo použít jako zbraň, třeba nějaký kus skla, kterým bych mohl tomu Jehudovi podříznout krk.

Zničehonic se v zadní části Starbucks rozlétly dveře. Voják se tím směrem otočil a vystřelil. Zkrvavené tělo žuchlo na zem hned vedle nás a ze škubající se ruky se vykutálel granát. Voják ho sebral a pokusil se jej hodit do ulice. Ale granát vybuchl ještě ve vzduchu. Vojákovo tělo nás před explozí ochránilo; svalil se nazad na mrtvolu mého zavražděného arabského bratra. Akorát on to nebyl Arab. Jakmile mi oschly oči, všiml jsem si, že ta mrtvola měla pejzy, na hlavě jarmulku a z kapsy mokrých, potrhaných kalhot mu čouhal zakrvavený cicit (Cicit: rituální třásně, které nosí židovští muži. (pozn. redakce)). Ten muž byl Žid! Ti ozbrojení rebelové v ulicích byli Židé!

Ta bitva, zuřící kolem nás, to nebylo žádné palestinské povstání, ale první výstřely izraelské občanské války.

Co podle vás bylo příčinou té války?

Myslím, že příčin bylo hodně. Vím, že repatriace Palestinců nebyla populární, stejně tak jako stažení všech vojsk ze Západního břehu Jordánu. Jsem si jist, že program strategického přesídlení vesnic probudil velké vášně. Spousta Izraelců se mohla pouze dívat, jak jim bourají domy a místo nich vznikají opevněné a soběstačné obytné komplexy. Al Quds, řekl bych, byla ta poslední kapka. Koaliční vláda se usnesla, že Al Quds bylo jedinou velkou slabinou, příliš velkou na to, aby se dala pořádně kontrolovat. Taková díra, která vedla přímo do srdce Izraele. Nejenže evakuovali celé město, ale také oblast od Nábulusu až po Hebron. Věřili, že jediným způsobem, jak fyzicky zajistit bezpečnost – bez ohledu na odpor, který tím vzbudí u vlastní náboženské pravice – je postavit kratší zeď podél demarkační linie z roku 1967. To vše jsem ale zjistil až později, podobně jako to, že jediným důvodem, proč izraelská armáda v občanské válce nakonec zvítězila, byla skutečnost, že většina povstalců se rekrutovala z řad ultraortodoxních Židů, kteří samozřejmě nikdy nesloužili v ozbrojených složkách. Věděl jste to? Já ne. Uvědomil jsem si, že o těch lidech, které jsem celý život tolik nenáviděl, nevím vlastně vůbec nic. Všechno, co jsem tehdy považoval za pravdu, šlo toho dne do kytek a nahradila to tvář skutečného nepřítele.

S rodiči a sestrami jsme právě utíkali k zadní části izraelského tanku (Na rozdíl od většiny izraelských bitevních tanků měla Merkava zadní dvířka pro výsadek pěchoty.), když tu náhle se zpoza rohu vyřítil jeden z těch náklaďáků bez označení. Raketa z ručního raketometu zasáhla přímo motor; náklaďák vyletěl do vzduchu a dopadl zpět na zem koly vzhůru, načež explodoval a proměnil se v jasně oranžovou ohnivou kouli. Byl jsem pár kroků od průlezu do tanku, tak se mi ta podívaná naskytla celá. Z hořícího vraku vylézaly postavy, pomalu se pohybující pochodně, jejichž oblečení a kůže byly pokryty hořícím benzínem. Vojáci kolem nás na ty hořící postavy začali střílet. Tam, kde jim kulky prolétaly hrudníkem, se objevovaly malé exploze. Velitel jednotky, stojící vedle mě, řval „B’rosh! Yoreh B’rosh!“ („Hlava! Střel ho do hlavy!“ (pozn. překladatele)) a vojáci změnili cíl střelby. Hlavy těch postav… těch stvoření praskaly a tříštily se. Bezhlavé, na uhel spálené mrtvoly padaly k zemi a benzín na nich zvolna dohoříval. Najednou jsem pochopil, před čím se mě otec snažil varovat a před čím se Izraelci snažili varovat celý svět! Jednomu jsem však nerozuměl; proč celý svět neposlouchal.

VINA

LANGLEY, VIRGINIA, SPOJENÉ STÁTY AMERICKÉ

(Kancelář ředitele Ústřední zpravodajské služby by klidně mohla patřit nějakému obchodnímu jednateli, lékaři nebo řediteli úplně obyčejné střední školy, jakých v USA najdete tisíce. Na polici je vyskládána obvyklá sbírka příruček, na zdi visí diplomy a fotografie a na stole stojí podepsaná fotografie Johnnyho Benche, zadáka Cincinnati Reds. Bobu Archerovi, mému hostiteli, je z výrazu v mé tváři jasné, že jsem očekával něco jiného. To byl nejspíš důvod, proč se rozhodl, že náš rozhovor proběhne právě zde.)

Když se řekne CIA, nejspíš se vám vybaví dva z nejoblíbenějších a nejdéle přetrvávajících mýtů, které o nás kolují. První je ten, že naším úkolem je prohledávat celý svět a odhalovat cokoliv, co by mohlo být hrozbou pro Spojené státy, a druhý spočívá v tom, že jsme schopni provádět to první. Je to jakýsi vedlejší produkt organizace, jejíž podstatou je existovat a fungovat v utajení. Utajení je vakuum a nic nenaplní takové vakuum lépe než paranoidní spekulace. „Hej, slyšel jsi o tom, jak zabili toho či onoho? Prý to byla CIA. No a co ten převrat v El Banana Republico, to musela být CIA. Kámo, když už se díváš na tyhle webové stránky, dávej si bacha, vždyť víš, kdo si vede záznamy o tom, na co se každý člověk na internetu dívá, ne? Samotná CIA!“ Takový obrázek o nás většina lidí před válkou měla a my jsme ho s velkou chutí podporovali. Chtěli jsme, aby se nás lumpi báli, podezřívali nás a možná si dobře rozmysleli pokusit se ublížit našim občanům. To byla výhoda toho, že jsme byli vnímáni jako nějaká vševědoucí chobotnice. Jedinou nevýhodou bylo, že nás tak viděli i naši vlastní lidé, takže kdykoliv se na světě něco znenadání semlelo, na koho myslíte, že ukazovali? „Hej, kde tahle šílená země sehnala ty atomovky? Kde byla CIA? Jak je možné, že ten fanatik zabil tolik lidí? Kde byla CIA? Jak je možné, že když obživly nějaké mrtvoly, nevěděli jsme o tom, dokud nám nezačaly okny lézt do obýváku? Kde sakra byla ta podělaná CIA?“

Pravdou nicméně je, že ani Ústřední zpravodajská služba, ani jakákoliv jiná oficiální či neoficiální americká zpravodajská organizace nikdy nebyla nějakým vševidoucím a vševědoucím celosvětovým iluminátem. Předně jsme nikdy neměli takové zdroje. Ani tehdy za studené války, kdy jsme měli k dispozici nevyplněné šeky, bylo prostě fyzicky nemožné mít oči a uši v každičké zadní místnosti, jeskyni, uličce, bordelu, bunkru, kanceláři, domácnosti, autě nebo rýžovém políčku na světě. Abyste tomu rozuměl, neříkám tím, že jsme byli bezmocní, možná bychom si za ty roky mohli připsat na své konto pár věcí, z nichž nás naši kritikové i fanoušci podezřívají. Ale pokud byste sečetl všechny ty bláznivé konspirační teorie, co jich od Pearl Harboru (CIA, původně OSS, vznikla v červnu roku 1942, šest měsíců poté, co Japonci zaútočili na Pearl Harbor.) až do Velké paniky bylo, pak byste dostal organizaci mocnější než nejen samotné Spojené státy, ale i všechno snažení celého lidstva.

Nejsme žádná supervelmoc, tahající ze zákulisí za nitky, neznáme žádná dávná tajemství ani nedisponujeme mimozemskými technologiemi. Naše limity jsou reálné, náš rozpočet má svůj značně omezený strop, tak proč bychom měli plýtvat penězi na to, abychom vystopovali každičké potenciální nebezpečí? A tím se dostáváme k tomu druhému mýtu, a totiž k tomu, co taková zpravodajská služba skutečně dělá. My se prostě nemůžeme rozkrájet, jen abychom hledali a s trochou štěstí i našli každé nové či pravděpodobné nebezpečí. Místo toho jsme se vždy snažili identifikovat zřejmá a aktuální nebezpečí a zaměřit se na ně… Pokud se váš sovětský soused bude snažit podpálit váš barák, nebudete se starat o Araba ve vedlejší čtvrti. A pokud vám zničehonic ten Arab vleze do zahrady, těžko se budete zabývat tím, co se děje v Čínské lidové republice; a pokud vám čínští komouši zabuší na dveře se soudním příkazem k vystěhování v jedné ruce a molotovovým koktejlem v druhé, pak to poslední, na co budete mít pomyšlení, bude ohlížet se, jestli se za vámi nepotácí nějaká oživlá mrtvola.

Cožpak mor nevypukl v Číně?

Vypuknul, stejně jako jedna z největších maskirovek v historii moderní špionáže.

Prosím?

Byl to trik, kamufláž. Číňani samozřejmě věděli, že jsou středem naší pozornosti, naším cílem číslo jedna. Věděli, že by se jim existenci celonárodních razií s označením Zdraví a bezpečnost nepodařilo nikdy zamaskovat. Uvědomili si, že nejlepším způsobem, jak vše zakrýt, bude, když to provedou tak, aby o tom všichni věděli. Místo toho, aby tedy lhali o existenci razií, lhali o tom, na co se razie zaměřovaly.

Máte na mysli ten tvrdý zákrok proti disentu?

Daleko víc. Celý incident v Tchajwanské úžině – vítězství Strany za nezávislost Tchaj-wanu, atentát na čínského ministra obrany, nepokoje, vyhrožování vyhlášením války, demonstrace a následné razie – to vše bylo zrežírováno ministerstvem státní bezpečnosti a sloužilo k odvedení pozornosti celého světa od skutečného nebezpečí v Číně. A skvěle to fungovalo! Každá zpráva, kterou jsme o Číně měli, ta nenadálá zmizení, hromadné popravy, zákazy vycházení, povolání záložníků do zbraně – všechno se dalo snadno vysvětlit jako standardní postupy čínských komunistů. Ve skutečnosti však ta maskirovka fungovala tak dobře, že jsme byli přesvědčeni o tom, že v Tchajwanské úžině vypukne třetí světová válka, a proto jsme přerušili zpravodajskou činnost v zemích, kde v tu dobu probíhala první vzplanutí.

Číňani byli až tak dobří?

A my jsme to tak zvorali. Rozhodně nešlo o to nejlepší, co kdy CIA udělala. Pořád jsme se ještě snažili vzpamatovat z čistek…

Myslíte reformy?

Ne, myslím čistky; ony to totiž čistky byly. Když Pepa Stalinů popravil nebo zavřel svoje nejlepší vojenské velitele, nenadělal v bezpečnosti státu ani z poloviny tolik škody, co svými „reformami“ napáchala naše vláda. Poslední menší ozbrojený konflikt byl debakl – a hádejte, kdo to odnesl? Nařídili nám objasnit naši politickou agendu, a když se ta agenda stala politicky riziková, tak se ti, kteří nám původně dali ten rozkaz, proti nám otočili a ukázali na nás prstem. „A kdo vám řekl, abyste nás přivedli do války? Kdo nás do toho bordelu zamotal? CIA!“ Nemohli jsme se bránit, aniž bychom tím neohrozili národní bezpečnost. Mohli jsme akorát mlčet a nechat si dělat na hlavu. A jak to dopadlo? Odliv mozků. Proč byste měl zůstávat a být obětí politického honu na čarodějnice, když jste mohl odejít do soukromého sektoru a získat tak lepší plat, rozumnou pracovní dobu a možná, opravdu jen možná, trochu respektu a uznání od těch, pro které jste pracoval? Přišli jsme o spoustu dobrých lidí, zkušeností, iniciativy a nedocenitelných analytických hlav. Zbyli nám lempli, hromada prdelolezců a krátkozrakých eunuchů.

Ale všichni snad neodešli!

Ne, samozřejmě, že ne. Byli tací, kteří zůstali, protože věřili tomu, co CIA dělala. Nebyli jsme v ní ani kvůli penězům nebo pracovním podmínkám, ani kvůli tomu, že nás čas od času někdo uznale poplácal po zádech. Zůstali jsme, protože jsme chtěli dál sloužit naší zemi. Chtěli jsme, aby byli naši lidé v bezpečí. Ale i když má člověk takové ideály, jednou přijde moment, kdy si musíte připustit, že za tu dřinu, pot a krev nemáte vůbec nic.

Takže jste věděl, co se ve skutečnosti děje.

Ne… ne… nemohl jsem. Neexistovalo nic, co by to potvrzovalo.

Ale měl jste podezření.

Měl jsem… pochyby.

Mohl byste být konkrétnější?

Ne, je mi líto. Ale mohu říci, že jsem se o tom tématu xkrát bavil se svými spolupracovníky.

Co se stalo?

Odpověď byla pořád stejná: „Bude to tvůj konec.“

A byl?

(Přikývne.)

Řekl jsem to… jednomu nadřízenému… jen takové pětiminutové setkání, kde jsem vyjádřil své obavy. Poděkoval mi, že jsem přišel, a řekl mi, že se na to hned podívá. Den nato jsem obdržel rozkaz: transfer do Buenos Aires, s okamžitou platností.

Slyšel jste někdy o Warmbrunn-Knightově zprávě?

Teď už o ní vím, ale tehdy… jednu kopii přinesl sám Paul Knight, tu, která měla označení „Jen k nahlédnutí“ a byla pro ředitele… tři roky po Velké panice ji našli ve spodním šuplíku stolu jednoho úředníka místní pobočky FBI v San Antoniu. Ukázalo se, že je příliš akademická, protože hned poté, co mě převeleli, ohlásil Izrael dobrovolnou karanténu. Najednou už nebyl čas na nějaká varování. Fakta byla venku; teď už to byla jen otázka toho, kdo bude ochoten jim věřit.

VAALAJARVI, FINSKO

(Je jaro, lovecká sezóna. Je čím dál tepleji, takže se zmrzlá těla živých mrtvol začínají přeměňovat. Část jednotek N-For (Northern Force) přijíždí na každoroční „čištění“. Množství nemrtvých rok od roku klesá. Vydrží-li současný trend, odhaduje se, že tato oblast bude dokonale „zajištěná“ během deseti let. Přijel i Travis D’Ambrosia, vrchní velitel spojeneckých sil v Evropě, který sám osobně dohlíží na průběh operace. V generálově jemném hlasu je smutek. Během našeho rozhovoru má potíže udržet oční kontakt.)

Nebudu popírat chyby, které jsme udělali. Nepopírám, že jsme mohli být připraveni lépe. Budu první, kdo přizná, že jsme nechali americké občany na holičkách. Jen bych chtěl, aby Američané věděli, proč se tak stalo.

„Co když mají Izraelci pravdu?“ To byla první slova, která toho rána po izraelském prohlášení na Valné hromadě Spojených národů předseda pronesl. „Netvrdím, že mají pravdu,“ pronesl tak, aby bylo zřejmé, že na ta slova klade důraz, „jen říkám co kdyby.“ Chtěl upřímné, nikoliv předem připravené názory. Předseda Joint Chiefs byl už takový. Snažil se držet diskuzi v hypotetické rovině a oddával se představě, že se jedná jen o jakýsi druh intelektuálního cvičení. Přece jen – pokud zbytek světa nebyl připraven věřit takovému přehnanému tvrzení, proč by mu měli věřit muži a ženy v té místnosti?

Tu hru jsme se snažili hrát tak dlouho, jak to jen bylo možné; mluvili jsme s úsměvem, přerušovali jeden druhého vtipkováním… Nejsem si jist tím, kdy přesně se to změnilo. Ten přechod byl velmi jemný; řekl bych, že si nikdo ničeho ani pořádně nevšiml, ale najednou byla v místnosti spousta vojáků, každý z nich měl desítky let bojových zkušeností a vyšší univerzitní vzdělání než průměrný civilní neurochirurg. Všichni mluvili zcela otevřeně a upřímně o možném nebezpečí ze strany oživlých mrtvol. Bylo to jako… když se protrhne hráz; tabu už bylo porušeno a pravda začínala vytékat ven. Bylo to… osvobozující.

Takže vy sám jste měl nějaká podezření?

Ano, už měsíce předtím, než Izraelci učinili své prohlášení; stejně tak jako předseda. Každý, kdo seděl v té místnosti, už předtím něco zaslechl nebo měl nějaké podezření.

A četl někdo z vás Warmbrunn-Knightovu zprávu?

Ne, nikdo. Slyšel jsem ten název, ale o obsahu té zprávy jsem nevěděl vůbec nic. Zpráva se mi do ruky dostala až dva roky po Velké panice. Většina zprávou navrhovaných vojenských opatření byla téměř totožná s našimi.

Vašimi čím?

Naším návrhem, který jsme přednesli Bílému domu. Přednesli jsme vyčerpávající program, který měl nejen eliminovat hrozbu nákazy ve Spojených státech, ale postupně také v celém světě.

Co se stalo?

Bílému domu se moc líbila fáze I. Byla levná, rychlá, a pokud by byla provedena pořádně, stoprocentně by zůstala v utajení. Spočívala ve výsadku speciálních jednotek do zamořených oblastí. Měly rozkaz najít, izolovat a eliminovat.

Eliminovat?

Ano, definitivně a navždy.

Ty jednotky, to byly alfa týmy?

Ano, pane, a byly mimořádně úspěšné. Ačkoliv záznamy o této operaci jsou zapečetěny na dalších sto čtyřicet let, můžu vám říct, že se jedná o jeden z nejvýjimečnějších momentů historie amerických elitních jednotek.

Tak co se tedy pokazilo?

Nic. Ve fázi I. se nepokazilo nic, ale alfa týmy měly být pouze dočasným řešením. Jejich úkolem nikdy nebylo úplně zlikvidovat hrozbu, jen ji pozdržet a tak získat čas na uvedení fáze II.

Ale fáze II. nebyla nikdy dokončena.

Ani nikdy nezačala. Právě to je důvod, proč byla americká armáda tak ostudně nepřipravená.

Fáze II. vyžadovala masivní celonárodní závazek, srovnatelný snad jen s nejtemnějšími dny druhé světové války. Pro takovou snahu je nutné mít lví podíl jak financí z národní pokladny, tak celkové národní podpory, a v tu dobu jsme neměli ani jedno. Američané právě prodělali jeden dlouhý a krvavý konflikt a byli unavení. Měli toho plné zuby. Připomínalo to sedmdesátá léta – kyvadlo se pohybovalo směrem od militantního postoje veřejnosti k velmi odmítavému.

V totalitních režimech – v komunismu, fašismu nebo v náboženském fundamentalismu – je podpora veřejnosti daná. Můžete rozpoutávat války, protahovat je, můžete do uniformy navléct každého, koho se vám zamane, a to na libovolně dlouhou dobu, aniž byste se museli obávat jakéhokoliv politického odporu. V demokracii však existuje spíše pravý opak. S veřejnou podporou musíte zacházet jako s vyčerpatelným zdrojem. Musíte s ní nakládat moudře a opatrně a snažit se o co největší návratnost vaší investice. Amerika je obzvláště citlivá na válečnou únavu a nic nedokáže způsobit odpor a negativní reakce tak dobře, jako tušení porážky. Říkám tušení, protože společnost v Americe zaujímá postoj „vše, nebo nic“. Máme rádi velká vítězství, góly, knockout v prvním kole. Jsme rádi, když víme – a když i všichni kolem nás vědí – že naše vítězství bylo nejen naprosto nepopiratelné, ale také zcela jasné a jednoznačné. Pokud tedy… no… podívejte se, kde jsme byli před Panikou. Neprohráli jsme jediný menší konflikt, ani náznakem. Vlastně se nám podařilo splnit velmi obtížný úkol, a to s minimem zdrojů a za mimořádně nepříznivých podmínek. Vyhráli jsme, ale veřejnost to tak neviděla, protože nešlo o tu drtivou porážku typu blitzkrieg, jakou náš národní postoj vyžadoval. Uplynulo příliš mnoho času, utratili jsme příliš mnoho peněz, stálo nás to příliš mnoho životů, nebo jich příliš mnoho bylo nenávratně zničeno. Promarnili jsme veškerou podporu veřejnosti a byli jsme s ní hluboko v mínusu.

Jen se zamyslete nad cenou fáze II. v dolarech! Víte, na kolik přišlo navlečení jednoho amerického občana do uniformy? A tím nemluvím jen o čase, který v té uniformě aktivně stráví; mluvím i o výcviku, vybavení, stravě, ubytování, přepravě a lékařské péči. Mluvím o dlouhodobých nákladech v dolarech, které takovému vojákovi musí stát – tedy američtí daňoví poplatníci – solit po zbytek svého života. To je devastující finanční zátěž a v té době jsme sotva měli dost zdrojů, abychom vůbec zvládli financovat to, co jsme měli.

A i kdyby nebyla pokladna prázdná, kdybychom měli peníze na to, abychom získali tolik uniforem, kolik jich pro fázi II. bylo potřeba, koho si myslíte, že bychom nalákali, aby si je oblékl? A jsme zpět u válečné únavy Američanů. Jako kdyby „tradiční“ hrůzy nebyly už tak dost strašlivé – všichni ti mrtví, zmrzačení nebo psychicky narušení – teď jsme ale měli úplně nový druh problémů: ty „zrazené“. Americká armáda sestávala z dobrovolníků a podívejte se, jak dopadli. Na kolik případů, kdy nějakému vojákovi prodloužili dobu aktivní služby, si vzpomenete? Nebo na bývalé záložáky, kteří byli po deseti letech civilního života zničehonic povoláni do armády? Kolik víkendových vojáků přišlo o práci nebo střechu nad hlavou? Kolik z nich se vrátilo z armády do civilního života, který byl v troskách, nebo se v horším případě nevrátilo vůbec? Američané jsou čestní lidé, očekáváme férové jednání. Vím, že spousta jiných kultur si myslela, že takové jednání je naivní a dětinské, ale pro nás je to jeden z nejposvátnějších principů. A když pak vidíte, jak Strýček Sam kašle na to, co slíbil, ničí soukromé životy lidí, odpírá jim svobodu…

Po Vietnamu, kdy jsem v západním Německu ještě jako mladý velel četě vojáků, jsme se měli zúčastnit stimulačního programu zaměřeného na prevenci OJBS (Ekvivalent anglického AWOL (Absence Without Official Leave), zde tedy „opuštění jednotky bez svolení“. (pozn. překladatele)). Po poslední válce by stav zdecimované armády nedoplnilo ani tisíc takových programů, ani finanční prémie či bonusy nebo zkrácení doby aktivní služby, natož pak internetové náborové nástroje jako videohry pro civilisty. (Před válkou si člověk mohl zdarma zahrát online „střílečku“ známou pod jménem „Americas Army", kterou provozovala vláda Spojených států. Existují hlasy, jež tvrdí, že jejím cílem bylo nalákat do armády nové rekruty.) Tato generace už toho měla dost, a proto když nemrtví začali požírat naši zem, byli jsme příliš slabí a zranitelní, takže jsme je téměř nedokázali zastavit.

Neviním civilní vedení a nesnažím se naznačit, že bychom jim neměli být zavázáni. To je náš systém a je nejlepší na světě. Ale musíme ho chránit a bránit a nesmíme už nikdy dovolit, aby byl znova takto zneužit.

STANICE VOSTOK, ANTARKTIDA

(Před válkou byla tato základna považována za nejodlehlejší místo na Zemi. Stojí na vrcholku čtyřkilometrové vrstvy ledu jezera Vostok, poblíž jižního geomagnetického pólu planety. Byla zde zaznamenána také zatím nejnižší teplota na světě: –89 °C, přičemž nejvyšší teplota zřídkakdy vystoupá nad –22 °C. Právě tato extrémní zima a skutečnost, že trvá přes měsíc, než se sem po zemi dostanete, byly důvodem, proč byla Stanice Vostok tak přitažlivá pro Breckinridge „Brecka“ Scotta.

Setkáváme se v „Dómu“, armovaném geodézním skleníku čerpajícím energii z geotermální elektrárny, která je součástí stanice. Toto a mnoho dalších vylepšení uskutečnil právě pan Scott poté, co si stanici pronajal od ruské vlády. Od Velké paniky ji neopustil.)

Rozumíte ekonomice? Mám tím na mysli špičkovému předválečnému globálnímu kapitalismu. Chápete, jak fungoval? Já ne, a každý, kdo tvrdí, že ano, jen bohapustě kecá. Nenajdete v něm žádná pravidla, žádné vědecky ověřené absolutní pravdy. Vyděláte, přijdete na buben – je to naprosto nepředvídatelné. Jediné pravidlo, které mi dávalo smysl, jsem se naučil na Whartonu a ten, kdo mi ho řekl, nebyl profesor ekonomie, ale historie. „Strach,“ říkával, „strach je nejcennější komoditou ve vesmíru.“ To mě úplně dostalo. „Zapněte si televizi,“ vždycky řekl. „Co vidíte? Vidíte lidi prodávající zboží? Ne. Vidíte lidi, kteří vám prodávají strach, že budete muset žít bez toho, co vám ukazují.“ Za jedna, do háje, ten chlap měl pravdu. Strach ze stárnutí, strach ze samoty, strach z chudoby, strach z toho, že selžete. Strach je nejzákladnější emoce, kterou máme. Strach je primární. Strach prodává. A to byla moje mantra: „Strach prodává.“

Když jsem se poprvé doslechl o vzplanutích – tehdy se tomu pořád ještě říkalo africká vzteklina, spatřil jsem životní příležitost. Nikdy nezapomenu na tu první reportáž, byla o vzplanutí v Kapském městě; deset minut samotné reportáže a pak celá hodina spekulací o tom, co by se stalo, kdyby se virus náhodou někdy rozšířil do Spojených států. Bůh žehnej zprávám. Tlačítko rychlé volby na mobilu jsem zmáčkl třicet sekund nato.

Sešel jsem se s několika svými blízkými a přáteli na golfu. Všichni viděli tu samou reportáž. Byl jsem první, koho to napadlo: vakcína, skutečná vakcína proti vzteklině. Bohudík, že lék na vzteklinu neexistuje. Lék by si lidé koupili, jen kdyby si mysleli, že jsou nakažení. Ale vakcína! Vakcína je preventivní! Lidé ji budou kupovat tak dlouho, dokud budou mít strach, že by se mohli nakazit!

Měli jsme spoustu kontaktů ve farmaceutickém průmyslu a ještě víc na Hill a Penn Avenue. První funkční vzorky jsme mohli mít do měsíce a návrh sepsaný za pár dní. Než jsme došli k osmnácté jamce, všichni jsme si třásli rukama.

A co FDA?

Prosím vás, to si děláte srandu? V té době byla FDA (FDA-Food and Drug Administration, americká obdoba českého Státního úřadu pro kontrolu léčiv. (pozn. překladatele)) jednou z nejméně dotovaných a nejhůře řízených organizací v zemi. Myslím, že si pořád ještě gratulovali k tomu, že se jim podařilo dostat červenou č. 2 (Mýtus; ačkoliv červené bonbóny M&Ms se stahovaly z oběhu v letech 1976 až 1985, firma červené barvivo č. 2 nepoužívala.) z bonbónů M&Ms. A navíc v té době vládla administrativa, která byla nejvíce nakloněná byznysmenům v celé americké historii. Kdyby nebyli v hrobě, J. P. Morganovi a Johnu D. Rockefellerovi by se z politiky toho chlápka v Bílém domě určitě postavilo péro. Jeho lidi se ani neobtěžovali přečíst si kalkulace našich nákladů. Řekl bych, že už se stejně sháněli po nějakém zázraku. Protlačili náš projekt přes FDA během dvou měsíců. Vzpomínáte si na ten projev prezidenta v Kongresu, jak tvrdil, že látku už nějakou dobu testovali v Evropě a jediné, co bránilo jejímu použití ve Státech, byla naše vlastní „zbytnělá byrokracie“? Vzpomínáte si na to „lidé nepotřebují dobrou vládu, potřebují dobrou ochranu, a to ve velkém“? Jak vysoko tu noc vystoupal veřejný souhlas, na šedesát procent? Sedmdesát? Já jen vím, že hned první den díky tomu vylétla primární veřejná nabídka našich akcií na 389 procent! Tak co vy s tím, vy v Baidu tečka com!

A vy jste nevěděli, zda to bude fungovat?

Věděli jsme, že to bude účinné proti vzteklině; a oni přece tvrdili, že se jedná o vzteklinu, ne? Nějaký divný druh pralesní vztekliny.

Kdo to tvrdil?

Však víte, „oni“ jako Spojené národy nebo… někdo takový. Koneckonců tak tomu všichni říkali, ne? Africká vzteklina.

Testovali jste tu látku vůbec na nějakém nakaženém člověku?

Proč? Lidi si nechávali píchat vakcínu proti chřipce, aniž by věděli, jestli je účinná proti té správné. Proč by to tedy mělo být jinak?

Kdo mohl tušit, že to zajde až tak daleko? Vždyť víte, kolik obav panovalo kolem nejrůznějších nemocí. Kristepane, člověk by si myslel, že co tři měsíce světem projde nějaká černá smrt nebo něco takového… ebola, SARS, ptačí chřipka. Víte, kolik lidí na tom zbohatlo? Do prdele, vždyť já vydělal svůj první milion během hrozby, že na nás někdo hodí atomovku, a to na zcela neúčinných pilulkách proti radiaci.

Ale pokud by to někdo zjistil…

Zjistil co? Nikdy jsme nikomu nelhali, chápete? Řekli nám, že to je vzteklina, tak jsme vyrobili vakcínu proti vzteklině. Řekli jsme, že ji testovali v Evropě, a ta látka skutečně vycházela z toho, co v Evropě testovali. Technicky vzato jsme nikdy nelhali. Technicky vzato jsme nikdy neudělali nic špatného.

Ale pokud by někdo zjistil, že se nejedná o vzteklinu…

A kdo by s tím přišel? Lidé ze zdravotnictví? Postarali jsme se o to, aby naše vakcína byla jen na předpis, takže doktoři měli co ztratit, úplně stejně jako my. A kdo jiný? FDA, která tu látku povolila? Kongresmani, kteří všichni hlasovali pro její přijetí? Ředitelé nemocnic, primáři? Bílý dům? Ta látka, to byl zaručený úspěch. Každý chtěl být hrdina, každý chtěl vydělat peníze. Šest měsíců poté, co byl Phalanx uveden na trh, se začaly prodávat levnější napodobeniny a všechny se prodávaly velmi dobře, stejně jako doplňkový sortiment, jako čističky vzduchu.

Ale virus se vzduchem nepřenášel.

Ale to bylo úplně jedno! Pořád to mělo stejnou značku! „Od tvůrců toho a toho…“ Jediné nutné bylo říct, že „může zabránit nějakým virovým onemocněním“. Nic víc! Teď už chápu, proč bylo v přeplněném kině zakázáno začít křičet: „Hoří!“ Lidi totiž neřekli: „Hej, ale já necítím kouř, opravdu někde hoří?“ Ne, oni začali křičet: „Do prdele, hoří! UTÍKEJTE!“

(Zasměje se.)

Vydělal jsem na čisticích přístrojích do domácností, aut; a nejlépe se prodávala taková ta věcička, kterou jste si v letadle dali kolem krku! Ani nevím, jestli to vůbec něco filtrovalo, ale prodávalo se to.

Vše šlo tak skvěle, že jsem začal zakládat takové ty fiktivní společnosti. Víte, měl jsem plán vybudovat výrobní prostory po celých Státech. Podíly v těchto společnostech se prodávaly skoro stejně dobře jako v těch opravdových. Už ani nešlo o nějakou ideu bezpečnosti, ale o ideu o ideji bezpečnosti! Vzpomínáte na toho týpka z Floridy, který, když se tady ve Státech objevily první případy nákazy, tvrdil, že byl pokousán, ale přežil, protože bral Phalanx? JEŽÍŠI!

(Vstane a začne předvádět divoké kopulační pohyby.)

Kurva, pámbu žehnej tomu debilovi, ať už to byl kdokoliv.

Ale to nebylo kvůli Phalanxu. Ten váš lék lidi vůbec nechránil.

Chránil je před jejich strachem. To bylo vše, co jsme prodávali. Sakra, vždyť kvůli Phalanxu se začal vzpamatovávat farmaceutický průmysl, což zase nakoplo obchodování na burze, a to zase budilo dojem, že se ekonomika vzpamatovává! No a to zase obnovilo důvěru spotřebitelů, jež stimulovala skutečný růst! Phalanx prostě ukončil recesi! Já… já jsem ukončil recesi!

A pak? Když vzplanutí začala být vážnější a když tisk konečně oznámil, že žádný zázračný lék neexistuje?

Přesně, kurva, přesně! To byla ta alfakunda, kterou by měli utratit – jak se jmenovala? – která s tím přišla! Podívejte se, co provedla! Do hajzlu, vždyť ona shodila úplně všechny! Ona zavinila ten kolotoč! Ona může za to, že vypukla Velká panika!

Vy tedy odmítáte jakoukoliv osobní zodpovědnost?

Za co? Za to, že jsem si do prdele vydělal pár drobných… no, drobné to nebyly.

(uchichtne se)

Jediné, co jsem udělal, bylo to, co bychom měli dělat všichni. Šel jsem za svým snem a dostal jsem svůj podíl. Jestli chcete někoho vinit, pak viňte toho, kdo to poprvé nazval vzteklinou, nebo toho, kdo věděl, že se o žádnou vzteklinu nejedná, a přesto nám dal zelenou. Jestli teda kurva chcete někoho vinit, měl byste začít u všech těch srabů, kteří vidlema přehazovali svoje dolárky, a nějaký zodpovědný výzkum jim byl úplně ukradený. Nikdy jsem jim nedržel pistoli u hlavy. Oni sami rozhodli. Oni jsou ti zlí, ne já. Já jsem nikdy nikomu přímo neublížil, a pokud byl někdo tak hloupý, že si nechal ublížit, pak je to kurva jeho problém. Samozřejmě… Pokud existuje peklo…

(mezi slovy se hihňá)

… vůbec nechci myslet na to, kolik těch blbých oslů tam na mě asi tak čeká. Jen doufám, že po mně nebudou chtít zpátky své peníze.

AMARILLO, TEXAS, SPOJENÉ STÁTY AMERICKÉ

(Grover Carlson pracuje jako sběrač paliva v městské experimentální biokonverzní elektrárně. Palivo, které sbírá, je chlévská mrva. Kráčím za bývalým náčelníkem štábu v Bílém domě, který nyní tlačí kolečka přes pastviny plné kravských koláčů.)

Samozřejmě že jsme dostali kopii té žiďácké Warmbrunn-Knightovy zprávy. Co myslíte, že jsme byli, CIA? Přečetli jsme ji tři měsíce předtím, než vše zveřejnili Izraelci. A ještě než začal hlučet Pentagon, byl jsem to já, kdo měl osobně zpravit prezidenta, který na oplátku mé zprávě dokonce věnoval celý jeden mítink.

Což znamenalo?

Nechat všechno být, zaměřit se na naše záležitosti, typické panikářské kecy. Týdně takových zpráv dostáváme tucty – každá vláda je dostávala – a všechny ty zprávy se tvářily tak, že právě ten jejich strašák je „největší hrozbou pro existenci lidstva“. Pche! Dokázal byste si představit, jak by Amerika vypadala, kdyby federální vláda měla dupnout na brzdu pokaždé, když nějaký paranoidní magor začne volat „vlk“ nebo „globální oteplování“ nebo „oživlé mrtvoly“? Prosím vás! Co jsme udělali, co udělal každý prezident od Washingtona, bylo, že jsme se postarali o přiměřenou a uvážlivou reakci, jež se přímo vztahovala k realistickému posouzení dané hrozby.

A to byly alfa týmy.

Mimo jiné. Když uvážíte, že poradce pro národní bezpečnost té záležitosti přisuzoval malou závažnost a nízkou prioritu, myslím, že jsme se tomu věnovali až dost. Vytvořili jsme výukové video pro státní a lokální policii, které pojednávalo o tom, co dělat v případě vzplanutí. Ministerstvo zdravotnictví a služeb na svůj web umístilo stránky, kde se uvádělo, jak by měli obyvatelé reagovat na nakažené členy svých rodin. Moment, a ještě jsme přes FDA protlačili Phalanx!

Ale Phalanx nebyl účinný.

Ano, a víte, jak dlouho by trvalo vynalézt látku, která by účinná byla? Podívejte se, kolik peněz a času se vložilo do výzkumu rakoviny nebo AIDS. Chtěl byste být tím, kdo americkému lidu oznámí, že omezí financování výzkumu jedné z těchto nemocí a ušetřené peníze strčí do výzkumu nějaké nové, o níž lidé pořádně ani neslyšeli? Podívejte se, kolik jsme do výzkumu nacpali během války i po ní, a přesto lék nebo vakcínu stále ještě nemáme. Věděli jsme, že Phalanx je placebo, a byli jsme za ně vděční. Uklidnilo lidi a my jsme tak mohli dělat svoji práci.

Co, vy byste raději řekl lidem pravdu? Že se nejedná o žádný nový druh vztekliny, ale nějaký záhadný über-mor, díky kterému ožívají mrtvoly? Dokážete si představit, jakou paniku by to vyvolalo? Ty protesty, nepokoje, škody na soukromém majetku, které by šly do miliard? Dokážete si představit všechny ty připosrané senátory, kteří by de facto zablokovali činnost vlády jen proto, aby Kongresem protlačili nějaký úchvatný, líbivý a nakonec naprosto neúčinný „Zákon o ochraně před zombíky“? Dokážete si představit, jakou škodu by takové prohlášení napáchalo na politickém kapitálu celé vlády? Bavíme se teď o roce, kdy byly volby, o sakra těžké práci a lítém politickém boji. My jsme byli „čisticí parta“, my jsme měli tu smůlu, že jsme museli uklízet ty sračky, které po sobě nechala vláda před námi – a věřte mi, že to byla pořádná hora sraček! Jediným důvodem, proč jsme se s odřenýma ušima dostali ještě jednou ke kormidlu, bylo, že ten námi nově podpořený bábovka sliboval „návrat k míru a prosperitě“. Američané by se s ničím menším nespokojili. Mysleli si, že pořádně těžkým obdobím si už prošli, a říct jim, že to nejtěžší je vlastně pořád ještě před nimi, by znamenalo politickou sebevraždu.

Takže vy jste se nikdy nepokusili ten problém vyřešit.

Ale jděte… Můžete vůbec „vyřešit“ chudobu? Můžete vůbec „vyřešit“ kriminalitu? Je vůbec možné „vyřešit“ nemoci, války nebo nějaký jiný společenský herpes? Není, do pytle. Jediné, v co můžete věřit, je, že se vám je podaří udržet na zvládnutelné úrovni a tak lidem zajistit, že si budou moci relativně v klidu žít. To není cynismus, to je dospělost. Nemůžete zastavit déšť. Jediné, co můžete udělat, je postavit střechu a doufat, že jí nepoteče, tedy alespoň že jí nepoteče na lidi, kteří vás budou volit.

Co to znamená?

Ale no tak…

Vážně. Co to znamená?

Tak jo, vždyť to je jedno. „Pan Novák jde do zasraného Washingtonu“, to znamená, že v politice se zaměřujete na potřeby základny vaší moci. Když ti, co ji tvoří, budou spokojení, vy budete mít svoje křesílko.

A to je důvod, proč byla některá vzplanutí zanedbána?

Ježíšmarjá, vy to říkáte tak, jako bychom na ně úplně zapomněli.

Požadovala místní policie nějakou dodatečnou podporu ze strany federální vlády?

Copak se někdy stalo, že by policie nežádala o žádné další muže, lepší vybavení, více cvičení nebo nějaký „program financování styku s veřejností“? Ty srágory jsou skoro stejní mrzáci jako vojáci, pořád kňučí, že nikdy nemají to, co potřebují, ale přitom neriskují, že kvůli zvýšení daní přijdou o práci. Nemusí Petrovi z předměstí vysvětlovat, proč ho odírají kvůli Paulovi z ghetta.

Cožpak vy jste neměli strach z toho, že se vše provalí?

A kdo by to provalil?

Tisk, média.

Média? Myslíte ty společnosti, které jsou majetkem několika největších korporací na světě, korporací, které by v případě, že by došlo k dalšímu burzovnímu krachu, přišly hodně rychle na buben? Ta média?

Takže vy jste nikdy nepodněcovali žádné kamufláže?

Ani jsme nemuseli; média to všechno zamaskovala sama. Lidi v nich taky měli co ztratit, určitě totéž co my, možná i víc. A kromě toho oni už věděli svoje ještě předtím, než byly zaznamenány první případy vzplanutí v Americe. Pak přišla zima, Phalanx vlétl na pulty lékáren a vše utichlo. Je možné, že „odradili“ pár mladých bojovných novinářů, ale ve skutečnosti po pár měsících to celé bylo už stará známá písnička. Bylo to „zvládnutelné“. Lidé se učili s tím žít a chtěli slyšet něco nového. Novinářské trháky, to je obrovský byznys, a pokud chcete být úspěšný, musíte být aktuální.

Ale byla tu alternativní média.

Ano, samozřejmě, a víte, kdo jim věnuje pozornost? Buzíci, přemoudřelí všeználci s hromadou vysokých škol. A víte, kdo věnuje pozornost jim? Nikdo! Koho zajímá nějaká okrajová záležitost, jako je třeba PBS-NPR, která stojí úplně mimo hlavní proud? Čím více ti elitářští intouši volali „Mrtví chodí“, tím více je většina obyčejných Američanů vypínala.

Tak schválně zkusme, jestli rozumím vaší pozici.

Pozici vlády.

Pozici vlády. Takže chápu to dobře, že vy jste tomu problému věnovali tolik pozornosti, kolik se vám zdálo, že zasluhuje.

Přesně tak.

Takže vzhledem k tomu, že každá vláda toho má na talíři vždycky hodně a obzvláště v tu dobu, protože další panika mezi veřejností bylo to poslední, co Američané potřebovali…

Jo.

Tak jste dospěli k názoru, že hrozba není natolik velká, aby nebyla „zvládnutelná“ alfa týmy v zahraničí a nějakým tím extra cvičením policejních jednotek doma.

Naprosto přesně.

Ačkoliv jste měli zprávy o opaku, tedy že se jedná o rodící se celosvětovou katastrofu.

(Pan Carlson se zastaví, vrhne po mně zlostný pohled, pak nabere další lopatu „paliva“ a hodí ji do kolečka.)

Měl byste už dospět.

TROY, MONTANA, SPOJENÉ STÁTY AMERICKÉ

(Podle letáčku je tato čtvrť „novou komunitou“ pro „novou Ameriku“. Je založená na izraelském modelu Masady a na první pohled je zřejmé, že byla postavena za jediným účelem. Všechny domy stojí na podpěrách tak vysokých, aby bylo perfektně vidět přes šestimetrovou zeď z vyztuženého betonu. Každý dům je přístupný přes sklápěcí schodiště a s domem sousedním je spojen stejným způsobem – zatažitelnou lávkou. Díky střechám se solárními panely, chráněným studnám, zahradám, pozorovatelnám a silnou, ocelí vyztuženou zasouvací bránou se město Troy okamžitě stalo miláčkem svých obyvatel a developer, který za jeho realizací stojí, má už teď objednávky na sedm dalších takových po celých kontinentálních Spojených státech. Tím developerem, hlavním architektem a prvním starostou je žena, Mary Jo Millerová.)

No jasně, to víte, že jsem měla obavy, dělala jsem si starosti, zda budeme schopni splácet auto a Timův firemní úvěr. Dělala jsem si starosti o tu stále se zvětšující prasklinu v bazénu a nový filtr bez chloru, který pořád nechával na hladině vrstvičku řas. Měla jsem strach o naše portfolio, ačkoliv můj makléř mě pořád ujišťoval, že jde jen o nervy, které mají všichni, co právě vstoupili na investiční trh, a že moje portfolio vydělá daleko víc než těch standardních 401 (tisíc). Aiden potřeboval doučování matematiky, Jenna zase ty správné věci s obrázkem Jamie Lynn Spears, aby si je mohla vzít na fotbalové soustředění. Timovi rodiče zvažovali, že by k nám přijeli na Vánoce. Můj bratr byl zpátky na odvykací kúře. Finley měl červy, jedné rybičce rostla jakási plíseň přímo z levého očička. To bylo jen pár mých obav. Bylo jich daleko víc, které mě zaměstnávaly.

Dívala jste se na zprávy?

Jo, každý den nějakých pět minut: regionální zprávy, sport, drby o celebritách. Proč bych se měla nechat deprimovat sledováním televize? Stačilo mi už jen to, když jsem se každé ráno postavila na váhu.

A co ostatní zdroje? Třeba rádio?

Ranní cesta autem? To byla moje zenová hodinka. Když jsem vysadila děcka, poslouchala jsem (jméno nezveřejněno z právních důvodů). Ty jeho vtípky mi pomáhaly přežít každý den.

A co internet?

A co s ním? Pro mě to bylo nakupování; pro Jennu to byly domácí úkoly; Pro Tima zase… věci, kvůli kterým nadával, že už se na ně nikdy nepodívá. Jediné zprávy, které jsem kdy na internetu viděla, byly ty, které na mě vyskočily, když jsem otevřela uvítací stránku AOL.

Ale v práci se to přece muselo probírat…

Ale jo, ze začátku. Bylo to takové strašidelné, divné, takové to „no já jsem slyšela, že ona to ve skutečnosti vzteklina vůbec není“ a podobně. Ale pak přišla první zima a vše utichlo, vzpomínáte? No a stejně byla větší sranda probírat poslední epizodu Celebrity Fat Camp anebo pořádně zdrbat každého, kdo v tu dobu s náma necucal kafe v odpočinkové místnosti.

Jednou jsem přišla do práce, někdy v březnu nebo dubnu, a paní Ruizová si balila své věci ze stolu. Myslela jsem si, že jí dali padáka pro nadbytečnost, nebo že jde na volnou nohu dělat pro někoho jiného, víte, prostě že se stalo něco, z čeho jsem měla sama opravdu strach. Vysvětlila mi, že za to můžou „oni“ – tak o tom vždycky mluvila – „oni“ nebo „to všechno, co se právě děje“. Prý už prodali dům a kupují srub někde poblíž Fort Yukonu na Aljašce. Pomyslela jsem si, že to je ta nejhloupější věc, o které jsem kdy slyšela, obzvlášť od někoho jako Inez. Ona nebyla ta hloupá a nevzdělaná, byla to taková ta slušná Mexičanka. Omlouvám se za to označení, ale to jsem si tehdy myslela, taková jsem tehdy byla.

A váš muž vyjádřil někdy nějaké obavy?

Ne, on ne, ale děti ano, i když si myslím, že ne verbálně nebo vědomě. Jenna se začala hodně hádat, Aiden neusnul, pokud jsme nenechali rozsvícená světla. Takové maličkosti. Nemyslím si, že by se k nim dostalo více informací než k Timovi, ale možná prostě jen neměli ty starosti, které mají dospělí a které spoustu věcí přehluší.

A jak jste reagovali vy a váš muž?

Zoloft a Ritalin SR pro Aidena a Adderall XR (Amfetaminy, stimulanty a uklidňující léky. (pozn. redakce)) pro Jennu. Chvíli to pomáhalo. Jediná věc, která mi lezla krkem, byla, že jsme je nemohli dát na pojišťovnu, protože děcka už brala Phalanx.

Jak dlouho na Phalanxu byla?

Od té doby, co se objevil. Brali jsme ho všichni: „Piece of Phalanx, Peace of Mind.“ (Dalo by se přeložit jako: Trocha Phalanxu, a jste v klidu. (pozn. redakce)) To byl náš způsob přípravy… a Tim si koupil zbraň. Pořád mi sliboval, že mě vezme na střelnici, abych se naučila střílet. „V neděli,“ vždycky říkával, „jdeme tuhle neděli.“ Vím, že to hodně řešil. Neděle však měl vyhrazeny pro svoji milenku, tu šestimetrovou děvku se dvěma motory, jíž, jak se zdálo, dával všechnu svoji lásku. Bylo mi to jedno. Měli jsme prášky a aspoň on věděl, jak zacházet s Glockem. Byla to součást života, podobně jako protipožární detektory kouře nebo airbagy. Možná si na to člověk jednou za čas vzpomněl, ale vždycky to bylo jen… „co kdyby náhodou“. A kromě toho byla spousta věcí, jichž by se měl člověk bát; pomalu každý měsíc přišlo něco, z čeho šel strach. Copak se to dá všechno sledovat? Jak poznáte, co z toho je skutečně vážné?

A jak jste to poznala?

Prostě se setmělo a přišlo to. Tim seděl ve svém ušáku značky Barca Lounger a popíjel Coronu. Aiden si na zemi hrál se svými vojáčky Ultimate Soldiers, Jenna ve svém pokoji dělala úkoly. Já jsem vytahovala nádobí z naší myčky Maytag, takže jsem neslyšela, jak Finley štěká. No možná jsem ho slyšela, ale nikdy jsem mu nevěnovala pozornost. Bydleli jsme v poslední řadě domů, hned na úpatí kopce. Bylo to v klidné, právě dostavěné části North County poblíž San Diega. Vždycky nám přes trávník přeběhl nějaký králík nebo i jelen a Finley se z toho mohl vždycky podělat. Myslím, že jsem se dokonce jednou dívala na web Post-it po nějakém tom protištěkacím obojku s citronelovou silicí. Nejsem si jistá, kdy přesně začali štěkat i ostatní psi anebo kdy jsem zaslechla houkat alarm nějakého auta na ulici. Do pracovny jsem šla, až když jsem uslyšela zvuk, který připomínal výstřel. Tim nic neslyšel. Věž mu hrála na plné pecky. Pořád jsem mu říkala, že by si měl nechat prohlédnout uši; když člověk ve dvaceti hraje ve speedmetalové kapele, musí to na něm…

(povzdechne si)

Aiden něco zaslechl a zeptal se mě, co to bylo. Díval se za mě na skleněné posuvné dveře vedoucí do zahrady za domem. Otočila jsem se právě, když se sklo v nich rozlétlo na kusy.

Mělo to zhruba metr šedesát, uzounká ramínka a nateklé, rosolovité třesoucí se břicho a hrbilo se to. Nemělo to na sobě košili a jeho skvrnitá šedá kůže byla potrhaná a plná děr. Smrdělo to jako pláž, jako shnilá chaluha a slaná voda. Aiden vyskočil ze země a utekl za mě. Tim vyskočil z křesla a stál mezi námi a tou věcí. Během sekundy jako by všechny ty lži přestaly existovat. Tim se horečnatě rozhlížel po místnosti, kde má pistoli, když ho to chňaplo za košili. Spadli na koberec a začali spolu zápasit. Zařval na nás, ať jdeme do ložnice a já ať vezmu pistoli. Byli jsme v hale, když jsem uslyšela, jak Jenna začala ječet. Rozběhla jsem se k jejímu pokoji a rozrazila dveře. Byl tam další, větší, řekla bych tak metr devadesát, obrovská ramena, ruce samá boule. Okno bylo rozbité a ta věc držela Jennu za vlasy. Ta ječela „Mamímamimamímamí!“

Co jste udělala?

Já… já vám ani přesně nevím. Pokaždé, když se na to pokouším vzpomenout, všechno začne utíkat strašně rychle. Chytila jsem to za krk. Přitahovalo si to Jennu ke své otevřené hubě. Pořádně jsem zmáčkla… zatáhla… Děti tvrdí, že jsem tomu stvoření urvala hlavu, prostě ji odtrhla od těla i se svaly a masem a dalšími věcmi. Myslím ale, že to není možné. I když možná s tím vším adrenalinem v krvi… Řekla bych ale, že za ta léta si děti ten obrázek ve svých hlavách vykonstruovaly a přeměnily si mě v nějaký kolos nebo něco takového. Vím, že jsem osvobodila Jennu. Vzpomínám si na to, protože hned o pár sekund později přišel do místnosti Tim a na košili měl takový ten hustý černý hlen. V jedné ruce držel pistoli, ve druhé Finleyho vodítko. Hodil mi klíče od auta a řekl mi, ať do něj naložím děti. Já s dětmi jsem šla do garáže, on odběhl dozadu do zahrady. Když jsem nastartovala, zaslechla jsem, jak jeho zbraň vystřelila.

VELKÁ PANIKA

ZÁKLADNA NÁRODNÍ VZDUŠNÉ OBRANY PARNELL V MEMPHISU, TENNESSEE, SPOJENÉ STÁTY AMERICKÉ

(Gavin Blaire je pilotem jedné z bojových vzducholodí D-17, jež tvoří jádro americké civilní vzdušné hlídky. Tato práce je pro něj jako stvořená. V civilním životě totiž pilotuje aerostat (Zařízení, které se pohybuje vzduchem primárně díky tomu, že je lehčí než vzduch. Například vzducholodě, balóny, (pozn. redakce)) Fujifilm.)

I když jsem byl hodně vysoko, viděl jsem, jak se to táhne až k horizontu – sedany, náklaďáky, autobusy, karavany, prostě cokoliv, co mělo kola a mohli jste s tím někam dojet. Viděl jsem i traktory a míchačky betonu! Vážně! Dokonce jsem zahlídl valník a na něm obrovskou ceduli, billboard s reklamou na „pánský“ klub. Na něm seděli lidi. Byli úplně všude, na střechách, na zahrádkách pro zavazadla. Připomínalo mi to staré fotky vlaků v Indii, ze kterých viseli lidé, kteří už se nevešli dovnitř.

Kolem silnic byl nejrůznější bordel – kufry, krabice, dokonce i kusy drahého nábytku. A teď nekecám, ale uviděl jsem i rozbitý koncertní piáno, který vypadalo, jako by ho někdo shodil z náklaďáku. Stála tam taky hromada opuštěných aut. Některý byly převrácený, jiný zas úplně očesaný, pár vypadalo ohořele. Viděl jsem taky spoustu lidí, kteří šli přes pole nebo po krajích cest. Někteří klepali na okna aut a ukazovali těm vevnitř nejrůznější věci. Pár ženských se obnažovalo. Musely se za něco nabízet, nejspíš chtěly vyměnit svoje tělo za benzín. Určitě jim nešlo o svezení, vždyť chodci se pohybovali rychleji než auta! To by nedávalo smysl, ale…

(pokrčí rameny).

O nějakejch padesát kiláků zpátky se to už hejbalo trochu víc. Člověk by řekl, že atmosféra tam bude klidnější. Ona ale nebyla. Lidi blikali světlama, naráželi autama do těch před sebou, vylejzali z nich ven a chtěli si vyřizovat účty. Zahlíd jsem i pár lidí, kteří leželi u krajnic a sotva se hýbali. Někteří se nehýbali vůbec. Ostatní kolem nich utíkali, v rukách svoje věci nebo děcka, nebo prostě jen utíkali směrem, kterým se posunovala doprava. O pár kiláků dál jsem uviděl proč.

Ty zrůdy proudily mezi autama. Řidiči ve vnějších pruzích se pokoušeli vyjet ven ze silnice, ale uvízli v bahně, a tak zatarasili vnitřní pruhy. Lidi nemohli otevřít dveře, auta na sobě byly strašně natlačený. Viděl jsem, jak ty věci sahaly do otevřených okýnek a vytahovaly z nich lidi, nebo se těma okýnkama soukaly dovnitř. Spousta lidí tak byla ve vozech uvězněná. Zabouchli dveře a předpokládám, že je i zamkli. Vytáhli okýnka, samozřejmě z bezpečnostního tvrzeného skla. Mrtví se nemohli dostat dovnitř, ale živí zase ven. Sledoval jsem, jak pár lidí zpanikařilo a pokoušelo se střílet a zdrhnout skrz přední okna, čímž si zničili jedinou ochranu, kterou měli. Blbci. Možná pak získali pár hodin navíc, možná dokonce i šanci se z toho dostat. Ale třeba ta možnost přežít tohle neexistovala, snad jenom rychlejší konec. Jeden pick-up v prostředním pruhu za sebou táhl i přívěs pro koně, ve kterým sebou něco hrozně mlátilo až se přívěs pohupoval dopředu a dozadu. Koně byli pořád vevnitř.

Proud zombíků se táhl mezi autama a prakticky si prožíral cestu k zablokovaným pruhům, zatímco ti chudáci v autech se z nich snažili zdrhnout pryč. Co mě na tom nejvíc děsí, je, že nikam nesměřovali. Byla to dálnice I-80, teda konkrétně část mezi Lincolnem a North Plate. V obou městech bylo obrovské množství nakažených, stejně jako v městečkách na trase mezi nima. Co si ti lidi mysleli, že jako dělají? Kdo ten exodus organizoval? A organizoval ho vůbec někdo? Copak prostě viděli frontu aut, a tak se do ní bez ptaní postavili? Pokoušel jsem se představit si, jaké to asi je, když sedíte v autě, nárazník na nárazníku, děcka řvou, váš pes štěká a vy víte, co na vás o pár kilometrů dál čeká, a doufáte, modlíte se, že někdo vepředu ví, kam jede.

Slyšel jste někdy o tom experimentu, co v sedmdesátejch letech provedl jeden americkej novinář v Moskvě? Prostě u nějakýho baráku vytvořil frontu. Nic speciálního, jen se zastavil u nějakejch náhodně vybranejch dveří. No samozřejmě se za něj hned někdo postavil a pak další, a než byste řekl švec, stála tam hromada lidí a fronta byla dlouhá jak tejden před vejplatou. Nikdo z nich se nezeptal, proč tam ti lidi stojí, kvůli čemu tam ta fronta je. Prostě si jen mysleli, že čekat v ní se vyplatí. Nevím, jestli je to celý pravda. Možná je to jenom nějaká povídačka, mýtus ze studený války. Kdo ví?

ALANG, INDIE

(S Ajayem Singhem stojím na pobřeží a dívám se na rezivějící vraky kdysi majestátních a pyšných lodí. Jak čas, tak i živly způsobily, že ocelové trupy těchto lodí se změnily na hromadu nepoužitelného šrotu a vláda nemá prostředky na jejich odstranění. Zůstávají němými pomníky krveprolití, které se na této pláži kdysi odehrálo.)

Říkají, že to, co se tady stalo, nebylo nic neobvyklého, že všude, kde se oceán dotýká pevniny, se lidé v naději, že přežijí na moři, zoufale snažili nalodit na cokoliv, co mohlo plavat.

Nevěděl jsem, co je Alang, přestože jsem celý život bydlel v blízkém Bhavnagaru. Byl jsem vedoucí pobočky, „energická“ kancelářská krysa od chvíle, kdy jsem odpromoval na univerzitě. Rukama jsem pracoval, jen když jsem musel něco napsat na klávesnici, a poté, co jsme dostali hlasem ovládaný software, už ani to ne. Věděl jsem jen, že Alang byla loděnice, a proto jsem tam zamířil ze všeho nejdříve. Očekával jsem, že najdu staveniště chrlící jednu loď za druhou a že se na nich dostaneme všichni do bezpečí. Neměl jsem však ani zdání o tom, že se děje pravý opak. V Alangu se totiž lodě nestavěly, ony se tam likvidovaly. Před válkou to bylo největší šrotoviště na světě. Indické společnosti zpracovávající šrot skupovaly staré lodě z celého světa, které pak dopluly sem na tuto pláž, kde byly rozebrány, rozřezány a do posledního šroubečku rozmontovány. Několik desítek lodí, které jsem tu viděl, nebyla ani plně vybavená či funkční plavidla, jen holé lodní trupy, které se tu řadily jeden vedle druhého a pak byly ponechány svému osudu.

Nebyly zde žádné suché doky, žádné lodní skluzy. Alang nebyla ani tak loděnice, jako spíš dlouhatánský kus pláže. Standardní procedura byla najet s loděmi na pláž a nechat je tam ve štychu jako uvíznuté velryby. Myslel jsem si, že mou jedinou nadějí bylo asi šest naposled připluvších lodí, které stále ještě byly na moři, lodě, jejichž posádka byla vystřídána uprchlíky a v jejichž nádržích s trochou štěstí zbylo ještě nějaké palivo. Jedna z nich – jmenovala se Veronique Delmas – se snažila odtáhnout svoji na pláži odloženou sestru na širé moře. Ze zádi singapurské nákladní lodě APL Tulip, z níž už byly částečně odstraněny její „vnitřnosti“, viselo pár nahodile přivázaných lan a řetězů. Dorazil jsem, právě když Delmas nahazovala motory. Viděl jsem, jak se na její zádi čeří voda – loď se snažila vyplout. Slyšel jsem, jak pár slabších lan prasklo. Znělo to jako výstřely.

Ale řetězy, které byly silnější, vydržely déle než trup lodi. Odstavení Tulipu muselo notně pochroumat jeho kýl. Když začala Delmas táhnout, zaslechl jsem strašlivý rachot, takové to skřípání a vrzání, které vydává kov. Tulip se prakticky rozlomil na dva kusy – příď zůstala vězet na pláži, ale záď mířila na širé moře.

Nikdo s tím nemohl nic dělat, Delmas už jela na plný plyn a táhla záď Tulipu do hlubokých vod, kde se ta vlečená část lodi během několika sekund potopila. Na její palubě muselo být přinejmenším tisíc lidí, kteří se namačkali do každé kajuty, chodbičky a na každý centimetr čtvereční volného místa na palubě. Jejich křik přehlušilo burácení unikajícího vzduchu.

Proč uprchlíci prostě nepočkali na palubách lodí na pláži a nevytáhli žebříky, díky čemuž by se na loď nemohl nikdo dostat?

Máte příliš racionální pohled, mluvíte s odstupem času. Nebyl jste tam tu noc. Loděnice byly plné lidí až k vodě. Byl to naprosto šílený úprk, který osvětlovaly ohně ve vnitrozemí. Stovky uprchlíků se pokoušely doplavat k lodím zakotveným na moři. Příboj byl plný těch, kteří to nezvládli.

Desítky malých člunů pendlovaly tam a zpět a převážely lidi z pevniny na lodě. „Dej mi svoje peníze,“ říkali kapitáni některých z nich, „všechno, co máš, a pak tě odvezu.“

Peníze ještě stále měly nějakou hodnotu?

Peníze nebo jídlo nebo cokoliv, co jim přišlo hodnotné. Viděl jsem, jak jedna posádka chtěla jen ženy, mladé ženy. Viděl jsem jinou, která chtěla pouze uprchlíky se světlou pletí. Ty svině si baterkama svítily do tváří lidí a snažily se vyloučit ty tmavé, jako jsem já. Dokonce jsem viděl jednoho kapitána, který stál na palubě své lodi, mával zbraní v ruce a řval „Žádný soupis kast, nebereme nedotknutelné!“ Nedotknutelné? Kasty? Sakra, kdo ještě takto přemýšlí? A šílené bylo, že někteří starší lidé museli ven z fronty! Věřil byste tomu?

Zmiňuji jen ty nejvíce negativní zkušenosti, chápejte. Na každého kšeftaře, na každého odporného psychopata připadalo deset dobrých a slušných lidí, jejichž karma byla ještě neposkvrněná. Spousta rybářů a majitelů malých lodí, kteří mohli klidně utéci se svými rodinami, se vystavovala nebezpečí a pořád se plavili zpátky na pobřeží. Když se zamyslíte nad tím, co riskovali… Hrozilo jim, že je kvůli lodi zavraždí, že zůstanou trčet na pláži nebo že na ně zezadu z vody zaútočí nějaká mrtvola…

Pár jich bylo. Mnoho infikovaných uprchlíků se pokoušelo doplavat k lodím, ale utopili se a po smrti se přeměnili. Byl odliv, voda byla hluboká tak akorát, aby se v ní člověk utopil, ale přitom dostatečně mělká na to, aby stojící zombie dosáhla na svoji kořist. Mohl jste vidět hodně plavců, kteří zničehonic zmizeli pod hladinou, nebo lodí, které se převrátily a pasažéři z nich byli staženi pod vodu. A ti, kteří se rozhodli pomáhat, se pořád vraceli na břeh, ba dokonce skákali z lodí do vody, aby zachránili nebožáky ve vodě.

Tak jsem byl zachráněn já. Byl jsem jedním z těch, kdo se snažili plavat. Lodě vypadaly mnohem blíž, než ve skutečnosti byly. Uměl jsem dobře plavat, měl jsem sílu, ale po tom trmácení z Bhavnagaru a po téměř celodenním boji o přežití jsem měl sotva dost síly na to, abych plaval, tedy spíše splýval na zádech. Když jsem dorazil k lodi, jež byla mým cílem, neměl jsem v plicích dost vzduchu ani na to, abych zavolal o pomoc. Nikde nebyl žádný lodní můstek. Nade mnou čněla pouze hladká část lodi. Zabušil jsem na ocelový trup a z posledních zbytků kyslíku v plicích zařval.

Vzápětí jsem se ponořil pod hladinu a hned jsem cítil, jak mě kolem hrudníku objaly silné paže. A je to tady, říkal jsem si; čekal jsem, že se do mě každou chvíli zakousnou zuby nějaké té potvory. Ale místo toho, aby mě to stáhlo dolů, ty paže mě vytáhly nad hladinu. Skončil jsem na palubě lodi Sir Wilfred Grenfeel, šalupy, kterou kdysi používala kanadská pobřežní stráž. Snažil jsem se něco říct, omluvit se za to, že nemám peníze, vysvětlit, že si přijetí na palubu mohu odpracovat, že budu dělat cokoliv, co bude třeba. Námořník nade mnou se jen usmál. „Držte se,“ povídá, „za chviličku vyplouváme.“ Cítil jsem, jak se paluba třese, a pak to s námi trhlo, když jsme vyrazili.

Nejhorší bylo vidět ostatní lodě, kolem kterých jsme se plavili. Někteří z nakažených se dostali na palubu a začínali se přeměňovat. Z několika lodí se stala plovoucí jatka, jiné shořely až na kotvu. Lidé skákali do moře, ačkoli mnoho z těch, kteří zmizeli pod hladinou, se už nikdy nevynořilo.

TOPEKA, KANSAS, SPOJENÉ STÁTY AMERICKÉ

(Sharon má dlouhé zrzavé vlasy, jiskřivé zelené oči a tělo tanečnice či předválečné modelky – mohla by být považována za krásnou podle téměř jakéhokoliv standardu. Má také myšlení čtyřleté holčičky.

Jsme v Rothmanově rehabilitačním domově pro vlčí děti a Dr. Roberta Kelnerová, která má Sharon na starosti, popisuje její stav jako „šťastný“. „Alespoň umí mluvit a je schopná koherentního myšlenkového procesu,“ vysvětluje. „Je to sice jen základ, ale je plně funkční.“ Doktorka Kelnerová je z rozhovoru nadšená, ovšem doktor Sommers, ředitel Rothmanova programu, už nikoliv. Financování tohoto programu bylo vždy poněkud nevyrovnané a hrozí, že současná vláda program ukončí úplně.

Sharon se zpočátku stydí. Nepotřese mi rukou a zřídka navazuje oční kontakt. Ačkoliv ji nalezli v troskách města Wichita, není vůbec známo, kde její příběh skutečně začíná.)

Byly jsme v kostele, maminka a já. Tatínek nám řekl, že za námi přijde. Tatínek si musel něco zařídit. Musely jsme na něj čekat v kostele. Byli tam všichni. Všichni měli nějaké věci. Měli cereálie a vodu a šťávu a spacáky a baterky a…

(předvede pušku)

Paní Randolfová ji měla.

Ale neměla ji mít. Byly nebezpečné. Řekla mi, že jsou nebezpečné. Byla to maminka Ashley. Ashley byla moje kamarádka. Zeptala jsem se jí, kde je Ashley. Paní Randolfová začala plakat. Maminka mi řekla, ať se na Ashley nevyptávám a paní Randolfové, že se omlouvá. Paní Randolfová byla špinavá, na šatech měla červenou a hnědou. Byla tlustá. Měla velké, měkké ruce.

Byly tam další děti, Jill a Abbie, a ještě nějaké děti. Paní McGrawová je hlídala. Měly pastelky. Malovaly na zeď. Maminka mi řekla, ať si jdu s nimi hrát. Řekla mi, že můžu. Řekla mi, že pastor Dan řekl, že to je v pořádku.

Pastor Dan tam byl, snažil se, aby ho lidi poslouchali. „Prosím vás…

(napodobuje hluboký mužský hlas)

… prosím vás, buďte bez obav, vláda už sem někoho posílá, jen na ně v klidu počkejte.“ Nikdo ho neposlouchal. Všichni mluvili, nikdo neseděl. Lidi se snažili mluvit do svých věcí…

(napodobuje člověka držícího mobilní telefon),

… byli na ně naštvaní, házeli jimi a říkali sprostá slova. Bylo mi pastora Dana líto.

(Napodobí zvuk sirény.)

Venku.

(Napodobí jí ještě jednou; začne potichu, pak přidá na intenzitě, pak zvuk opět ztišuje – to vše několikrát po sobě.)

Maminka mluvila s paní Cormodovou a ostatními maminkami. Hádaly se. Maminka začínala být hodně nazlobená. Paní Cormodová pořád říkala

(podrážděným hlasem)

„No a co když? Co jiného můžeme dělat?“ Maminka vrtěla hlavou. Paní Cormodová mluvila svýma rukama. Paní Cormodovou jsem neměla ráda. Byla žena pastora Dana. Byla panovačná a zlá.

Někdo zakřičel… „Už jdou!“ Maminka ke mně přišla a zvedla mě. Vzali naši lavičku a postavili ji ke dveřím. Všechny lavičky tam dali. „Rychle! Zataraste dveře!“

(Napodobí několik různých hlasů.)

„Potřebuju kladivo“

„Hřebíky!“

„Jsou na parkovišti!“

„Jdou sem!“

(Otočí se k doktorce Kelnerové.)

Můžu?

(Doktor Sommers vypadá nerozhodně. Doktorka Kelnerová se však usměje a pokývne hlavou. Později se dozvím, že z toho důvodu je místnost, v níž jsme, zvukotěsná. Sharon předvádí zvuk zombie. Je to bezpochyby nejvěrnější napodobení toho zvuku, jaké jsem kdy slyšel. Navzdory svým jasným rozpakům Sommers a Kelnerová souhlasí.)

Přicházeli. Byli větší a větší.

(Znovu ten zvuk zombie. Pak pravou pěstí zabouchá do stolu.)

Chtěli jít dovnitř.

(Rány do stolu jsou silné, opakují se v mechanickém rytmu.)

Lidé křičeli. Maminka mě pevně objala. „To je v pořádku.“

(Hlas jí zjemní a začne si hladit vlasy.)

„Nenechám je, aby si tě vzali. Šššš…“

(Nyní začne do stolu bušit oběma rukama, údery jsou najednou velmi chaotické, jakoby pocházely od mnoha nemrtvých.)

„Zablokujte ty dveře nějakou vzpěrou!“

„Držte! Držte!“

(Sharon napodobí zvuk tříštícího se skla.)

Okna se rozbila, okna vepředu vedle dveří. Zhasla světla. Dospělí se začali bát. Křičeli.

(Zase začne napodobovat svoji matku.)

„Šššš… broučku. Nenechám je, aby si tě vzali.“

(Sharoniny ruce se přemístí z vlasů na obličej a jemně hladí její čelo a tváře. Sharon se podívá na Kelnerovou, v jejím pohledu je otázka. Kelnerová pokývne hlavou. Sharonin hlas najednou napodobí zvuk, jako když se něco těžkého rozbíjí, hluboké chrčení plné hlenu, které vychází odněkud ze dna jejího hrdla.)

„Jdou sem! Střílejte, zastřelte je!“

(Pak Sharon napodobí zvuk výstřelu…)

„Nenechám je, aby si tě vzali, nenechám je, aby si tě vzali.“

(Sharon zničehonic pohlédne stranou, někam za mě, na něco, co tam není.)

„Děti! Nenechte je dostat se k dětem!“ To byla paní Cormodová. „Zachraňte děti! Zachraňte děti!“

(Sharon napodobí několik dalších výstřelů. Sevře prsty obou rukou v jednu velkou pěst a tou dopadne na neviditelnou postavu.)

Teď začaly plakat i děti.

(Předvádí bodnutí, rány pěstí a potyčku s nějakým předmětem.)

Abbie se hrozně rozplakala. Paní Cormodová ji zvedla.

(Předstírá, že něco nebo někoho zvedá, a pak tím mrští o zeď.)

A pak Abbie přestala.

(Vrátí se k hlazení svého vlastního obličeje, hlas její matky najednou zhrubne.)

„To bude dobré, berunko, to bude dobré…“

(Její ruce se posunou od tváří ke krku a sevřou se, jako by ji škrtily.)

„Nenechám je, aby tě dostali. NENECHÁM JE, ABY TĚ DOSTALI!“

(Sharon začne lapat po dechu. Doktor Sommers se pohne, chce Sharon zastavit. Doktorka Kelnerová však zvedne ruku. Sharon znenadání přestane a rozhodí ruce do zvuku výstřelu.)

Teplo a vlhko, slano v puse, v očích mě píchalo. Nějaké ruce mě zvedly a někam mě odnesly.

(Vstane od stolu a předvádí pohyb, jenž má ilustrovat, že má něco pod paží a nese to pryč.)

Odnesly mě na parkoviště. „Utíkej, Sharon, nezastavuj se!“

(Mluví jiným hlasem, ale není to hlas její matky.)

„Prostě jen utíkej, utíkej, utíkej!“ Odstrčily mě od sebe. Její ruce mě nechaly jít. Byly to velké a měkké ruce.

CHUŽIR, OSTROV OLCHON NA JEZEŘE BAJKAL, SVATÁ RUSKÁ ŘÍŠE

(Kromě stolu, dvou židlí a obrovského zrcadla na zdi, jež je téměř určitě z jedné strany průhledné, je místnost prázdná. Sedím naproti Marii Žuganovové a píšu do bloku, který mi byl přidělen (diktafon mi z „bezpečnostních důvodů“ nepovolili). Tvář paní Žuganovové je strhaná, vlasy jí už začaly šedivět a její tělo napíná švy ošuntělé uniformy, kterou na sobě chtěla při rozhovoru za každou cenu mít. Technicky vzato jsme sami, ale za tím průhledným zrcadlem tuším oči, jež nás sledují.)

O Velké panice jsme nic nevěděli. Byli jsme v naprosté izolaci. Zhruba měsíc před tím, než Velká panika vypukla – bylo to přibližně ve stejnou dobu, kdy ta americká novinářka vše vytáhla na světlo – uvalili na náš tábor informační blokádu. Veškeré televizory byly z kasáren odvezeny, stejně jako osobní radiopřijímače a mobilní telefony. Měla jsem takový ten levný, s pěti předplacenými minutami. To bylo vše, co si moji rodiče mohli dovolit. Měla jsem jim zavolat v den mých narozenin, mých prvních narozenin mimo domov.

Byli jsme umístěni v severoosetské Alanii, v jedné z našich divočejších jižních republik. Náš oficiální úkol zněl „udržovat mír“, tedy předcházet etnickým půtkám mezi Osety a Inguši. Když nás odstřihli od světa, právě se blížila doba našeho střídání. Byla to věc „národní bezpečnosti“, tak tomu tedy říkali.

Kdo byli ti „oni“?

Všichni: naši důstojníci, vojenská policie, dokonce i ten neuniformovaný civilista, který se u nás jednoho dne zničehonic objevil, a nikdo nevěděl, odkud se vzal. Byl to takový malý zlý hajzlík, měl úzký, jakoby krysí obličej. Proto jsme mu říkali „Krysoksicht“.

Pokusila jste se někdy zjistit, kdo to byl?

Co, jako já osobně? Nikdy. Stejně tak ani nikdo jiný. Jasně, nadávali jsme, vojáci vždycky nadávají. Ale zároveň ani nebyl čas na nějaké závažnější stížnosti. Hned jakmile vyhlásili informační blokádu, uvedli nás do plné bojové pohotovosti. Služba byla do té doby jednoduchá – její jednotvárnost a jakousi ospalost narušovaly jen občasné procházky po horách. Teď jsme však zůstávali v horách často i několik dní, a to v plné polní, se zbraněmi a municí. Byli jsme v každé vesnici, v každém domě. Vyslýchali jsme každého rolníka na poli, každého poutníka a… nevím… i kozu, která nám přešla přes cestu.

Vyslýchali? Kvůli čemu?

To jsme nevěděli. „Jsou zde všichni členové vaší rodiny?“

„Nepohřešujete někoho?“

„Nezaútočilo na někoho nějaké vzteklé zvíře nebo člověk?“ Právě to mě mátlo ze všeho nejvíc. Vzteklé? Chápala jsem to u těch zvířat, ale u člověka? Dělali jsme také hodně tělesných prohlídek; vysvlékli jsme ty lidi donaha a lékaři prohledávali každý milimetr jejich kůže a snažili se najít… něco… neřekli nám co.

Nedávalo to vůbec žádný smysl, vůbec nic nedávalo smysl. Jednou jsme dokonce našli zbraně, sedmdesátčtverky, pár starších sedmačtyřicítek (Jedná se o útočné pušky AK-74 a AK-47 neboli „kalašnikovy“. (pozn. redakce)), spoustu munice, kterou vyšmelili nejspíš s nějakým zkorumpovaným oportunistou z našeho praporu. Nevěděli jsme, komu ty zbraně patřily, jestli pašerákům drog, místním gangsterům nebo dokonce nějakému z těch domnělých „odvetných oddílů“, kvůli kterým jsme zpočátku v Osetii byli. A co jsme s těmi zbraněmi udělali? Nechali jsme je tam. Všechny. Ten malý civilista, Krysoksicht, se soukromě sešel se stařešiny té vesnice. O čem mluvili, to netuším, ale můžu vám říci, že když stařešinové z té schůzky odcházeli, vypadali k smrti vystrašení; křižovali se a potichu se modlili.

Nerozuměli jsme tomu. Byli jsme zmatení, naštvaní. Neměli jsme ani potuchy, co tam sakra děláme. V naší četě byl jeden velmi zkušený voják, Baburin se jmenoval. Bojoval v Afghánistánu a dvakrát v Čečensku. Říkalo se, že když tehdy Jelcin nařídil ten tvrdý zákrok proti Čečencům, byl to právě on, kdo na Dumu ze svého BMP (BMP je obrněné bojové vozidlo pěchoty, vynalezené a používané sovětskými a později i ruskými vojenskými silami.) vystřelil jako první. Jeho příběhy jsme rádi poslouchávali. Byl vždycky srdečný a vždycky namol… vždycky, když si myslel, že mu to projde. Po tom incidentu se zbraněmi se však změnil. Přestal se usmívat, žádné další příběhy už nebyly. Řekla bych, že od té doby se alkoholu už ani nedotkl, a když k vám promluvil – což bylo vzácně – jediné, co řekl, bylo „To není dobrý. Něco visí ve vzduchu.“ Pokaždé, když jsem se ho na to pokusila zeptat, jen pokrčil rameny a šel pryč. Po té události morálka hodně poklesla. Lidé byli napjatí a podezřívaví. Krysoksicht byl vždycky někde poblíž, stál v pozadí, poslouchal, pozoroval a něco šeptal našim důstojníkům.

Byl s námi i ten den, kdy jsme prohledávali jedno malé, bezejmenné městečko, jakousi primitivní vísku, která vypadala, jako by stála na konci světa. Provedli jsme běžné výslechy a prohlídku a už už jsme se chystali odejít, když najednou po jediné cestě vedoucí do vesnice přiběhla malá holčička. Plakala, byla očividně bez sebe strachy. Něco říkala rodičům… kéž bych se byla naučila jejich jazyk!… a ukazovala někam přes pole. Tam byla malinkatá postava, další holčička, která se potácela bahnem směrem k nám.

Nadporučík Tichonov vzal do ruky dalekohled, přiložil ho k očím a já jsem zřetelně viděla, jak jeho obličej ztrácí barvu. Krysoksicht k němu přistoupil, podíval se svým dalekohledem a pak nadporučíkovi něco zašeptal. Petrenko, ostřelovač roty, dostal příkaz vzít svoji zbraň a zaměřit tu holčičku. Udělal to. „Máte ji?“

„Mám.“

„Střílejte.“

Tak nějak to, myslím, bylo. Vzpomínám si, že tam došlo k nějakému zaváhání. Petrenko se podíval na nadporučíka a požádal ho, aby mu zopakoval rozkaz. „Slyšel jste mne,“ odpověděl mu podrážděně. Stála jsem od nadporučíka trochu dál než Petrenko, ale přesto jsem ten rozkaz slyšela. „Řekl jsem, abyste zničil cíl, ihned!“ Všimla jsem si, že se hlaveň Petrenkovy zbraně chvěje. Byl to takový malý vyhublý zakrslík, nebyl ani nejodvážnější, ani nejsilnější z nás, ale najednou sklonil pušku a řekl, že to neudělá. Prostě jen tak. „Ne, pane.“ V ten moment jako by slunce na nebi zmrzlo. Nikdo nevěděl, co má dělat, obzvlášť nadporučík Tichonov. Hleděli jsme po sobě a pak jsme se podívali do pole.

Krysoksicht přes něj kráčel, pomalu, téměř to vypadalo, jako by byl na procházce. Holčička už byla natolik blízko, že jsme jí viděli do tváře. Vytřeštěnýma očima upřeně sledovala Krysoksichta. Ruce měla zdvižené a úplně zřetelně jsem slyšela její pisklavé, sípavé mručení. Krysoksicht k ní došel zhruba v půlce pole. Vše se událo tak rychle, že než jsme si stačili uvědomit, co se děje, bylo po všem. Krysoksicht jedním ladným pohybem vytáhl zpod kabátu pistoli, střelil holčičku přímo mezi oči, otočil se a loudavým krokem šel zpět k nám. Nějaká žena, nejspíš matka té holčičky, se rozeštkala. Padla na kolena a začala po nás plivat a proklínat nás. Krysoksicht vypadal, že je mu to jedno, že si toho snad ani nevšiml. Jen něco zašeptal nadporučíku Tichonovovi a pak nasedl na BMP, jako by to byl nějaký taxík v Moskvě.

Tu noc… jsem ležela na svém lehátku, nemohla usnout a snažila se nemyslet na to, co se stalo. Snažila jsem se nemyslet na to, že vojenská policie odvedla Petrenka, že nám sebrali zbraně a zamknuli je v muničním skladu. Vím, že jsem se měla kvůli tomu děcku cítit mizerně, že jsem měla nenávidět Krysoksichta, možná jsem se mu měla chtít pomstít. Možná jsem se také měla cítit provinile, protože jsem nehnula prstem, abych tomu všemu zabránila. Věděla jsem, že jsem měla mít takové pocity, ale jediné, co jsem v ten moment cítila, byl strach. Pořád jsem musela myslet na to, co říkal Baburin, že je něco ve vzduchu. Chtěla jsem být doma, vidět svoje rodiče. Co když se někde stal nějaký hrozný teroristický útok? Co když to byla válka? Moje rodina byla v Bikinu, na dohled čínských hranic. Potřebovala jsem s nimi mluvit, chtěla jsem se ujistit, že jsou v pořádku. Bála jsem se tak moc, že jsem začala zvracet. Zvracela jsem často, proto mě strčili na marodku. A to byl důvod, proč jsem další den nešla na průzkum, proč jsem byla pořád ještě v posteli, když se zbytek roty odpoledne vrátil do kasáren.

Ležela jsem na lehátku a četla si starý výtisk časopisu Semnadcat (Semnadcat byl ruský časopis pro náctiletá děvčata. Jeho název, 17, byl ilegální kopií stejnojmenného amerického časopisu.). Uslyšela jsem hlasy, hluk motorů, rušný hovor. Na buzerplace byla spousta lidí. Protlačila jsem se dopředu a uviděla Arkadije stojícího uprostřed toho davu. Byl to kulometčík z mého oddílu, obrovský muž, který vypadal jako medvěd. Byli jsme přátelé, protože Arkadij se staral o to, aby mi ostatní muži dali pokoj, jestli víte, co tím myslím. Prý jsem mu připomínala jeho sestru.

(Smutně se pousměje.)

Měla jsem ho ráda.

Vedle něj se po betonu plazil nějaký člověk. Vypadalo to na stařenu, ale přes hlavu jí někdo natáhl režný pytel a kolem krku dal řetěz jako vodítko. Měla potrhané šaty a kůže na jejích nohou byla úplně sedřená. Nikde žádná krev, jen ten černý hnis. Arkadij mluvil hlasitě, jeho hlas zněl naštvaně: „Už žádné lži! Už žádné rozkazy zabíjet civilisty! A proto jsem přivedl tady tohohle malýho žopolize (Žopoliz je dosti vulgární ruská slangová nadávka. (pozn. překladatele))…“

Rozhlédla jsem se, zda neuvidím nadporučíka Tichonova, ale nikde nebyl. Začalo mě mrazit.

„… protože jsem chtěl, abyste to všichni viděli!“ Arkadij zatáhl za řetěz, omotaný kolem hrdla té bábušky, a tak ji zvednul. Chytil režný pytel, který měla přes hlavu, a serval ho z ní. Tvář té stařeny byla šedá, stejně jako zbytek jejího těla, její oči byly vypoulené a měly divoký výraz. Vrčela jako vlk a snažila se chňapat po Arkadijovi. Ten ji svou medvědí tlapou chytil za krk, a tak ji od sebe udržoval na délku své paže.

„Chci, abyste všichni viděli, proč jsme tady!“ Z pochvy na pásku vytrhl svůj nůž a vrazil ho ženě do srdce. Všichni jsme zalapali po dechu. Nůž v sobě měla zapíchnutý až po rukojeť, a přesto se pořád zmítala a vrčela. „Vidíte?!“ zařval Arkadij a ještě několikrát do ní bodnul. „Vidíte?! To je to, o čem nám nikdo nic neřekl! To je to, co po nás chtějí, abychom našli!“ Lidé pokyvovali hlavami, ozvalo se pár souhlasných zamručení. Arkadij pokračoval: „Co když jsou tyhle věci všude? Co když jsou právě teď v našich domovech, u našich rodin?!“ Snažil se navázat oční kontakt s co největším počtem z nás. Přestal dávat pozor na stařenu. Jeho sevření povolilo, baba se vysvobodila a kousla ho do ruky. Arkadij zařval a pěstí udělal díru do jejího obličeje. Padla na nohy, začala sebou škubat a dávit ten černý hnus. Dodělal ji botou. Všichni jsme slyšeli, jak jí praskla lebka.

Z Arkadijovy pěsti se řinula krev. Zahrozil pěstí k nebi a řval tak, že mu nabíhaly žíly na krku. „Chceme jít domů!“ hulákal. „Chceme bránit své rodiny!“ Ostatní v davu se začali přidávat. „Jo! Chceme bránit svoje rodiny! Tohle je svobodná země! Tohle je demokracie! Nemůžete nás držet ve vězení!“ I já jsem křičela a skandovala s davem. Ta stará žena, to stvoření… Arkadij jí zapíchl nůž do srdce a ona nezemřela… co když jsou i doma? Co když ohrožují ty, které milujeme… moje rodiče? Všechen strach, všechny pochyby, všechny ty zmatené negativní emoce se změnily na zuřivost a zlobu. „Chceme jít domů! Chceme jít domů!“ Skandování, výkřiky a pak… Někde za mnou třeskl výstřel a Arkadijovým levým okem proletěla kulka. Nevzpomínám si, jak jsem utíkala pryč, jak jsem se nadýchala slzného plynu. Nevzpomínám si, jak se objevila komanda Specnaz, ale najednou byli jejich příslušníci všude kolem nás, mlátily do nás, svazovali nás k sobě, jeden z nich mi dupl na hrudník tak moc, že jsem si myslela, že tam umřu.

To byla Decimace?

Ne, to byl začátek. Nebyli jsme první vojenskou jednotkou, která se vzbouřila. Vlastně to celé začalo zhruba ve stejnou dobu, kdy vojenská policie poprvé zavřela základnu. Když jsme rozpoutali naši malou „demonstraci“, vláda už věděla, jak obnovit pořádek.

(Narovná si uniformu, a než začne mluvit dál, je vidět, že se snaží ovládnout emoce.)

Decimace… Kdysi jsem si myslela, že to znamená totální vyhlazení, obrovské ztráty, zničení… ale ono to znamená zabití desetiny; jeden z deseti musí zemřít… a přesně to nám provedli.

Jednotky Specnaz nás seřadily na buzerplace, v plné polní, nic menšího. Náš nový velící důstojník měl proslov o povinnosti a zodpovědnosti, o tom, že jsme přísahali, že budeme chránit svoji vlast a že jsme svou věrolomností a zbabělostí tento slib porušili a zradili. Nikdy před tím jsem podobná slova neslyšela. „Povinnost?“

„Zodpovědnost?“ Rusko, moje Rusko, nebylo nic jiného než jeden apolitický bordel. Žili jsme v chaosu a korupci a jediné, o co jsme se snažili, bylo nějak přežít do dalšího dne. Dokonce ani armáda nebyla žádnou baštou patriotismu; bylo to místo, kde jste se mohli něco naučit, kde jste dostali jídlo a postel a kde si člověk možná vydělal trochu peněz, které pak poslal domů, teda pokud si vláda usmyslela, že by bylo dobré svým vojákům zaplatit. „Přísaha chránit svoji vlast?“ To nebyla slova mé generace. Něco takového říkávali staří veteráni z Velké vlastenecké války, takoví ti marní, dementní dědci, co obléhali Rudé náměstí, v rukách drželi potrhané vlajky Sovětského svazu a na svých vybledlých, moly prožraných uniformách měli připíchnuté řady vyznamenání a medailí. Povinnost k vlasti, to byl jen vtip. Ale já jsem se nesmála. Věděla jsem, že na řadu přijdou popravy. Ozbrojenci kolem nás, další ve strážních věžích… Byla jsem připravená, každý sval v mém těle se napínal v očekávání výstřelu. A pak jsem uslyšela ta slova…

„Vy rozmazlenci, vy si myslíte, že demokracie je Bohem dané právo, co? Očekáváte ji, vy ji přímo vyžadujete. Tak teď dostanete šanci si ji vyzkoušet.“

To jsou přesně jeho slova. Mám je otisknutá na spodní straně víček a tam zůstanou po zbytek mého života.

Co tím myslel?

Byli jsme ti, kteří měli rozhodnout, kdo bude potrestán. Rozdělili nás do skupin po deseti a nechali nás, abychom hlasovali o tom, kdo z naší skupiny bude popraven. A pak jsme… my vojáci, měli být těmi, kdo osobně zavraždí naše kamarády. Projeli kolem nás s takovými malými vozíky. Pořád ještě slyším, jak jim vrzala kolečka. Byly plné kamenů o velikosti dlaně, ostrých a těžkých kamenů. Někteří křičeli, prosili, žebrali jako děti. Jiní, jako třeba Baburin, si prostě v tichosti klekli na kolena, a když jsem nad ně pozvedla ten kámen, hleděli mi přímo do tváře.

(Potichu si povzdechne a zadívá se za moje rameno, kde se nachází ono průhledné zrcadlo.)

Genialita. Naprostá, vyložená, zkurvená genialita. Obyčejné popravy možná mohly posílit disciplínu, možná dokázaly zavést pořádek mezi jednotky odshora až dolů, ale tím, že z nás všech udělali komplice, nás drželi pohromadě, a to nejen prostřednictvím našeho strachu, ale i naší viny. Mohli jsme říci ne, mohli jsme odmítnout a nechat se sami zastřelit, ale my jsme to neudělali. Prostě jsme se podřídili. Všichni jsme učinili vědomé rozhodnutí, a protože to rozhodnutí mělo tak vysokou cenu, myslím, že mezi námi nebyl nikdo, kdo by si ho chtěl zopakovat. Ten den jsme se vzdali svobody a byli jsme šťastní, že jsme to udělali. Od toho momentu jsme žili ve skutečné svobodě, protože jsme mohli ukázat prstem někoho jiného a říct „Oni mi řekli, ať to udělám! To byla jejich chyba, ne moje!“ Ve svobodě, která spočívala v tom – Bůh nám pomáhej – že jsme mohli říci „Já jsem jen uposlechl rozkaz!“

BRIDGETOWN, BARBADOS, ANTILSKÁ FEDERACE

(Trevor’s Bar ztělesňuje „Divoké Antily“, nebo spíše „Zvláštní ekonomickou zónu“ každého ostrova. Rozhodně se nejedná o místo, které by si většina lidí spojovala s pořádkem a klidem poválečného života v Karibiku. Ostatně ono ani takové být nemá. Zvláštní ekonomické zóny, jež jsou od zbytku ostrova odděleny plotem a živí kulturu chaotického násilí a zhýralosti, byly navrženy speciálně za tím účelem, aby zbavovaly „neostrovany“ jejich peněz. Jak se zdá, můj neklid a rozpaky T. Seana Collinse těší. Obrovitý Texasan posune panáka „ostrého“ rumu mým směrem a pak si hodí své obrovské nohy v těžkých bagančatech na stůl.)

Pro to, co jsem dělal, nikdo žádnej název ještě nevymyslel. Ten správnej ještě ne. „Nezávislý dodavatel“ zní, jako kdybych k sobě plácal zdi ze sádrokartonu. „Soukromá ostraha“, to zas evokuje nějakýho přiblblýho strážnýho v obchoďáku. „Žoldnéř“ je asi nejblíž, řekl bych, ale zároveň tak daleko od toho, co jsem doopravdy dělal, že už to víc snad ani nejde. Žoldnéř zní, jak kdybych byl nějakej vypsychovanej veterán z Vietnamu, co chodí v khaki hadrech, pod nosem umaštěnýho mrožího kníra, a šoustá děvky v nějaké žumpě ve třetím světě, protože normální, skutečnej svět už prostě nedává. Tohle jsem já nebyl ani náhodou. Jo, jsem veterán, to jo, využil jsem toho, co jsem se naučil, abych si něco vydělal… To je na armádě srandovní; vždycky vám slibujou, že vás naučí „zpeněžitelný dovednosti“, ale nikdy nezmíní, že na světě neexistuje nic, co by se dalo zpeněžit tak dobře, jako když víte, jak zabít některé lidi a ochránit jiné před zabitím.

Možná jsem byl žoldák, ale nikdy byste to na mně nepoznali. Chodíval jsem oblečenej jak ze žurnálu, drahý auto, pěknej barák, měl jsem dokonce i hospodyni, která mi jednou za tejden chodila uklízet. Měl jsem spousty přátel, dostával nabídky k sňatku a můj hendikep v golfovém klubu byl skoro takovej, jakej měli profíci. A především jsem pracoval u společnosti, která se v ničem nelišila od jakýkoli jiný předválečný firmy. Žádný pokoutný tajný jednání, žádný zadní místnosti nebo obálky o půlnoci prostrčený škvírou pode dveřma. Měl jsem normální dovolenou a placený dny, když jsem byl nemocnej, platili za mě nemocenskou, dokonce i zubaře. Já jsem zas platil svoje daně, strašný částky to byly, platil jsem si i penzijní připojištění. Moh jsem pracovat i za mořem; přisámbůh, že takový, jako jsem byl já, tam chtěli fakt hodně, ale když jsem viděl, čím si moji známí prošli v tý poslední malý válce, řekl jsem si, že na to seru, že si najdu nějakýho vyžranýho šéfíka nebo nějakou zbytečnou a úplně vymaštěnou celebritu, který budu chránit. A právě to jsem dělal, když vypukla Velká panika.

Nebude vám vadit, když ode mě neuslyšíte žádný jména, že ne? Některý z těch lidí jsou furt naživu nebo jejich pozůstalí jsou moc aktivní a věřil byste, že pořád vyhrožujou soudama? Po tom všem, co se podělalo? OK, takže nemůžu jmenovat nebo uvádět místa, ale představte si, že to bylo na ostrově… velkým ostrově… dlouhým, „long“, ostrově hned vedle Manhattanu. Za to mě nemůžou zažalovat, ne?

Můj klient… nejsem si jistej tím, co vlastně dělal. Něco v zábavním průmyslu nebo vysoký finance. Řekl bych, že možná dokonce mohl bejt jedním z významnějších akcionářů v mý firmě. No buď jak buď, ten měl panečku chechtáků, bydlel si v naprosto úžasným bejváku u pláže.

Našemu klientovi se líbilo, když se znal s lidma, který znal úplně každej. Měl v plánu poskytnout ochranu každýmu, kdo by mohl vylepšit jeho image před válkou i po ní, hrál si na takovýho Mojžíše slavnejch a vyděšenejch. A víte, co je na tom to nejlepší? Oni mu to žrali, všichni ti herci, zpěváci a rapeři a profi sportovci a takový ty profesionální ksichty, co vídáte v telce v talk show nebo v reality show, a dokonce i ta malá rozmazlená a bohatá děvka se ztahaným obličejem, která byla slavná jen proto, že byla bohatá a rozmazlená děvka se ztahaným obličejem.

Byl tam ten magnát, co měl obrovskou nahrávací společnost a v uších jakýsi starý diamantový náušnice. Měl s sebou vymazlený a vylepšený ákáčko s odpalovačem granátů. Strašně rád mluvil o tom, že je to přesná replika zbraně z filmu Zjizvená tvář. Neměl jsem to srdce mu říct, že señor Montana tam použil em-šestnáctku A-1.

Byl tam taky chlápek, co měl v televizi politickou komediální show. Šňupal lajnu koksu z rýhy mezi kozama svý malý thajský striptérky a mlel cosi o tom, že to, co se děje, není jen o živejch versus mrtvejch a že to způsobí kolaps v každým segmentu naší společnosti: sociálním, ekonomickým, politickým a dokonce i životního prostředí. Tvrdil, že podvědomě všichni znali pravdu už během „Velkýho odmítnutí“, což byl důvod, proč poté, co se to celé provalilo, byli všichni tak strašně v háji. Vony ty jeho kecy vcelku dávaly i smysl, teda alespoň do tý doby, než začal blábolit o sirupu z kukuřice, co má vysokej obsah fruktózy, a o feminizaci Ameriky.

Šílený, já vím, ale člověk tak trochu čekal, že tam tyhle lidi budou, teda aspoň já jo. Ale co jsem nečekal, byli všichni ti „jejich“ lidi. Každej z těch důležitejch lidí, bez ohledu na to, co to bylo za člověka nebo co dělal, s sebou musel mít aspoň… já nevím kolik vizážistů a publicistů a osobních asistentů. Myslím, že někteří z toho doprovodnýho ansámblu byli celkem v cajku, dělali to kvůli prachům nebo proto, že jim došlo, že tam budou v bezpečí. Mladý lidi, co hledali nějaký oživení a vzrůšo. Nemůžete jim to mít za zlý. Zato někteří jiní… naprostí kreténi, co ulítávali na smradu svých vlastních chcanek. Sprostí, nevychovaní a přehnaně ambiciózní čuráci, kteří každýmu říkali, co má dělat. Jeden mi utkvěl v paměti jen proto, že měl na hlavě baseballovou kšiltovku s nápisem „Ať to někdo udělá!“ Myslím, že to byl hlavní manipulátor toho tlustýho kokota, co vyhrál v Superstar. No tak tenhle týpek měl kolem sebe snad čtrnáct lidí! Vzpomínám si, že jsem nejdřív myslel, že postarat se o všechny tyhle lidi bude naprosto nemožný, ale když jsem se vrátil z první obhlídky areálu, došlo mi, že náš šéf myslel na všechno.

Přeměnil svůj barák na vlhkej sen všech, co se připravují na atomovou válku. Měl tolik dehydrovanýho jídla, že by to pár let uživilo celou armádu, a prakticky nevyčerpatelnou zásobu vody z odsolovače, kterej ústil rovnou do moře. Měl tam i větrný turbíny, solární panely a záložní generátory s obrovitánskýma nádržema na benzín, uloženýma přímo pod dvorem. Měl tam takovejch bezpečnostních opatření, že by byl schopnej až do skonání světa bez problémů odrážet celý armády nemrtvejch: vysoký zdi, snímače pohybu a zbraně… jé, a jaký zbraně! Jo, náš šéf se připravil fakt důkladně, ale na co byl nejvíc pyšnej, bylo to, že každá místnost v tom baráku byla napojená na živý webový vysílání, který šlo do celýho světa a dalo se na něj dívat čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu. To byl ten pravej důvod, proč k sobě pozval svoje „nejbližší“ a „nejlepší“ přátele. Nespokojil se s tím, že bouřku přečká v pohodlí a luxusu, chtěl, aby každej věděl, že to dokázal. To byl úhel pohledu celebrity, jeho způsob, jak si zajistit pozornost a publicitu.

Nejenže byla webkamera skoro v každé místnosti, ale taky tam byli novináři, ti co na vyhlášení Oscarů za normálních okolností postávaj kolem červenýho koberce. Úplně vážně – netušil jsem, jak obrovská věc ten zábavní žurnalismus je. Musely jich být desítky, ze všech těch časopisů a televizních pořadů o celebritách. „Jak se cítíte?“ To jsem slýchal často. „Jak jste na tom, držíte se?“

„Co si myslíte, že se teď bude dít?“ a přísahám, že jsem dokonce slyšel, jak se kdosi ptá „Co to máte na sobě?“

Pro mě osobně bylo nejvíc neskutečným okamžikem, když jsem jednou s ostatníma bodyguardama a pár lidma z personálu stál v kuchyni, díval se na zprávy v televizi, ve kterejch ukazovali – no schválně, hádejte! Ukazovali nás! Kamery byly ve vedlejší místnosti a zabíraly nějaký ty „hvězdy“, jak sedí na gauči a čumí na zprávy na jiným kanále. Tam právě běžely živý záběry z newyorské Upper East Side; zombíci si to mašírovali po Třetí Avenue, lidi po nich šli s holejma rukama, kladivama a trubkama, manažer obchodu Modell’s Sporting Goods rozdával baseballový pálky a hulákal „Jděte jim po hlavách!“ Byl tam nějakej kluk na kolečkových bruslích. V rukách měl hokejku a na její lopatě měl přidělanej starej dobrej sekáček na maso. Valil si to tak třicítkou a v té rychlosti mohl sejmout pár krků. Kamera to celý zachytila, tu shnilou ruku, která vystřelila z kanálu přímo před ním, takže chudák kluk udělal salto a padl přímo na obličej, načež ho řvoucího ta ruka za vlasy stažený do culíku stáhla do kanálu. V ten moment se kamera v našem obýváku otočila zpátky na celebrity na gauči, aby zachytila jejich reakce. Ozvalo se pár zalapání po dechu; některý byly upřímný, jiný hraný. Vzpomínám si, že ti, co se ze sebe snažili teatrálně vymáčknout pár slz, mě štvali víc než ta malá rozmazlená děvka, která toho kluka na kolečkovejch bruslích označila za „idiota“. Ona aspoň byla upřímná. Pamatuju si, že jsem stál vedle nějakýho Sergeje, takovýho mohutnýho depresivního hajzla se smutným výrazem ve tváři. Jeho vyprávění o dětství v Rusku mě přesvědčilo o tom, že ne všechny žumpy třetího světa musej bejt v tropickým pásu. A právě tehdy, když kamera zabírala tvářičky těch krásnejch a dokonalejch lidí na gauči, si Sergej něco zamumlal v ruštině. Jediný slovo, co jsem z toho pochytil, bylo „Romanovs“ a už jsem se chystal se ho zeptat, co tím myslel, když jsme zaslechli, že se spustil alarm.

Něco spustilo tlakový senzory, který jsme rozmístili pár kilometrů od zdí kolem domu. Byly dostatečně citlivý na to, aby detekovaly třeba jen jednoho zombíka, ale teď jakoby se úplně zbláznily. Z vysílaček znělo ječení „Kontakt, kontakt, jihozápadní roh… Do prdele, jsou jich stovky!“ Byl to sakra velkej barák, dostat se na moji palebnou pozici mi trvalo celejch pět minut. Nechápal jsem, proč byli ti na pozorovatelně tak nervózní. No co, i kdyby jich bylo pár stovek, co by se stalo? Nikdy se nedostanou přes zeď. Ale pak jsem uslyšel, jak křičí „Utíkají, do hajzlu, jsou strašně rychlí!“ Rychlí zombíci, to mnou otřáslo. Pokud můžou běžet, můžou i lézt, a pokud můžou lézt, možná můžou i myslet, a pokud můžou myslet… no, v tu chvíli ve mně dost hrklo. Vzpomínám si, že kamarádi našeho šéfa se hrnuli do skladiště zbraní, a když jsem se dostal do třetího patra k oknu v pokoji pro hosty, pobíhali všichni kolem jako komparz z akčního filmu z osmdesátejch let.

Odjistil jsem svoji zbraň a ze zaměřovače sundal krytky. Byla to jedna z nejnovějších verzí, která v sobě spojovala mírný zvětšení cíle a termovizi. To druhý jsem nepotřeboval, protože zombíci nevydávají žádný tělesný teplo. Takže když jsem uviděl tu řvavou zeleň několika stovekběžících postav, zatajil se mi dech. To nebyly žádný oživlý mrtvoly.

„Tam to je!“ slyšel jsem, jak volají. „To je ten barák, co ukazovali ve zprávách!“ Měli s sebou žebříky, zbraně, děti. Některý z nich měli na zádech těžký bágly. Mířili k přední bráně ze silný, odolný oceli, co měla bejt schopná zastavit tisíc zombíků. Exploze ji vyrvala z pantů a poslala směrem na dům, jako by to byla nějaká obří ninja hvězdice. „Palte!“ ječel šéf do vysílačky. „Sejměte je! Zabijte je! Střílejtestřílejtestřílejte!“

„Útočníci“, teda říkám jim tak, protože nevím, jak jinak bych je nazval, se hrnuli na dům. Dvůr byl plnej zaparkovanejch aut, sporťáků a Hummerů, dokonce tam stál i jeden monster truck, kterej patřil tomu fotbalistovi z NFL. Pekelný ohnivý koule, jedno jak druhý, vybuchovaly nebo jen tak hořely a hustej, mastnej dým z jejich hořících pneumatik všechny dusil a oslepoval. Jediný, co člověk slyšel, byla střelba, naše a jejich, a ne nějakýho soukromýho bezpečnostního týmu. Každý z těch velkejch zvířat, který si nenadělalo do gatí, si buď chtělo hrát na hrdinu, nebo mělo pocit, že si musí před ostatníma chránit svoji reputaci. Spousta z nich se od svýho doprovodu dožadovala ochrany. Někteří z nich se fakt snažili, ti chudáci dvacetiletí osobní asistenti a asistentky, kteří ze zbraně v životě nevystřelili. Moc dlouho nevydrželi. Ale taky tam byli peóni, prostě ti poskoci, kteří obrátili a přidali se k útočníkům. Viděl jsem, jak jeden takovej dost přiteplenej kadeřník zapíchl otvírač dopisů do pusy jisté herečky, a ironií osudu jsem taky byl svědkem toho, jak se pan „Ať to někdo udělá!“ snaží dostat granát pryč od toho talentovanýho špekouna ze Superstar. Granát jim vybuchl v rukách.

Byl to neskutečnej zmatek; přesně tak si člověk představuje, že vypadá konec světa. Část domu byla v plamenech, všude krev, na drahým vybavení mrtvý lidský těla nebo jejich kusy. Na cestě k zadním dveřím jsem narazil na toho malýho krysopsa tý rozmazlený děvky. Podíval se na mě, já se podíval na něj. Kdyby mezi náma proběhla nějaká konverzace, nejspíš by vypadala zhruba takhle: „Kde máš paničku?“

„A kde je ten tvůj pán?“

„Ále, do hajzlu s nima.“ Přesně to byl postoj většiny najatejch bodyguardů a důvod, proč jsem za celou noc ani jednou nevystřelil. Platili nás za to, abychom bohatý lidi chránili před zombíkama, a ne před jinejma, ne tak bohatejma lidma, kteří jen chtěli mít nějaký bezpečný místo, kde by se mohli schovat. Bylo je slyšet, jak proudí předníma dveřmi dovnitř. Ale neslyšel jste nic jako „vem ten chlast“ nebo „znásilni ty děvky“, ale „uhaste ten oheň“ a „děcka a ženský vemte nahoru!“

Po cestě ven z toho baráku na pláž jsem natrefil na pana Politickýho komika. On a ta buchta, ta kožená stará bloncka, o který jsem si myslel, že je jeho politickým protivníkem, si to rozdávali s takovou vervou, jak kdyby nemělo znovu vysvitnout slunko. No vlastně jo, vždyť jim už možná nevysvitlo. Došel jsem na písek, tam našel surfovací prkno, které mělo nejspíš vyšší cenu než dům, ve kterým jsem vyrůstal, hodil ho na vodu a začal čubičkou plavat ke světlům na horizontu. Tu noc byla na vodě spousta lodí, spousta lidí lezla ven ze svých Dodgeů. Doufal jsem, že mě někdo z nich vezme na palubu a sveze aspoň do přístavu New York Harbor. Doufal jsem, že se mi někoho podaří uplatit párem diamantovejch náušnic.

(Dopije svého panáka rumu a gestem ruky požádá o další.)

Víte, občas se sám sebe ptám, proč prostě nedrželi huby. Nejen můj šéf, ale všichni ti zhejčkaní a zkažení paraziti. Měli dost prostředků na to, aby se jim nestala žádná škoda, tak proč je nepoužili? Proč nejeli na Antarktidu nebo do Grónska nebo prostě nezůstali tam, kde byli, a hlavně se nedrželi stranou veřejnosti? Ale zase… možná nemohli, jak spínač, kterej nejde vypnout. Možná právě to z nich udělalo to, co byli. Ale co já doprdele vím?

(Ke stolu přijde číšník s dalším panákem rumu. T. Sean po něm obloučkem hodí stříbrnou randovou minci.)

„Když máš čím se chlubit, tak se pěkně pochlub.“

ICE CITY, GRÓNSKO

(Jediné, co je na povrchu vidět, jsou trubky, obrovské, pečlivě vymodelované „lapače větru“, jež přivádějí čerstvý, byť poněkud studený vzduch do třísetmetrového bludiště pod sebou. Pár lidí z toho čtvrt milionu, který kdysi tento ručně tesaný technický zázrak obýval, zde zůstalo. Někteří jsou tu proto, aby podporovali zatím skrovný, nicméně stále rostoucí turistický ruch. Jiní zde působí jako strážci, žijící z peněz, jež jsou součástí obnoveného programu UNESCO na záchranu světového dědictví. Jsou tu i tací jako Ahmed Farahnakian, původně major Farahnakian ze Vzdušných sil íránských revolučních gard, kteří nemají, kam jinam by šli.)

Indie a Pákistán. Něco jako Jižní a Severní Korea nebo kdysi před tím NATO versus státy Varšavské smlouvy. Pokud měl někdo použít jaderné zbraně, musela to být právě Indie a Pákistán. Věděl to každý, všichni to očekávali, a právě proto se to nikdy nestalo. Vzhledem k tomu, že nebezpečí bylo všudypřítomné a stálé, se za ta léta rozbujela celá obrovská mašinérie ve snaze vyhnout se takovému konfliktu. Byla zavedena přímá linka mezi oběma hlavními městy, velvyslanci jeden druhého oslovovali křestními jmény a generálové, politici a vlastně všichni, kteří měli s tou mašinérií co do činění, byli vycvičeni k tomu, aby den, jehož se všichni obávali, nikdy nenastal. Nikdo si ani ve snu nepřipustil – tedy já určitě ne – že by věci mohly zajít tak daleko, jak skutečně zašly.

Nákaza nás nezasáhla tak tvrdě, jako některé jiné země. Naše vlast byla velmi hornatá, doprava obtížná. Počet obyvatel byl relativně malý; když uvážíte rozlohu naší země a skutečnost, že mnoho měst bylo možno vcelku jednoduše izolovat přiměřeně početnými vojenskými silami, není těžké pochopit, proč byla naše vláda optimistická.

Problémem se však ukázali být uprchlíci, miliony uprchlíků z východu, miliony! Proudili přes Balúčistán a úplně zničili naše plány. Mnoho oblastí už bylo infikovaných a k našim městům se pozvolna šouraly obrovské davy. Naše pohraničníky to zaskočilo, vlny nemrtvých pohřbily cele základny. Neexistoval jediný způsob, jak účinně uzavřít hranice a zároveň ještě řešit naše vlastní vzplanutí.

Požadovali jsme po Pákistáncích, aby nějak ovládli svoje vlastní lidi. Ujišťovali nás, že pro to dělají vše, co je v jejich silách. Věděli jsme, že lžou.

Většina uprchlíků přicházela z Indie a ve snaze dostat se někam, kde je bezpečno, přes Pákistán jen procházeli a ti v Islámábádu je docela ochotně pouštěli dál. Bylo pro ně výhodnější přehodit problém na nějaký jiný národ, než aby se s ním sami vypořádali. Možná kdybychom mohli spojit síly a uskutečnit nějakou společnou operaci někde v dobře uhájitelné oblasti… Vím, že takové plány na stole ležely. Hory na jihu středního Pákistánu: Pab, Kirthar a pohoří Brahui poskytovali perfektní místo k obraně. Mohli jsme zastavit jakékoli množství uprchlíků nebo i oživlých mrtvol. Náš plán byl zamítnut. Jakýsi paranoidní vojenský atašé na jejich ambasádě nám rovnou řekl, že jakékoli cizí jednotky na jejich území budou považovány za vyhlášení války. Nevím, jestli jejich prezident nějaký návrh vůbec viděl; naše vláda s ním nikdy přímo nemluvila. Už chápete, co myslím, když mluvím o Indii a Pákistánu? Neměli jsme takový vztah. Neměli jsme celou tu jejich politickou mašinérii. Jediné, co jsme věděli, bylo, že ten malý připosraný plukovník informoval svoji vládu, že se pokoušíme anektovat jejich západní provincie!

Ale co jsme mohli dělat? Stovky tisíc lidí každý den překračovaly naše hranice a mezi nimi byly možná desítky tisíc nakažených! Museli jsme podniknout nějakou rozhodnou akci. Museli jsme se bránit!

Mezi námi a Pákistánem vede silnice. Podle vašich měřítek je malinká, na většině míst ani nemá pevný povrch, ale na jihu Balúčistánu to byla hlavní komunikace. Pokud bychom ji dokázali přerušit na jednom místě, mluvím konkrétně o mostu přes řeku Ketch, efektivně bychom utlumili nějakých šedesát procent pohybu uprchlíků. Na tu misi jsem letěl já sám, byla noc a doprovázela mě mohutná eskorta. Zesilovače obrazu nebyly vůbec zapotřebí. Světla aut byla vidět na kilometry daleko, byl to takový dlouhatánský tenký had svítící ve tmě. Dokonce šlo spatřit i výstřely ze zbraní – tamější oblast byla silně zamořená. Zamířil jsem na střední pilíř mostu, což měla být část, kterou lze opravit nejhůř. Bomby se uvolnily bez jakýchkoliv problémů. Šlo o konvenční, vysoce explozivní munici, která na to, aby most zničila, bohatě stačila. Americké letadlo z dob, kdy jsme z pragmatických důvodů byli spojenci, zničilo most, který byl ze stejného důvodu postaven s americkou pomocí. Velitelství neztratilo smysl pro ironii. Mně osobně to bylo úplně jedno. Sotva jsem ucítil, že se můj Phantom zbavil bomb, zapnul jsem forsáž, počkal si, až průzkumné letadlo podalo zprávu o úspěšnosti náletu, a pak se jen modlil, co to šlo, aby se Pákistánci nechtěli mstít.

Moje prosby samozřejmě nebyly vyslyšeny. O tři hodiny později jejich opevnění v Qila Safed vyhodilo do vzduchu naši pohraniční stanici. Teď už vím, že náš prezident a ajatolláh byli ochotni rezignovat. Získali jsme, co jsme chtěli, a Pákistánci se pomstili. Oko za oko, zub za zub a hotovo. Copak jsme to ale mohli říct druhé straně? Jejich ambasáda v Teheránu zlikvidovala kódy a rádia. Ten idiotský plukovník se raději zastřelil, než aby vyzradil jakékoli „státní tajemství“. Neměli jsme žádnou přímou linku, žádné diplomatické kanály. Nevěděli jsme, jak se s pákistánskou vládou spojit. Ani jsme nevěděli, jestli Pákistánci vůbec ještě nějakou vládu měli. Vládl strašný zmatek a brzy se zvrhl v zlobu, jež se obrátila proti našim sousedům. Konflikt byl s každou uplynulou hodinou stále vyhrocenější. Srážky v pohraničí, nálety. Vše se událo tak rychle, pouhé tři dny konvenčního válčení, přičemž ani jedna strana neměla jakýkoli jasný cíl, prostě šlo jen o nezvladatelný vztek.

(Pokrčí rameny.)

Stvořili jsme bestii, jaderné monstrum, které žádná strana nedokázala zkrotit… Teherán, Islámábád, Qom, Lahore, Bandar Abbas, Ormara, Emam Chomejní, Fajasalabad. Nikdo neví, kolik lidí při explozích zahynulo, nebo kolik jich zahyne, až se radiace rozšíří nad naše země, nad Indii, Jihovýchodní Asii, nad Tichý oceán, nad Ameriku.

Nikdo si nikdy nepomyslel, že by se něco takového mohlo stát, ne mezi námi. Proboha, vždyť oni nám od začátku pomáhali vybudovat náš jaderný program! Oni nám dodávali materiál, technologie, oni zprostředkovávali styky se třetími stranami, s renegáty ze Severní Koreje a Ruska… nebyli bychom nukleární mocností, kdyby nebylo našich muslimských bratrů. Nikdo nic takového nepředvídal, ale na druhou stranu nikdo nepředvídal ani to, že by mrtví obživli, že? Existoval jeden jediný, kdo něco takového mohl vědět, a v toho já už nevěřím.

DENVER, COLORADO, SPOJENÉ STÁTY AMERICKÉ

(Můj vlak má zpoždění. Testuje se západní zvedací most. Zdá se, že Toddu Wainiovi vůbec nevadí, že na mě musel na nástupišti čekat. Rukou si třeseme pod nástěnnou malbou Vítězství, což je jednoznačně nejznámější vyobrazení americké zkušenosti z Války Z. Původně šlo o fotografii, na níž je zachycen oddíl vojáků stojících na newjerseyské straně řeky Hudson; jsou k divákovi otočeni zády a sledují východ slunce nad Manhattanem. Vedle těch impozantních dvojrozměrných ikon vypadá můj hostitel drobounce a křehce. Jako většina mužů své generace, i Todd Wainio zestárl předčasně. Má pupek, ustupující a šedivějící vlasy a na dolní straně pravé tváře tři hluboké rovnoběžné jizvy, takže by bylo s podivem, kdybyste uhodli, že tento bývalý pěšák armády Spojených států amerických je stále – alespoň co se jeho věku týče – na začátku svého života.)

Ten den bylo nebe úplně rudý. Všechen ten kouř, ty sračky, co šly do vzduchu celý léto, způsobily, že na všechno dopadalo takový jantarově rudý světlo; bylo to, jak kdyby ses na svět díval přes brejle se sklama v barvě pekla. Přesně takhle jsem poprvé uviděl Yonkers, tuhle malou díru kousek na sever od New York City. Řek bych, že o ní nikdo nikdy neslyšel. Se vsaď, že já teda rozhodně ne, no a teď je z ní něco jako novej Pearl Harbor… no, Pearl Harbor vlastně ani ne… to byl přece překvapivej útok. Tohle bylo spíš jako Little Big Horn, kde jsme… no my… teda spíš ty lidi, co tomu veleli, ty věděli, co bylo před náma, nebo to aspoň měli vědět. O co jde, je, že ta válka, to nebylo žádný překvapení… nebo nějakej nouzovej stav, nebo jak by se to dalo nazvat… už to probíhalo. A probíhalo to už, co, možná nějaký tři měsíce, než všichni totálně zpanikařili.

Však si vzpomínáš, ne, jaký to bylo? Lidi úplně zmagořili… pobili svoje baráky, vokna, dveře prknama, kradli jídlo, zbraně, stříleli na všechno, co se hejbalo. Ti Rambové, splašení střelci a dopravní nehody a ta… prostě ta celá zasraná spoušť, co jí teď říkáme skoro až noblesně „Velká panika“; řek bych, že to zabilo víc lidí, než na začátku stačily zabít samy zetka.

Myslím, že chápu, proč si papaláši mysleli, že jedna veliká sólo bitva byla tak dobrej nápad. Chtěli ukázat lidem, že to furt ještě mají pod palcem a zvládají to, chtěli je uklidnit, aby mohli řešit ten skutečnej problém. Jo, já tomu rozumím, a protože potřebovali propagandistickej trhák, tak sem já skončil v Yonkers.

Vono to ve svý podstatě nebylo úplně nejhorší místo pro takovej sólovýstup. Kus města ležel v takovým malým údolíčku a hned za kopečkama na západě tekla řeka Hudson. Ulice Saw Mill River Parkway vedla přímo středem naší obranný linie a uprchlíci, kteří proudili po dálnici, lákali mrtvoly přímo k nám. Bylo to přírodní zúžení, takovej krček, a výběr té lokace byl dobrej nápad… toho dne jedinej dobrej nápad.

(Todd sáhne po další „čtvrtce“, doma vyrobené americké variantě cigarety, které se tak říká z toho důvodu, že tabák tvoří pouze čtvrtinu jejího obsahu.)

Proč nás nestrčili na střechy? Byl tam obchoďák, pár garáží, velký baráky s pěknou plochou střechou. Klidně mohli šoupnout celou četu nad obchod A&P, celý údolí bysme měli jak na dlani, a navíc bysme byli v úplným bezpečí. Taky tam stál ten činžák, nějakejch dvacet pater měl, myslím… a z každýho bylo nádherně vidět na dálnici. Proč tam v každým okně nebyl tým ostřelovačů?

Víš, kam nás ale strčili? Přímo dolů na zem, hned za pytle s pískem nebo do zákopů. Promrhali sme takovýho času a energie na přípravu těch vymakanejch palebnejch pozic. Dobře se „kryjte a zakopejte“, to nám říkali. Krýt se a zakopat? „Krytí“ znamená fyzickou ochranu, konvenční ochranu před malými zbraněmi a dělostřelectvem, eventuálně před municí shazovanou z letadel. Copak to dává smysl, když si vezmeš, jakej nepřítel proti nám stál? To jako čekali, že si zetka přivolají leteckou a dělostřeleckou podporu, nebo co? A proč sme se sakra měli starat o zákopy, když celá ta bitva byla o tom, aby zetka šly přímo na nás! Vždyť to je postavený na hlavu, úplně celý!

Vsadím se, že ten, co tomu všemu velel, musel bejt jeden z těch posledních ometálovanejch lampasáckejch zmrdů, víš co, jeden z těch generálů, co strávili celý léta tím, že se za studený války učili, jak ochránit Západní Němce před Ivanem. Zabrždění, omezení a naprosto bez špetky soudnosti… nejspíš taky nasraní všema těma rokama lokálních konfliktů. Musel to bejt jeden z nich, protože to celý smrdělo po statický obraně známý z doby studené války. Věřil bys, že ti blbci se dokonce snažili dělat zákopy pro tanky? Jo, ženisti je dělali tak, že vyhazovali do povětří části parkoviště před tím obchodem A&P.

Vy jste měli tanky?

Kámo, my sme měli úplně všecko: tanky, Bradleye (M2 Bradley je obrněné podpůrné vozidlo pěchoty vybavené 25mm dělem. (pozn. redakce)), spoustu Humvee vybavenejch vším možným, počínaje padesátkama kalibrem a konče těma novejma těžkejma minometama Vasilek. Ty aspoň mohly bejt k něčemu dobrý. Měli sme Avenger Humvee s namontovaným odpalovacím zařízením pro Stingery země-vzduch, měli sme pojízdný přemosťovací systémy AVLB, což bylo přesně to pravý, co sme pro ten deset čísel hlubokej potůček, co tekl vedle dálnice, potřebovali.

Měli sme i pár těch XM5, který se používaj pro elektronickej boj a jsou až po vrch narvaný všema těma radarama a rušičkama a… a… jo, a taky sme tam měli celou sestavu polních hajzlíků FOL, která tam mezi tím vším obzvlášť vynikala. Kristepane, k čemu, když voda pořád ještě tekla a v každým baráku v každý čtvrti v Yonkers byl záchod, na kterým fungovalo splachování? Tolik jsme toho zas nepotřebovali! Spousta těchhle hovadskejch výmyslů jenom blokovala dopravu a vypadala dobře, což bych řekl, že bylo to, o co jim šlo. Prostě aby to všechno vypadalo sakra dobře.

Pro novináře?

Jo, do háje, na každý dvě, tři uniformy tam musel bejt aspoň jeden novinář. (Ačkoliv se v tomto případě jedná o zveličení, předválečné záznamy ukazují, že v Yonkers byl podíl počtu novinářů na jednoho vojáka v celé historii válčení zdaleka nejvyšší.) Pěších i těch, co seděli v dodávkách, a kolem nás navíc kroužilo bůhví kolik novinářskejch vrtulníků… člověk by řek, že když jich maj tolik, tak jich pár pošlou pokusit se zachránit nějaký lidi z Manhattanu… sakra, jo, to si teda piš, že si myslím, že to celý bylo kvůli novinářům, abysme jim ukázali tu naši obrovskou zelenou palebnou sílu v celé kráse… nebo světle hnědou… některá těžká technika akorát přijela z pouště, ani je nestihli přestříkat. Spousta toho byla jen kvůli té show; kdyby jenom technika! My taky. Nastrašili nás do takovýho brnění, MOPP 4 se tomu říkalo, kámo, Mission Oriented Protective Posture, což byly velký neforemný mundúry a masky, který nás měly ochránit před radioaktivitou a biochemickejma zbraněma.

Bylo možné, že by si vaši velitelé mysleli, že virus, způsobující ožívání mrtvol, se přenášel vzduchem?

Pokud jo, proč pak do toho nenavlíkli i novináře? Proč je na sobě neměli naši „velitelé“ nebo kdokoli jinej, kdo se nacházel bezprostředně za liniema? Jo, oni byli ve svejch bojovejch uniformách v pohodě a klídečku, jenom my sme se potili pod vrstvama gumy, uhlí a tlustýho, po čertech těžkýho brnění. Kterej génius vůbec přišel na to, že by nás to toho mohli nacpat? Protože jim novináři vytýkali, že v poslední válce toho měli málo? K čemu doprdele potřebuješ přilbu, když bojuješ s oživlou mrtvolou? To ony potřebovaly tu přilbu, ne my! No a pak taky máš komunikační soupravu… bojovej integrovanej systém Land Warrior. To je taková komplexní elektronická věcička, která umožňovala bejt ve vzájemným spojení nejenom nám na bojišti, ale také to, že s náma bylo ve spojení i velení. Přes okulár se daly stahovat mapy, data z GPS, satelitní rekognoskace okolí v reálným čase. Moh sis zjistit svou přesnou pozici na bojišti, pozici svejch kamarádů, nepřátel… a moh ses taky díky videokameře na svý zbrani nebo na zbrani někoho jinýho podívat, co na tebe číhá za bukem. Land Warrior umožňoval každýmu vojákovi získat stejný informace, jaký mělo i velení, a vedení zase mohlo ovládat každýho vojáka jako jednu jednotku. „Netrocentrický“, to jsme slýchávali od důstojníků před kamerama. „Netrocentrický“ a „hyperválka“. Skvělý termíny, který ale znamenají úplný hovno, když se snažíš vykopat díru pro zákop navlečenej do kompletního brnění MOPP, seš napojenej na Land Warrior, máš u sebe standardní bojovou výbavu, a to všechno v jednom z nejteplejších dnů léta, který se ukázalo být jedno z nejteplejších let, co kdy bylo zaznamenaný. Nechápu, jak sem vůbec moh stát na nohách, když se zetka začaly objevovat.

Ze začátku jich bylo jenom pár, jen takovej pramínek, jeden nebo dva kulhali mezi opuštěnejma autama, který blokovaly dálnici. Aspoň že uprchlíky evakuovali… No dobře, tak to je druhá věc, kterou ten den nepodělali. Vybereš si správně úzký místo, odvezeš všechny civilisty, skvělá práce. Ale všechno ostatní…

Zetka začaly vstupovat do první palebný zóny, která byla vymezena pro MLRS (Mobile Launch Rocket System: mobilní dělostřelecký raketový systém. (pozn. redakce)). Neslyšel sem odpálení raket – moje přilba a všechno, co jsem měl na hlavě, tlumilo zvuky – ale viděl jsem je, jak sviští na cíl. Viděl jsem, jak klesají, jak z nich odpadá obal a objevujou se malý bombičky na plastikovejch úchytech. Ty bombičky jsou velký asi jako ruční protipěchotní granát, kterej má omezenou schopnost prorazit pancíř. Rozlítly se mezi zetka, a jakmile dopadly na zem nebo narazily do opuštěnýho auta, explodovaly. Nádrže těch aut vybuchovaly jako malý sopky, všude byly ohnivý gejzíry a pršely tam trosky, který přispívaly k „ocelovýmu dešti“. Musím teď bejt upřímnej: bylo to dobrý, kluci jásali do mikráků, já taky, sledovali jsme, jak zetka padaj k zemi jak shnilý švestky. Řek bych, že tam bylo tak třicet, možná čtyřicet nebo padesát zombíků roztroušenejch na zhruba osmisetmetrový ploše dálnice. Úvodní salva sejmula tak tři čtvrtiny z nich.

Jenom tři čtvrtiny.

(Todd jedním dlouhým, zlostným potáhnutím dokouří cigaretu a okamžitě sahá po další.)

Jo, a právě to nás tam mělo v ten moment vyděsit. „Ocelovej déšť“ sejmul úplně každýho z nich a rozerval mu vnitřnosti; orgány a maso byly úplně všude, jak se k nám tak ploužili, padalo jim to z těl… ale střely do hlavy… je potřeba zničit mozek a ne tělo, takže pokud jim ta věc v kebuli funguje a voni jsou schopní se trochu hejbat… někteří z nich furt ještě stáli na nohách, jiní, co byli už moc rozsekaní na to, aby stáli, ti se plazili. Jo, měli jsme mít strach, ale na to nebyl čas.

Z tý trošky, z toho čůrku na začátku se pozvolna stával potok. Víc zetek, už jich byly desítky, se prodíralo mezi hořícíma autama. To je na zetkách srandovní… člověk si vždycky myslí, že budou oblečený jak v neděli do kostela. Tak je popisovaly média, jo, obzvlášť na začátku… Zetka vyparáděný ve fajnovejch oblecích a šatech, jako nějakej průřez obyvatelstvem Ameriky, akorát mrtvým. Jenže voni tak vůbec nevypadali. Většina nakaženejch lidí, teda těch, co to chytli na začátku a šli v první vlně, natáhla bačkory buď doktorům v nemocnici, nebo doma ve vlastních betlích. Většina na sobě měla nemocniční hadry, nebo pyžama a noční košile. Některý měly jenom trička nebo spodní prádlo… nebo byli nazí, spousta z nich byla úplně nahatá. Byly vidět jejich zranění, ty suchý značky na jejich tělech, díry, na který když ses podíval, tak tě zamrazilo i pod vší tou výstrojí, pod kterou ses potil jak dveře vod chlíva.

Druhej „ocelovej déšť“ neměl ani zpola takovej efekt jak ten první, už tam nebyly žádný nádrže, který by mohly vybuchnout, a navíc to, že zetek bylo víc, způsobilo, že jeden druhýho paradoxně chránil před možným zásahem do hlavy. Neměl jsem strach, v tu dobu ještě ne. Moje rozrušení možná opadlo, ale bylo mi jasný, že jakmile zetka vlezou do naší palebný zóny, bude natotata zpátky.

Paladiny (Paladin: samohybná houfnice ráže 155 milimetrů, (pozn. redakce)) sem zase neslyšel, pálili z kopce, co byl od mý pozice příliš daleko, ale to, jak dopadají na zem, jsem viděl a slyšel až moc dobře. Byly to standardní HE 155, munice s vysoce explozivním jádrem a tříštivým obalem. Nadělaly ještě míň škody než rakety před nima!

Z jakého důvodu?

Žádnej balónkovej efekt, to zaprvý. Když kousek od tebe vybuchne bomba, dojde k tomu, že tekutiny ve tvým těle se prakticky rozprsknou, jak kdyby šlo o vodu v prasknutým balónku. To se ale zetek vůbec netýkalo, možná z toho důvodu, že maj daleko míň tělesnejch tekutin než člověk, možná proto, že ta tekutina, co v sobě maj, je spíš takovej gel. Nevim. No ale každopádně Paladiny udělaly úplný hovno, stejně jako NNT efekt.

Co je to NNT efekt?

Náhlý nervový trauma, tak se tomu, myslím, říká. To je druhá věc, co se stane, když blízko člověka vybuchne vysoce explozivní bomba. Trauma je někdy tak velký, že tvoje orgány, tvůj mozek, prostě všechno v tu ránu přestane fungovat, jak kdyby Pámbu vzal cigáro tvýho života a hodil ho do hrnku s kafem. Má to něco společnýho s elektrickejma impulsama nebo s něčím takovým. Nevím. Nejsem žádnej posranej doktor.

Ale to se nestalo.

Ani jednou! Chci říct… abys to nepochopil špatně… nebylo to tak, že by zetka z toho všeho vylezly ven bez újmy. Viděli sme spoustu těl, co tím vším byly úplně rozsračkovaný, vyhozený do vzduchu a rozervaný na kusy, dokonce i neporušený hlavy, živý hlavy s koulejícíma se očima a cvakající spodní čelistí, který lítaly vzduchem, jak kdyby to byly špunty ze šampaňskýho… vždycky sme se je snažili sejmout, to je bez debat, ale nepodařilo se nám trefit všechny nebo je střílet tak rychle, jak bysme chtěli!

Ten potok už ale byl jak řeka, celá záplava těl, který se ploužily, mručely a šlapaly po svejch roztrhanejch kámoších a pomalu, ale jistě se valily na nás. Bylo to jako pozorovat vlnu na zpomaleným záběru.

Další palebná zóna patřila těžkejm zbraním, stodvacetimilimetrovejm kanónům tanků a vozům Bradley s rotačníma kulometama a střelama FOTT. Přidaly se do toho i Humvee, minomety, rakety a Mark devatenáctky, což jsou něco jako kulomety, akorát že střílí granáty. Přilítly i vrtulníky Comanche – člověk měl pocit, že sou pár cáků nad jeho hlavou – a zasypaly zetka řetězovou palbou a střelama Hellfire nebo raketama Hydra.

Byly to strašný jatka, šílenej mlejnek na maso, drtička dřeva, nad tou hordou zombíků se jak piliny vznášel oblak organické hmoty.

To nemůže nikdo přežít, říkal jsem si, a chvíli to vypadalo, že jsem měl pravdu… dokud oheň nezačal skomírat.

Skomírat?

No, dohasínat, slábnout…

(Na chvíli se odmlčí a pak se do jeho očí znovu vrátí život. Vztekle se blýskají.)

Na tohle nikdo nemyslel, nikdo! Ať mě nikdo nekrmí kecama o škrtech v rozpočtu a selhání v zásobování! Jediný, co selhávalo, byl obyčejnej zdravej rozum, do hajzlu! Ani jeden z těch čuráků, co vychodili West Point nebo War College, měli na frčce čtyři hvězdičky a plnou prdel medailí, neřekl: „Hej, máme tady hromadu vymakanejch zbraní, ale máme dost svinstva, kterým tyhle potvory budeme střílet?!“ Nikdo se nezamýšlel nad tím, kolik dělostřeleckých salv bude pro podporu operací potřeba vypálit, kolik bude nutných raket pro MLRS, kolik kartáčových střel… to tanky měly kartáčový střely… ve svý podstatě takový obrovský náboje do brokovnice. Vystřelovaly se z nich malý wolframový kuličky… nebylo to perfektní, že jo, na každý zetko připadlo takovejch sto kuliček, který přišly nazmar, ale kurva, chlape, aspoň to bylo něco! Ale každej Abrams měl jenom tři, chápeš to? Tři! Tři z celkovejch čtyřiceti možnejch! Zbytek střel byly obyčejný HEAT nebo SABOT střely. Víš, co udělá „Stříbrná kulka“, ta šipka z ochuzenýho uranu, co je schopná bez problémů prolítnout skrze pancíř, víš, co udělá několika oživlejm mrtvolám? Nic! Víš, jaký to je, vidět víc jak šedesátitunovej tank vypálit do davu, se kterým to neudělá lautr nic? Tři kartáčový střely, sakra! A co flešety? To je ta střela, kolem který je dneska takovýho humbuku; flešetky jsou ty malý ocelový hroty, který přemění jakoukoliv zbraň v brokovnici. Mluvíme o nich, jak kdyby to byl nějakej moderní vynález, ale my jsme je používali už třeba v Koreji. Měli jsme je v raketách Hydra a v Mark devatenáctkách. Jen si to představ, jedna devatenáctka pálí třistapadesát střel za minutu a v každý z nich je nějakejch sto (Standardní předválečný 40mm kartáčový náboj obsahoval 115 flešet.) flešet. Možná by to nic nezměnilo… ale… do hajzlu!

Oheň uhasínal a zetka furt chodily… a strach… každej ho cítil v rozkazech od velitelů čet, v jednání kluků kolem mě… Takovej ten hlásek někde vzadu ve tvý hlavě, kterej pořád dokola mele: „A doprdele, doprdele, doprdele.“

Představovali sme poslední linii obrany, dodatečnou myšlenku co se týče palebný síly. Měli jsme za úkol sundat těch pár zetek, který se náhodou dostaly přes tu obří a supervýkonnou palebnou hráz našich těžkejch zbraní. Očekávalo se, že vystřelit bude muset možná tak jeden ze tří, jeden z deseti si měl zapsat zabití.

Zetka chodily v tisících, valily se přes dálniční svodidla do ulic, kolem domů, přes ně… šlo jich strašně moc a jejich mručení bylo tak hlasitý, že rezonovalo v našich přilbách.

Odjistili jsme bezpečnostní pojistky na zbraních, zamířili a přišel rozkaz k palbě. Viděl jsem střelce od lehkého kulometu SAW (SAW: lehký automatický kulomet, zkratka anglických slov Squad Automatic Weapon (automatická pěchotní zbraň).), z kterýho by se mělo střílet v krátkejch dávkách, co maj bejt tak dlouhý jak doba potřebná k tomu, aby člověk řek: „Chcípni, hajzle, chcípni.“ První dávka šla moc dolů. Zahlídl jsem jednoho, kterej to dostal do hrudníku. Odletěl dozadu, dopadl na asfalt a pak se zvedl, jak kdyby se nic nestalo. Kámo… když se zvedly…

(Cigareta už dohořela až k Toddovým prstům. Zhasí ji, aniž by si toho všiml.)

Snažil sem se ovládnout svou střelbu a svěrač, co to šlo. „Stačí mířit na hlavu,“ říkal sem si. „Hlavně v klidu, stačí mířit na hlavu.“ A celou dobu si moje SAW cvakala: „Chcípni, hajzle, chcípni.“

Dokázali bysme je zastavit, teda měli sme. Chlápek s puškou, víc není potřeba, co? Profesionální vojáci, cvičení elitní střelci… jak mohly zetkaprojít? Pořád se na to vyptávají, ti kritici a salonní Pattonové, kteří tam nebyli. Myslíš, že je to tak jednoduchý? Myslíš, že po tom, co tě celou tvou vojenskou kariéru „cvičí“ na to, abys byl schopnej trefit tělo, se z tebe najednou stane expert na trefování do hlavy? To si jako myslíš, že je jednoduchý nabít nebo spravit zaseklou flintu, když má člověk na sobě svěrací kazajku a masku, v který se dusí? To si jako fakt myslíš, že po tom, co sme byli svědkama toho, jak celý moderní vedení války, všechny ty zázraky moderní techniky dostávají na svoji hi-tech hyper prdel, po tom, co sme si museli projít třema měsícema Velký paniky a sledovali, jakvšechno, co znáš jako realitu, požírá nepřítel, kterej vůbec neměl existovat, to si jako kurva fakt myslíš, že sme mohli zachovat klidnou mysl a přesnou mušku?

(Zapíchne do mě svůj prst.)

No, a my to zvládali. Pořád sme ještě byli s to dělat svou práci a zetka platily za každej posranej metr, za každej cenťák. Možná kdybysme měli víc chlapů, víc munice, možná kdyby nás nechali soustředit se na to, co děláme…

(Jeho prst se stočí zpět k ostatním a Todd je sevře v pěst.)

Land Warrior, ten vymakanej, superdrahej a všema oslavovanej zkurvenej netrocentrickej Land Warrior. Už to, co jsme každej měli přímo před sebou, stálo za hovno, ale satelitní záběry ukazovaly opravdový rozměry tý hordy, co byla před náma. Možná sme bezprostředně čelili tisícům, za nima ale byly milióny! Nezapomeň, že sme se pokoušeli sprovodit ze světa většinu přeměněných nákazou v New York City! Tohle byla jenom hlava jednoho obrovsky dlouhýho nemrtvýho hada, kterej se táhl až na podělaný Times Square! To sme vidět nepotřebovali. To sem vědět nemusel! Ten malej ustrašenej hlásek už tak malej nebyl. „Doprdele, DOPRDELE!“ A najednou už nebyl jen v mý hlavě, měl sem ho přímo ve sluchátku. Pokaždý, když nějakej idiot nebyl schopnej kontrolovat to, co říká, Land Warrior se postaral, abysme to všichni móc dobře slyšeli. „Je jich strašně moc!“

„Musíme vodsaď zdrhnout!“ Někdo z jiný čety, neznal jsem jeho jméno, začal vřeštět „Trefil jsem ho do hlavy a von nechcíp! Voni nezhebnou, když je trefíte do kebule!“ Sem si jistej, že musel minout mozek; to se občas stává, že kulka jen tak škrábne vnitřek lebky a vyletí si pěkně na druhý straně… možná kdyby se uklidnil a použil svůj vlastní mozek, uvědomil by si to. Panika je daleko nakažlivější než zárodky viru Z a zázrak moderní techniky v podobě systému Land Warrior začal tu nákazu šířit i vzduchem. „Cože?“

„Oni nechcípnou?“

„Kdo to řekl?“

„Tys to trefil do hlavy?“

„Do řiti, jsou nezničitelní!“ Tohle všechno ste slyšel na síti, úplně ste slyšel, jak informační superdálnice barví trenky vojáků nahnědo.

„Držte všichni huby!“ někdo zařval. „Držte linii! Žádná síť, ta se zakazuje!“ Nebylo těžký poznat, že to byl starší hlas, ale najednou zanikl v hrozným křiku a můj okulár – a vsadím se, že i okulár všech ostatních kluků – byl plnej záběrů krve stříkající do huby plný polámanejch zubů. Obraz byl od kluka, kterej stál na dvorku domu kdesi za linií. Jeho majitelé tam před tím, než vzali do zaječích, museli nechat zamčenejch pár přeměněnejch členů rodiny. Možná tlak a otřesy z explozí oslabily dveře nebo něco na ten způsob, protože ti zombíci zničehonic vyvrávorali ven a rovnou narazili na toho chudáka. Kamera na jeho zbrani to všechno zachytila, spadla totiž na zem tak blbě, že ležela v perfektním úhlu a krásně všechno zabírala. Přiměj přenos z pekla. Bylo jich pět: muž, žena a tři děcka. Povalili ho na záda, muž mu dřepěl na hrudníku, děcka ho držely za ruce a snažily se prokousnout jeho brnění. Ta ženská mu strhla masku, takže hrůza v jeho tváři byla dokonale vidět. Nikdy nezapomenu na to, jak zaječel, když mu ukousla celou bradu a spodní ret. „Jsou za náma! Mají nás!“ někdo křičel. „Vylejzaj z baráků! Prolomili linii! Jsou všude!“ Okulár najednou zčernal, jak někdo konečně vypojil externí zdroj, a znova se ozval ten hlas, ten starší muž… „Žádná síť!“ rozkázal a bylo zřejmý, že se sakramentsky snaží ovládat svůj hlas. Pak linka úplně ztichla.

Je mi jasný, že to trvalo víc jak pár sekund – muselo, i když drželi výšku někde nad našima hlavama – ale vypadalo to, že stíhačky nalítly hned poté, co vypadly komunikační linky. Vůbec sem neviděl, jak shazujou svůj náklad. Krčil sem se na dně svý díry, proklínal armádu a Boha a svoje vlastní ruce za to, že nekopaly hloubějc. Země se otřásla a nebe zčernalo. Všude byly trosky, hlína, popel a nad hlavou mi lítalo cosi hořícího. Cítil sem tu váhu, jak mi to žuchlo mezi lopatky, bylo to měkký a těžký. Odkulil sem se stranou a nevěřil vlastním očím. Byla to hlava a trup, bylo to celý zčernalý a ještě se z toho valil kouř a přitom se mě to furt snažilo kousnout! Odkopl sem to pryč a vyhrabal se ze svý díry pár sekund poté, co dopadly poslední JSOW. (JSOW: Joint Standoff Weapon, jde o kluzákovou zbraň typu vzduch-země pro blízkou vzdušnou podporu, používanou jak US Army, tak US Navy, které ji také společně vyvinuly. (pozn. překladatele))

Zjistil sem, že hledím do mraku černýho kouře, kterej se rozprostíral tam, co původně byla ta horda zombíků. Dálnice, domy, prostě všechno bylo zahalený v tom půlnočním mraku. Mlhavě si vzpomínám, že ostatní chlapi začali vylejzat ze svejch děr, na tancích a Bradleyích se začaly otvírat poklopy a všichni zírali do tý černočerný tmy. Bylo ticho. Ten klid aspoň mně to tak přišlo, trval celý hodiny.

A pak vylezli, přímo z toho kouře; bylo to jak nějaká podělaná dětská noční můra! Z některejch se ještě kouřilo, byli tam i takoví, co pořád ještě hořeli… nějací šli, jiní se plazili, další se prostě dokázali nějak vlíct po svejch rozpáranejch břichách… možná jeden z dvaceti byl schopnej se hejbat, což znamenalo, že jich zbylo… do hajzlu… pár tisíc? A za nima se na nás pomalu šinuli další, ten zbývající milion zrůd, kterejch se nálet ani nedotkl!

Právě v ten moment se linie zhroutila. Najednou si to celý nepamatuju. Vidím jen takový záblesky: lidi utíkaj – vojáci, reportéři. Vzpomínám si na jednoho novináře s takovým knírem á la Yosemite Sam (Animovaná postavička z dílny Warner Bros, známá svými dvěma revolvery a výrazným rudým knírem. (pozn. redakce)), jak se snaží vytáhnout z vesty svou Berettu a jak si ho berou do parády tři zetka… vzpomínám si na týpka, kterej násilím otevřel dveře novinářský dodávky, skočil dovnitř, vyhodil z ní takovou krásnou blonďatou reportérku a pokoušel se odjet pryč, načež je oba rozdrtil tank. Srazily se dva novinářský vrtulníky a zasypaly nás vlastním příspěvkem k ocelovýmu dešti. Jeden pilot vrtulníku Comanche… skvělej, odvážnej chlap to musel bejt… se pokusil rotorem svýho stroje rozsekat přicházející zetka. Listy rotoru si klestily cestičku jejich řadama, než se zachytily na autě a odmrštily celou helikoptéru na ten A&P obchod. Střelba… šílená nahodilá střelba… Sám sem schytal kulku do hrudníku, přímo do prostředního dílu mýho brnění. Cítil sem se potom, jak kdybych vběhl do zdi, a to i když jsem v klidu stál. Ten náraz mě posadil na zadek, nemoh sem dejchat a pak nějakej debil přímo přede mě hodil oslepující granát.

Svět byl najednou celej bílej, v uších mi hučelo. Nemohl sem se hnout… nějaký ruce po mně chňapaly, tahaly mě za paže. Kopal sem kolem sebe a mlátil rukama a cítil, jak se mi v rozkroku rozlívá teplo a mokro. Křičel sem, ale neslyšel sem vlastní hlas. Víc rukou, silnějších, se mě pokoušelo někam odtáhnout. Kopání, svíjení, nadávky, křik… najednou mi na čelist dopadla něčí pěst. Neupad sem do bezvědomí, ale najednou sem cítil uvolnění. To byli mí bratři ve zbrani. Zetka člověku nedaj pěstí do brady. Odtáhli mě k nejbližšímu obrněnci Bradley. Na chvíli jsem viděl ostře, akorát na tak dlouho, abych zahlíd, jak se zavírá poklop a proužek světla venku ubývá.

(Sáhne po další „čtvrtce“, ale pak se znenadání rozhodne, že ji nechce.)

Vím, že „profesionální“ historici rádi mluví o tom, jak Yonkers představuje „katastrofické selhání moderního vojenského aparátu“, jak se potvrdilo to starý známý tvrzení, že armády zdokonalí boj v poslední válce tak akorát včas pro tu následující. Já osobně si myslím, že to je úplná hovadina. Jasně, nebyli sme připravení, naše vybavení, náš výcvik, všechno, o čem sem právě mluvil, to všechno se prvotřídně, naprosto dokonale posralo, ale ta zbraň, co dovopravdy selhala, nesjela z žádný výrobní linky. Je stará jak… nevím, možná stará jak válka sama. Je to strach, kámo, prostě a jenom strach a nemusíš bejt žádnej Sun Tzu, abys pochopil, že opravdová válka není o tom, že zraníš nebo zabiješ nějakýho chlápka, ale o tom, že ho vystrašíš tak, že to radši zapíchne. Zlomit jejich ducha, narušit jejich morálku, po tomhle jde každá úspěšná armáda, ať už formou kmenovýho válečnýho malování, „blitzkriegu“ nebo… jak jsme říkali prvnímu kolu Druhý války v Zálivu? „Šok a hrůza“? Perfektní jméno, „Šok a hrůza“! Ale co když nepřítele nemůžeš šokovat ani mu nahnat hrůzu? Nejenom že ho nepřekvapíš a nevyděsíš ho, ale ono to ani není biologicky možný! To se stalo ten den kousek od New York City, to bylo to selhání, který nám málem prohrálo celou tu podělanou válku. To, že sme nemohli zetka šokovat a nahnat jim strach, se nám vrátilo jak bumerang a vlastně jim dovolilo, aby překvapili a vyděsili oni nás! Oni strach neměli! Ať uděláme cokoli, ať jich zabijeme sebevíc, oni nikdy strach mít nebudou, nikdy!

Yonkers mělo obnovit sebedůvěru Američanů, ale místo toho sme jim prakticky řekli, že je s nima ámen, že sou v hajzlu. Kdyby nebylo Jihoafričanů a jejich plánu, všichni bysme se teď po světě šourali a mručeli u toho, vo tom jsem přesvědčenej.

Poslední věc, kterou si pamatuju, bylo, že s Bradleyem to hodilo, jak kdyby to byl nějakej angličák. Nevím, kam ta bomba dopadla, ale odhaduju, že to muselo být někde hodně blízko. Jsem si jistej, že kdybych byl v tu chvíli ještě někde venku, dneska bych tady s tebou neseděl.

Viděls někdy, co dokáže termobarická zbraň? Zeptal ses někdy někoho s hvězdama na výložkách, co to vlastně umí? Vsadím svý koule, že by ses nikdy nedověděl úplně všechno. Řeknou ti o vysoký teplotě a tlaku, o ohnivý kouli, která se zvětšuje, vybuchuje a v podstatě drtí a spaluje všecko, co jí stojí v cestě. Teplota a tlak, to je to, o čem celá termobarická zbraň je. To samo o sobě zní dost hnusně, co? O čem se nikdy nedovíš, jsou její okamžitý dodatečný účinky, to vakuum, který se vytvoří, když se ohnivá koule najednou stáhne. Každýmu, kdo by ještě zůstal naživu, to vycucne vzduch z plic nebo – a to nikdo nikomu za žádnou cenu nikdy nepřizná – to vyrve plíce z pusy. Je jasný, že nikdo nepřežije dost dlouho na to, aby ti o tomhle hororu pověděl, možná proto se Pentagon tak snaží, aby pravda nikdy nevyšla najevo, ale pokud někdy uvidíš obrázek zetka nebo možná dokonce jeho skutečnej, chodící vzorek, kterýmu bude z huby viset průdušnice a obě plíce, určitě mu prosím tě dej mý číslo. Vždycky se rád potkám s dalším veteránem z Yonkers.

OBRAT

OSTROV ROBBEN ISLAND, ZÁPADNÍ KAPSKO, SPOJENÉ STÁTY JIHOAFRICKÉ

(Xolelwa Azania mě zdraví od svého psacího stolu a nabízí mi, abychom si prohodili místa, že si tak budu moci užívat chladivého větříku, vanoucího od oceánu otevřeným oknem. Omlouvá se za „bordel“ a trvá na tom, že než začneme s rozhovorem, sklidí ze stolu své poznámky. Pan Azania je v polovině třetího dílu své knihy Duhová pěst: Jižní Afrika ve válce. Tento díl je shodou okolností o tématu, o němž hodláme mluvit, a totiž o bodu zlomu v boji proti oživlým mrtvolám, o momentu, který vrátil jeho vlast z okraje propasti.)

Chladný, to je to poněkud fádní slovo, jímž by se dala popsat jedna z nejkontroverznějších postav historie. Někteří lidé si ho váží jako spasitele, jiní ho vidí jako monstrum, ale pokud někdy potkáte Paula Redekera a budete se s ním bavit o jeho názorech na svět a problémy, tedy konkrétně řešení problémů, které zamořily svět, právě to slovo by se nejspíš vkrádalo do vašeho názoru na něj. Chladný.

Paul vždy věřil, no možná ne vždy, ale alespoň ve své dospělosti, že zásadní chybou lidstva jsou emoce. Říkával, že srdce by mělo sloužit pouze k čerpání krve do mozku, že cokoliv jiného je mrháním času a energie. Byly to práce z dob jeho studií na univerzitě, které vždy pojednávaly o alternativních „řešeních“ historických a společenských dilemat, co zaujalo tehdejší vládu, tu, která ve společnosti udržovala apartheid. Mnozí životopisci se pokoušeli Redekera označit za rasistu, ale rasismus, podle jeho názoru, není nic jiného než „politováníhodný vedlejší produkt iracionální emocionality“. Jiní argumentovali tím, že aby člověk mohl nenávidět jednu skupinu, musí alespoň milovat nějakou jinou. Ale Redeker věřil, že jak láska, tak i nenávist jsou zcela irelevantní. Pro něj to byly „vady v charakteru lidstva“ a řekl, cituji: „Představte si, čeho všeho bychom mohli dosáhnout, kdyby se lidstvo zbavilo svého lidství.“ Zlo? Většina lidí by tomu tak řekla, leč jiní, obzvláště malá skupina mocných v Pretorii, věřili, že jde o „nedocenitelný zdroj osvobozeného intelektu“.

Psala se první polovina 80. let dvacátého století, což bylo pro vládu apartheidu kritické období. Země byla jako na trní. Tehdy působila ANC, hnutí Inkatha Freedom Party, dokonce jsme měli i extremisty, pravicové radikály mezi Afrikánci, kteří by byli nejraději, kdyby došlo k otevřenému rasovému zúčtování. Za hranicemi Jihoafrické republiky nebylo nic víc než nepřátelské národy a v případě Angoly také občanská válka, podporovaná Sověty a podněcovaná Kubou. Když si do této směsice ještě přidáte sílící izolaci od západních demokracií (což zahrnovalo i zásadní embargo na dovoz zbraní), není vůbec překvapivé, že se v Pretorii neustále obávali toho, že budou muset zoufale bojovat o holé životy.

Z toho důvodu požádali pana Redekera, aby přepracoval ultratajný plán vlády s označením Oranžový plán. Tento plán existoval od roku 1948, kdy se k moci dostala vláda apartheidu. Šlo o scénář pro „soudný den“ bílé menšiny, plán, který se zaměřoval na řešení otevřeného povstání původní jihoafrické populace. S tím, jak se s lety měnily vyhlídky celého regionu, měnil se i samotný plán. Situace se každou dekádou stávala vážnější. Vzhledem k tomu, že čím dál více sousedních zemí získávalo nezávislost a volání vlastních lidí po svobodě bylo neustále silnější, ti v Pretorii si uvědomili, že otevřená konfrontace by nemusela znamenat pouze konec pro vládu Afrikánců, ale i konec Afrikánců samotných.

A právě tehdy se věcí chopil Redeker. Jeho přepracovaný Oranžový plán, jenž byl dokončen v roce 1984, představoval definitivní strategii pro přežití Afrikánců. Redeker neopomněl žádnou proměnnou. Počet obyvatel, terén, zdroje, logistiku… nejenže plán aktualizoval tak, že do něj zahrnul i kubánské chemické zbraně a vlastní zbraně jaderné, ale také – a z toho důvodu je Oranžový plán 1984 tak historicky významný – také určil, kteří Afrikánci přežijí a kteří musí být obětováni.

Obětováni?

Redeker věřil, že snaha ochránit všechny by natolik zatížila vládní zdroje, že by byly záhy vyčerpané, což by odsoudilo celou populaci ke zkáze. Přirovnával to k situaci na potápějící se lodi s jedním záchranným člunem, v němž jednoduše není dostatek prostoru pro všechny trosečníky. Redeker šel dokonce i tak daleko, že kalkuloval s tím, kdo by měl být na palubě toho člunu. Do svých kalkulací zahrnul příjem, IQ, plodnost a celý seznam „žádoucích vlastností“, a to včetně lokace daného člověka v krizové zóně. „První obětí takového konfliktu musí být naše vlastní sentimentalita“ – to byla závěrečná věta jeho návrhu, „neboť její přežití bude znamenat naši zkázu.“

Oranžový plán ’84 byl brilantní. Byl jasný, logický, efektivní a z Paula Redekera učinil jednoho z nejnenáviděnějších lidí v Jižní Africe. Jeho prvními nepřáteli byli někteří radikálnější a fundamentalističtější Afrikánci, rasističtí ideologové a extrémní náboženští fanatikové. Později, poté, co se zhroutil apartheid, přišlo jeho jméno na přetřes i mezi obyčejnými lidmi. Samozřejmě byl pozván, aby se objevil před slyšeními o „Pravdě a usmíření“, a on samozřejmě odmítl. „Nebudu předstírat, že mám srdce, jen proto, abych si zachránil kůži,“ otevřeně prohlásil „ať udělám cokoliv, jsem si jist, že si pro mě stejně přijdou.“

A také že ano, ačkoliv to nejspíš nebylo tak, jak Redeker předpokládal. Bylo to za Velké paniky, která začala o pár týdnů dříve než u vás. Redeker byl zabedněný ve svém srubu v Drakensbergu, který si koupil za peníze, jež ušetřil, když pracoval jako obchodní poradce. Víte, on měl rád obchody. „Jeden cíl, žádná duše,“ to říkával. Nepřekvapilo ho, když se rozlétly dveře a dovnitř vtrhli agenti z Národní bezpečnostní služby. Ověřili si jeho jméno, identitu, jeho dřívější činnost a bez obalu se ho zeptali, zda je autorem Oranžového plánu ’84. Odpověděl bez emocí, naprosto nenuceně. Očekával, že k němu vtrhnou a přijímal to jako pomstu na poslední chvíli; svět šel stejně do pekel, tak proč tam první neposlat pár „apartheid vyznávajících ďáblů“. Co však nikdy nemohl očekávat, bylo, že ti muži zničehonic sklonili zbraně a sejmuli své plynové masky. Byla to celá směsice lidí všech barev: černoši, Asiaté, míšenci a mezi nimi dokonce jeden běloch, vysoký Afrikánec, jenž před Redekera předstoupil, a aniž by uvedl své jméno nebo hodnost, se najednou zeptal… „Chlape, vy už pro tohle máte plán. Že jo?“

Redeker vskutku pracoval na svém vlastním řešení epidemie nemrtvých. Co jiného ve svém od vnějšího světa izolovaném úkrytu měl dělat. Bylo to pro něj intelektuální cvičení; nikdy nevěřil, že zbude někdo, kdo by si ho přečetl. Jeho plán neměl žádné jméno, neboť – jak vysvětlil později – „jména existují jen z toho důvodu, aby rozlišila jednu entitu od druhé“ a do té doby neexistoval žádný jiný takový plán. Redeker opět pamatoval na úplně vše, nejen na strategickou situaci země, ale také na fyziologii, chování a „bojovou doktrínu“ oživlých mrtvol. Detaily „Redekerova plánu“ si můžete podrobně prostudovat v každé veřejné knihovně po celém světě, já uvedu jen pár základních věcí:

Především neexistoval jediný způsob, jak zachránit úplně všechny. Vzplanutí už se příliš rozšířilo. Ozbrojené složky byly notně oslabené, takže nebyly s to efektivně izolovat hrozbu nákazy, a navíc vzhledem k tomu, že také byly roztroušeny po celé zemi, bylo pravděpodobné, že jsou s každým dnem stále slabší. Naše ozbrojené složky musely být zkonsolidovány a staženy do zvláštní „bezpečné zóny“, která, jak se doufalo, bude chráněna nějakou přírodní překážkou, jakou by třeba mohly tvořit hory, řeky nebo třeba i oceán. Koncentrace ozbrojených složek v této bezpečné zóně měla zajistit její „vyčištění“ od nákazy. Pak mělo být využito všech zdrojů k tomu, aby tato bezpečná zóna zůstala čistá a aby se ubránila proti dalším útokům oživlých mrtvol. Taková byla první část plánu a vypadala úplně stejně jako jakýkoliv jiný konvenční vojenský ústup.

Druhá část plánu se zaobírala evakuací civilistů; a to si lépe nemohl představit nikdo jiný než právě Redeker. Podle něj bylo možno do bezpečné zóny evakuovat pouze malý zlomek celé civilní populace. Tito lidé měli být zachráněni nejen proto, aby byli pracovní silou nutnou pro pozdější ekonomickou obnovu země, ale také proto, aby byla zachována legitimita a stabilita vlády, tedy aby těm, pro které zbylo místo v této bezpečné zóně, bylo jasné, že o ně vláda „pečuje“.

Pro tuto částečnou evakuaci však existoval i další důvod, nesmírně logický a zákeřně temný důvod, který, jak se mnozí domnívají, v panteonu všech pekelníků zajistí Redekerovi nejlepší místo a nejvyšší piedestal. Ti, kteří zůstanou mimo bezpečnou zónu, měli být nahnáni do speciálních izolovaných zón. Tito lidé měli představovat „lidskou návnadu“, která odvede pozornost oživlých mrtvol od armády, ustupující do bezpečné zóny. Redeker tvrdil, že je nutné tyto izolované a nenakažené uprchlíky udržovat naživu, dobře je bránit, a bude-li to možné, tak dokonce i doplňovat jejich stavy, aby hordy nemrtvých zůstaly stát na jednom bodě a nešířily se směrem k bezpečné zóně. Vidíte v tom toho génia, tu nechutnost? Budete držet lidi jako vězně, protože „každý zombie, jenž bude obléhat tyto osoby, znamená, že se nebude vrhat na naše ozbrojené složky“.

V tu chvíli ten agent, ten Afrikánec, vzhlédl k Redekerovi, pokřižoval se a řekl: „Pán Bůh vám pomáhej, člověče.“ A další na to reagoval, „Pán Bůh pomáhej nám všem.“ To byl ten černoch, který – jak se zdálo – celé operaci velel. „Tak a teď ho odsud dostaneme pryč.“

Během několika minut už seděli ve vrtulníku do Kimberley, do téže podzemní základny, kde Redeker sepsal svůj Oranžový plán ’84. Uvedli ho na setkání prezidentského kabinetu, kde byla přednesena jeho zpráva. Měl jste slyšet ten randál! Nejhlasitější byl ministr obrany. Byl to příslušník kmene Zulu, divoký muž, který by raději bojoval v ulicích, než aby se krčil v nějakém bunkru.

Viceprezident měl větší obavy o vztahy s veřejností. Ani si nechtěl představit, jak by dopadlo jeho pozadí, kdyby zprávy o tomto novém plánu prosákly na veřejnost.

Prezident vypadal, že ho Redeker osobně urazil. Popadl ministra bezpečnosti za klopy saka a fyzicky se dožadoval vysvětlení, proč před něj sakra přivedl toho pomateného válečného zločince z dob apartheidu.

Ministr bezpečnosti začal koktat, že nechápe, proč je prezident tak naštvaný, obzvláště když to byl on, kdo dal příkaz Redekera najít.

Prezident rozhodil rukama a zařval, že on žádný takový rozkaz nikdy nevydal, a pak se odněkud z místnosti ozval slabounký hlásek: „To jsem byl já.“

Seděl u černé zdi; teď se postavil, starý hrbatý člověk, podpírající se holemi, jehož duch však byl stejně silný a vitální, jako když byl mladý. Byl to jeden z nejstarších státníků, otec naší nové demokracie, člověk, jehož druhé jméno bylo Rolihlahla, což si někteří překládali jednoduše jako „Potížista“. Když se postavil, všichni ostatní se posadili, všichni, až na Paula Redekera. Ten starý muž se na něj zadíval, usmál se a jeho oči se přivřely tím způsobem, jaký znal každý na světě. „Molo, mhlobo wam,“ řekl. „Buď zdráv, člověče z mého kraje.“ Pomalu došel k Paulovi, otočil se k vládě Jihoafrické republiky, vzal z Afrikáncových rukou stránky s plánem, pozvedl je a znenadání silným, mladistvým hlasem pravil: „Tento plán zachrání náš lid.“ Načež, ukazuje na Paula, řekl: „Tento člověk zachrání náš lid.“ A pak přišel ten moment, přesně ten moment, o němž budou historikové debatovat tak dlouho, dokud téma nezmizí z paměti lidí. Stařec objal toho bílého Afrikánce. Pro každého jiného by to bylo typické Rolihlahlovo medvědí objetí, ale pro Paula Redekera…

Vím, že většina životopisců ho stále vykresluje jako člověka bez duše. To je obecně přijímaná představa a vžitý pohled. Paul Redeker: žádné pocity, žádný soucit, žádné srdce. Ovšem jeden z našich nejváženějších autorů, Bikův starý přítel a životopisec, tvrdí, že Redeker byl ve skutečnosti velice citlivý člověk, vlastně až příliš citlivý pro život v segregované Jihoafrické republice. Neústupně zastává názor, že Redekerův celoživotní džihád proti emocím byl vlastně jediný způsob, jak si v té vší nenávisti a brutalitě, kterou kolem sebe dennodenně vídal, mohl uchovat zdravý rozum. O Redekerově dětství toho moc známo není, neví se, zda vůbec měl rodiče nebo zda ho vychoval stát, jestli měl přátele nebo zda ho vůbec někdo nějak miloval. Ti, kdo ho znali z práce, si nedokázali vybavit nějakou Redekerovu společenskou interakci nebo dokonce nějaký fyzický kontakt, akt vřelosti. To objetí od otce našeho národa, ta upřímná emoce, která prorazila tu jeho neproniknutelnou skořápku…

(Azania se rozpačitě pousměje.)

Možná je to celé příliš sentimentální. Vždyť víme, že Redeker byl bezcitné monstrum a objetí toho starce na něj nemělo žádný účinek. Ale mohu vám říct, že to bylo naposledy, co Paula Redekera někdo viděl. Ani teď nikdo pořádně neví, co se s ním skutečně stalo. Právě tehdy, v těch chaotických týdnech, kdy začal být v naší zemi uskutečňován Redekerův plán, jsem do toho všeho vplul já. Musel jsem je dost přesvědčovat, ale jakmile se mi to podařilo, jakmile jsem je přesvědčil, že jsem s Paulem Redekerem dlouhé roky spolupracoval a především jsem je přesvědčil o tom, že způsobu, jakým uvažoval, jsem rozuměl lépe než kdokoliv jiný, kdo v Jižní Africe přežil, nemohli odmítnout. Pracoval jsem na plánu ústupu i tom, co bylo poté, tedy na měsících stabilizace, pracoval jsem až do konce války. Alespoň si cenili mých služeb; proč jinak by mi dali takové luxusní ubytování?

(Usměje se.)

Paul Redeker, anděl a ďábel. Někdo ho nenávidí, jiný ho uctívá. Já… mně je ho líto. Pokud stále ještě někde žije, upřímně doufám, že došel klidu.

(Poté, co mě můj hostitel na rozloučenou obejme, nasedám do auta a odjíždím k trajektu, jenž mě má vzít na pevninu. Vysoký strážný, Afrikánec, si mě znovu fotografuje. „Víte, opatrnosti tady není nikdy dost,“ řekne mi a podává mi pero. „Spousta lidí ho chce poslat do pekla.“ Podepíši se vedle svého jména pod hlavičkou Psychiatrický institut Robben Island. JMÉNO NAVŠTÍVENÉHO PACIENTA: PAUL REDEKER.)

ARMAGH, IRSKO

(Ačkoliv Philip Adler sám katolíkem není, připojil se k davům lidí, kteří se rozhodli navštívit místo, kde se za války skrýval papež. „Moje žena je Bavorka,“ vysvětluje v baru našeho hotelu. „Takže tu pouť do Katedrály sv. Patrika prostě musela podniknout.“ Od konce války je pan Adler poprvé mimo Německo. Naše setkání je čistě náhodné. Proti mému diktafonu nic nenamítá.)

Hamburk byl zamořený úplně celý. Nakažení byli v ulicích, v budovách, proudili z Neuer Elbtunnel. Pokusili jsme se ten tunel zablokovat civilními vozidly, ale nemrtví se prodrali jakýmkoliv kouskem otevřeného prostoru – jako nějací napuchlí krvaví červi. Všude byli také uprchlíci. Přišli sem dokonce až třeba ze Saska – z takové dálky – a doufali, že se jim podaří uprchnout přes moře. Lodě už byly dávno pryč, přístav byl jeden velký zmatek. Přes tisíc lidí bylo uvězněno v závodech Reynolds Aluminiumwerke a aspoň třikrát tolik jich bylo v docích Eurokai. Bez jídla, bez vody, jen tam čekali, až je někdo zachrání, venku kolem nich spousta nemrtvých a uvnitř čert ví, kolik nakažených.

Přístav byl doslova zaplaven mrtvolami, ale těmi, co se stále hýbou. Dostali jsme je tam pomocí vodních děl, používaných pro rozhánění demonstrací – šetřilo to munici a zároveň pomáhalo udržovat ulice „čisté“. Byl to dobrý nápad, tedy do té doby, než došlo k fatálnímu poklesu tlaku v hydrantech. O dva dny dříve jsme přišli o našeho velícího důstojníka… při takové bizarní nehodě. Jeden z našich mužů střelil zombíka, který byl prakticky na něm. Kulka krásně prošla hlavou té šedivé obludy, vzala s sebou kousky nakažené tkáně a vlétla plukovníkovi do ramene. Šílené, co? Před tím, než umřel, mi předal velení nad sektorem. Mou první oficiální povinností bylo pomoci mu od jeho budoucího trápení.

Velitelství jsem zřídil v Hotelu Renaissance. Bylo to vhodné místo, nabízelo dobrá palebná pole a dost místa, aby se dovnitř vměstnala jak naše vlastní posádka, tak i několik stovek uprchlíků. Moji muži, tedy ti, kteří neměli za úkol držet barikády, se snažili podobně upravit i jiné budovy. Vzhledem k tomu, že silnice byly zablokovány a železniční doprava nefungovala, dospěl jsem k názoru, že bude nejlepší, když se pokusím tímto způsobem izolovat co největší množství civilistů. Pomoc je na cestě, je jen otázkou času, kdy dorazí.

Zrovna jsem sepisoval seznam lidí, které jsem chtěl do družstva, jež mělo za úkol vyžebrat nějaké zbraně pro boj zblízka – docházela nám totiž munice – když přišel rozkaz k ústupu. To samo o sobě nebylo nijak neobvyklé. Naše jednotka byla stabilně na ústupu, a to už od prvních dnů Paniky. Co však bylo neobvyklé, bylo místo, kam jsme se měli stáhnout Od té chvíle, co začala ta spoušť, divize poprvé použila mapově-síťové souřadnice. Jednoduše do té doby používali civilní označení na otevřeném kanálu, aby uprchlíci věděli, kam mají jít. Nyní však šlo o kódované vysílání, jež pracovalo s mapou, kterou jsme nepoužívali od konce studené války. Abych si to potvrdil, musel jsem zadané souřadnice třikrát zkontrolovat. Měli jsme se stáhnout do Schafstedtu, severně od kanálu Nord-Ostsee. To nás taky klidně mohli nahnat do pitomého Dánska!

Dostali jsme také přísný rozkaz nebrat s sebou civilisty. A co bylo ještě horší, zároveň jsme jim ani nesměli o našem odjezdu nic říct! To nedávalo žádný smysl. Chtěli po nás, abychom se stáhli do Šlesvicka-Holštýnska a nechali uprchlíky tam, kde byli? To po nás chtěli, abychom prostě zdrhli? Určitě muselo jít o nějaký omyl.

Požádal jsem o potvrzení a dostal ho. Požádal jsem ještě jednou. Možná mají špatnou mapu, možná se změnily kódy a nám nikdo nic neřekl. (Nebyla by to jejich první chyba.)

A tu najednou jsem mluvil s generálem Langem, velitelem celé Severní fronty. Třásl se mu hlas. Slyšel jsem to i přes střelbu. Řekl mi, že rozkazy nejsou žádný omyl, že se máme připojit ke zbytku hamburské posádky a okamžitě vyrazit na sever. „To není možné,“ pomyslel jsem si. Legrační, co? Byl jsem schopen přijmout vše ostatní, co se kolem nás dělo, i skutečnost, že mrtví ožívají, aby sežrali celý svět, ale toto… ale nebyl jsem schopen přijmout rozkaz, který by nepřímo způsobil masovou vraždu.

Podívejte, jsem dobrý voják, ale také jsem Západní Němec. Chápete ten rozdíl? Ve Východním Německu říkali vojákům, že oni za hrůzy a zvěrstva druhé světové války zodpovědní nejsou, že jako dobří komunisti byli i oni Hitlerovými oběťmi, stejně tak jako kdokoliv jiný. Chápete, proč byli skinheadi a protofašisté hlavně na východě? Necítili zodpovědnost za minulost, na rozdíl od nás v Západním Německu. Od narození nás učili nést tíhu viny a ostudy našich dědů. Učili nás, že i když na sobě máme vojenskou uniformu, naší první povinností je poslouchat své svědomí, a to bez ohledu, jaké to bude mít následky. Tak jsem byl vychováván a tak jsem také reagoval. Odpověděl jsem Langovi, že s ohledem na své svědomí nemohu uposlechnout tento rozkaz, že nechat ty lidi bez ochrany je pro mě neakceptovatelné. Když to uslyšel, vybuchl jak sopka. Oznámil mi, že rozkaz splním nebo mě, a především moje muže, obviní z vlastizrady a popraví s „ruskou efektivností“. Tak až sem jsme došli… pomyslel jsem si. Všichni jsme slyšeli o tom, co se dělo v Rusku… o těch vzpourách, o tom, jak je potlačili, o decimacích. Rozhlédl jsem se po své jednotce, po těch osmnácti-, devatenáctiletých unavených a vyděšených klucích, kteří bojovali o své holé životy. To jsem jim nemohl udělat. Vydal jsem příkaz k ústupu.

Jak ho přijali?

Nebyly žádné stížnosti, tedy alespoň takové, které by se obracely na mě. Mezi sebou se však trochu pohádali. Předstíral jsem, že jsem si toho nevšiml. Svoji povinnost splnili.

A co civilisté?

(Odmlčí se.)

Dostali jsme, co jsme si zasloužili. „Kam jdete?“ křičeli na nás z budov. „Vraťte se, vy srabi!“ Snažil jsem se odpovídat. „Nebojte se, my se pro vás vrátíme,“ říkal jsem. „Zítra se vrátíme s posilami. Zůstaňte, kde jste, zítra jsme zpátky!“ Nevěřili mi. „Posranej lháři!“ křičela na mě jedna žena. „Kvůli tobě umře moje dítě!“

Většina z nich se nás následovat nesnažila, měli příliš velký strach ze zombíků v ulicích. Pár odvážlivcům se podařilo se nějak chytit našich obrněných transportérů a snažili se procpat dovnitř poklopy. Museli jsme je skopávat dolů. Museli jsme vše zavřít, protože ti, co byli uvěznění nahoře v budovách, po nás začali házet nejrůznějšími věcmi, lampami, nábytkem a tak dál. Jednoho z mých mužů zasáhl kyblík plný lidských výkalů. Slyšel jsem, jak se od poklopu našeho Marderu odrazila kulka.

Na cestě z města jsme minuli poslední z našich Stabilizačních jednotek rychlého nasazení. O pár dní dříve se jejich řady notně ztenčily. Tehdy jsem to samozřejmě nevěděl, ale oni byli jednou z těch jednotek, jež měly klasifikaci „Postradatelné“. Měli za úkol krýt náš ústup a zabránit tomu, aby se za námi táhlo příliš mnoho oživlých mrtvol nebo uprchlíků. Měli rozkaz vydržet až do úplného konce.

Jejich velitel stál v otevřeném poklopu svého Leopardu. Znal jsem ho. Sloužili jsme spolu na misi NATO v Bosně, v jednotkách IFOR. Když řeknu, že mi zachránil život, tak to možná vyzní trochu pateticky, ale to právě on schytal tu srbskou kulku, která byla stoprocentně určena mně. Naposledy jsem ho viděl v nemocnici v Sarajevu, vtipkoval tehdy o tom, jak vypadne z toho blázince, kterému ti lidé říkají země. No a teď jsme byli tady, míjeli jsme se na zničeném autobahnu v srdci naší vlasti. Podívali jsme se jeden druhému zpříma do očí, vzájemně si zasalutovali. Rychle jsem se schoval zpět v našem transportéru a předstíral, že studuji mapu, aby řidič neviděl, jak se mi po tvářích koulí slzy. „Až tam přijedeme,“ říkal jsem si, „tak toho zkurvysyna zabiju.“

Generála Langa.

Všechno jsem si dobře naplánoval. Nebudu vypadat naštvaně, nezavdám mu jediný důvod k tomu, aby měl jakékoliv podezření. Podám hlášení a omluvím se za své chování. Možná mi bude chtít říct pár „povzbuzujících slov“, bude se mi snažit náš ústup vysvětlit nebo ospravedlnit. Dobrá, myslel jsem si, budu ho trpělivě poslouchat, abych ho ukonejšil. A pak, až se zvedne, aby mi potřásl rukou, vytáhnu zbraň a postarám se o to, aby se mu ten jeho podělaný dederonský mozek rozstříkl po mapě toho, co kdysi bylo naší vlastí. Možná tam budou všichni z velitelství, ti ostatní pitomí panáci, co „jen uposlechli rozkaz“. Zabiju je všechny ještě dřív, než mě dostanou. To bude paráda. Nehodlal jsem napochodovat do pekla jako nějaký správný malý Hitlerjugend. Ukážu mu, a všem ostatním, co to znamená být opravdový Deutsche Soldat.

To se však nestalo.

Ne. Do kanceláře generála Langa jsem se dostal, to ano. Byli jsme vůbec poslední jednotka, která se přes kanál dostala. Ale na to on čekal. Jakmile přišlo poslední hlášení, posadil se ke stolu, podepsal pár posledních rozkazů, napsal dopis svým nejbližším, zapečetil ho a pak si hlavou prohnal kulku.

Hajzl. Nenávidím ho ještě víc než tehdy na té dálnici z Hamburku.

Proč?

Protože teď už rozumím, proč jsme udělali to, co jsme udělali, už chápu detaily Prochnowova plánu (Německá verze Redekerova plánu.).

A vyvolává to ve vás nějaké sympatie či soucit k Langovi?

Děláte si ze mě legraci? Přesně proto ho nenávidím! Věděl, že to byl pouze první krok v dlouhé válce a že chlapy, jako byl on, budeme potřebovat, abychom ji vyhráli. Zasranej srab. Vzpomínáte si, co jsem říkal o tom, že člověk musí poslouchat svoje svědomí? Není možné vinit jiné, ani toho, co ten plán vymyslel, ani vašeho velícího důstojníka – můžete obviňovat pouze a jen sebe. Vy děláte svá vlastní rozhodnutí a pak si s následky těchto rozhodnutí protrpíte každý den. On to věděl. Proto nás opustil tak, jak jsme my opustili ty civilisty. Viděl tu cestu před námi, tu strmou a zrádnou horskou stezku. Všichni jsme po ní měli jít, každý z nás si měl za sebou táhnout balvan ze svých činů. On na to neměl. On neměl na to, aby tu tíhu zvládl.

JEVČENKOVO SANATORIUM PRO VETERÁNY, ODĚSA, UKRAJINA

(V místnosti nejsou žádná okna. Tlumené fluorescenční žárovky osvětlují betonové zdi a nemytá polní lůžka. Zdejší pacienti trpí především respiračními problémy, z nichž mnohé ještě zhoršuje nedostatek vhodných léků. Nejsou tu žádní lékaři a těch pár sester a lapiduchů těžko může pacientům ulehčit jejich trápení. Nicméně místnost je alespoň teplá a suchá, což je v případě této země uprostřed ledové zimy mimořádný luxus. Bohdan Taras Kondratjuk sedí na lehátku na konci místnosti. Jako válečný hrdina má nárok na soukromí, jež mu poskytuje před lůžkem pověšené prostěradlo. Než promluví, odkašle si do kapesníku.)

Chaos. Nevím, jak jinak to popsat, to kompletní selhání organizace, pořádku, kontroly. Právě jsme prošli brutálními bitvami: Luck, Rovno, Novograd a Žitomir, podělaný Žitomir. Moji muži byli unavení. Měli dost toho, co viděli, toho, co museli dělat, a celou tu dobu neznali nic jiného než to, že se stahovali – akce provedená z týlu, útěk. Každý den člověk slyšel, že padlo další město, že další silnice je neprůjezdná a další rota rozprášená.

Kyjev měl být bezpečný, ležel za liniemi. Měl být centrem naší nové bezpečné zóny, dobře bráněný, plně zásobovaný, klidný. A co se stane sotva přijdeme? Dostanu rozkaz odpočívat a přezbrojit? Opravit vozidla doplnit stavy a vyléčit zraněné? Ne, samozřejmě ne! Proč by to mělo být tak, jak by to mělo být? Nikdy před tím to tak nebylo.

Bezpečná zóna se opět posunovala, tentokrát na Krym. Vláda se už přesunula… prchla… do Sevastopolu. Politické i společenské uspořádání země se zhroutilo. Kyjev právě procházel totální evakuací. To byl úkol armády, tedy toho, co z ní zbylo.

Naše rota měla za úkol hlídkovat na únikové cestě u mostu Patona, což byl první elektricky svařovaný most na světě. Mnoho cizinců jeho význam srovnávalo s Eiffelovou věží v Paříži. Město předložilo projekt významné opravy mostu, jakýsi sen, který měl obnovit jeho zašlou slávu. Ale stejně jako všechno ostatní v naší zemi, ani tento sen nikdy nedošel naplnění. Už před krizí byl most synonymem pro dopravní zácpu, nyní však byl úplně přecpaný uprchlíky. Měl být uzavřen automobilové dopravě, ale kde byly všechny ty barikády, které jsme měli slíbené, beton a ocel, které by znemožnily jakýkoliv vynucený vstup na něj? Auta byla úplně všude, malé lady a žigulíky, pár mercedesů a přímo uprostřed mostu jeden mamutí nákladní VAZ. Byl převrácený na bok a blokoval téměř dva pruhy. Zkoušeli jsme s ním pohnout, kolem jeho nápravy jsme upevnili řetěz a jedním tankem se pokusili uvolnit cestu. Žádná šance. Co jsme mohli dělat?

Abyste pochopil, my jsme byli obrněná četa. Tanky, ne vojenská policie. Vojenskou policii jsme nikdy neviděli. Bylo nám opakovaně řečeno, že tam s námi bude, ale nikdy jsme neviděli jediného jejich příslušníka, ani jsme o nich neslyšeli, stejně jako o nich nic nevěděly ostatní „jednotky“ na ostatních mostech. No, už jen je nazývat „jednotky“ je vtip. Byly to prostě jen houfy chlapů v uniformách, úředníci a kuchaři; prostě kdokoliv, kdo měl co do činění s armádou, najednou řídil dopravu.

Nikdo z nás pro to nebyl vhodný, nebyl na to cvičený, natož aby byl vybaven… Kde bylo vybavení do pouličních nepokojů, které nám slibovali, všechny ty štíty a brnění, kde bylo vodní dělo? Měli jsme rozkazy „zpracovat“ všechny uprchlíky. „Zpracovat“ znamenalo, že jsme měli zjišťovat, zda uprchlíci nejsou nakažení. Ale kde tedy byli ti podělaní čokli? Jak jsme měli zjišťovat nákazu, když jsme neměli slídicí psy? Jak jsme to měli udělat, to jsme měli vizuálně prověřit každého uprchlíka? Jasně! A představte si, přesně to nám řekli, že máme dělat.

(Zavrtí hlavou.)

To si opravdu mysleli, že ti vyděšení, zpanikaření chudáci, kteří za sebou měli smrt a pár metrů před sebou bezpečí – tedy alespoň to, co oni vnímali jako bezpečí – spořádaně vytvoří hezkou frontu a nechají nás, ať je vysvlékneme a prozkoumáme každičký centimetr jejich kůže? To si mysleli, že muži budou nečinně přihlížet tomu, jak svlékáme a zkoumáme jejich ženy, matky, jejich malé dcerky? Dokážete si to představit? A my jsme se ten rozkaz opravdu snažili plnit. No existovala ostatně nějaká jiná alternativa? Pokud někdo z nás měl vůbec přežít, museli jsme je separovat. Jaký je smysl snažit se vůbec někoho evakuovat, pokud by ti lidé s sebou měli přinést nákazu?

(Zavrtí hlavou a hořce se zasměje.)

Byla to katastrofa! Někteří prostě odmítli, jiní se snažili utíkat nebo dokonce skočili do řeky. Propukaly šarvátky a hádky. Mnozí z mých mužů byli ošklivě zbiti, tři pobodáni, jednoho zastřelil vyděšený dědek starým zrezivělým Tokarevem. Vsadím se, že byl mrtvý, ještě než spadl do vody.

Já jsem tam nebyl, abyste tomu dobře rozuměl. Já jsem seděl u vysílačky a snažil se dovolat se pomoci. Pořád jsem slyšel jen to, že pomoc už je na cestě, že máme vytrvat, nezoufat, pomoc je prý na cestě.

Za Dněprem hořel Kyjev. Z centra města rostly černé sloupy dýmu. Stáli jsme po větru; zápach té směsice z hořícího dřeva, gumy a spálené kůže byl strašný. Nevěděli jsme, jak daleko od nás v tu chvíli byli, zda kilometr nebo ještě méně. Nahoře na kopci oheň zachvátil klášter. Hrozná tragédie. Měl vysoké zdi, strategicky výhodnou polohu – tam jsme se mohli opevnit. Každý kadet z prvního ročníku by z kláštera udělal neproniknutelnou pevnost – do sklepů by dal zásoby, zatarasil brány a na věže by rozmístil ostřelovače. Ti by mohli držet most… do prdele, navěky!

Najednou jsem měl pocit, že jsem něco zaslechl, nějaký zvuk z druhého břehu… takový ten zvuk, však víte, takový ten zvuk, jako když jsou všichni pohromadě a hodně blízko… i přes křik, nadávky, houkání klaksonů a vzdálenou střelbu ten zvuk poznáte.

(Pokusí se napodobit mručení oživlých mrtvol, ale namísto toho propukne v nekontrolovatelný kašel. Před ústa si dá kapesník. Když jej dá stranou, je zakrvavený.)

Právě ten zvuk bylo to, co mě odtáhlo od rádia. Pohlédl jsem se na město. Něco jsem zpozoroval, bylo to nad střechami a rychle se to blížilo.

Ty stíhačky prolétly ve výšce špičky průměrného stromu. Byly čtyři a letěly tak nízko a blízko, že se dalo pouhým okem rozpoznat, že šlo o „Hrábě“, tedy Suchoje Su-25. Co to je, do háje, říkal jsem si, to nalétávají na vjezd na most? Nebo budou bombardovat oblast za ním? Fungovalo to u Rovna, tedy alespoň těch pár minut. Hrábě zakroužily, jakoby si chtěly potvrdit správnost cíle, pak se jejich čumáky naklonily dolů a stíhačky začaly klesat přímo na nás! Matko Boží, napadlo mě, oni budou bombardovat most! Vykašlali se na evakuaci a teď tu úplně všechny pozabíjejí!

„Pryč z mostu!“ začal jsem křičet. „Všichni rychle pryč!“ Panika vystřelila davem. Vypadalo to jako vlna, jako proud elektřiny. Lidé začali ječet, snažili se tlačit dopředu, dozadu, jeden na druhého. Desítky lidí, nasoukaných do těžkého oblečení a bot, jež jim neumožňovaly plavat, skákaly do řeky.

Já jsem tahal lidi z mostu pryč a říkal jim, ať utíkají. Viděl jsem, jak stíhačky odhodily bomby, a napadlo mě, že bych na poslední chvíli mohl skočit do vody a tak se zachránit. Pak se ale nad bombami otevřely padáčky a mně bylo všechno jasné. Během okamžiku jsem pelášil pryč jako vyděšený králík. „Zavřete poklopy!“ křičel jsem. „Zavřít!“ Skočil jsem do nejbližšího tanku, práskl za sebou poklopem a nařídil posádce, ať zkontroluje těsnění. Tank, do něhož jsem skočil, byl obstarožní T-72. Nevěděli jsme, zda přetlakový systém stále ještě funguje, nikdo ho netestoval celé roky. Jediné, co jsme v té naší ocelové rakvi kromě drkotání zuby strachem mohli dělat, bylo modlit se a doufat. Střelec vzlykal, řidič seděl na svém místě jako zařezaný a velitel, mladý, možná tak dvacetiletý kluk, ležel schoulený na podlaze tanku a v rukou svíral malý křížek, který mu visel na krku. Položil jsem mu ruku na hlavu a ujistil ho, že vše bude v pořádku, ale přitom nespouštěl oči z kukátka periskopu.

RVX nejprve není v plynném skupenství, víte? Nejprve to je déšť: drobounké olejovité kapičky, které se přilepí na vše, na co dopadnou. Působí skrze póry, oči, plíce. V závislosti na dávce může být jeho účinek okamžitý. Viděl jsem, jak se údy uprchlíků začaly třást s tím, jak chemická látka začala prostupovat centrálním nervovým systémem. Začali si třít oči, snažili se něco říci, pohnout se, nadechnout. Byl jsem rád, že jsem necítil obsah jejich spodního prádla, jak jim povolily svěrače.

Proč to udělali? Nedokázal jsem to pochopit. Cožpak nejvyšší vedení nevědělo, že chemické zbraně na oživlé mrtvoly vůbec neúčinkují? Cožpak se z Žitomiru nepoučili?

První mrtvola, která se pohnula, byla nějaká žena; pohnula se o sekundu nebo tak nějak dříve než ostatní, třesoucí se ruka šátrající po zádech muže, který vypadal, že se ženu snažil při náletu ochránit. Jeho tělo se odvalilo stranou a žena na svých nejistých nohách vstala. Měla flekatou tvář protkanou spoustou černých žilek. Myslím, že mě viděla, možná viděla náš tank. Její čelist poklesla, zdvihla ruce. Viděl jsem i další, jak ožívají a vstávají, zhruba každá čtyřicátá nebo padesátá osoba, každý, kdo byl pokousaný a snažil se to skrýt.

A pak jsem tomu náletu porozuměl. Ano, oni se z Žitomiru poučili. Přišli na lepší využití svých zásob ze studené války. Jak efektivně oddělíte infikované od ostatních? Jak zajistíte, aby uprchlíci nešířili nákazu za linii bezpečí? Tohle byl jeden způsob.

Začali se plně přeměňovat, získávali pevnou půdu pod nohama a pomalu se šourali přes most směrem k nám. Zavolal jsem na střelce, byl sotva schopen ze sebe vykoktat nějakou odpověď. Kopl jsem ho do zad a zařval na něj, ať zamíří na cíle! Pár sekund to trvalo, ale nakonec zamířil na tu první ženu a zmáčkl spoušť. Coax začal štěkat a já si zacpal uši. Ostatní tanky nás v našem počínání napodobily.

O dvacet minut později bylo po všem. Vím, že jsem měl počkat na rozkazy nebo alespoň oznámit, jaká je situace nebo jaký byl výsledek náletu. Viděl jsem šest dalších kondenzačních čar po pětadvacítkách sučkách – pět z nich mířilo na zbylé mosty, poslední do centra. Rozkázal jsem naší rotě, aby se stáhla, zamířila na jihovýchod a jela, dokud to bude možné. Kolem nás ležely hromady mrtvých těl těch, kteří se dostali přes most ještě před tím chemickým náletem. Jak jsme přes ně přejížděli, praskaly.

Byl jste někdy v komplexu Muzea velké vlastenecké války? Bývala to jedna z nejimpozantnějších kyjevských budov. Nádvoří bylo plné nejrůznějších mašin: tanků, děl všech tříd a ráží, věcí od revoluce až do moderní doby. U vchodu stály dva tanky, jeden proti druhému. Teď jsou už pomalované barevnými obrázky a děti po nich mohou lézt a hrát si na nich. Byl tam také metr vysoký Železný kříž, vyrobený ze stovek opravdových Železných křížů, sebraných mrtvým Hitlerovým vojákům. Byla tam také nástěnná malba, která sahala od podlahy až ke stropu, výjev z velké bitvy. Naši vojáci jsou na ní jeden vedle druhého, jako dmoucí se vlna síly a odvahy, která dopadá na Němce, která je vyhání z naší otčiny. Je tam tolik symbolů naší národní obrany a přitom žádný z nich není tak velkolepý jako socha Rodina Mať (Vlast). Bývala to nejvyšší budova ve městě, více než šedesátimetrový mistrovský kus z čisté nerezové oceli. Ona byla to poslední, co jsem z Kyjeva viděl, ona a její vysoko pozvednutý štít a meč, to gesto věčného triumfu, a její studené, jasné oči, které sledovaly náš ústup.

REZERVACE SANDY LAKE, PROVINCIE MANITOBA, KANADA

(Jesika Hendricksová ukáže na subarktickou pustinu, rozprostírající se kolem nás. Krásy přírody nahradily trosky: opuštěná vozidla, sutiny a lidská těla vězí částečně zamrzlé v šedivém sněhu a ledu. Jesika, naturalizovaná Kanaďanka původem z Waukeshe ve Wisconsinu v USA, se podílí na chodu zdejšího Projektu na obnovu přírody. Jezdí sem od té doby, co skončily oficiální očistné akce, stejně jako několik stovek dalších dobrovolníků. Ačkoliv PNOP prohlašuje, že se v nápravě neutěšeného stavu přírody dosáhlo významného pokroku, nikdo nemůže tvrdit, že konec všech prací je v dohlednu.)

Já jim to nekladu za vinu, vládě, těm, kteří nás měli chránit. Objektivně by se možná i dalo říct, že je chápu. Nebylo možné, aby všichni následovali armádu na západ do Skalistých hor. Jak by nás tam všechny nakrmili, jak by nás mohli všechny otestovat na nákazu, jak by mohli doufat, že by se jim mohlo podařit zastavit tu armádu nemrtvých, která by se za námi zcela jistě táhla? Dokážu pochopit, proč chtěli co nejvíce uprchlíků přesměrovat na sever. Co jiného také mohli dělat? Postavit proti nám u Skalistých hor vojáky nebo nás zplynovat, jako to udělali Ukrajinci? Pokud bychom se vydali na sever, měli jsme jakous takous šanci. Jakmile by poklesla teplota a zombíci by zmrzli, někteří z nás by třeba mohli přežít. To, že lidé prchali na sever v naději, že přežijí do příchodu zimy, se dělo po celém světě. Ne, nemám jim za zlé, že nás potřebovali přesměrovat na sever, to dokážu odpustit. Ale ten nezodpovědný způsob, jakým to udělali, ten nedostatek důležitých informací, které by mnoha lidem pomohly přežít… to jim nemůžu nikdy odpustit.

Byl srpen, dva týdny po Bitvě u Yonkers a jen tři dny před tím se vláda začala stahovat na západ. V naší čtvrti jsme zas tak moc vzplanutí neměli. Viděla jsem jen jedno, šest zombíků, kteří se ládovali nějakým bezdomovcem. Policie je dostala velmi rychle. To se stalo tři ulice od našeho domu a právě tehdy se můj otec rozhodl, že odjedeme.

Byli jsme v obýváku; můj otec se učil nabíjet svoji novou pušku, máma dokončovala bednění na oknech. Na všech kanálech v televizi nebylo nic jiného než zprávy o zombících; buďto živé záběry nebo záznamy z Yonkers. Když se teď na to dívám zpětně, pořád nemůžu uvěřit tomu, jak neprofesionální tehdy ty zprávy v médiích byly. Obrovská rotace tlachů, minimální množství skutečných faktů. Spousta jednoduše podaných úryvků z vyjádření celé armády „expertů“, které si odporovaly a navzájem se popíraly, každý více „šokující“ a „erudovaný“ než ten před ním. Bylo to hrozně matoucí, nikdo nevěděl, co má dělat. Jediné, na čem se ti „odborníci“ shodli, bylo, že všichni obyvatelé by měli „jít na sever“. Nemrtví v mraze ztuhnou, a proto je extrémní chladno naší jedinou nadějí. Nic jiného jsme neslyšeli. Žádné instrukce stran toho, kam přesně na sever jít, co si s sebou vzít, jak přežít, jen ta pitomá písnička, kterou v televizi všichni omílali pořád dokola: „Jděte na sever. Jděte na sever. Jděte na sever.“

„Už toho mám tak akorát dost,“ prohlásil otec a plácl do své nové pušky, „dnes večer vyrážíme a jedeme na sever.“ Snažil se, aby to znělo rozhodně. Nikdy ve svém životě se zbraní ani nedotkl. Byl to gentleman v tom původním slova smyslu (Gentleman - gentle (jemný) man (muž, člověk), (pozn. překladatele)) – byl to jemný muž. Malý, plešatý člověk s kulatým zavalitým obličejem, který zrudl pokaždé, když se rozesmál, král špatných anekdot a laciných vtípků. Vždycky pro vás něco měl, kompliment, úsměv nebo třeba malé přilepšení ke kapesnému, o němž máma neměla vědět. On byl v naší rodině ten hodný policajt; všechna důležitá rozhodnutí nechával na mámě.

Teď se mu máma snažila oponovat, chtěla, aby viděl její důvody. Bydleli jsme nad sněžnou čárou, měli jsme vše, co jsme potřebovali. Proč bychom se měli vydávat do neznáma, když jen stačilo nahromadit nějaké zásoby, ještě trochu opevnit dům a počkat, než přijdou první mrazy? Táta o tom nechtěl ani slyšet. Do podzimu už bychom také mohli být mrtví, vlastně můžeme být mrtví už během týdne! Strašným způsobem té Velké panice podlehl. Řekl nám, že to vlastně bude jako takový delší tábornický výlet. Budeme žít o hamburgerech z losího masa a zákuscích z lesních plodů. Sliboval, že mě naučí rybařit a zeptal se mne, jak si pojmenuju svého nového králičího kamaráda, až si ho v divočině chytím. Můj otec bydlel ve Waukeshi celý život. Tábořit nikdy nebyl.

(Ukáže na cosi v ledu – soubor polámaných DVD.)

Tak tohle si lidi s sebou brali: fény, herní konzole GameCube, hromady notebooků. Neřekla bych, že byli tak hloupí, že by si byli mysleli, že je využijí. Možná někteří si to přece jen mysleli. Ale myslím, že většina lidí se prostě jen bála, že o ně přijde, že se za půl roku vrátí do svých domovů a najdou je vyrabované. My jsme si mysleli, že si s sebou bereme jen samé užitečné věci. Teplé oblečení, věci na vaření, něco z lékárničky a spousty jídla v konzervách, které jsme byli s to pobrat. Vypadalo to, že máme jídla na pár let. Polovinu jsme snědli už na cestě nahoru. To mě ale netrápilo, to naše trmácení na sever mi přišlo jako dobrodružství.

Všechny ty zacpané ulice a násilí, o nichž se tak často mluví, ty se nás vůbec netýkaly. My jsme byli v první vlně. Jediní lidé, kteří jeli před námi, byli Kanaďané, a většina z nich už byla stejně dávno pryč. Na sinicích byl přesto dost hustý provoz, víc aut, než jsem kdy v životě viděla, ale vše šlo rychle a jediná místa, která byla opravdu ucpaná, byla města na silnicích nebo parky.

Parky?

Parky, vyznačená tábořiště, vlastně jakékoliv místo, kde lidi seznali, že už dojeli dost daleko. Můj táta na ně hleděl spatra a říkal o nich, že jsou krátkozrací a nerozumní. Říkal, že jsme stále ještě příliš blízko center s vysokým počtem obyvatel, a jediný způsob, jak vše přežít, je dojet tak daleko na sever, kam to až půjde. Máma vždycky namítala, že to není jejich chyba, že většině z nich prostě jen došel benzín. „A čí chyba to teda je?“ opáčil vždycky táta. Na střeše našeho auta jsme měli spoustu zásobních kanystrů s benzínem. Táta si začal dělat zásoby benzínu už v prvních dnech Velké paniky. Projeli jsme mnoha místy, kde se doprava zadrhla – bylo to vždycky u benzínových pump, z nichž většina už ale měla vyvěšenou ceduli s nápisem BENZÍN NENÍ. Táta kolem nich projížděl opravdu rychle. On ostatně projížděl rychle i kolem jiných věcí, kolem aut, která chcípla a potřebovala nahodit, či kolem stopařů, kteří chtěli svézt. Těch bylo opravdu hodně, místy šli v řadách po krajnici a vypadali přesně tak, jak si člověk představuje, že by měli uprchlíci vypadat. Čas od času někomu zastavilo auto a najednou chtěli svézt všichni. „Vidíte, do čeho se sami uvrtali?“ To byl celý můj otec.

I my jsme zastavili – jedné ženě; šla sama a táhla za sebou takový ten kufr na kolečkách. Vypadala vcelku neškodně, samotná ženská v dešti. Možná z toho důvodu přiměla máma mého otce, aby jí zastavil. Jmenovala se Patty a byla z Winnipegu. Jak se tam dostala, to nám neřekla a my se ani neptali. Byla nám hrozně vděčná, že jsme jí zastavili, a snažila se dát mým rodičům všechny peníze, co u sebe měla. Máma je odmítla a slíbila jí, že ji dovezeme tak daleko, jak pojedeme my. Patty začala plakat a děkovala nám. Byla jsem na své rodiče pyšná, že udělali správnou věc, dokud Patty nekýchla a odněkud nevytáhla kapesník, aby se vysmrkala. Levou ruku měla v kapse od té doby, co jsme ji nabrali. A když tak vytáhla ten kapesník, bylo vidět, že tu ruku má ovázanou nějakou látkou a na ní byl flek, co vypadal jako krev. Zpozorovala, že jsme to zpozorovali a najednou vypadala nervózně. Řekla nám, že se nemusíme bát, že se jen náhodou trochu řízla. Můj táta se podíval na mámu a oba najednou ztichli. Na mě se nepodívali, nic neříkali. Tu noc mě probudilo prásknutí dveří, jak je někdo zabouchl. Vždycky jsme dělali pauzy, abychom mohli jít na záchod. Naši mě pokaždé vzbudili, jestli se mi náhodou nechce, ale tentokrát jsem nevěděla, co se děje, dokud se auto znovu nerozjelo. Rozhlédla jsem se, kde je Patty, ale ta byla pryč. Zeptala jsem se rodičů, co se stalo, a oni odpověděli, že Patty je požádala, aby zastavili, že chce vystoupit. Ohlédla jsem se a myslím, že jsem ji zadním oknem viděla, malou postavičku, která byla každou sekundou menší a menší. Měla jsem pocit, že za námi běžela, ale byla jsem tak utahaná a zmatená, že jsem si nemohla být jistá. Možná jsem jen nechtěla nic vědět. Hodně jsem toho naší cestě na sever odfiltrovávala.

Jako co například?

Jako třeba ty další „stopaře“, takové ty, co neběželi. Moc jich nebylo – neopomeňte, mluvíme o první vlně uprchlíků. Jestli jsme jich potkali půl tuctu, tak je to moc; potáceli se prostředkem silnice, a když jsme se připlížili, zvedali ruce. Táta se jim vždycky vyhnul a máma mi nakázala, ať dám hlavu dolů. Nikdy jsem je neviděla z příliš velké blízkosti – nacpala jsem obličej do sedadla a zavřela oči. Nechtěla jsem je vidět. Vždycky jsem přitom myslela na hamburgery z losího masa a sladké lesní plody. Bylo to, jako bych jela do země zaslíbené. Věděla jsem, že jakmile se dostaneme dost daleko na sever, všechno bude dobré.

Chvíli tak tomu skutečně bylo. Náš tábor stál hned na břehu jezera nebylo v něm nějak zvlášť moc lidí, spíš tak akorát, abychom měli pocit „bezpečí“, víte, kdyby se náhodou objevila nějaká ta mrtvola. Všichni byli velmi přátelští, měli jsme všichni obrovský, společný pocit úlevy. Nejprve to vypadalo jako nějaká párty. Každou noc se pořádalo společné vaření, lidé přinášeli cokoliv, co ten den ulovili nebo chytili, především tedy chytili v jezeře. Nějací kluci hodili do jezera dynamit, ozvala se strašná rána a pak všechny ryby vyplavaly na hladinu. Na ty zvuky nikdy nezapomenu, na exploze nebo randál motorových pil, jak lidé káceli stromy, nebo na hudbu z autorádií a nástrojů, které si s sebou přivezli. Všichni jsme po nocích sedávali u velkých táboráků, u obrovských ohňů, v nichž hořely na sebe naházené klády.

To bylo tehdy, když kolem ještě byly stromy, ještě před tím, než se začali objevovat lidé z druhé a třetí vlny, kdy už nezbývalo nic jiného, než pálit listí a pařezy, a pak nakonec úplně cokoliv, co člověku přišlo pod ruku. Puch hořícího plastu a gumy byl hrozný, zůstával vám v ústech, ve vlasech. V tu dobu už byly všechny ryby pryč, stejně jako cokoliv jiného, co by se dalo ulovit. Ale jak se zdálo, nikdo se tím neznepokojoval. Každý počítal s tím, že zima nemrtvé zmrazí.

Dobrá, mrtví sice zmrzli, ale jak jste vy chtěli přežít zimu?

Dobrá otázka. Řekla bych, že většina lidí tak daleko neviděla a nepřemýšlela. Možná měli za to, že nás přijdou zachránit „úřady“ nebo si prostě mysleli, že se jednoduše sbalí a namíří si to zpět domů. Jsem si jista, že spousta lidí nemyslela na nic jiného než na další den; byli vděční, že jsou konečně v bezpečí a spoléhali na to, že ono už to nějak dopadne. „Budeme doma cobydup,“ říkávali. „Do Vánoc to bude pryč.“

(Upozorní mě na další předmět v ledu, spací pytel s potiskem Sponge Boba. Je malinkatý a potřísněný hnědými skvrnami.)

Co myslíte, co za to může, přetopená ložnice doma u kamarádky? No dobrá, třeba už nesehnali pořádný spacák – obchody s vybavením pro pobyt v přírodě byly vykoupené nebo vyrabované jako první – ale nevěřil byste, jak neinformovaní a nezkušení někteří z těch lidí byli. Spousta z nich přijížděla z jižních států USA, někteří dokonce až z takové dálky, jako je jižní Mexiko. Bylo možné vidět lidi, kteří lezli do spacáků s botami na nohou a neuvědomovali si, že jim zavázané boty omezují cirkulaci krve. Byli tací, kteří pili, aby se zahřáli, a přitom neměli ani tušení o tom, že si tím vlastně snižují teplotu těla, protože vydávají více tepla. Mohl jste vidět lidi, kteří na sobě měli tlusté, těžké kabáty a pod nimi nic jiného než tričko. Jakmile se pustili do něčeho fyzicky namáhavého, začalo jim být horko a tak si ten kabát sundali. Byli celí zpocení, protože bavlna zadržuje vlhkost. A pak stačilo, aby je ofoukl lehounký větřík… to první září onemocnělo mnoho lidí. Nachlazení a chřipka. A my ostatní jsme to od nich chytili.

Na začátku byli všichni přátelští. Spolupracovali jsme. Vyměňovali jsme si mezi sebou věci, které jsme potřebovali, dokonce si je i kupovali. Peníze stále ještě měly nějakou hodnotu. Každý si myslel, že banky brzy znovu otevřou. Pokaždé, když máma s tátou šli sehnat něco k snědku, nechali mě u nějakého souseda. Měla jsem malé rádio, takové to tábornické rádio, co musíte zatočit klikou, aby se vám rozběhlo, takže jsme každou noc poslouchali zprávy. Nebylo tam nic jiného, než to, jak se armáda stahuje a nechává lidi ve štychu. Poslouchávali jsme nad autoatlasem Spojených států a ukazovali si na mapě města, která se ve zprávách objevila. Vždycky jsem seděla tátovi na klíně. „Vidíte,“ říkával, „nedostali se odtamtud včas. Nebyli tak chytří jako my.“ A pokusil se usmát. Chvíli jsem si myslela, že má pravdu.

Ale po prvním měsíci, když začalo docházet jídlo, ochladilo se a dny byly neustále kratší, začali být lidé zlí. Už se nepořádaly žádné společné ohně, ani hromadné vaření nebo zpívání. V táboře byl najednou nepořádek, lidé po sobě přestali uklízet. Několikrát jsem dokonce šlápla do lidského hovna. Nikdo se ani neobtěžoval ho zahrabat.

Naši mě přestali nechávat samotnou se sousedy, nikomu nevěřili. Přestalo být bezpečno, propukaly hádky a rvačky. Viděla jsem dvě ženy, jak se perou o kožich – roztrhly ho přesně v půlce. Viděla jsem, jak jeden chlápek chytil druhého, jenž se pokoušel ukrást cosi z jeho auta a rozmlátil mu hlavu montpákou na pneumatiky. Spousta hádek a rvaček se odehrávala v noci. Čas od času člověk uslyšel výstřel a pak něčí pláč. Jednou jsme zaslechli, jak se někdo krade kolem našeho provizorního stanu, který jsme zbudovali nad naším autem. Táta vyšel ven. I přes to, že jsem si rukama zacpávala uši, jsem ten křik slyšela. Pak spustila tátova puška. Někdo zařval. Táta přišel zpátky dovnitř celý bledý. Nikdy jsem se ho nezeptala na to, co se tam stalo.

Lidé se semknuli jen v případě, že se objevily mrtvoly. Byli to ti nemrtví, kteří se táhli za třetí vlnou a přicházeli sami nebo v malých skupinkách. To se dělo co pár dní. Někdo vždycky spustil poplach, načež se všichni seběhli, aby přicházející zombie zlikvidovali. A pak, jen co byli všichni mrtví zlikvidovaní, jsme se zase obrátili jeden proti druhému.

Jakmile už se ochladilo natolik, že zamrzlo jezero a mrtvoly se přestaly objevovat, spousta lidí dospěla k názoru, že je bezpečné se vydat na pochod domů.

Na pochod? Oni nejeli auty?

Nebyl benzín. Všechen použili na vaření nebo na to, aby si zatopili v autech. Každý den odcházely skupinky hladových zoufalců v otrhaných šatech a všichni s sebou táhli spoustu zbytečného harampádí, které si s sebou přivezli, a všichni měli ve tvářích ten výraz zoufalé naděje.

„Kam si myslí, že jdou?“ komentoval to vždycky můj otec. „Copak jim nedochází, že jižněji taková zima není? Copak neví, co tam na ně čeká?“ Byl přesvědčený, že pokud vydržíme dost dlouho, dříve či později se situace zlepší. To bylo v říjnu, kdy jsem pořád ještě vypadala jako lidská bytost.

(Dojdeme k hromadě kostí. Jejich příliš mnoho, aby se daly spočítat. Válí se v jámě, zpola skryté pod ledem.)

Jako děcko jsem byla docela tlustá. Nikdy jsem nedělala žádný sport, žila jsem na jídle z fastfoodů a sladkých tyčinkách. Když jsme v září přijeli, byla jsem jen malinko hubenější. Ale v listopadu už jsem byla jako kostlivec. Máma s tátou nevypadali o nic lépe. Tátovo bříško bylo pryč, mámě z tváře vystupovaly lícní kosti. Hodně se hádali, ve své podstatě se hádali kvůli všemu. To mě děsilo víc než cokoliv jiného. Doma na sebe nikdy nezvýšili hlas. Byli učitelé, takoví ti „progresivní lidé“. Sem tam byla doma u večeře trochu napjatá atmosféra nebo ticho, ale že by na sebe zvyšovali hlas, to ne. Teď ale po sobě šli pokaždé, když měli příležitost. Jednou, bylo to kolem Dne díkůvzdání… nebyla jsem schopná se dostat ze spacáku. Měla jsem nafouklé břicho a na rtech a na nose spoustu boláků. Od souseda z karavanu se k nám linula vůně; něco vařili a vonělo to opravdu dobře. Máma s tátou byli venku a hádali se. Máma tvrdila, že „to“ je jediná možnost. Nevím, co to „to“ mělo znamenat. Řekla, že „to“ nebylo „tak špatné“, protože to byli naši sousedé, ne my, kdo „to dělají“. Táta opáčil, že na takovou úroveň nikdy neklesneme a že by se máma měla stydět. V ten moment se máma do táty pustila a začala na něj ječet, že je to stejně jen jeho chyba, že tu trčíme a že umírám. Řekla mu, že opravdový chlap by věděl, co dělat. Nazvala ho „srábkem“ a řekla, že beztak chce, abychom umřeli, aby pak mohl utéct a žít jako „buzerant“, což vždycky věděla, že je. Táta jí odpověděl, ať drží kurva hubu. Můj táta nikdy nemluvil sprostě. Pak jsem zvenčí něco uslyšela, takové mlasknutí. Když se máma vrátila dovnitř, na pravém oku si držela hromádku sněhu. Hned za ní přišel táta. Neřekl ani slovo. Ve tváři měl výraz, jaký jsem u něj nikdy neviděla; vypadal, jako by byl úplně někdo jiný. Sebral moje rádio, které si spousta lidí chtěla dlouho koupit… nebo ukrást, a vyšel ven směrem k sousednímu karavanu. Když se o deset minut později vrátil, rádio už neměl, ale v ruce držel velký kbelík plný kouřící horké zeleninové směsi s masem. Bylo to tak dobré! Máma mi nakázala, abych nejedla moc rychle. Krmila mě po malých lžičkách. Vypadala, že se jí ulevilo. Na tváři mého otce byl stále ten výraz. Tentýž výraz, který jsem za pár měsíců měla ve tváři i já, to když máma i táta onemocněli a já jsem je musela krmit.

(Pokleknu, abych prozkoumal tu hromadu kostí. Všechny jsou zlomené a chybí v nich morek.)

Opravdová zima přišla v prosinci. Sníh byl doslova nad našimi hlavami, celé hory ho tam byly, hustý a celý šedivý od špíny. Tábor ztichl. Už žádné hádky a rvačky, žádné střílení. Do Štědrého dne jsme už měli spousty jídla.

(Pozdvihne kost, která vypadá jako miniaturní stehenní kost. Je patrné, že byla oškrabána nožem.)

Říká se, že tu zimu zemřelo jedenáct miliónů lidí, a to pouze v Severní Americe. To číslo nezahrnuje jiná místa, jako třeba Grónsko, Island nebo Skandinávii. A ani nechci myslet na Sibiř, na všechny ty uprchlíky z jižní Číny nebo na Japonce, kteří nikdy nevytáhli paty z města, na všechny ty nebožáky z Indie. To byla první Šedá zima, kdy špína v oblacích začala měnit počasí. Existují názory, že část té špíny – nevím jaká část – byl popel z lidských ostatků.

(Nad jámu zapíchne cedulku.)

Trvalo to dlouho, ale nakonec slunce vyšlo, začalo se oteplovat a sníh se konečně začal rozpouštět. Někdy před polovinou července konečně přišlo jaro. A také oživlé mrtvoly.

(Slyšíme volání jednoho z členů Jesičina týmu. Ukazuje nám zombie, uvězněného od pasu dolů v ledu. Hlava, ruce a horní část trupu jsou živé, zombie sebou mele a mručí a chňape po nás.)

Z jakého důvodu po zmrznutí zase ožívají? Všechny buňky v lidském těle obsahují vodu, že? A ta, když zmrzne, se roztáhne a zničí stěny buňky. Z toho důvodu není možné zmrazit lidi v hibernaci, proč to ale funguje u oživlých mrtvol?

(Zombie udělá jeden mohutný výpad naším směrem; spodní část těla, která je uvězněná v ledu, se začne trhat. Jesika pozdvihne svou zbraň, dlouhé železné páčidlo, a nenuceným, přirozeným pohybem roztříští té nestvůře lebku.)

JEZERNÍ PALÁC UDAIPUR, JEZERO PICHOLA, RÁDŽASTÁN, INDIE

(Tato idylická, téměř pohádková budova, zakrývající celý ostrov Jagniwas, kdysi bývala maharádžova rezidence, pak luxusní hotel, poté útočiště pro stovky uprchlíků, které nakonec zabila epidemie cholery. Pod vedením Sardara Khana, projektového manažera, se hotel, stejně jako jezero, uprostřed něhož ostrov leží, a město, které ho obklopuje, konečně navrací k životu. Když pan Khan vzpomíná, nezní jako bitvami ošlehaný civilní inženýr s vysokým vzděláním, ale spíše jako mladý, ustrašený svobodník, který se jednoho dne ocitl ve vřavě a zmatku horské silnice.)

Vybavuji si opice, stovky opic, lezoucích a míhajících se mezi vozidly, skákaly dokonce i lidem po hlavách! Sledoval jsem je už od Čandigarhu – jak se ulice plnily živými mrtvolami, opice skákaly ze střech a balkónů. Vzpomínám si, že aby unikly rukám mrtvol, které po nich chňapaly, rozprchly se, vylezly na telefonní stožáry a tam brebentily. Některé opice ani nečekaly na to, až na ně zaútočí; ony věděly, co se stane. A teď byly i tady, na té úzké, do kopce se klikatící himálajské kozí stezce. Byla označená jako silnice, ale i v dobách míru byla nechvalně proslulá jako cesta-zabiják. Kolem odstavených nebo opuštěných vozidel proudily davy uprchlíků, někteří přes ta vozidla dokonce i lezli. Lidé s sebou pořád ještě vláčeli kufry a krabice; jeden muž se tvrdohlavě držel monitoru počítače. Na jeho hlavě přistála opice, která chtěla muže využít jako odraznou plochu pro další skok, ale ten stál příliš u kraje, takže se oba dva skutáleli dolů. Vypadalo to, jako že každou chvíli někdo ztratil pevnou půdu pod nohama. Těch lidí tam prostě bylo moc. A silnice ani neměla svodidla. Viděl jsem, jak se zřítil celý autobus – ani nevím, jak se to stalo, ten autobus nebyl v pohybu. Pasažéři lezli okny, protože dveře toho autobusu nešly otevřít kvůli tomu, kolik bylo venku pěších. Ve chvíli, kdy se autobus začal převracet, z jednoho okna vylézala žena. Byla už skoro venku. Držela něco v náručí, pevně to k sobě vinula. Říkám si, že se to nehýbalo ani neplakalo, že to byl jen balík prádla. Nikdo v její blízkosti se jí nepokusil pomoci. Ba co víc, nikdo se ani nepodíval, všichni si hleděli své cesty a mašírovali si to dál. Když se mi občas o tomhle momentu zdá, nedokážu ty lidi rozlišit od opic.

Já jsem tam ani neměl být, vždyť nejsem žádný ženista. Byl jsem tam s BRO (BRO: Border Roads Organization, Správa pohraničních silnic.), mým úkolem bylo stavět silnice, ne je vyhazovat do vzduchu. Prostě jsem se tak potuloval po stavební oblasti v okolí města Shimla a snažil se najít zbytky mé jednotky, když mě ten ženista, seržant Mukherjee, chytil za rukáv a říká, „Vy, vojáku, umíte řídit?“

Myslím, že jsem ze sebe vypravil něco ve smyslu souhlasu a najednou mě Mukherjee cpe do džípu na sedadlo řidiče a sám skáče vedle mě, na klíně nějaký přístroj, jenž vypadal jako rádio. „Zpátky do průsmyku! Jeďte! Jeďte!“ Rozjel jsem se po silnici, bral zatáčky smykem, brzdy skřípěly a přitom jsem se zoufale snažil seržantovi vysvětlit, že jsem řidič parního válce a ani na to že nemám dostatečnou kvalifikaci. Mukherjee mě neposlouchal. Vrtal se v tom přístroji, co měl na klíně. „Nálože jsou už nastavené,“ vysvětloval. „Teď už budeme jenom čekat na rozkaz.“

„Jaké nálože?“ zeptal jsem se. „Jaký rozkaz?“

„Rozkaz vyhodit průsmyk do vzduchu, vy tupče!“ zařval na mě a ukazoval na tu věc ve svém klíně. Už jsem to poznával, byl to detonátor. „Jak jinak je sakra zastavíme?“

Tak nějak jsem tušil, že náš ústup do Himálají měl něco do činění s nějakým úžasným plánem a tato část onoho plánu znamenala uzavření všech horských průsmyků, aby se jimi oživlé mrtvoly nemohly dostat dál. Ani ve snu by mě nenapadlo, že budu jeho důležitou součástí! Raději nebudu opakovat ta ostrá slova, co jsem tehdy, když jsme přijeli do průsmyku a zjistili, že je stále plný uprchlíků, Mukherjeemu řekl, ani jeho stejně ostrou reakci.

„Má být prázdná!“ křičel. „Už žádní další uprchlíci!“

Všimli jsme si, jak kolem džípu proběhl voják v uniformě Rashtriya Rifles, jednotek, které měly zajišťovat vjezd na tu horskou silnici. Mukherjee seskočil z džípu a rychle po něm chňapnul. „Co má tohle bejt, sakra?“ vyštěkl na něj; byl pořádný kus chlapa, ostrý a naštvaný. „Měli jste se postarat o to, aby na té silnici nikdo nebyl!“ Ten druhý muž z Rashtriya Rifles byl stejně naštvaný a stejně vyděšený. „Jestli chcete zastřelit svoji vlastní babičku, tak prosím!“ Odstrčil seržanta stranou a pokračoval dál.

Mukherjee naladil rádio a podal hlášení, že na silnici stále ještě vládne čilý ruch. Odpověděl mu vysoko položený, frenetický hlas nějakého mladšího důstojníka, který ječel, že má rozkaz vyhodit silnici do povětří bez ohledu na to, kolik na ní bude lidí. Mukherjee rozzlobeně opáčil, že musí počkat, dokud nebude silnice prázdná. Pokud by nálože odpálil hned teď, nejenže by zabil stovky lidí na silnici, ale také by uvěznil ty tisíce, které jsou ještě na druhé straně. Ten hlas na druhé straně úsečně odpověděl, že ta silnice nebude nikdy úplně prázdná, že jediné, co za těmi lidmi je, jsou zástupy bůhví kolika milionů zombie. Mukherjee odvětil, že silnici vyhodí do vzduchu, až tam ti zombie budou, ani o sekundu dříve, a že nehodlá spáchat masovou vraždu, ať si nějaká nadporučická nula…

Ale najednou Mukherjee v půlce věty zmlkl a podíval se někam za moji hlavu. Otočil jsem se a zjistil jsem, že zírám přímo do tváře generála Rádže-Singha! Netuším, odkud se tam vzal a proč tam vůbec byl… dodnes mi nikdo nevěří, ne tomu, že by tam on nebyl, ale tomu, že jsem tam byl já. Pár centimetrů jsem od něj stál, od Tygra z Dillí! Slyšel jsem, že lidé mají tendenci vnímat ty, které respektují, jako fyzicky vyšší, než ve skutečnosti jsou. V mém mozku generál Rádž-Singh byl prakticky obr. A to i přes svoji potrhanou uniformu, zakrvácený turban, pásku přes pravé oko a obvaz na nose (jeden z jeho mužů ho praštil do obličeje, jen aby ho dostal do posledního vrtulníku z Gandhi Parku). Generál Rádž-Singh…

(Khan se zhluboka nadechne a vypne pyšně hrudník.)

„Pánové,“ začal… říkal nám „pánové“ a pečlivě nám vysvětlil, že ta silnice musí být okamžitě zničena. Letectvo, tedy to, co z něj zbylo, mělo stran uzavření horských průsmyků své vlastní rozkazy. V tu chvíli nad naší pozicí hlídkoval jeden jediný stíhací bombardér Shamsher (Jedná se o indické označení letounu SEPECAT Jaguar, (pozn. překladatele)). Pokud nebudeme schopni rozkaz provést nebo ho odmítneme vykonat, pak úkolem pilota toho letounu bylo snést na zem „Šivův hněv“. „Víte, co to znamená?“ zeptal se nás Rádž-Singh. Možná si myslel, že jsem byl příliš mladý na to, abych tomu porozuměl, nebo nějak správně usoudil, že jsem muslim, nicméně ačkoliv jsem o hinduistických božstvech zkázy nevěděl vůbec nic, každý, kdo nosil uniformu, slyšel zkazky o „tajném“ kódovém označení pro použití termonukleárních zbraní.

Cožpak to by průsmyk nezničilo?

Ano, a kromě toho také polovinu celého pohoří! Namísto úzkého krčku, lemovaného příkrými srázy, by se vytvořila obrovská, mírně se svažující plošina. Celý smysl zničení těchto silnic spočíval v tom, že tak měla být vytvořena bariéra, která by byla pro oživlé mrtvoly naprosto nepřístupná a teď nějaký idiotský generál z letectva, který musel mít z atomových zbraní erekci, chtěl dát mrtvolám tímto způsobem perfektní přístup přímo do bezpečné zóny!

Mukherjee polkl a nevěděl, co dělat, dokud Tygr nenatáhl ruku po detonátoru. On, náš hrdina, byl ochoten na sebe vzít tíhu vykonání masové vraždy. Seržant mu se slzami na krajíčku detonátor podal. Generál Rádž-Singh mu poděkoval, poděkoval nám oběma, zašeptal modlitbu a pak palci zmáčkl odpalovací tlačítka na detonátoru. Nic se nestalo. Zkusil to ještě jednou – nic. Zkontroloval baterie, všechna spojení a zmáčkl tlačítka potřetí. Nic. Problém nebyl v detonátoru. Něco se stalo s náložemi, které byly zakopané o půl kilometru pod námi, přímo uprostřed hada z uprchlíků.

Tak to je konec, pomyslel jsem si, všichni tady umřeme. Jediné, na co jsem v tu chvíli myslel, bylo, jak se odtamtud dostat, dost daleko na to, aby mě atomový výbuch nezasáhl. Pořád mám kvůli těmto myšlenkám, kvůli tomu, že jsem se v ten moment staral jen sám o sebe, výčitky svědomí.

Díky Bohu za generála Rádže-Singha. Reagoval… reagoval přesně tak, jak byste očekával, že se živoucí legenda zachová. Přikázal nám, abychom odtamtud rychle zmizeli, zachránili se a jeli do Shimly, pak se otočil a vběhl přímo do toho davu. Podívali jsme se s Mukherjeem na sebe a bez většího váhání, což říkám moc rád, jsme se vydali za ním.

Teď jsme chtěli být také hrdinové a chránit generála před davem. Jak vtipné! Jakmile nás pohltily masy lidí jako rozbouřená řeka, už jsme ho neviděli. Lidé se na mě tlačili ze všech směrů, strkali do mě a šťouchali. Ani nevím, kdy mi někdo dal pěstí do oka. Křičel jsem, že musím projít, že jde o vojenskou záležitost. Nikdo mě neposlouchal. Několikrát jsem vystřelil do vzduchu. Nikdo si toho ani nevšiml. Dokonce jsem zvažoval, že bych vystřelil do davu. Začínal jsem z těch lidí být zoufalý. Koutkem oka jsem zahlédl Mukherjeeho, jak se s nějakým mužem kutálí po svahu dolů a pořád bojuje o svoji pušku. Otočil jsem se za generálem Rádž-Singhem, ale nemohl jsem ho mezi těmi lidmi najít. Volal jsem jeho jméno, snažil se ho zpozorovat nad hlavami lidí v davu. Vylezl jsem na střechu mikrobusu a snažil se zorientovat. Pak se zvedl vítr; přinášel s sebou puch a mručení, které rezonovalo celým údolím. Nějakého půl kilometru přede mnou se najednou dav rozeběhl. Napínal jsem zrak… mhouřil oči. Mrtví přicházeli. Pomalu a odhodlaně, a ve stejně sevřených šicích, v jakých šli uprchlíci, které nemrtví chtěli sežrat.

Mikrobus se otřásl a já jsem spadl dolů. Nejdříve jsem plul po moři lidských těl, pak jsem byl z ničeho nic pod nimi a po mně dupaly boty a bosé nohy. Cítil jsem, jak mi praskají žebra, kašlal jsem a polykal krev. Odtáhl jsem se pod mikrobus, tělo mě bolelo a pálilo. Nemohl jsem promluvit. Skoro nic jsem neviděl. Slyšel jsem, jak zombie přicházejí. Odhadoval jsem, že nemohou být víc než dvě stě metrů ode mě. Přísahal jsem si, že nezemřu jako ti ostatní, které mrtvoly roztrhaly na kusy, jako ta kráva, kterou jsem viděl umírat na břehu řeky Satluj v Rupnagaru. Zašátral jsem na svém boku po pistoli, ale ta nefungovala. Nadával jsem a brečel. Myslel jsem si, že v takový okamžik se obrátím k Bohu, ale byl jsem tak vyděšený a naštvaný, že jsem začal hlavou mlátit do podvozku toho mikrobusu. Myslel jsem si, že pokud se třísknu pořádně, rozmlátím si lebku. Zničehonic se ozval ohlušující randál a země pode mnou se vzedmula. Vlna křiku a mručení se mísila s tou mocnou explozí. Obličejem jsem narazil do auta nade mnou a upadl do bezvědomí.

První věc, na kterou si vzpomínám, když jsem přišel k sobě, byl velmi slabý zvuk. Nejdříve jsem si myslel, že to je voda. Znělo to, jako když rychle kape voda… kap, kap, kap, tak nějak. Ten zvuk začal být zřetelnější a najednou jsem si začal uvědomovat i další dva zvuky… praskání v mém rádiu – jak je možné, že se nerozbilo, to prostě nevím – a pak to všudypřítomné mručení oživlých mrtvol. Vylezl jsem zpod mikrobusu. Alespoň moje nohy na tom byly dobře, takže jsem se postavil. Došlo mi, že jsem sám. Žádní uprchlíci, žádný generál Rádž-Singh. Stál jsem uprostřed opuštěné horské stezky, mezi spoustou odhozených osobních věcí. Přede mnou stála očouzená stěna a za ní druhá strana do vzduchu vyhozené silnice.

Odtamtud přicházelo to mručení. Oživlé mrtvoly po mně stále šly. S vyvalenýma očima a napřaženýma rukama v celých houfech padaly přes okraj zničené silnice. To bylo to kapání. Ten zvuk vydávala jejich těla, která se hluboko pod hranou zničené silnice tříštila o dno údolí.

Tygr musel odpálit nálože ručně. Řekl bych, že se k nim musel dostat ve stejný čas jako oživlé mrtvoly. Doufám, že se do něj nestihly zakousnout. Doufám, že ta jeho socha, která dnes stojí nad moderní, čtyřproudovou dálnicí, se Tygrovi líbí. V ten okamžik jsem ale nad jeho obětí nepřemýšlel. Ani jsem si nebyl jistý, zda je to všechno skutečné. V tichosti jsem zíral na ten vodopád nemrtvých, padající do údolí, a v rádiu poslouchal hlášení ostatních jednotek:

„Vikasnagar: Zajištěno.“

„Bilaspur: Zajištěno.“

„Džawala Mukhi: Zajištěno.“

„Všechny průsmyky hlásí zajištěno. Konec!“

Zdá se mi to? pomyslel jsem si. Zešílel jsem?

Ten opičák situaci vůbec nepomohl. Seděl na střeše mikrobusu a sledoval, jak nemrtví padají na dno údolí. Jeho tvář vypadala tak klidně, tak inteligentně – jakoby to všechno chápal. Skoro jsem si přál, aby se na mě otočil a řekl „Toto je obrat v této válce! Konečně jsme je zastavili! Konečně jsme v bezpečí!“ Ale místo toho se objevil jeho malý penis a ten opičák se mi vyčůral do obličeje.

DOMÁCÍ FRONTA: SPOJENÉ STÁTY AMERICKÉ

TAOS, NOVÉ MEXIKO

(Arthur Sinclair mladší je ideálem starosvětského šlechtice: je vysoký a štíhlý, má nakrátko sestříhané bílé vlasy a afektovaný harvardský přízvuk. Mluví jakoby do éteru, málokdy naváže oční kontakt s posluchačem nebo se odmlčí, aby umožnil klást otázky. Během války byl pan Sinclair ředitelem vládou nově zřízeného oddělení ÚSTUP neboli Útvaru STrategického Územně-technického Plánování.)

Nevím, kdo vymyslel tu zkratku „ÚSTUP“, rozhodně však nemohl vymyslet nic přiléhavějšího. Ustavení defenzivní linie u Skalistých hor možná mohlo vytvořit teoretickou „bezpečnou zónu“, ve skutečnosti se však tato zóna sestávala především ze sutin a uprchlíků. Nebylo v ní nic než miliony hladovějících a nemocných lidí bez domova. Průmysl byl v troskách, doprava a obchod přestaly existovat, a to všechno doplňovaly oživlé mrtvoly, které jednak útočily na linie ve Skalistých horách, ale také se rojily uvnitř bezpečné zóny. Museli jsme naše lidi postavit opět na nohy – obléci je, nakrmit, dát jim střechu nad hlavou a pak nahnat zpět do práce – jinak tato plánovaná bezpečná zóna nebyla ničím jiným než preventivním opatřením proti nevyhnutelnému. Z toho důvodu ÚSTUP vzniklo, a jak si určitě dokážete představit, já jsem musel projít spoustou školení.

Nedokážu vám říci, kolik informací jsem během těch prvních měsíců musel vměstnat do té své scvrklé šedé kůry mozkové; byla to samá instruktážní školení, inspekce… když už jsem spal, pod polštářem jsem měl knihu – každou noc nějakou jinou, počínaje Henry J. Kaiserem a Vo Nguyen Giapem konče. Potřeboval jsem jakýkoliv nápad, každé slovo, každý pomyslný gram informací a moudrosti, jež by mi byly pomohly zakomponovat zničenou krajinu do moderní americké válečné mašinérie. Kdyby byl můj otec naživu, pravděpodobně by se mé frustraci vysmál. Byl zarytým vyznavačem doktríny Nového údělu, jenž jako auditor státu New York úzce spolupracoval s Franklinem Delano Rooseveltem. Používal metody, jež byly svou podstatou téměř marxistické; šlo o jakousi kolektivizaci, která by dozajista přiměla Ayn Randovou vylézt z hrobu a připojit se k oživlým mrtvolám. Vždycky jsem odmítal ty jeho poučky a teze, které se mi snažil předat, a utíkal na Wall Street, abych na ně rychle zapomněl. A teď jsem si ničil mozek, abych si na ně vzpomněl. Lidé, kteří vyznávali a přispívali k Novému údělu, uměli jednu věc lépe než jakákoliv jiná generace v Americké historii – dokázali najít a sklízet plody použití správných nástrojů a talentu.

Nástrojů a talentu?

To je termín, který jednou můj syn slyšel v nějakém filmu, a já mám za to, že naše snahy o rekonstrukci naší země vystihuje poměrně dobře. „Talent“ popisuje potenciální pracovní sílu, její odbornou úroveň a způsob, jakým tato pracovní síla může být efektivně využita. Pokud bych se měl v tomto ohledu vyjádřit zcela jasně, pak musím říci, že naše zásoba talentu byla na kriticky nízké úrovni. Naše ekonomika se dala popsat jako postindustriální či zaměřená na služby a byla tak složitá a vysoce specializovaná, že každý jedinec mohl fungovat pouze v konkrétním, úzce vymezeném prostoru její členité struktury. Kdybyste jen tak viděl některé „kariéry“, jež byly uvedeny v našem prvním sčítání pracovních sil; každý byl nějaký „vedoucí pracovník“, „reprezentant“, „analytik“ nebo „konzultant“, každý se dokonale hodil do předválečného světa, ale v současné krizi byl naprosto nepoužitelný. Potřebovali jsme tesaře, zedníky, strojníky, či lidi, kteří budou umět vyrobit zbraň. Tyto lidi jsme samozřejmě měli, ale jejich počet se ani náhodou neblížil množství, jaké jsme potřebovali. První přehled rozvrstvení povolání mezi obyvatelstvem jednoznačně ukázal, že více než šedesát pět procent veškeré civilní pracovní síly spadalo do klasifikace F-6, což znamenalo „žádné ceněné povolání“. Požadovali jsme obrovský rekvalifikační program. V krátkosti jsme potřebovali zašpinit velké množství bílých límečků.

Probíhalo to pomalu. Letecká doprava neexistovala, na silnicích a v železniční dopravě vládl chaos a benzín… Bože, mezi Blaine, Washingtonem a Imperial Beach v Kalifornii nebyla jediná cisterna s benzínem. K tomu přidejte to, že předválečná Amerika nejenže měla infrastrukturu, jež vycházela ze skutečnosti, že lidé dojížděli za prací, ale že taková infrastruktura rovněž brala v úvahu několik úrovní ekonomické segregace. Tak existovala celá předměstí, kde žili lidé z vyšší střední třídy, kteří neměli ani nejmenší zdání o tom, jak vyměnit naprasklé okno. Ti, kteří věděli, jak to udělat, ovšem žili ve vlastních „dělnických ghettech“, vzdálených nějakou hodinu jízdy – a teď mluvím v předválečných časových údajích – což znamenalo vzdálenost minimálně jednoho dne chůze. Aby nedošlo k nějaké mýlce, musím dodat, že zpočátku se většina lidí dopravovala po svých.

Řešením tohoto problému – ne, problému ne, spíše výzvy, neboť problémy neexistují – byly uprchlické tábory. Existovaly jich stovky; některé byly velké jako parkoviště, jiné se táhly celé kilometry. Byly roztroušené po pohořích a na pobřeží, všechny vyžadovaly asistenci vlády a všechny tak akutně odčerpávaly už tak se tenčící zdroje. Já osobně jsem to vnímal tak, že dříve, než se začne dělat cokoliv jiného, musí být tyto tábory vyprázdněny. Každý fyzicky schopný člověk, klasifikovaný v kategorii F-6, se stal nekvalifikovanou pracovní silou a dostal za úkol uklízet suť a trosky, sklízet zemědělské plodiny nebo kopat hroby. Těch bylo potřeba hodně. Všichni v kategorii A-1, což byli ti, kteří měli dovednosti, jež měly ve válečné ekonomice využití, se stali součástí našeho programu POS, tedy Programu obecní soběstačnosti. Skupina instruktorů, z nichž každý z nich uměl něco jiného, dostala za úkol těm myším, které měly sedavé zaměstnání, vysoké vzdělání a neznaly pomalu nic jiného, než pracovní stůl a čtyři stěny své kanceláře, předat znalosti nutné pro to, aby to všechno zvládly samy.

Úspěch byl okamžitý. Během tří měsíců jsme zaznamenali významný pokles žádostí o vládní pomoc. Asi nemusím zdůrazňovat, jak moc důležité to pro vítězství bylo. Umožnilo to přechod z ekonomiky s nulovým součtem, ekonomiky zaměřené na přežití, na plně rozvinutou válečnou produkci. To byl Zákon o národní rekvalifikaci, přímý a neoddělitelný důsledek práce programu POS. Dovolil bych si tvrdit, že se jednalo o největší rekvalifikační program od druhé světové války, a co se týče naší historie, i zcela jednoznačně ten nejradikálnější.

Příležitostně zmiňujete problémy, jimž Zákon o národní produkci čelil…

Už jsem se k tomu dostával. Prezident mi dal takovou moc, kterou jsem potřeboval, abych si poradil s jakoukoliv fyzickou nebo logistickou výzvou. Bohužel ani on, ani nikdo jiný na Zemi, mi nemohl dát takovou moc, abych změnil myšlení lidí. Jak už jsem zmiňoval, Amerika měla segregovanou pracovní sílu a v mnoha případech tato segregace v sobě zahrnovala i kulturní prvky. Mnozí z našich instruktorů byli imigranti první generace. To byli lidé, kteří věděli, jak se o sebe postarat, jak vyžít i s málem a pracovat s tím, co měli. Byli to lidé, kteří obdělávali malinkaté zahrádky za svým domem, kteří si své vlastní domy opravovali, kteří udržovali zařízení svých domácností funkční tak dlouho, jak to bylo jen mechanicky možné. Bylo naprosto zásadní, aby právě tito lidé naučili ten zbytek oprostit se od svého pohodlného, konzumního způsobu života, ačkoliv to byla především právě jejich práce, která nám vlastně umožnila těšit se z tohoto způsobu života.

Ano, rasismus se objevoval, ale také do všeho začaly promlouvat rozdíly mezi třídami. Představte si, že jste prvotřídní korporátní advokát. Celý život jste strávil tím, že jste kontroloval smlouvy, chodil na jednání makléřů a mluvil do telefonu. V tom jste dobrý, díky tomu jste zbohatl a to vám umožnilo, abyste si na rozbitý záchod zavolal instalatéra, kvůli čemuž jste zase mluvil do telefonu. Čím více práce uděláte, tím více vyděláte, tím více peónů si můžete najmout, aby vás zbavili běžných starostí a tak vám umožnili vydělat ještě více peněz. Tak to ve světě funguje. Ale jednoho dne to skončí. Nikdo nepotřebuje zkontrolovat smlouvu, nikdo nepotřebuje zprostředkovat nějaký kontrakt. Je nutné spravit toaletu. A najednou tento peón je váš učitel, možná dokonce váš šéf. Pro některé toto bylo děsivější než oživlé mrtvoly.

Jednou, když jsem objížděl Los Angeles a sbíral informace, jsem se posadil dozadu v místnosti, kde probíhal rekvalifikační kurs. Všichni účastníci měli kdysi lukrativní pozice v zábavním průmyslu, byla to taková směs agentů, manažerů a „kreativních ředitelů“, ať už, k čertu, ten název znamená cokoliv. Umím pochopit jejich odpor, jejich aroganci. Před válkou byl zábavní průmysl nejcennějším exportním artiklem Spojených států. A tito lidé teď měli školení na to, aby byli hlídači v továrně na střelivo v kalifornském Bakersfieldu. Jedna žena, ředitelka castingu, vybuchla. Jak se opovažují je tak degradovat! Měla titul MFA z konceptuálního divadla, dělala casting na tři nejúspěšnější situační komedie za posledních pět sezón a za týden vydělávala víc, než na kolik by se její školitelka zmohla za několik životů! Oslovovala tu instruktorku křestním jménem. „Magdo,“ pořád říkala. „Magdo, už dost. Magdo, prosím.“ Nejprve jsem si myslel, že ta žena je prostě jenom neslušná a tím, že odmítá použít její titul, instruktorku jednoduše ponižuje. Později jsem zjistil, že paní Magda Antonová pro tu ředitelku poklízela. Ano, pro některé to bylo těžké, ale později mnozí z nich připustili, že ze svých nových zaměstnání měli daleko více emocionálního uspokojení než z toho, co by jen vzdáleně připomínalo práci, kterou měli dříve.

Na trajektu z Portlandu do Seattlu jsem potkal jednoho gentlemana. Před válkou pracoval v licenčním oddělení jedné reklamní agentury, konkrétně měl na starosti obstarávání práv klasických rockových skladeb pro použití v televizních reklamách. Teď pracoval jako kominík. Vzhledem k tomu, že ve většině domů v Seattlu nefungovalo ústřední topení a tamější zimy byly nyní delší a chladnější, byl bez práce málokdy. „Pomáhám sousedům, aby měli teplo,“ pyšně mi oznámil. Vím, že to zní trochu moc jako od Normana Rockwella, ale takové příběhy slýchám velmi často. „Vidíte ty boty? Tak ty jsem ušil já.“

„Ten svetr, to je vlna z mých oveček.“

„Chutná vám ta kukuřice? Moje zahrádka!“ To byl výsledek lokálněji rozvrstveného systému. Dal lidem možnost vidět plody jejich práce, dal jim pocit pýchy z vědomí, že zřetelně a konkrétně napomáhají dosažení vítězství a mně dával pocit nádherný pocit, že jsem toho součástí. Ten pocit jsem potřeboval. Díky němu jsem při druhé části mé práce nezešílel.

Tolik o „talentu“. „Nástroje“ jsou válečné zbraně a průmyslové a logistické prostředky, jež napomáhají výrobě těchto zbraní.

(Pootočí se v křesle a ukáže na obraz za svým stolem. Nakloním se k němu blíže a zjistím, že to není obraz, ale zarámovaná etiketa.)

Suroviny:

melasa ze Spojených států

anýz ze Španělska

lékořice z Francie

vanilka (bourbon) z Madagaskaru

skořice ze Srí Lanky

hřebíček z Indonésie

libavka z Číny

olej z kuliček nového koření z Jamajky

balzámový olej z Peru

A toto všechno potřebujete v době míru na láhev sarsaparilly (Používá se při výrobě nealkoholických nápojů nebo například piva. (pozn. redakce)). A to ani nemluvíme o něčem jako stolní počítač nebo letadlové lodi na nukleární pohon.

Zkuste se někoho zeptat, jak Spojenci vyhráli druhou světovou válku. Ti, kteří toho nevědí moc, vám nejspíš řeknou, že díky množství našich vojáků nebo velení. Ti, kteří nevědí vůbec nic, budou nejspíš mluvit o zázracích techniky jako radar nebo atomová bomba.

(Zamračí se.)

Každý, kdo má alespoň základní znalosti o té válce, vám dá tři opravdové důvody, proč ta válka byla vyhrána: zaprvé to byla schopnost vyrobit více hmotných prostředků než nepřítel: více kulek, fazolí nebo obvazů; zadruhé to byly přírodní zdroje, které měli Spojenci k dispozici pro výrobu těchto hmotných prostředků; a zatřetí to byly logistické prostředky, a to nejen ty, díky nimž se tyto suroviny dostávaly do továren, ale také ty, kterými se finální produkty dopravovaly na frontové linie. Spojenci měli zdroje, průmysl a logistiku celé planety. Země Osy se oproti tomu musely spolehnout na ta omezená aktiva, která se jim podařilo získat na svých územích. A nyní jsme tou Osou byli my. Oživlé mrtvoly kontrolovaly většinu pevniny zeměkoule, zatímco americká válečná produkce závisela na tom, co bylo možno získat na územích především západních států. Zapomeňte na suroviny z bezpečných zón v zámoří; plavidla našeho obchodního loďstva byla plná uprchlíků a nedostatek paliva způsobil, že lodě námořnictva zůstaly na břehu.

Nějaké výhody to mělo. Kalifornské zemědělství – pokud by bylo možno ho restrukturalizovat – mohlo alespoň odstranit problém s nedostatkem jídla. Pěstitelé citrusů se nedali bez boje, stejně tak ani rančeři. Ale nejhorší byli ti baroni, co měli pod kontrolou spousty prvotřídní potenciální půdy, vhodné pro farmaření. Slyšel jste někdy o Donu Hillovi? Viděl jste ten film, co o něm natočil Roy Elliot? Stalo se to, když nákaza zasáhla údolí San Joaquin Valley a mrtvoly se valily přes jeho ploty, útočily na jeho dobytek a trhaly ho na kusy, jako afričtí mravenci Dorylus. A uprostřed té vší spouště stál on, střílel a hulákal jako Gregory Peck v Souboji na slunci. Jednal jsem s ním otevřeně a upřímně. Stejné jako každému jinému, i jemu jsem dal na výběr. Připomněl jsem mu, že se blíží zima a je všude spousta hladových lidí. Upozornil jsem ho, že až se u hranic jeho pozemků objeví hordy vyhladovělých uprchlíků, aby dokončili to, co začaly oživlé mrtvoly, ze strany vlády nebude mít vůbec žádnou ochranu. Hill byl odvážný, tvrdohlavý mizera, ale nebyl hloupý. Souhlasil s tím, že nám postoupí půdu a stádo, ovšem za podmínky, že jeho plemenných chovů, stejně jako chovů ostatních, se nikdo nedotkne. Na to jsme si plácli.

Křehké, šťavnaté steaky – dokázal byste přijít na lepší ikonu naší předválečné, umělé životní úrovně? A přesto právě tento standard byl tím, co nakonec bylo naší druhou obrovskou výhodou. Jediný způsob, jak doplňovat naše zdroje, byl prostřednictvím recyklace. To nebylo nic nového. Začali s tím Izraelci, když uzavřeli své hranice, a od té doby tento postup do té či oné míry přijal každý národ. Nicméně zásoby žádného z nich se vůbec nedaly srovnat s tím, co jsme měli k dispozici my. Zamyslete se nad tím, jak vypadal život v předválečné Americe. I ti, kteří byli považováni za střední třídu, si užívali, ba dokonce považovali za samozřejmé, že se jim dostávalo úrovně materiálního pohodlí, jež byla pro jiné národy nebo pro jiné období v lidské historii naprosto neslýchaná. Oblečení, kuchyňské vybavení, elektronika, automobily – jen v nížině kolem Los Angeles jejich množství převýšilo počet obyvatel v této oblasti dokonce v poměru tři ku jedné. Auta k nám tekla po milionech, z každého domu, z každé čtvrti. V celém průmyslu v té oblasti pracovalo více než sto tisíc lidí, ve třech směnách, sedm dní v týdnu: sbírali je, třídili, katalogizovali, rozebírali, skladovali a odesílali součástky a díly do továren po celém pobřeží. Čas od času se vyskytl menší problém, podobně jako třeba s farmáři, jako například že lidé nechtěli odevzdat své Hummery nebo své italské veterány, které si pořídili, když procházeli krizí středního věku. Je to legrační, neměli ani kapku benzínu na to, aby se jimi projeli, a přesto na nich tak lpěli. Mě to moc netrápilo. V porovnání s vojáky bylo jednání s nimi radostí.

Moji největší nepřátelé, ti nejvíce houževnatí, byli ti, kteří nosili uniformu. Nikdy jsem neměl přímou kontrolu nad žádným z jejich výzkumných či vývojových programů, měli volnou ruku k tomu, aby dali zelenou čemukoliv, co se jim zlíbilo. Nicméně vzhledem k tomu, že většina jejich programů byla navázána na civilní dodavatele, kteří zase byli závislí na zdrojích od nás, se de facto dá říci, že jsem měl kontrolu i nad nimi. „Nemůžete vyřadit z provozu naše bombardéry Stealth,“ ječeli na mě. „Kdo si sakra myslíte, že jste, že chcete zastavit naši výrobu tanků?“

Nejprve jsem se snažil s nimi diskutovat: „M-1 Abrams má tryskový motor. Kde chcete najít pro ten motor vhodný benzín? K čemu potřebujete Stealthy, když náš nepřítel nemá radary?“ Snažil jsem se, aby pochopili, že když vezmeme v úvahu to, s čím musíme pracovat a dáme to do protikladu k tomu, čemu čelíme, musíme jednoduše z naší investice získat co nejvíce, tedy přeloženo do jejich jazyka, mít z našich chechtáčků co nejvíce randálu. Byli nesnesitelní, volali mi, kdykoliv jim to bylo po chuti nebo mi chodili do kanceláře, aniž by se dopředu ohlásili. Asi jim to nemohu mít za zlé, rozhodně ne kvůli tomu, jak jsme s nimi jednali po poslední lokální válce, a už vůbec ne kvůli tomu, co se stalo u Yonkers, kde všichni téměř skončili. Balancovali na samotném okraji naprostého kolapsu a mnozí z nich se potřebovali někde vybít.

(Sebevědomě se uculuje.)

Svoji kariéru jsem začal obchodováním na NYSE, takže dokážu řvát stejně dlouho a hlasitě, jako jakýkoliv profesionální poddůstojník, který cvičí nováčky. Po každém „setkání“ jsem čekal ten telefonát, ten jediný, kterého jsem se obával a ve který jsem doufal zároveň: „Pane Sinclaire, tady prezident. Chtěl bych vám poděkovat za vaše služby, už je déle nebudeme potřebovat…“

(Potichu se zasměje.)

Ten telefonát se nikdy neuskutečnil. Řekl bych, že nikdo jiný tu práci nechtěl.

(Úsměv mu zmizí z tváře.)

Netvrdím, že jsem neudělal chyby. Vím, že jsem byl u letectva a jejich D-Corps příliš přísný. Nerozuměl jsem jejich bezpečnostním protokolům nebo tomu, co taková řiditelná vzducholoď zmůže v boji proti nemrtvým. Jediné, co jsem věděl, bylo, že s našimi miniaturními zásobami helia byl jediným rentabilním plynem vodík, a za žádných okolností jsem nechtěl mrhat životy a zdroji na letce moderních Hindenburgů. Také mě museli přesvědčit, tedy nikdo menší než sám prezident, abych znovu rozjel experimentální projekt studené fúze v Livermore. Prezident argumentoval tím, že ačkoliv byl průlom záležitostí přinejmenším dekád, pokud „budeme plánovat budoucnost, dáme našim lidem vědět, že nějaká bude“. U některých projektů jsem byl příliš konzervativní, u jiných jsem byl zase až moc liberální.

Projekt Žlutá vesta – i dnes, když na něj pomyslím, nejraději bych si nakopal. Ti intelektuálové ze Silicon Valley, jeden génius ve svém oboru vedle druhého, mě přesvědčili, že mají „zázračnou zbraň“, která by nám teoreticky mohla tu válku vyhrát během osmačtyřiceti hodin od jejího nasazení. Dokázali vyrobit mikrorakety, miliony mikroraketek o velikosti náboje s okrajovým zápalem ráže .22, které mohly být vyhazovány z transportních letounů a pak satelitem naváděny do mozku každého zombie v celé Severní Americe. Zní to úchvatně, že? Mně to tak tedy znělo.

(Něco si pro sebe bručí.)

Když si představím, kolik jsme v tom utopili peněz a co jsme místo toho mohli vytvořit… ááá… nemá smysl to už teď rozebírat.

Po dobu trvání války jsem mohl jít proti vojákům, muž proti muži, ale jsem nakonec vděčný, že jsem nemusel. Když se Travis DʼAmbrosia stal náčelníkem štábu, tak nejenže přišel s konceptem poměru množství zdrojů na jednoho zabitého, ale také vyvinul ucelenou strategii, jak tento poměr použít. Když mi říkal, že nějaký zbraňový systém je životně důležitý, pokaždé jsem mu pozorně naslouchal. Důvěřoval jsem jeho názorům v záležitostech, jako byly nové standardní bojové uniformy BDU nebo standardní pěchotní pušky.

Bylo úžasné vidět, jak se kultura poměru zdrojů na zabitého šíří mezi řadovými vojáky. Mezi vojáky se o tom mluvilo všude – v ulicích, barech, ve vlacích: „Proč mít X, když za stejnou cenu bychom mohli mít deset kusů Y, které dokáží zabít stokrát víc zetek.“ Vojáci dokonce začali přicházet s vlastními nápady a vynalezli mnohem více nákladově efektivních nástrojů, než jsme vůbec předvídali. Domnívám se, že je to bavilo, to improvizování, adaptace, a to, že vymysleli něco lepšího než my byrokraté. Nejvíce mě překvapili mariňáci. Vždycky jsem se vezl na vlně toho mýtu o hloupých mariňácích, polointeligentních neandrtálcích, jimž stříká testosteron ušima. Nikdy jsem nevěděl, že kvůli tomu, že armáda získává své aktivní členy skrze námořnictvo a protože admirálové se nikdy moc nerozohňují kvůli pozemnímu boji, je improvizace jednou z nejvíce ceněných ctností mariňáků.

(Pan Sinclair ukáže nad moji hlavu. Na protější zdi visí těžká ocelová tyč zakončená něčím, co vypadá jako lopata a bojová sekyra s dvěma břity dohromady. Její oficiální označení je standardní pěchotní opevňovací nástroj, ale většině lidí je tento nástroj znám pod názvem „lobotomizér“ nebo jednoduše „lobo“.)

S tím přišli právě mariňáci. Není to nic než ocel z recyklovaných aut. Během války jsme jich vyrobili dvacet tři milionů.

(Pyšně se usměje.)

A vyrábějí se dodnes.

BURLINGTON, VERMONT

(Zima letos přišla později, ostatně stejně jako každý rok od konce války. Sněhová peřina zakrývá dům a okolní pastviny a zima do mrazivého kabátu halí stromy, které zastiňují cestičku kolem řeky. Vše v této scenérii budí dojem pokoje a klidu, tedy až na muže vedle mě. Trvá na tom, abych mu říkal „Magore“, protože mu „tak říká každý, tak proč byste vy neměl?“ Má rychlou a účelovou chůzi; hůl, kterou mu dala jeho lékařka (a žena), slouží jen k tomu, aby s ní probodával vzduch.)

Popravdě řečeno, nominace mé osoby na viceprezidenta mě vůbec nepřekvapila. Každý věděl, že koalice je nevyhnutelná. Byl jsem vycházející hvězda, tedy do té doby, než jsem „zničil sám sebe“. To o mně říkají, že? Všichni ti zbabělci a pokrytci, kteří by raději umřeli, než aby viděli opravdového chlapa vyjádřit své emoce. No tak jsem možná nebyl nejlepší politik na světě, no a co? Říkal jsem to, co jsem cítil a neměl jsem strach to říct nahlas a zřetelně. Právě to byl jeden z hlavních důvodu, proč jsem byl logickou volbou na místo druhého pilota. Dohromady jsme tvořili skvělý tým: on byl světlo, já ten žár. Různé strany, různé osobnosti a – nebudeme si nic nakecávat – také odlišná barva pleti. Vím, že jsem nebyl první volbou. Vím, koho moje strana tajně chtěla. Ale Amerika nebyla připravená zajít tak daleko, byť to může znít hloupě, nevychovaně a nesnesitelně předpotopně. Bylo pro ně lepší mít za viceprezidenta uřvaného radikála než dalšího z „nich“. Takže mě moje nominace vůbec nepřekvapila. Překvapilo mě všechno ostatní.

Máte na mysli volby?

Volby? Honolulu byl blázinec; vojáci, kongresmani, uprchlíci do sebe vráželi se ve snaze najít něco k snědku nebo nějaké místo na spaní nebo prostě jen proto, že se snažili zjistit, co se to do háje děje. A i tak to v porovnání s tím, co se dělo na pevnině, byl ráj. Právě probíhalo ustavení linií ve Skalistých horách a všechno na západ od ní byla válečná zóna. Proč se otravovat s volbami, když stačilo, aby kongres jednoduše odhlasoval rozšíření sil pro nouzové případy? Generální prokurátor to zkusil, když působil jako starosta New Yorku, a skoro mu to i prošlo. Vysvětlil jsem prezidentovi, že máme energii a zdroje jen na to, abychom bojovali o vlastní existenci.

Co na to řekl?

No, řekněme, že mě přesvědčil o opaku.

Můžete to rozvést?

Mohl bych, ale nechci to, co řekl, pomotat. Víte, ty moje staré neurony už nejsou, co bývaly.

Prosím, zkuste to.

Ověříte si to?

Slibuji.

Dobrá… byli jsme v jeho dočasné pracovně, v „prezidentském apartmá“ jednoho hotelu. Právě v Air Force Two složil přísahu. Jeho starý šéf byl pod sedativy v apartmá vedle nás. Z okna jste mohl vidět ten chaos v ulicích, lodě, které se řadily do doků, letadla, která přilétala co třicet sekund a pozemní personál je poté, co přistála, tahal pryč z ranveje, aby mohla přistávat další. Ukazoval jsem na ně, křičel a gestikuloval, prostě vkládal do toho emoce, což bylo to, co mě proslavilo nejvíce. „Potřebujeme stabilní vládu, a to rychle,“ mlel jsem pořád dokola. „Volby jsou v principu skvělá věc, ale teď nemáme čas na nějaké vznešené principy a ideály.“

Prezident byl rozvážný člověk, daleko rozvážnější než já. Možná s tím měl co do činění jeho vojenský výcvik… povídá mi: „Právě že teď je ta správná chvíle na vznešené ideály, protože tyto ideály jsou to jediné, co máme. Bojujeme nejen za naše vlastní fyzické přežití, ale za přežití celé naší civilizace. Nemáme luxus těch pilířů, které mají ve starém světě. Nemáme společné dědictví, nejsou za námi tisíce let historie. Vše, co máme, jsou sny a sliby, které nás spojují. Vše, co máme…

(snaží se rozvzpomenout)

… vše, co máme, je to, čím chceme být.“ Chápete, co tím chtěl říct? Naše země existuje jen proto, že v ni lidé věří, a pokud není dost silná na to, aby nás uchránila před krizí, pak v jakou budoucnost by kdy mohla doufat? Věděl, že Amerika chtěla Cézara, ale stát se jím by znamenalo zkázu Ameriky. Říká se, že velké časy vytvářejí velké muže. Tomu nevěřím. Viděl jsem spoustu slabosti, spoustu špíny. Lidi, kteří se té výzvě měli postavit, a buď toho nebyli schopni, nebo nebyli ochotni. Hamižnost, strach, hloupost a nenávist. Viděl jsem to před válkou, vidím to i teď. Můj šéf byl skvělý chlap. Měli jsme z pekla štěstí, že jsme ho měli.

Ta záležitost s volbami výrazně určila charakter celé jeho administrativy. Mnohé z jeho návrhů na první pohled vypadaly bláznivě, ale když jste se dostal pod povrch, uvědomil jste si, že základem je nevyvratitelná logika. Vezměte si například ty nové trestní zákony, ty mě opravdu dostaly. Strkat lidi do klády? Mrskat je na náměstích? Co to jako je, Old Salem nebo tálibánský Afghánistán? Dokud se člověk nezamýšlel nad tím, jaké možnosti se nabízely, znělo to barbarsky a neamericky. Co uděláte se zloději a lidmi, kteří rabovali, nacpete je do vězení? A komu by to prospělo? Copak si někdo mohl dovolit vyhradit spoustu tělesně schopných lidí k tomu, aby krmili, šatili a hlídali další tělesně schopné lidi? A především – proč byste ty potrestané měl uklízet z očí veřejnosti, když vám mohou posloužit jako nedocenitelný odstrašující prostředek? Ano, svou roli hrál strach z bolesti – mrskání, rákoska – ale i to bledlo ve srovnání s veřejným ponížením. Lidé se děsili toho, že ostatní lide budou vědět o jejich zločinech. A v době, kdy se všichni semkli, pomáhali si, spolupracovali na tom, aby jeden druhého ochránil a starali se jeden o druhého, nejhorší, co jste někomu mohl udělat, bylo hnát ho na nějaké náměstí pod obrovskou cedulí s nápisem „Ukradl jsem sousedovo dřevo“. Ostuda je mocná zbraň, ale závisela na tom, aby každý dělal správné věci. Neexistuje člověk, jenž by byl více než právo, takže to, že občané viděli, jak nějaký senátor dostal patnáct ran za to, že se namočil do válečné šmeliny, napomohlo potlačování zločinnosti daleko víc, než kdyby na rohu každé ulice stál policista. Ano, existovaly pracovní čety, ale to byli recidivisté, tedy lidé, kteří pořád dokola dostávali další a další šanci. Vzpomínám si, jak generální prokurátor navrhoval, že bychom měli co nejvíc takových osob vysypat někde v nějaké hodně zamořené oblasti a tak se zbavit nebezpečí, plynoucího z jejich neustálé přítomnosti. Prezident i já jsme proti tomu návrhu protestovali; moje námitky byly etického rázu, prezidentovy zase ryze praktického. Pořád jsme mluvili o americké půdě, ano, sice zamořené, ale půdě, kterou se nám možná jednou od toho moru mohlo podařit vyléčit. „Poslední věc, kterou potřebujeme,“ řekl prezident, „je postavit se těm bývalým trestancům jako novému duluthskému diktátorovi.“ Myslel jsem si, že si dělá legraci, ale když jsem viděl, jak se v jiných zemích děje přesně to, před čím prezident varoval, tedy že nějací vyhnaní kriminálníci se stali vládci svých vlastních izolovaných a v mnoha případech silných území, uvědomil jsem si, že jsme právě uskočili před takovou pořádně velkou a neustále zrychlující kulkou. Pracovní čety byly pro nás vždycky ožehavým tématem – politicky, společensky, ba dokonce i ekonomicky, ale jakou jinou možnost jsme měli pro ty, kteří prostě odmítali hrát s ostatními férově?

Ale trestu smrti se využívalo.

Pouze v extrémních případech: pobuřování, sabotáž, pokus o politické odtržení. Zombie nebyli našimi jedinými nepřáteli, alespoň ze začátku určitě ne.

Fundamentálci?

Našich náboženských fundamentalistů jsme si užili dost, ale která země ne? Mnozí z nich měli za to, že jsme se nějakým způsobem vměšovali do Boží vůle.

(Zasměje se.)

Omlouvám se, musím se naučit být citlivější, ale to si opravdu myslíte, že nejvyšší stvořitel nekonečného universa si nechá své plány narušit nějakými Arizonskými národními gardami?

(Mávne nad tou myšlenkou rukou.)

V médiích dostali daleko více prostoru, než si zasloužili, a to hlavně proto, že nějaký blázen se pokusil zabít prezidenta. Ve skutečnosti byli daleko nebezpečnější sami sobě; masové sebevraždy, ty „z milosrdenství“ zavražděné děti v Medfordu… strašné věci, a totéž platí pro „zelené“, tu levičáckou verzi fundamentálců. Věřili, že protože oživlé mrtvoly požíraly pouze zvířata, ale ne rostliny, bylo vůlí „Matky Boží“ upřednostňovat flóru nad faunou. Sem tam dělali potíže; jednou vysypali herbicid do zásobárny vody pro město, na stromy kladli nástražné výbušniny, aby je dřevorubci nemohli využít pro válečnou výrobu. Titulky v novinách jsou takového ekoterorismu plné, ale ten naši národní bezpečnost neohrožoval. Ohrožovali ji rebelové: ozbrojení a organizovaní separatisté. Ti pro nás zkrátka představovali nejhmatatelnější hrozbu. Jednou jedinkrát jsem viděl prezidenta mít opravdu obavy. Nepřiznal to, ne s tím důstojným politickým pozlátkem. Na veřejnosti se k tomu stavěl tak, že to je jen prostě další „záležitost“, prostě něco jako přídělový systém jídla nebo oprava silnic. Přiznal to v soukromí… Řekl tehdy: „Musíme je eliminovat rychle, rozhodně a jakýmkoliv nutným způsobem.“ Samozřejmě mluvil jen o těch v západní bezpečné zóně. Ti drsní renegáti buď měli nějaký problém s válečnou vládní politikou, nebo odtržení plánovali už celá léta a krizi využívali jako záminku. To byli „nepřátelé naší země“, to byli ti naši občané, které každý přísahá, že bude chránit. Ohledně toho, jak na ně náležitě reagovat, jsme nemuseli dlouze přemýšlet. Ale separatisté na východ od Skalistých hor v některých izolovaných zónách, obklopených hordami oživlých mrtvol… tam už to začalo být „komplikované“.

Z jakého důvodu?

Protože jak se říkalo v jednom rčení: „My jsme Ameriku neopustili, to Amerika opustila nás.“ V tom rčení je spousta pravdy. My jsme ty lidi opustili. Ano, opustili jsme pár dobrovolníků ze speciálních jednotek. Sice jsme se je snažili zásobovat po moři nebo ze vzduchu, ale z čisté morálního úhlu pohledu ti lidé byli opravdu opuštění. Nemůžu jim mít za zlé, že se chtěli vydat vlastní cestou, nikdo jim to nemůže zazlívat. Když jsme začali znovu získávat zpět ztracená území, právě to byl důvod, proč jsme každé enklávě separatistů dali šanci na klidnou, mírovou reintegraci.

Ale k násilnostem přece jen docházelo.

Pořád kvůli nim mám noční můry, místa jako Bolivar nebo Black Hills. Nikdy nevidím skutečné věci, ani násilí nebo to, co přišlo poté. Vždycky vidím svého šéfa, toho vysokého, mocného a vitálního muže, který je pokaždé více a více nemocný a slabý. Přežil toho tolik, měl na svých bedrech tak strašně drtivou tíhu… Víte o tom, že se nikdy nesnažili zjistit, co se stalo s jeho příbuznými na Jamajce? Nikdy se na to ani nezeptal. Tak intenzivně se zaměřoval na osud našeho národa, byl tak odhodlaný zachránit ten sen, který tu zem stvořil… Nevím, zda velké časy rodí velké muže, ale vím, že ho dokážou zabít.

WENATCHEE, WASHINGTON

(Úsměv Joea Muhammada je široký jako jeho ramena. Je majitelem cykloservisu, kde pracuje přes den, a ve svém volném čase se věnuje přetváření roztaveného kovu v úchvatná umělecká díla. Není pochyb o tom, že Joea nejvíce proslavila bronzová socha, umístěná na jednom obchodním domě ve Washingtonu, D.C. Je to Památník členům místní domobrany – dva muži, jeden z nich sedí v invalidním vozíku.)

Náborářka byla očividně nervózní. Snažila se mi to vymluvit. Prý jestli jsem už mluvil se zástupci MDT, jestli prý vím o jiné důležité práci, nutné pro válečnou výrobu. Zpočátku jsem jí nerozuměl; já už jsem přeci měl práci, v recyklační továrně! To byl přece smysl Týmů místní domobrany, ne? Byla to dobrovolná služba na částečný úvazek, když člověk přišel z práce domů. Pokusil jsem se jí to vysvětlit. Nejspíš jsem něčemu nerozuměl. A jak tak na mě zkoušela další váhavou, debilní výmluvu, povšiml jsem si, jak její oči sjíždějí k mému vozíku.

(Joe je invalida.)

Věřil byste tomu? Hrozí nám vyhlazení, doslova bouchá do dveří, a ona se snaží být politicky korektní? Smál jsem se. Vysmál jsem se jí do obličeje. Co, to si myslela, že jsem tam za ní přišel, aniž bych věděl, co se ode mě očekává? Copak si ta blbá kráva nepřečetla svoji vlastní bezpečnostní příručku? No, já jsem ji přečetl. Smysl MDT byl v hlídkování kolem vaší vlastní čtvrti, pěšky, teda v mém případě na vozíku, a v tom, že se u každého baráku zastavíte a zkontrolujete ho. Pokud z nějakého důvodu musíte jít dovnitř, alespoň dva členové měli zůstat čekat venku na ulici.

(Ukáže na sebe.)

Nazdááár! A co si vůbec myslela, že proti nám stojí? Vždyť to přece nebylo o tom, že bychom je honili přes zahrádky, že bychom museli skákat přes ploty. Oni chodili za náma. Když a pokud se už tak stalo – čistě teoreticky, jako argument – bylo toho víc, co bychom byli zvládli? Do prdele, kdybych na tomhle krámu nebyl rychlejší než chodící zombie, jak bych mohl takhle dlouho přežít? Vysvětlil jsem jí to jasně a klidně a dokonce jsem ji vyzval, ať zkusí vymyslet nějaký případ, kdy by můj stav mohl být překážkou. Nedokázala. Mumlala cosi o tom, že to musí prokonzultovat se svým šéfem, prý že bych se mohl stavit zítra. To jsem odmítl a řekl jí, že si zavolá svého šéfa a pak taky jeho šéfa a klidně každého odspoda navrch až k samotnému Medvědovi („Medvěd“ byla přezdívka pro velitele programu MDT, kterou získal za první války v Zálivu.), ale že se odtamtud nehnu, dokud nedostanu svoji oranžovou vestu. Řval jsem po ní tak hlasitě, že to slyšeli všichni v té místnosti. Jejich oči se otočily nejdřív na mě, pak na ni. To stačilo. Dostal jsem svoji oranžovou vestu a vypadl odtamtud tak rychle, jak ten den nikdo jiný.

Jak už jsem říkal, Místní domobrana spočívá v hlídkování kolem čtvrti. Jsou to takové polovojenské jednotky; chodili jsme na přednášky a tréninkové kurzy. Byli určeni velitelé a předpisy byly pevně dané, ale člověk nemusel salutovat nebo říkat lidem „pane“ a takové podobné hovadiny. Stejně tak nepředpisové byly i zbraně. Většinou šlo o ruční zbraně – sekyrky, pálky, pár páčidel a mačet – tehdy jsme ještě Loba neměli. Alespoň tři lidé ve vašem týmu museli mít zbraně. Já jsem nosil AMT Lightning, takovou malou poloautomatickou karabinu ráže .22. Ta nekopala, takže jsem mohl střílet, aniž bych si musel zabrzdit kolečka. Dobrá flinta to byla, obzvlášť když se standardizovala munice a ještě bylo čím střílet.

Týmy se měnily v závislosti na vašem rozvrhu. Tehdy to bylo pěkně chaotické, ÚSTUP všechno reorganizovali. Noční byly vždycky drsné. Člověk už zapomněl, jak hluboká je tma bez pouličního osvětlení. Ani v domech se moc nesvítilo. Tehdy lidé chodívali do postele brzo, většinou když se setmělo, takže kromě pár svíček, nebo když měl někdo licenci na generátor, to když dělali nějakou důležitou válečnou práci z domu, byly domy v ulicích černé jak uhel. Dokonce už ani nesvítil měsíc a hvězdy, v atmosféře byla strašná spousta sraček. Hlídkovali jsme s obyčejnýma baterkama, s těma, co běžně koupíte v obchodech; tehdy jsme do nich ještě měli baterie. Na konci měly červený celofán, aby se chránila naše schopnost vidět ve tmě. Vždycky jsme zastavili u nějakého domu, zaklepali, zeptali se, jestli někdo hlídkuje a jestli je všechno v pořádku. První měsíce byly kvůli přesidlovacímu programu psychicky docela dost náročné. Z táborů přicházely hromady lidí, takže se klidně mohlo stát, že každý den jste měl třeba takových dvanáct nových sousedů nebo dokonce spolunájemníků.

Nikdy jsem si zašitý v tom svém malinkém stepfordském suburbistánu, neuvědomil, jak dobře jsme se před válkou měli. Opravdu jsem potřeboval barák o rozloze devět set metrů čtverečních se třema ložnicema, dvěma koupelnama, kuchyní, obývákem, pracovnou a pokojem pro hosty? Roky jsem žil sám a najednou tam se mnou byla rodina z Alabamy, šest lidí, kteří jednoho dne stáli před mýma dveřma, v ruce dopis z Bytového odboru. Ze začátku jsem z toho byl nešťastný, ale člověk si rychle zvykne. Shannonovi – tak se ta rodina jmenovala, mi nevadili. Vycházeli jsme spolu docela dobře a navíc se mi vždycky spalo líp, když byl někdo na hlídce. To bylo jedno z nových pravidel. Někdo musel držet noční hlídku. Jména všech lidí byly na papíře, abychom měli jistotu, že tam nebyli squatteři nebo někdo, kdo raboval. Vždycky jsme jim zkontrolovali občanku, podívali se, jestli souhlasí obličej a zeptali se, jestli je vše v pořádku. Obvykle řekli, že ano, někdy nahlásili nějaký zvuk, který jsme si museli jít omrknout. Po prvním roce, kdy přestali přibývat uprchlíci a každý už znal každého, jsme se seznamy a občankami neotravovali. Tehdy bylo všechno klidnější. Ale ten první rok, kdy se policie teprve reorganizovala a bezpečné zóny nebyly úplně zpacifikované…

(Pro dramatický efekt se otřese.)

Spousta domů byla ještě prázdných, opuštěných nebo vyrabovaných s dveřmi dokořán. Tam jsme dávali přes okna a do dveří policejní pásku Pokud byla nějaká z nich přetržená, znamenalo, to že vevnitř může být zombie. To se párkrát stalo. Já jsem čekával venku, pušku připravenou. Někdy bylo slyšet křik, někdy výstřely. Občas jste slyšel mručení, zvuky rvačky a pak se jeden z vašeho týmu objevil se svojí ruční zbraní celou od krve, v ruce uřezanou hlavu. Pár jsem jich musel sundat i sám. Čas od času se stalo, že když byl tým vevnitř v baráku a já hlídal venku ulici, uslyšel jsem nějaký zvuk, šoupání nohama a sípání, jak se někdo vlekl křovím. Zasvítil jsem na to, zavolal pro podporu a pak to sejmul.

Jednou mě to skoro ocejchovalo. Dělali jsme dvoupodlažní barák: čtyři ložnice, dvě koupelny a na místě kolem okna do obýváku, kudy to někdo provalil Jeepem Liberty, to bylo částečně pobořené. Moje parťačka se mě zeptala, jestli je v pohodě, když si odskočí přepudrovat nos. Nechal jsem ji jít do křoví. Moje chyba. Byl jsem příliš nesoustředěný, příliš jsem se věnoval tomu, co se děje uvnitř toho domu. Nevšiml jsem si, co je za mnou. Najednou něco škublo mým vozíkem. Snažil jsem se tomu ujet, ale něco mi drželo pravé kolo. Otočil jsem se a posvítil na to. Byl to „plazoň“, takový ten zombie, co přišel o nohy. Cpal se na mě z asfaltu a snažil se na mě vylézt přes kolo. Vozík mi zachránil život. Dal mi tu sekundu a půl, kterou jsem potřeboval, abych na to zetko otočil hlaveň svojí pušky. Kdybych byl stál, nejspíš by mě to chňaplo za kotník, možná by si to i kouslo. To bylo naposledy, co jsem byl při hlídkování málo ostražitý.

Zombie nebyly jediným problém, se kterým jsme se tehdy museli vypořádat. Byli tam také rabovači, ani ne tak ostřílení kriminálníci, jako spíš lidé, kteří něco potřebovali, aby přežili. Totéž platilo o squatterech; v obou případech vše končilo dobře. Pozvali jsme je domů, dali jsme jim, co potřebovali a postarali se o ně, dokud nepřišli lidi z bytového.

Ale byli tam i opravdoví rabovači, drsní, profesionální lumpi. To bylo jedinkrát, co mě zranili.

(Stáhne si kousek košili a ukáže kruhovou jizvu o velikosti předválečného deseticentu.)

Devítka, přímo do ramene. Můj tým za ním vyběhl z domu. Přikázal jsem mu, ať zastaví. To bylo jedinkrát, co jsem někoho zabil, Pámbu za to zaplať. Když začaly platit nové zákony, konvenční zločin de facto úplně vymizel.

A pak jsme měli „divochy“, však víte, ty děcka bez domova, která přišla o rodiče. Nacházeli jsme je stočené do klubíčka ve sklepích, v komorách nebo pod postelemi. Spousta z nich byla z východu, si to představte, jakou dálku ty děti ušly. Byly v hrozném stavu, většinou podvyživené a neduživé. Často před námi utíkaly. Jen v těchto případech, u těch dětí, jsem se cítil mizerně, víte, jako že jsem je nemohl pronásledovat. Většinou šel někdo jiný; často je chytil, ale ne vždycky.

Největší problém však byli quislingové.

Quislingové?

Jo, víte, ti lidé, co z toho všeho zmagořili a začali se chovat jako zombie.

Mohl byste to nějak rozvést?

No, nejsem cvokař, takže nevím všechny ty termíny a tak.

To je v pořádku.

No, já tomu rozumím tak, že existuje druh lidí, kteří nejsou s to se vypořádat se situací, kdy musíte bojovat, jinak zemřete. Přitahuje je to, čeho se bojí. Namísto toho, aby tomu vzdorovali, tak se to snaží nějak potěšit, připojit se k tomu, pokouší se být stejní jako to, čeho se bojí. Myslím, že něco podobného se děje, když člověka unesou, víte, něco jako Patty Hearstová nebo stockholmský syndrom, nebo jako v normální válce, kdy se lidé z nějaké okupované země zapíší do armády, která je okupuje. Kolaboranti, často dokonce tvrdší a drsnější než ti, které se snaží napodobit, jako ti francouzští fašisté, kteří byli jedněmi z posledních Hitlerových jednotek. Možná proto se jim říká quislingové, jakože to je francouzské slovo nebo něco takového. (Vidkun Abraham Lauritz Jonsson Quisling: norský prezident za druhé světové války, do úřadu dosazený nacisty.)

Ale to se v téhle válce dělat nedalo. Prostě nebylo možné jen tak zvednout ruce a říct: „Hej, nezabíjej mě, jsem na tvé straně.“ V tomhle boji neexistovala šedá, nebylo nic mezi. Myslím, že někteří lidé to prostě nedokázali přijmout a zcvokli se z toho. Začali se pohybovat jako zombie, zněli jako oni, dokonce útočili na jiné lidi a snažili se je sníst. Tak jsme našli prvního. Byl to dospělý chlap, kolem pětatřiceti let, špinavý až hrůza a jako omámený se šoural po chodníku. Mysleli jsme si, že má Z-šok, dokud jednoho z týmu nekousl do ruky. Na pár sekund nás všechny jala hrůza. Sejmul jsem toho quislinga střelou přímo do hlavy a pak se otočil na svého kamaráda, abych se na něj podíval. Zhroutil se na chodník, nadával, brečel a zíral na tu ránu na svém předloktí. Byl to rozsudek smrti a on to věděl. Už už se chtěl oddělat, když jsme si všimli, že tomu chlápkovi, co jsem ho zastřelil, z rány na hlavě vytéká jasně červená krev. Když jsme se dotkli jeho mrtvého těla, zjistili jsme, že je stále ještě teplé! Měl jste vidět toho kluka, co to s ním udělalo. Ne každý den dostanete od toho velkého šéfa tam nahoře odklad. Je ironií osudu, že ten kluk stejně málem umřel. Ten pitomej quisling měl v hubě takových bakterií, že to způsobilo téměř fatální stafylokokovou infekci.

Mysleli jsme si, že jsme narazili na něco úplně nového, ale nakonec se ukázalo, že takové věci se děly už nějakou dobu. Hygiena už to chtěla uveřejnit. Dokonce k nám i poslali experta z Oaklandu, který nám dal školení o tom, jak se chovat v případě, že narazíme na větší počet quislingů. Úplně nás to dostalo. Věděl jste, že quislingové byla důvodem, proč si někteří lidé mysleli, že jsou imunní? Právě kvéčka rovněž byli důvodem, proč všechny ty svinstva, ty zázračné léky, byly tak úspěšné. Zamyslete se nad tím. Někdo je na Phalanxu, je pokousaný, ale přežije. Co jiného si má myslet, než že je imunní? Možná ani nevěděl, že něco jako quislingové existuje. Jsou stejně agresivní jako obyčejní zombie a v některých případech dokonce i nebezpečnější.

Jak to?

No tak zaprvé, quislingové nezmrznou. Teda jo, zmrznou, pokud jsou chladu vystaveni delší dobu, ale v mírné zimě, pokud zmagořili, když na sobě měli teplé oblečení, byli v pohodě. Zároveň také byli silnější, to kvůli těm lidem, co jedli. Ne jako zetka. Vydrželi delší dobu.

Ale zabít je bylo snadnější.

Ano i ne. Nemusel jste je trefit do hlavy; mohl jste jít po plicích, srdci, prostě po čemkoliv, nakonec stejně vykrváceli. Ale pokud jste je nezastavil jednou ranou, šli dál, dokud nezemřeli.

Oni necítili bolest?

Vůbec ne. Je to něco ve smyslu mysl silnější hmoty nebo tak nějak, to, že jste tak koncentrovaní, že jste schopni potlačit signály do mozku a tak. O tom byste si ale měl opravdu promluvit s nějakým odborníkem.

Prosím, pokračujte.

Tak jo, dobrá – no a to byl právě ten důvod, proč jsme je nikdy nemohli přemluvit. Nebylo v nich už nic, s čím by se dalo mluvit. Ti lidé byli zombie, možná ne fyzicky, ale z psychické stránky mezi nimi nebyl rozdíl. No, pokud byli dost špinaví, zakrvácení a plní nemocí, i po fyzické stránce bylo těžké je odlišit od pravých zetek. Zetka ale tak hrozně nesmrdí, mám tím na mysli jedno zetko, nesmrdí ani, když jsou čerství. Jak tedy rozlišit zetko od jeho nápodoby, co má v hubě obrovskou dávku gangrény? Nebylo to možné. Ne proto, že by nám vojáci nedali cvičené „čmuchací“ psy nebo tak. Museli jsme tedy použít vizuální rozpoznávání.

Zombie nemrkají, nevím proč. Možná protože používají své smysly stejnou měrou, tak si jejich mozek zraku tak moc necení. Možná je to kvůli tomu, že nemají dostatek tělesných tekutin k tomu, aby je pořád používali na zvlhčování svých očí. Kdo ví. Každopádně zetka nemrkají a quislingové ano. A tak se dají rozpoznat; stačilo udělat pár kroků nazad a pár sekund počkat. Ve tmě to bylo jednodušší, prostě jste jim jen posvítil do obličeje. Pokud nezamrkali, sejmul jste je.

A pokud ano?

No, měli jsme rozkaz je chytit, pokud to bylo možné, a použít prostředky, kterými bychom je zabili, jen v případě krajní nouze, v sebeobraně. Znělo to šíleně, tedy ono to pořád zní šíleně, ale pár jsme jich obklíčili, svázali jim nohy a předali policii nebo Národním gardám. Nejsem si jist, co s nimi dělali. Slyšel jsem o Walla Walla, víte, o tom vězení, ve kterém jsou jich prý stovky; dávají jim tam najíst, oblékají je a dokonce tam prý mají lékařskou péči.

(Obrátí oči v sloup.)

Vy s tím nesouhlasíte.

Hej, to jsem neřekl. Jestli mermomocí chcete otevřít tu plechovku plnou červů, přečtěte si noviny. Každý rok se objeví nějaký právník, kněz nebo politik a snaží se přiživovat ten oheň z jakékoliv strany, která je pro něj vhodná. Mně osobně to je jedno. Nemám ohledně nich žádné pocity, ani negativní, ani pozitivní. Myslím, že nejsmutnější na nich je, že se vzdali spousty věcí a stejně nakonec prohráli.

Proč?

Protože i když my je od zetek rozlišit nedokážeme, skutečná zetka poznají, co jsou zač. Vzpomínáte si, jak se na začátku války všichni snažili obrátit oživlé mrtvoly proti sobě? Existoval „zdokumentovaný důkaz“ o bojích mezi zombie – výpovědi očitých svědků a dokonce záznam toho jak jeden zombie útočí na druhého. Hloupost. Natočili jen to, jak zombie útočí na quislinga, ale od pohledu byste to nikdy nepoznal. Quislingové nekřičí. Prostě jen leží, ani se nesnaží bojovat a takovým robotickým způsobem se kroutí, přičemž je požírá nestvůra, kterou se sami snaží být.

MALIBU, KALIFORNIE

(K tomu, abych Roye Elliota poznal, fotografii nepotřebuji. Setkáváme se nad kávou v obnoveném Malibu Pier Portress. Lidé kolem nás Roye také poznají, ale na rozdíl od předválečných dnů si udržují zdvořilý odstup.)

SAÚ, to byl můj nepřítel: syndrom asymptomatických úmrtí. Také se mu říkalo syndrom apokalyptického zoufalství, záleželo na tom, s kým jste mluvil. Ať už byl název jakýkoliv, v těch raných patových měsících to zabilo stejné množství lidí jako hlad, nemoci, násilí mezi lidmi nebo oživlé mrtvoly. Nejprve nikdo nechápal, co se to děje. Opevnili jsme Skalisté hory, vyčistili jsme bezpečné zóny, a přesto jsme přicházeli o více než stolidí denně. To nebyly sebevraždy, těch jsme měli i tak dost. Ne, to bylo něco jiného. Někteří lidé měli jen drobná zranění nebo jednoduše vyléčitelné nemoci; někteří byli dokonce úplně zdraví. Jednoho večera šli prostě spát a ráno už se nevzbudili. Ten problém byl psychologického rázu, takový druh rezignace, kdy nechcete vidět zítřek, protože víte, že přinese jen další utrpení. Ztráta víry a vůle vytrvat, to se děje v každé válce. Děje se to i v míru, jen ne v takové míře. Byla to bezmoc, nebo alespoň pocit bezmoci. Tomu pocitu rozumím. Celý život točím filmy. Nazývali mě mladým géniem, zázračným dítětem, které neudělá chybu, ačkoliv jsem jich dělal hromady.

Najednou jsem byl nikdo, klasifikace F-6. Svět směřoval ke svému konci a všechen můj talent, jímž jsem se pyšnil, s tím nemohl nic udělat. Když jsem zaslechl o SAU, vláda se snažila, aby se o něm moc nemluvilo – musel jsem si to zjistit u svého kontaktu v Cedars-Sinai. Když jsem se o tom dozvěděl víc, najednou mi to secvaklo. Bylo to, jako když jsem natočil svůj první krátký film na super osmičku a pustil ho mým rodičům. Uvědomil jsem si, že to je to, co umím. S tím nepřítelem můžu bojovat!

A zbytek už je historie.

(Zasměje se.)

Kéž by. Šel jsem s tím hned za vládou, odmítli mě.

Opravdu? Vzhledem k vaší kariéře bych řekl…

Jaké kariéře? Chtěli vojáky a farmáře, opravdová zaměstnání, vzpomínáte? „Hej, promiň, bez šance, ale mohl by ses mi tady podepsat?“, tak nějak to bylo. No nicméně já ale nejsem z těch, co se tak lehce vzdávají. Když věřím, že jsem schopen něco udělat, neexistuje pro mě slovo „ne“. Jednomu zástupci ÚSTUP jsem vysvětlit, že to strýčka Sama nebude stát ani cent. Použiju vlastní vybavení, vlastní lidi, jediné, co od nich budu potřebovat, je získat přístup mezi vojáky. „Dovolte mi ukázat lidem, co všechno děláte pro to, abyste je zastavili,“ povídám mu. „Nechte mě, ať jim ukážu něco, čemu by mohli věřit.“ A opět mě odmítli. Armáda prý má daleko důležitější věci na práci, než „pózovat pro kameru“.

Šel jste ještě výš?

Za kým? Na Havaj žádné lodě nepluly a Sinclair lítal po západním pobřeží nahoru a dolů. Každý, kdo by byl v takové pozici, aby mi mohl pomoci, byl buď fyzicky nezastižitelný, nebo příliš zaneprázdněný „důležitějšími“ záležitostmi.

Copak jste nemohl fungovat jako novinář na volné noze a dostat tak od vlády novinářskou legitimaci?

To by trvalo hrozně dlouho. Většina médií byla buď nefunkčních, nebo se z nich stala federální média. To, co zbylo, muselo znovu vysílat oznámení o veřejné bezpečnosti, aby se dosáhlo toho, že každý, kdo si danou stanici právě naladí, bude vědět, co má dělat. Všechno bylo pořád ještě v hrozném nepořádku. Vždyť ještě nebyly průjezdné silnice, natož aby fungovala byrokracie, která by mi dala plný novinářský status. Mohlo to také trvat měsíce. Měsíce, a přitom každý den umíraly stovky lidí. Nemohl jsem čekat. Musel jsem ihned něco podniknout. Vzal jsem DV kameru, pár náhradních baterií a solární nabíječku. Šel se mnou můj nejstarší syn, fungoval jako zvukař a „první asistent režie“. Týden jsme byli na cestě, jen my dva na horských kolech a sháněli příběhy. Nemuseli jsme ani jezdit moc daleko.

Hned za hranicemi okrajových částí losangeleské aglomerace leží městečko jménem Claremont a v něm je pět univerzit – Pomona, Pitzer, Scripps, Harvey Mudd a Claremont McKenna. Na začátku Velké paniky, kdy všichni doslova utíkali do kopců, se tři stovky studentů rozhodly, že zůstanou. Z ženské koleje ve Scripps udělali něco velmi podobného středověkému městu. Zásoby si sehnali z ostatních kampusů; jejich zbraně byly směs zemědělského nářadí a cvičných zbraní ROTC, určených pro záložáky. Vybudovali zahrady, vykopali studny, opevnili už stojící zeď. A zatímco hory za nimi byly v plamenech a okolní části předměstí se pomalu topily v násilí, těch tři sta děcek odolalo náporu deseti tisíc zombie! Deset tisíc zombie po dobu čtyř měsíců, do té doby, než mohlo být území Inland Empire konečně vyčištěno. (Kalifornská oblast Inland Empire byla jednou z posledních zón, které byly prohlášeny za bezpečné.) Měli jsme štěstí, že jsme se tam dostali, když to všechno končilo, právě včas, abychom viděli, jak padl poslední nemrtvý, a jak se jásající studenti a vojáci objímají pod na koleně spíchnutou americkou vlajkou, třepotající se na pomonské zvonici. To byl, panečku, příběh! Devadesát šest hodin hrubého záznamu. Byl bych býval rád, kdyby to bylo delší, ale tlačil nás čas. Nezapomeňte, sto lidi denně, sto lidí…

Museli jsme to vypustit ven, co nejrychleji to bylo možné. Odvezl jsem ten záznam domů a sestříhal ho. Moje žena namluvila komentář. Udělali jsme čtrnáct kopií, všechny na různé formáty a tu neděli večer je pouštěli ve všech nejrůznějších táborech a útulcích po celém LA. Nazval jsem ten film Vítězství u Avalonu: Bitva pěti univerzit.

Název Avalon pochází ze zásobních záběrů, které natočil jeden student během obléhání. Bylo to noc před posledním, nejhorším útokem zetek, kdy ta čerstvá horda přicházející z východu byla na horizontu jasně vidět. Studenti se pilně připravovali – ostřili své zbraně, zpevňovali obranné valy a drželi hlídky na ochozech zdí a ve věžích. Z ampliónů, které kvůli udržení morálky neustále vyhrávaly nějakou muziku, se najednou ozvala píseň. Nějaká studentka ze Scripps, s hlasem jako anděl, zpívala tu písničku od Roxy Music. Byla to opravdu nádherná interpretace a v takovém silném kontrastu s tou bouří, která měla za chvíli přijít. Dal jsem ji do sestřihu „přípravy na bitvu“. I teď, když to slyším, se mi derou slzy do očí.

A jak to vzali diváci?

Byl to úplný propadák! Nejen ta samotná scéna, ale i celý film; tedy to jsem si alespoň myslel. Očekával jsem takovou, no, řekněme okamžitější reakci. Jásot, potlesk. Nikdy bych to tehdy nikomu nepřiznal, dokonce ani sobě ne, ale měl jsem takovou sobeckou představu, že po filmu za mnou budou lidé chodit, v očích slzy, budou mi třást rukou a děkovat, že jsem jim ukázal to světélko na konci tunelu. Ani se na mě nepodívali. Stál jsem u dveří jako nějaký dobyvačný hrdina a oni kolem mě v tichosti pochodovali, oči upřené na své boty. Tu noc jsem šel domů a říkal jsem si: „Tak jo, byl to hezkej nápad, ale možná ta farma na brambory v MacArthur Park by užila jednu pracovní sílu navíc.“

A co se stalo pak?

Uplynuly dva týdny. Dostal jsem opravdovou práci, pomáhal jsem znovu otevřít silnici u kaňonu Topanga. A pak jednoho dne k mému domu přijel nějaký muž. Na koni; vypadalo to jak z nějakého starého westernu od Cecila B. De Milleho. Byl to psychiatr z okresního centra zdravotnické pece v Santa Barbaře. Slyšeli o úspěchu mého filmu a on se přijel zeptat, jestli nemám nějaké kopie navíc.

O úspěchu?

Přesně to jsem si říkal i já! Nakonec se ukázalo, že tu noc poté, co si Avalon odbyl svůj „debut“, počet případů SAÚ v LA poklesl celých 5 procent! 5 procent! Nejprve si mysleli, že by mohlo jít pouze o nějakou statistickou anomálii, dokud další studie neprokázaly, že pokles množství případů SAU byl výrazně pozorovatelný jen v komunitách, kde byl promítán můj film!

A vám to nikdo neřekl?

Nikdo.

(Zasměje se.)

Ani armáda, ani nikdo z radnice, dokonce ani ti lidé, kteří spravovali útulky, kde ty filmy pořád promítali bez mého svolení. Je mi to jedno. Hlavní je, že to fungovalo! Mělo to výsledky a já jsem díky tomu získal práci po zbytek války. Ze členů mého bývalého štábu, co jsem jen byl schopen sehnat, jsem dal dokupy pár dobrovolníků. Z toho kluka, který natočil ty claremontské zásobní záběry, Malcolma Van Ryzina, ano toho Malcolma Van Ryzina, (Malcolm Van Ryzin: Jeden z nejúspěšnějších hollywoodských filmařů.) jsem udělal svého kameramana. Zrekvírovali jsme starou dabérnu v Západním Hollywoodu a začali chrlit filmy po stovkách. Šly do každého vlaku, každého karavanu nebo pobřežního trajektu směřujícího na sever. Nějakou dobu trvalo, než jsme získali nějakou odezvu. Ale když přišla…

(Usměje se a zvedne ruce jako gesto díků.)

Desetiprocentní pokles po celé západní bezpečné zóně. V tu dobu už jsem byl zase na cestách a točil další příběhy. Anacapa už byla natočená a Oblast poslání byla v polovině. Než se začal promítat film Dos Palmos, výskyt SAÚ už byl o třiadvacet procent nižší… a až tehdy se o mě konečně začala zajímat vláda.

Zdroje navíc?

(Zasměje se.)

Ne. Nikdy jsem je o žádnou pomoc nežádal a oni by mi stejně na sto procent ani žádnou nedali. Ale konečně jsem dostal přístup do armády a to mi otevřelo úplně nový svět.

A pak jste tedy natočil Oheň Bohů?

(přikývne.)

Armáda měla dva funkční programy pro laserové zbraně: Zeus a MTHEL. Zeus byl původně vyvinut na odstraňování munice, ničení nášlapných min a nevybuchlých bomb. Byl malý a dostatečně lehký na to, aby se dal namontovat na speciální Humvee. Střelec zaměřil cíl skrze koaxiální kameru na střelecké věži. Nastavil mířidla na cílovou plochu a pak přes stejnou optickou clonu vypálil pulsní paprsek. Není to příliš technické?

Ne, vůbec ne.

Omlouvám se, ten projekt mě úplně pohltil. Paprsek byl takovou zbraňovou verzí pevných průmyslových laserů, těch, co se v továrnách používaly k řezání oceli. Buď se ten paprsek propálil skrze obal té bomby, nebo ji zahřál do té míry, že bomba explodovala. Tentýž princip fungoval i zombie. Při vyšším nastavení jim paprsek udělal díru do čela. Při nižším nastavení jim prakticky uvařil mozek, až explodoval a vylil se z uší, nosu a očí. To, co jsme natočili, bylo úžasné, ale Zeus byl v porovnání s MTHELem pistolka.

Ta zkratka znamená Mobile Tactical High Energy Laser (Mobilní taktický vysokoenergetický laser. (pozn. překladatele)). Ten zbraňový systém byl vyvinut Izraelem a Spojenými státy za účelem eliminace malých projektilů. Když Izrael vyhlásil tu svoji karanténu a spousta různých teroristických skupin jim začala přes ochrannou zeď střílet minometné střely a rakety, MTHEL byl to, co je zastavilo. Měl zhruba stejnou velikost a tvar jako světlomet, používaný za druhé světové války, a ve své podstatě se jednalo deuteriovo-fluoridový laser, který byl daleko výkonnější než ten, používaný v Zeusech. Účinky byly devastující – od kostí odlétávaly kusy masa, které pak horkem zbělely, načež se rozpadly na prach. Když člověk ty záběry přehrával normální rychlostí, bylo to velkolepé divadlo, ale když jste je pustil zpomaleně… oheň bohů.

Je pravda, že měsíc poté, co se tento film objevil, snížil se počet případů SAÚ o polovinu?

Řekl bych, že je to malinko nadhodnocené, ale lidi na ten film ve svém volnu stáli fronty. Někteří se na něj chodili dívat každou noc. Na plakátech byl záběr na právě atomizovaného nemrtvého. Ten snímek jsme vytáhli přímo z jednoho záběru, byl to takový klasický snímek, na kterém bylo díky ranní mlze vidět paprsek laseru. Pod fotkou byl prostý titulek: „Další.“ To samotné zachránilo celý program.

Váš program.

Ne, Zeus a MTHEL.

Ono hrozilo, že budou zrušeny?

MTHEL měl být ukončen měsíc po natáčení. Zeus už v té době zrušen byl. Museli jsme žebrat, půjčovat si a krást – a to doslova – aby se nám Zeus pro natáčení podařilo oživit. ÚSTUP oba označil za nepřípustné mrhání prostředky.

A byla to pravda?

Ano. Neomluvitelné mrhání prostředky. Písmenko M ve zkratce MTHEL, tedy „mobilní“, ve skutečnosti znamenalo to, že bylo nutné mít celý konvoj specializovaných vozidel. Všechna byla náchylná na poškození, žádné z nich nebylo skutečně vhodné do terénu a každé bylo zcela závislé na jiném. MTHEL pro vytvoření laserového paprsku rovněž vyžadoval obrovskou energii a velké množství značně nestabilních a vysoce toxických chemikálií.

Zeus byl o něco ekonomičtější. Dal se snadněji chladit a udržovat, a vzhledem k tomu, že se montoval na Humvee, bylo možno ho dostat kamkoliv to bylo nutné. Jeho problém spočíval v tom, že vyvstávala otázka, proč by měl být potřebný. I na vysoký výkon musel být střelec schopen udržet paprsek na jednom místě po dobu několika sekund. A jen připomínám, že cíle se pohybovaly… Dobrý ostřelovač by tutéž práci obstaral za poloviční čas a zlikvidoval by přitom dvojnásobné množství zetek. Ta nutnost setrvat paprskem nějakou dobu na jednom místě ve své podstatě rušila možnost rychlé střelby, což bylo přesně to, co bylo při vysokém počtu útočících zombie potřeba. A pravdou je, že obě jednotky měly k sobě přidělen oddíl ostřelovačů; ti lidé chránili stroj, který byl stvořen k tomu, aby chránil lidi.

To byly ty systémy tak špatné?

Pro svůj původní účel ne. Díky MTHELu byli Izraelci schopni eliminovat bombardování svého území ze strany teroristů a Zeus se vrátil z důchodu kvůli tomu, aby při postupu armády pomáhal odstraňovat nevybuchlou munici. Jako účelové zbraňové systémy byly výtečné. Jako zabijáci oživlých mrtvol to však byly zoufalé šmejdy.

A proč jste je tedy natáčel?

Protože Američané uctívají technologie. To je neodmyslitelný rys národního ducha doby. Ať už si to uvědomujeme nebo ne, dokonce i ten poslední neúnavný a nezdolný Luddita nemůže popřít naši technologickou zdatnost. Rozbili jsme atom, my jsme se jako první prošli po Měsíci, my jsme do každé domácnosti a firmy nacpali víc přístrojů, aparátků, elektronek a těch technoserepetiček, než by si dokázali představit všichni raní spisovatelé vědeckofantastických románů dohromady. Nevím, jestli to je dobře, nejsem tu od toho, abych hodnotil. Ale jedno vím bezpečně: většina Američanů byla jako všichni ti bývalí ateisté modlící se v krytech – jen se pořád ještě modlili k vědě, tomu Bohu, který je měl zachránit před zkázou.

Ale on je nezachránil.

Ale to bylo úplně jedno. Ten film byl takový hit, že mě požádali, abych natočil celou sérii. Nazval jsem ji „Zázračné zbraně“; sedm filmů o špičkových vojenských technologiích, které sice neměly valný strategický význam – žádná z nich – ale psychologicky byly všechny tím, co nám tu válku vyhraje.

Není to ale…

Lež? To je v pořádku. Klidně to řekněte. Ano, byly to lži, ale lež občas nemusí být špatná věc. Lži nejsou ani dobré, ani špatné. Jsou jako oheň – ten vás taky buď ohřeje, nebo vás spálí. Záleží na tom, jak ho použijete. Lži, kterými nás naše vláda před válkou krmila, ty, které nás měly udržet šťastné a slepé, to jsou ty lži, co pálily, protože nám bránily udělat to, co jsme udělat museli. Ale ještě než jsem natočil Avalon, všichni už stejně dělali vše, co mohli, aby přežili. Lži minulosti byly dávno pryč a pravda teď byla všude, potácela se ulicemi, rozbíjela dveře domů a sápala se lidem po krku. Pravdou bylo, že ať bychom udělali cokoliv, co bylo v našich silách, bylo pravděpodobné, že většina z nás, ne-li všichni, neuvidí to, co jednou bude. Pravdou bylo, že jsme byli v bodě, který by se dal označit jako soumrak našeho druhu, a z té pravdy mrazilo tak moc, že každou noc sto lidí umrzlo. A tak jsem lhal, stejně jako prezident a každý lékař a kněz, každý velitel čety, každá máma a každý táta. „Neboj, všechno bude dobrý.“ To bylo to, co jsme chtěli sdělit. To byla ta zpráva, kterou se za války snažil předat každý filmař, který zůstal u řemesla. Slyšel jste o Městě hrdinů?

Samozřejmě.

Skvělý film, co? Marty ho natočil během Obléhání. Jen on – natáčel na jakékoliv médium, které mu přišlo pod ruku. Neskutečné mistrovské dílo: ta odvaha, to odhodlání, ta síla, důstojnost, laskavost a čest! Když se na něj podíváte, opravdu se vám chce věřit v lidstvo. Ten film je lepší než cokoliv, co jsem já kdy udělal. Měl byste se na něj podívat.

Já jsem ho viděl.

Kterou verzi?

Promiňte?

Kterou verzi jste viděl?

Nevěděl jsem, že…

Že byly dvě? Ta to máte domácí úkol, mladíku! Marty natočil jak válečnou, tak i poválečnou verzi Města hrdinů. Ta verze, kterou jste viděl, byla ta devadesátiminutová?

Myslím, že ano.

Ukazovala temnou stránku hlavních postav z Města hrdinů? Ukazovala násilí a zradu, krutost, zpustlost a bezbřehé zlo v srdcích některých z těch „hrdinů“? Ne, samozřejmě, že ne. Proč by taky měla? To byla naše realita, to bylo to, co tolik lidí přinutilo sfouknout doma svíčky, stočit se v posteli do klubíčka a naposledy se nadechnout. Marty si místo toho vybral tu druhou stranu, tu, která přiměje člověka k tomu, aby chtěl ráno vstát, přinutí ho škrábat, kopat, kousat, prostě bojovat o svoje přežití, protože někdo mu říká, že všechno bude dobrý. Pro tu lež existuje slovo. Naděje.

ZÁKLADNA NÁRODNÍ VZDUŠNÉ OBRANY PARNELL V MEMPHISU, TENNESSEE, SPOJENÉ STÁTY AMERICKÉ

(Gavin Blaire mě doprovodí do kanceláře velitelky své letky, plukovníkovi Christině Eliopolisové. Ta je pověstná svým temperamentem a výjimečnými válečnými záznamy, ačkoliv to, jak se tolik síly a energie může vměstnat do její drobné, téměř dětské postavy, je těžko pochopitelné. Její dlouhé černé vlasy a jemné rysy v obličeji dojem věčného mládí jen podtrhují. Když si Christina sundá sluneční brýle, vidím ten oheň v jejích očích.)

Létala jsem s Raptorem, s FA dvaadvacítkou, což byla bezesporu ta nejlepší platforma pro vzdušnou nadvládu, kterou kdy postavili. Byla bych s tím schopná předhonit a porazit Boha i se všemi jeho anděly. Byla to doslova óda na americké technologické schopnosti a možnosti… a v téhle válce se ukázalo, že tahle óda byla pro ten druh boje naprosto na hovno.

To vás muselo frustrovat.

Frustrovat? Víte, jaké to je, když vám zničehonic řeknou, že ten cíl, kterého jste se celý život snažil dosáhnout, pro který jste se obětoval, pro který jste trpěl a který z vás mačkal rezervy, o nichž jste vůbec netušil, že je máte, tak ten cíl se najednou považuje za „strategicky neúčinný“?

Řekla byste, že to byl běžný pocit?

Řekla bych to asi takhle: ruská armáda nebyla jediná, kterou ničila vlastní vláda. Zákon o rekonstrukci ozbrojených sil letectvo prakticky neutralizoval. Někteří „experti“ z ÚSTUP zjistili, že náš poměr zdrojů na jednoho zabitého byl ze všech složek nejméně vyvážený.

Mohla byste uvést nějaký příklad?

Co třeba zbraně typu JSOW? Byla to kluzáková bomba, využívající zemské gravitace, naváděná přes GPS a inerciální navigaci, která mohla být vystřelena až ze vzdálenosti šedesáti kilometrů. Základní verze nesla sto čtyřicet výbušných hlavic BLU-97B, přičemž každá ta hlavice měla tvarovanou nálož proti obrněným cílům, tříštivý obal proti pěchotě a zirkonový prstenec, který měl zapálit celou dopadovou oblast. Ta bomba byla považována za triumf, tedy až do Yonkers. (Bomby typu JSOW byly v bitvě u Yonkers použity v kombinaci s mnoha dalšími druhy střel typu vzduch-země.) A teď nám tvrdili, že cena jedné soupravy JSOW – tedy materiál, vynaložená práce, čas a energie, a to ani nezmiňuji palivo a pozemní údržbu nutnou pro letadlo, které ji mělo nést – by zaplatila celou četu přiblblých pěšáků, kteří jsou schopni oddělat tisíckrát víc zetek. Za hodně peněz málo bum bum – stejně jako u spousty dalších našich klenotů. Procházeli náma jako průmyslový laser. B-2 Spirit – pryč; B-1 Lancer – zrušit; dokonce i ty staré VOTH, tedy B-52 „velcí odporní tlustí hnusáci“ – fuč. K tomu přidejte Eagly, Falcony, Tomcaty, Hornety, jé-es-efka a Raptory a výsledkem je to, že než byste řekl švec, přišli jsme o víc bojových letadel, než jich kdy dostaly všechny nepřátelské flaky, rakety země-vzduch nebo stíhačky. (Jde o mírné zveličení. Počet letadel, která během války se zombie zůstala „uzemněna“, nebyl ani stejný jako počet letadel sestřelených během druhé světové války.) Alespoň nám z nich neudělali šrot, díky Bohu, jen je zakonzervovali a strčili do skladů nebo je šoupli do AMARCu, (AMARC: Aerospace Maintenance and Regeneration Center (tedy Centrum pro údržbu a obnovu letadel, či spíše jedno obrovské vrakoviště Vysloužilých letadel, pozn. překladatele) nedaleko arizonského Tucsonu.) na ten obrovský pouštní hřbitov letadel. „Dlouhodobá investice“, tak tomu říkali. Na tuhle jedinou věc se můžete vždycky spolehnout – když vedeme jednu válku, už se připravujeme na další. Kapacita letecké přepravy, tedy alespoň u nás, zůstala téměř nedotčena.

Téměř?

Pryč musely jít Globemastery, stejně tak jako všechno, co poháněly „benzín chlastající“ tryskové motory. Takže nám zbyly jen vrtulové letouny. A já, která jsem dřív lítala s tím, co ze všech letadel, co jsme měli, nejvíc připomínalo kosmické stíhačky X-Wing, jsem začala létat na něčem, co jste mohl používat ke stěhování.

To bylo hlavním posláním letectva?

Vzdušné zásobování bylo naším hlavním úkolem, tedy ono bylo to jediné, co hrálo nějakou roli.

(Ukáže na zažloutlou mapu na zdi.)

Po tom, co se mi stalo, mi velitel základny dovolil, abych si ji nechala.

(Jde o válečnou mapu kontinentálních Spojených států. Celá plocha území na západ od Skalistých hor je vyvedená v šedé barvě. V té šedé je zaznačeno množství barevných kroužků.)

Ostrovy v Moři zetek. Zelená označuje aktivní armádní zařízení. Některá z nich byla přeměněna na uprchlická centra. Některá stále ještě přispívala k válečnému úsilí. Některá z nich byla výborně bráněna, ale neměla žádný strategický vliv.

Červené zóny byly označeny jako zóny „schopné ofenzívy“. Jednalo se o továrny, doly, elektrárny. Armáda tam během velkého ústupu nechala zajišťovací jednotky, jejichž úkolem bylo hlídat a udržovat tato zařízení v pohotovosti až do doby, kdy bychom je mohli zapojit do celkového válečného úsilí. Tedy pokud by to bylo možné. Modré zóny, to byly civilní oblasti, kde se lidem na nějakém kousku půdy nebo v domech dařilo vzdorovat a podařilo se jim najít nějaký způsob, jak tam přežívat. Všechny tyto zóny bylo nutno zásobovat a o tom to celém bylo „Kontinentální zásobování“.

Byla to masivní operace, a to nejen co se týče počtu letadel a množství paliva, ale také organizačně. Mluvím o udržování kontaktu se všemi těmito ostrůvky, zpracování jejich požadavků, koordinaci s ÚSTUP a o následné snaze získat a dát prioritu hmotným prostředkům pro každý výsadek. To všechno dohromady znamenalo statisticky největší podnik v historii leteckých sil.

Snažili jsme se držet stranou od spotřebního zboží, věcí jako jídlo a léky, které bylo nutné shazovat pravidelně. Ty měly klasifikaci NV, tedy nutné výsadky, které však v porovnání s VPZS, výsadky pro zajištění soběstačnosti, které sestávaly z nářadí, náhradních dílů a nástrojů pro výrobu náhradních dílů, hrály až druhé housle. „Nepotřebují ryby,“ říkával Sinclair, „potřebují rybářské pruty.“ Ale i tak jsme každý podzim shazovali spousty ryb, pšenice, soli, sušené zeleniny a kojenecké výživy…

Zimy byly drsné. Vzpomínáte si, jak byly dlouhé? Pomoci lidem v tom, aby si pomohli sami, je skvělý nápad a teorie, ale pořád je musíte zásobovat, aby přežili.

Někdy jsme prováděli výsadky lidí; jednalo se o odborníky jako lékaře nebo inženýry, o lidi, kteří uměli to, co se z příručky „Jak na to“ nikdy nenaučíte. Modré zóny dostaly spousty instruktorů ze Speciálních jednotek, nejen kvůli tomu, aby je naučili, jak se lépe bránit, ale aby je také připravili na ten den, kdy možná budou muset přejít do protiútoku. K těm klukům mám obrovský respekt. Většina z nich věděla, že to je na určitou dobu; některé Modré zóny neměly přistávací dráhu pro letadla, takže ti kluci museli seskočit padákem bez naděje, že by je pak někdo vyzvedl. Ne všechny Modré zóny byly bezpečné. Některé z nich nakonec podlehly zetkům. Ti lidé, které jsme vysazovali, věděli o riziku, které podstupují. Všichni byli sakra odvážní.

Ale totéž se dá říci i o pilotech.

Hej, nesnižuji naše riziko, to ani náhodou. Každý den jsme létali nad stovkami, v některých případech i tisícovkami kilometrů zamořeného území. A proto jsme měli Fialové zóny.

(Ukáže na poslední barvu na mapě. Fialových koleček je pár a jsou hodně rozptýlené.)

Ty jsme zřídili kvůli opravám a doplňování paliva. Spousta letadel by bez těchto základen nikdy nedoletěla tak daleko, aby se dostala ke vzdálenějším výsadkovým zónám na Východním pobřeží. Díky těm základnám se snížil počet letadel a posádek, o které jsme při zásobování přišli. Díky nim byla pravděpodobnost přežití v naší letce 92 procent. Já jsem bohužel spadala do těch zbylých osmi procent.

Nikdy si nebudu jistá tím, kvůli čemu přesně jsme se zřítili, zda se jednalo o mechanickou závadu nebo únavu materiálu zkombinovanou s počasím. Možná to bylo to, co jsme přepravovali; bylo to špatně označené a zacházeli s tím hodně zle. To se stávalo častěji, než by si člověk myslel. Pokud nebezpečné materiály nebyly pořádně zabaleny, nebo – chraň Pámbu – nějaký inspektor kontroly kvality, který měl místo mozku hromadu sraček, nechal své lidi, aby na ně namontovali detonátory ještě před tím, než je nacpali do beden… to se stalo mému kamarádovi: rutinní let z Palmdale do Vandenbergu, dokonce ani neletěl přes zamořenou oblast. Dvě stovky detonátorů typu 38, všechny plně smontované, všechny omylem spuštěné a všechny nastavené na odpálení na stejné frekvenci, na jaké jsme používali naše rádia.

(Luskne prsty.)

To se mohlo úplně klidně stát taky nám. Letěli jsme z Phoenixu do Modré zóny kousek od Tallahassee na Floridě. Bylo to ke konci října, což tehdy znamenalo skoro regulérní zimu. Honolulu se snažilo vymáčknout ještě pár kapek, než nás zima „uzemní“ až do března. Ten týden to byl náš devátý výsadek. Všichni jsme byli na pilulkách, na takových malých modrých stimulantech, které vám umožňovaly fungovat, aniž by ovlivňovaly vaše reflexy nebo úsudek. Řekla bych, že fungovaly docela dobře, jen se po nich hodně chodilo na záchod, takže jsem si každých dvacet minut myslela, že vyčůrám svoje ledviny. Moje posádka, „chlapi“, mi to dávali kvalitně sežrat, víte, jakože si dělali srandu o tom, že holčičky musí pořád chodit lulat. Vím, že by se na mě kvůli tomu nezlobili, ale i tak jsem se vždycky snažila vydržet tak dlouho, jak to jen šlo.

Po dvou hodinách v silných turbulencích, kdy to s námi házelo jak s krabičkou od sirek, jsem to už nevydržela a předala knipl svému druhému pilotovi. Právě jsem si zapnula kalhoty, když to s námi strašně škublo, jako kdyby nám Pámbu ukopl ocas… a najednou jsme šli čumákem k zemi. V naší C-130 vlastně ani nebyl pravý záchod, byla to pouze mobilní toaleta s těžkým sprchovým závěsem z plastu. A to mi možná nakonec zachránilo život. Kdybych byla na skutečném, uzavřeném záchodě, nemohla bych ven, možná bych byla v bezvědomí nebo nemohla dosáhnout na zámek… Najednou se ozvalo takové pištění, takový silný výbuch vysokotlakého vzduchu a mně to vycuclo zadkem letadla ven, místy, kde měl být náš ocas.

Letěla jsem ve spirále dolů, neschopná ten pád kontrolovat. Jen jsem rozpoznala naše letadlo, to šedé, kouřící a neustále se zmenšující těleso, které padalo k zemi. Sebrala jsem se a zatáhla za otevírání padáku.

Pořád jsem byla jako omráčená, točila se mi hlava, snažila jsem se popadnout dech. Nahmatala jsem vysílačku a začala řvát na svoji posádku, ať vyskáčou ven. Žádná odpověď. Viděla jsem jenom jeden další padák, jeden jediný, který to zvládl ven.

To byl ten nejhorší moment, právě to, jak jsem tam tak bezmocně visela. Viděla jsem ten druhý padák, byl nade mnou, kousek severně. Rozhlížela jsem se, zda neuvidím nějaké další. Znovu jsem zkusila vysílačku, ale neměla jsem signál. Došlo mi, že se asi během mého „výstupu“ rozbila. Snažila jsem se zorientovat, kde asi jsem; byla jsem někde nad Louisianou, krajina byla bažinatá divočina, která vypadala, že nemá konce. Nebyla jsem si ale úplně jistá, mozek mi pořád ještě stoprocentně nefungoval. Alespoň jsem měla dost rozumu na to, abych zkontrolovala to základní: nohama i rukama jsem hýbala, nic mě nebolelo, krev mi také netekla. Ověřila jsem si, že moje výbava pro přežití je v pořádku, pořád pásky připevněná ke stehnu, a že moje zbraň, moje Meg (Meg: přezdívka, kterou piloti dali standardní automatické pistoli ráže .22. Říká se, že díky jejímu prodlouženému tlumiči, skládací pažbě a teleskopu tato zbraň vypadala jako „Megatron“, hračka ze série „Transformers“, vyráběné firmou Hasbro. Tento fakt však ještě musí být ověřen.) mě stále ještě šťouchala do žeber.

Připravovalo vás letectvo na takové situace?

Všichni jsme museli zvládnout výcvikový program pro přežití ve Willow Creek v kalifornských Klamath Mountains. Tam dokonce i na pár specifických místech měli několik skutečných zetek, aby byl náš pocit „opravdový“. Z příruček pro civilisty se toho člověk může naučit hodně: jak se pohybovat, plížit, jak oddělat zetko dřív, než mručením oznámí jeho pozici. Všichni jsme to „zvládli“, tedy ačkoliv pár pilotů mělo velké problémy se Sekcí 8. Řekla bych, že se nedokázali vyrovnat s tím „opravdovým pocitem“. To mně to ale nikdy problém nedělalo, být sama v nepřátelském území. Pro mě to byla standardní pracovní situace.

Vždycky?

Jestli chcete, abych mluvila o tom, jak jsem byla sama v nepřátelském prostředí, zkuste se zeptat na moje čtyři roky v Colorado Springs.

Ale tam byly i jiné ženy…“

Ostatní kadetky, další soupeřky, které náhodou měly stejné pohlaví. Věřte mi, pod tlakem šlo veškeré kamarádíčkování s ostatními ženami stranou. Ne, byla jsem tam já, jen já. Soběstačná, samostatná a vždycky a nezpochybnitelně sebejistá. To jediné mi pomohlo přežít ty čtyři roky pekla na Akademii a na to jediné jsem mohla spoléhat v ten moment, kdy jsem dopadla do toho bahna uprostřed země zetek.

Nechala jsem padák tak, jak byl – naučí vás nemrhat čas snahou padák někam skrýt – a vydala se směrem k místu, kam dopadl ten druhý padák. Probrodit se tím studeným slizem, který znecitlivěl všechno od kolen dolů, mi trvalo několik hodin. Pořád jsem ještě neměla čistou hlavu, pořád se mi ještě motala. To není žádná omluva, já vím, ale právě proto jsem si nevšimla, že ptáci se najednou rozlétli opačným směrem, než jsem šla. Ale i tak jsem uslyšela křik; slabounce a někde hodně daleko. Viděla jsem i padák zamotaný do stromů. Začala jsem utíkat, což je další věc, kterou nesmíte udělat, dělala jsem randál a vůbec jsem se nezastavovala, abych si poslechla, jestli se náhodou neblíží zetka. Nic jsem neviděla, jen ty holé šedé větve, dokud nebyly přímo nade mnou. Kdyby nebylo Rollinse, mého druhého pilota, jsem si jistá, že už bych byla mrtvá.

Našla jsem ho viset v popruzích padáku, byl mrtvý, ale jeho tělo se hýbalo. Kombinézu měl rozervanou (V tu dobu se bojové uniformy BDU ještě nevyráběly ve velkých sériích.) a jeho vnitřnosti visely… do jeho vnitřností bylo zamotaných pět zetek, které se na něm v té hnědočervené vodě pásly. Jeden z nich měl hlavu zapletenou do kusu Rollinsova tenkého střeva. Pokaždé, když se pohnul, tak rozpohyboval Rollinsovo tělo, roztřásl ho jako nějaký podělaný zvoneček. Vůbec si mě nevšimli. Byla jsem tak blízko, že bych se jich mohla dotknout, a oni se na mě ani nepodívali. Nemusela jsem na nich mrhat celým zásobníkem, což byla další věc, kterou jsem posrala. Byla jsem tak naštvaná, že jsem skoro začala kopat do jejich mrtvol. Hrozně jsem se styděla, úplně jsem byla zaslepená nenávistí k sobě samotné…

Nenávistí k sobě samotné?

Všechno jsem totálně posrala! Letadlo, posádka…

Ale to byla přece nehoda. Nebyla to vaše chyba.

Jak to víte? Vy jste tam nebyl. Do prdele, vždyť ani já jsem tam nebyla! Nevím, co se stalo. Nedělala jsem to, co jsem měla. Seděla jsem na záchodě jak nějaká pitomá malá holka!

Cítila jsem se jak v jednom ohni, myslím psychicky. Podělaný slabochu, nadávala jsem si, zasraný srabe! Celá moje nenávist se začala točit v jednom kruhu: nejenže jsem se nenáviděla za to, co se stalo, dokonce jsem se nenáviděla za to, že se nenávidím. Dává to smysl? Klidně jsem tam takhle mohla zůstat, mohla jsem se tam třást, a bezmocně čekat, až dorazí zetka.

Ale pak najednou začala skřehotat moje vysílačka. „Haló? Haló? Je tam někdo? Dostal se někdo z toho vraku?“ Byl to ženský hlas, podle jazyka a tónu jednoznačně šlo o civilní osobu.

Odpověděla jsem okamžitě, identifikovala se a požadovala nějakou odpověď. Řekla mi, že je „hlídač oblohy“ a její přezdívka je „Fanynka Mets“ nebo prostě jen zkráceně „Mets“. Systém „hlídačů oblohy“ byla taková nahodilá síť izolovaných radioamatérů. Měli za úkol podávat zprávy o zřícených letadlech a všemožně pomáhat při záchraně jejich osádek. Nebyl to zrovna nejefektivnější systém, a to hlavně kvůli tomu, že „hlídačů“ bylo tak málo, ale jak to vypadalo, tak ten den jsem měla štěstí. Řekla mi, že viděla kouř a padající vrak mé Herky, jak jsme Herkulesům říkali, a ačkoliv prý je necelý den chůze od mé pozice, kolem jejího srubu je hodně zetek. A než jsem stačila cokoliv říct, pověděla mi, abych se nebála, že už nahlásila moji pozici záchranným týmům a že to nejlepší, co bych mohla udělat, bylo zamířit někam na otevřené prostranství, kde by mě mohli vyzvednout.

Sáhla jsem po své GPS, ale ta asi se z mé kombinézy urvala, když mě to vycuclo ven z letadla. Měla jsem s sebou záložní nouzovou mapu, ale ta byla tak velká a tak nekonkrétní, a my letěli přes tolik států, že to byla prakticky mapa celých Spojených států… hlava mi stále ještě duněla zlobou a bezpochyby jsem jí řekla, že nevím, kde jsem, ani kam bych měla jít…

Zasmála se. „To mi chceš říct, že jsi v takové situaci nikdy dříve nebyla? Copak nemáš každý kousek té cesty v paměti? Copak jsi zavěšena na hedvábí neviděla, kde jsi?“ Byla si mnou tak jistá a místo toho, aby mě krmila odpověďmi, snažila se mě přimět začít používat hlavu. Uvědomila jsem si, že tu oblast, do které jsem spadla, znám dobře, že jsem nad ní za poslední tři měsíce letěla alespoň dvacetkrát a že musím být někde v pánvi Atchafalaya. „Mysli,“ řekla mi, „co jsi z padáku viděla? Viděla jsi nějakou řeku nebo silnici?“ Jediné, co jsem si zpočátku dokázala vybavit, byly stromy, nekonečná, jednolitá, šedivá krajina ze stromů bez nějakých výraznějších orientačních bodů, ale postupně, jak se mi mysl začala rozjasňovat, jsem si vzpomněla, že jsem viděla jak řeky, tak i silnici. Podívala jsem se do mapy a zjistila, že přímo na sever ode mě byla dálnice I-10. Mets mi řekla, že to je nejlepší místo, kde by mě záchranné týmy mohly nabrat. A že prý pokud se dám na pochod hned a přestanu plýtvat časem, dostat se tam by mi nemělo trvat déle jak den či dva.

Když už jsem byla na odchodu, zastavila mě a zeptala se, jestli jsem náhodou nezapomněla něco udělat. To si vybavuji zcela jasně. Otočila jsem se zpátky k Rollinsovi. Právě znovu začínal otevírat oči. Cítila jsem, že bych měla něco udělat, možná se omluvit, ale pak jsem mu přiložila zbraň k čelu a vystřelila.

Mets mi říkala, že se nemám obviňovat a za žádnou cenu nepřipustit, aby mě mé pocity odváděly od toho, co jsem měla udělat. Řekla: „Zůstaň naživu, přežij a udělej svoji práci.“ A pak dodala: „A přestaň plýtvat svými volnými minutami.“

Mluvila o bateriích – nevynechala nic – tak jsem ukončila spojení a vydala se bažinami směrem na sever. Mozek mi už začal fungovat na plný výkon a mně se začalo vybavovat všechno, co jsem se naučila ve Willow Creek. Ušla jsem pár kroků, zastavila se, poslouchala. Snažila jsem se chodit po suché zemi, kde jsem mohla udržovat obezřetné tempo, což jsem také dělala. Několikrát jsem musela plavat a z toho jsem byla opravdu nervózní. Přísahám, že dvakrát jsem cítila, jak se o moji nohu otřela nějaká ruka. Jednou jsem narazila na malou silničku – ani neměla dva jízdní pruhy a byla v strašném stavu.

Každopádně to bylo lepší než se vléct bahnem. Ohlásila jsem Mets svůj nález a zeptala se jí, zda mě ta silnice dovede na dálnici. Mets mě varovala, abych se jí vyhnula, stejně tak jako jakékoliv další silnici, která křižovala tu pánev. „Silnice znamenají auta“, řekla mi, „a auta znamenají zetka.“ Mluvila o pokousaných řidičích, kteří za volantem zemřeli na svá zranění a z toho důvodu, že nemrtví nemají dostatečné IQ na to, aby otevřeli dveře nebo si rozepnuli bezpečnostní pásy, byli odsouzení strávit zbytek své existence uvěznění ve svých autech.

Zeptala jsem se jí, jaké nebezpečí to pro mě představovalo. Nebylo jedno, kolik „opuštěných“ aut minu, když se zetka nemohla dostat ven, takže stačilo si udržovat bezpečný odstup od aut, aby po mě nemohli chmatnout z otevřených okýnek? Mets mi připomněla, že i v autě uvězněné zetko může mručet a tak zavolat ostatní. To mě opravdu zmátlo. Když jsem měla mrhat spoustou času vyhýbáním se pár silničkám s několika v autech zavřenými zetky, proč jsem tedy směřovala na dálnici která jimi bude dozajista úplně zavalená?

Odpověděla mi na to: „Budeš nad bažinami. Jak by se k tobě mohlo dostat víc zetek?“ Tato část I-10 byla postavena několik podlaží nad bažinami, takže představovala nejbezpečnější místo v celé té pánvi. Připustila jsem, že na to jsem nepomyslela. Zasmála se a odvětila: „Neboj, holka já jo. Zůstaň se mnou a já tě dostanu domů.“

Což jsem udělala. Vyhýbala jsem se obloukem čemukoliv, co jen trochu připomínalo silnici, a držela se cestiček ve skutečné divočině, co nejvíc to šlo. Říkám „skutečné“, ale popravdě řečeno, vyhnout se všem možným stopám lidské činnosti nebo tomu, co před nějakou dobou možná lidská činnost bývala, nebylo možné. Nacházela jsem boty, oblečení, odpadky a zničené kufry a věci na turistiku. Na kouscích pevné půdy, které čněly nad bažinu, jsem nacházela spoustu kostí. Nevím, zda byly lidské či zvířecí. Jednou jsem našla celý hrudní koš; řekla bych, že to byl aligátor, a hodně velký. Ani jsem raději nemyslela na to, kolik zetek bylo potřeba k tomu, aby ho dostali.

První zetko, které jsem viděla, bylo malé; možná dítě, nevím, nedokážu říct. Mělo úplně užraný obličej, kůži, nos, oči, rty, dokonce i vlasy a uši… teda ony nebyly úplně pryč, ale částečně visely nebo byly zachycené na odhalené lebce. Možná to zetko mělo více zranění, to jsem nebyla schopna odhadnout. Bylo uvězněné v takovém tom velikánském civilním batohu; prostě ho někdo nacpal dovnitř a kolem krku mu uvázal stahovací šňůrky z batohu. Ramenní popruhy batohu se zamotaly do kořenu stromu, a jak se zetko vevnitř mlelo, ve vodě zpola ponořený batoh se převaloval z místa na místo a cákal vodu kolem sebe. Mozek toho stvoření musel být neporušený, stejně jako pár svalových vláken, která se táhla k dolní čelisti. Když jsem procházela kolem něj, čelist se začala hýbat a chňapat po mně. Nevím, jak to zetko vědělo, že tam jsem – možná část nosní dutiny nebyla poškozená, možná ušní kanál.

To zetko nemohlo mručet, mělo příliš potrhané hrdlo, ale to cákaní mohlo vzbudit pozornost, tak jsem ho zbavila jeho utrpení, tedy pokud opravdu trpělo, a snažila se na to nemyslet. To byla další věc, kterou nás učili ve Willow Creek: nepište jim nekrolog, nesnažte si představovat, kým bývali, jak se tam dostali a jak se stalo, že se změnili v to, čím jsou. Já vím, ale kdo si to nepředstaví? Kdo se nepodívá na jednu z těch potvor a nezačne nad takovými věcmi přirozeně přemýšlet? Je to jako číst poslední stránku knížky… vaše představivost začne fungovat úplně přirozeně, sama od sebe. A právě v ten moment se přestáváte koncentrovat, začnete být nepozorný a vaše ostražitost klesá, čímž dovolíte, aby v budoucnu někdo jiný dumal nad tím, co se asi tak mohlo stát vám. Snažila jsem se na ni, to, zapomenout. A místo toho jsem si začala říkat, jak je možné, že to malé bylo to jediné zetko, které jsem zatím potkala.

To byla praktická otázka nutná k přežití, nebylo to jen takové nějaké prázdné filozofování. Tak jsem zapnula vysílačku a zeptala se Mets, jestli mi náhodou něco neuniká, jestli někde náhodou není nějaká oblast, které bych se měla zdaleka vyhnout. Připomněla mi, že oblast, ve které jsem se pohybovala, byla z velké části prázdná, protože Modré zóny v Baton Rouge a Lafayette k sobě přitahovaly všechna zetka ze všech směrů. Bylo to takové trochu hořkosladké pohodlí – byla jsem přímo mezi dvěma nejvíce obléhanými místy na míle daleko. Znovu se zasmála… „O to se nestarej, budeš v pořádku.“

V dálce před sebou jsem něco zahlédla, takový výčnělek, hroudu, co vypadala téměř jako houští, ale tak trochu moc hranaté a místy lesklé. Oznámila jsem to Mets. Varovala mě, abych se k tomu nepřibližovala, ať prý jdu dál a nenechám se rozptylovat. V tu dobu jsem se cítila už docela dobře, skoro jsem se cítila ve své kůži, že jsem zase ta stará dobrá já.

Jak jsem k té věci přišla blíže, uviděla jsem, že je to vozidlo, Lexus Hybrid SUV. Stálo ve vodě, která sahala až k jeho dveřím, a bylo na něm spousta bláta a lišejníků. Okny v zadní části jsem viděla, že uvnitř je velké množství vybavení pro přežití v přírodě: stan, spacák, věci na vaření, lovecká puška a hromady nábojů v krabičkách. Všechno bylo nové, na některých těch věcech dokonce byl ještě igelitový obal. Obešla jsem auto a přes okno spolujezdce jsem si všimla odlesku od pistole ráže .357, kterou svírala hnědá, scvrklá ruka řidiče. Seděl vzpřímeně a hleděl přímo před sebe. Na boku jeho lebky byla díra, kterou prosvítalo slunce. Tělo bylo už značně rozložené, muselo tam takhle být alespoň rok, ne-li víc. Měl na sobě lovecké oblečení, takové to, co si můžete vybrat v luxusních katalozích s výbavou na safari nebo na lov. To oblečení bylo úplně čisté, prakticky jak nové; jediná krev byla na jeho ráně na hlavě. Žádné další zranění jsem neviděla, žádný kousanec, nic. To mě úplně dostalo, dostalo mě to víc než to děcko bez tváře. Ten chlápek měl všechno, co potřeboval, aby přežil, všechno kromě vůle. Vím, že to je jenom domněnka. Možná měl zranění, které jsem kvůli tomu, jak moc byl rozložený neviděla, možná ho měl pod tím oblečením. Ale já jsem to tam s nosem přimáčknutým na skle, jak jsem se dívala na ten pomník toho, jak je jednoduché se vzdát, věděla.

Nějakou dobu jsem tam tak stála, dost dlouho na to, aby se mě Mets zeptala, co se děje. Pověděla jsem jí, co vidím, a ona mi na to hned odpověděla, ať jdu dál.

Začala jsem s ní diskutovat. Měla jsem za to, že bych alespoň měla prohledat ten vůz, jestli tam nenajdu něco užitečného. Přísně se mě zeptala, jestli je tam něco, co potřebuji. Ne chci, ale potřebuji. Zamyslela jsem se nad tím a pak musela připustit, že ne. Toho vybavení tam bylo sice hodně, ale bylo civilní, takže velké a neskladné; jídlo bylo potřeba uvařit, zbraně neměly tlumič. Moje výbava pro přežití byla více než dostatečná a pokud by se z nějakého důvodu stalo, že na mě na I desítce nebude čekat vrtulník, mohla jsem to auto vždycky využít jako zásobárnu pro případ nouze.

Nadhodila jsem, že bych možná mohla využít samotného SUV. Mets se mě zeptala, jestli mám odtahovku a startovací kabely. Odpověděla jsem jí, že ne, skoro jako malé dítě. Ona mi na to řekla „Tak co tě zdržuje?“ nebo něco takového, prostě mě tlačila do toho, abych šla dál. Řekla jsem jí, ať minutku posečká, naklonila se k okénku spolujezdce, povzdechla si a zase se začala cítit úplně na nic, úplně vyfluslá. Mets po mně vyjela, ať si pohnu. Vyštěkla jsem po ní, ať kurva drží hubu, že potřebuju minutku, pár sekund na to, abych… nevím vlastně na co.

Musela jsem chvilku podržet palec na tom tlačítku, které člověk mačká, když chce mluvit s druhou stranou, protože Mets se mě najednou zeptala: „Co to bylo?“

„Co?“ zeptala jsem se. Něco prý zaslechla.

Uslyšela to dříve než vy?

Asi ano, protože o sekundu později, až jsem se vzpamatovala a otevřela oči, jsem to uslyšela také. Mručení… hlasité a blízko, a taky cákání, jak se něčí nohy brodí vodou.

Vzhlédla jsem a oknem toho auta, dírou v mužově lebce a přes sklo na druhé straně jsem uviděla prvního. Rychle jsem se otočila a uviděla dalších pět, kteří se ke mně blížili ze všech směrů. A za nimi bylo dalších deset, patnáct. Vystřelila jsem na prvního, ale kulka letěla úplně mimo.

Mets na mě začala ječet, dožadovat se zprávy o kontaktu. Sdělila jsem jí počet zetek a ona na to, ať nejančím, nesnažím se utíkat, ať zůstanu tam, kde jsem a dělám to, co mě naučili ve Willow Creek. Začala jsem se jí vyptávat, jak ví o Willow Creek, ale ona na mě zařvala, ať držím hubu a bojuji.

Vylezla jsem na střechu toho SUV – člověk měl vždycky najít nejbližší bod, který mu dával obrannou výhodu – a začala odhadovat vzdálenosti. Zamířila jsem na první cíl, zhluboka se nadechla a sejmula ho. Být dobrým střelcem znamená dělat rozhodnutí tak rychle, jak jen jsou elektrochemické impulzy schopny je přenést. Když jsem dopadla do bláta v té pánvi, ztratila jsem nanosekundu správného načasování, ale teď už všechno to, co jsem se naučila, bylo zase zpátky. Byla jsem klidná a soustředěná, všechny pochyby a slabosti ty tam. Přišlo mi, že celý ten střet trval snad deset hodin, ale myslím, že ve skutečnosti to bylo spíš takových deset minut. Šedesát jedna celkově, takový hezký prstýnek z nehybných, pod vodou potopených těl. Chvilku jsem si vydechla, zkontrolovala, kolik mi zbývá munice a čekala, až se objeví druhá vlna. Žádná nebyla.

Trvalo dalších dvacet minut, než se mě Mets zeptala, co je nového. Sdělila jsem jí, kolik jsem jich zabila, a ona mi na to odpověděla, že jí mám příště připomenout, ať mě nenasírá. Rozesmála jsem se, poprvé od té doby, co jsem se ocitla v bahně té pánve. Už jsem se zase cítila dobře, byla jsem opět silná a sebevědomá. Mets mě upozornila, že všechno, co se stalo, prakticky vymazalo moje šance na to, že bych se na I-10 dostala před setměním, a že bych měla začít zamýšlet nad tím, kde si dám dvacet.

Než se začalo stmívat, byla jsem od toho SUV už tak daleko, jak jen to bylo možné. Také jsem si našla takové hezké bidýlko v koruně vysokého stromu. Moje souprava pro přežití mimo jiné obsahovala houpací síť z mikrovlákna; parádní vynález tahle síť, lehká, pevná a s přezkami, které měly zabránit, aby se člověk vykulil ven. Ty tam byly také proto, aby pomohly člověku se uklidnit, aby rychleji usnul… jo, správně! Bylo úplně jedno, že jsem byla vzhůru skoro osmačtyřicet hodin, že jsem vyzkoušela všechna dechová cvičení, která nás učili ve Willow Creek, nebo ze jsem si dala dvě pilulky Baby-L. (Baby-L: oficiálně se jednalo o prostředek tišicí bolest, mnoho vojáků však tyto pilulky používalo k tomu, aby lépe usnuli.) Předepsaná dávka byla jen jedna pilulka, ale já jsem měla pocit, že jedna je tak akorát pro slabé poseroutky. Zase jsem byla ve své kůži, nezapomeňte, zase jsem to byla stará dobrá já, to zvládnu a hej, potřebovala jsem se prospat.

Nebylo co dělat nebo nad čím přemýšlet, a tak jsem se Mets zeptala, jestli jí nebude vadit, když budeme mluvit o ní. Kdo ve skutečnosti je? Jak skončila v tom izolovaném srubu uprostřed Cajun Country? Nezněla, že odtud pochází, dokonce ani neměla jižanský přízvuk. A jak je možné, že toho věděla tolik o pilotním výcviku, aniž by jím sama prošla? Začínala jsem mít podezření, začínala jsem si skládat hrubý obrázek toho kdo vlastně je.

Mets mi opět odpověděla, že na epizodu z Kdo je kdo bude později času habaděj. Teď prý ať jdu spát a že se jí mám ráno ohlásit. Cítila jsem, jak prášky zabraly, bylo to někde mezi „se“ a „mi“. Než řekla „ohlásíš“, už jsem byla tuhá.

Spala jsem tvrdě. Když jsem otevřela oči, už bylo světlo. Zdálo se mi o zetkách, o čem jiném taky. Když jsem se vzbudila, jejich mručení mi ještě znělo v uších. A když jsem se podívala dolů, zjistila jsem, že to nebyl sen. Kolem stromu jich muselo být přinejmenším sto. Všichni se po mně vzrušeně natahovali a lezli jeden přes druhého, aby se ke mně dostali. Naštěstí nemohli vylézt jeden na druhého, půda nebyla dost pevná. Na to, abych je sejmula všechny, jsem neměla dost munice a vzhledem k tomu, že kdybych je začala střílet, dala bych dalším čas k tomu, aby přišli pod strom, jsem se rozhodla, že bude nejlepší, když si sbalím svých pět švestek a uskutečním svůj únikový plán.

Vy jste to tak plánovala?

No, že bych to plánovala, to zas ne, ale na takové situace jsem byla cvičená. Je to hodně podobné výskoku z letadla: vyberete si přibližnou dopadovou plochu, skočíte, stočíte se do klubíčka, uděláte pár kotoulů a pak se co nejrychleji postavíte. Cílem je získat mezi vámi a těmi, kdo na vás útočí, nějakou větší vzdálenost. Pak se rozběhnete, odklušete nebo klidně použijete „indiánský běh“; ano, řekli nám, že máme zvážit i takovou alternativu. Hlavní je dostat se co nejdál, abyste získali čas na promyšlení svého dalšího kroku.

Podle mapy měla být dálnice I-10 dost blízko, abych k ní doběhla, a aby mě záchranný vrtulník uviděl a sebral ještě dřív, než mě ty svině prohnilé dohoní. Zapnula jsem vysílačku, podala Mets hlášení o své situaci a požádala ji, ať dá záchranným týmům vědět, že budu potřebovat okamžitě vyzvednout. Řekla mi, ať jsem opatrná. Přikrčila jsem se, naposled překontrolovala místo dopadu, zhluboka se nadechla a skočila, ale dopadla jsem na kámen skrytý pod rozbahněnou vodou a nalomila si kotník.

Spadla jsem obličejem do vody. Její chlad byl to jediné, co způsobilo, že jsem neomdlela bolestí. Zvedla jsem se, prskala a dusila se, a to první, co jsem uviděla, byla ta hromada zetek, které po mně šly. Mets musela z toho, že jsem neohlásila bezpečné přistání poznat, že se něco stalo. Možná se mě zeptala, co se stalo, ale já si to vůbec nepamatuji. Vzpomínám si jenom, jak na mě řvala, ať se zvednu a utíkám. Pokusila jsem se na nohu postavit, ale bodavá bolest vystřelila nohou nahoru až do páteře. Noha moji váhu unesla, ale… řvala jsem tak nahlas, že mě Mets musela slyšet i přes okna svého srubu. „Vypadni odtamtud,“ ječela na mě… „Mazej!“ Začala jsem kulhat, rozstřikujíce vodu pod nohama, za prdelí víc jak sto zetek. Muselo to vypadat komicky; takový frenetický závod kriplů.

Mets na mě pořád hulákala: „Pokud se na tu nohu postavíš, můžeš klidné běžet. Není to kost, která by nesla váhu tvýho těla! Tohle zvládneš!“

„Ale ono to hrozně bolí!“ Ano, to jsem opravdu řekla, po tvářích mi tekly slzy a za mnou kvílela zetka, že chtějí svůj oběd. Dostala jsem se k dálnici, která se nad bažinami tyčila jako ruiny římského akvaduktu. Mets měla s tím relativním bezpečím pravdu. Jen žádná z nás nepočítala s tím, že se zraním nebo že se za mnou potáhne had z nemrtvých. Vjezd na dálnici jsem hned nenašla, takže jsem se musela dokulhat na jednu takovou boční silničku, která vedla na dálnici, přesně takovou, před kterou mě Mets varovala. Jak jsem se k ní blížila, začala jsem chápat proč. Stovky nahusto odstavených zrezivělých vraků aut a v každém z nich zamčené alespoň jedno zetko. Jak mě uviděli, začali mručet a ten zvuk se nesl na míle daleko všemi směry.

Mets zakřičela: „O to se teď nestarej! Jenom vlez na přivaděč a dávej bacha na ty podělané chmatače!“

Chmatače?

Ty, kteří po vás chmatali z rozbitých oken. Na prázdné silnici jsem měla alespoň šanci před nimi uskočit, ale na přivaděči auta lemují obě strany. To byl nejhorší úsek, zdaleka nejhorší; těch pár minut, kdy jsem se snažila se dostat nahoru na dálnici. Musela jsem jít mezi auty, kotník mi nedovolil vylézt na ně a vzít to po jejich střechách. Ty hnijící pracky po mě chmataly, chňapaly mi po kombinéze nebo za zápěstí. Pokaždé, když jsem je musela střelit do hlavy, tak jsem přišla o pár sekund, které jsem vlastně ani neměla. Sklon přivaděče mě už tak zpomaloval. Kotník mě bolel jak čert, v plicích mě pálilo a ta horda za mnou se ke mně rychle přibližovala. Kdyby nebylo Mets…

Celou dobu na mě křičela. „Hejbni prdelí, ty zasraná děvko!“ To už byla pěkně rozjetá, sprostá jak dlaždič. „Opovaž se to vzdát… opovaž se na mě VYSRAT!“ Nepřestávala, nepolevovala, nedávala mi ani kousek prostoru. „Co si myslíš, že jsi, nějaká ubohá oběť?“ zařvala právě v momentě, když jsem si už myslela, že jí jsem. Bylo mi jasné, že to nezvládnu. Vyčerpání, bolest, a především bych řekla ta zlost, že jsem to celé tak strašně podělala. Dokonce jsem myslela na to, že obrátím svoji zbraň proti sobě, že se potrestám za to… však víte. A pak přišlo něco, čím mě Mets opravdu zasáhla. Mocně na mě zařvala „Copak jsi jak tvoje posraná matka?“

A to bylo ono, víc nebylo třeba. Dovlekla jsem svoji prdel nahoru na dálnici.

Tam jsem Mets oznámila, že jsem to zvládla, a pak se jí zeptala: „No, a teď mám kurva dělat co?“

Její hlas najednou neskutečně zjemněl. Řekla mi, ať se podívám nahoru. Z ranního slunce ke mně mířila černá tečka. Sledovala dálnici a velmi rychle se změnila ve vrtulník UH-60. Radostí jsem vyjekla a vystřelila signální světlici.

Když mě vytáhli na palubu, první, čeho jsem si všimla, bylo, že se nejedná o vojenský nebo vládní vrtulník záchranných jednotek, ale o civilní verzi helikoptéry. Velitelem posádky byl obrovitý Cajunec s mohutnou hustou bradkou a velikánskými slunečními brýlemi. „Kde se tady proboha berete?“ zeptal se mě. Promiňte, že jsem ten přízvuk nenapodobila správně. Málem jsem vykřikla a dala mu ránu do jeho bicepsu o velikosti stehna. Rozesmála jsem se a řekla mu, že jsou pěkně rychlí. Podíval se na mě, jako by nevěděl, o čem mluvím. Nakonec se ukázalo, že mě nenabrala žádná záchranná jednotka, ale vrtulník, který pravidelně létal mezi Baton Rouge a Lafayette. V ten moment jsem to však nevěděla a bylo mi to stejně úplně ale úplně jedno. Nahlásila jsem Mets, že jsem v bezpečí ve vrtulníku, poděkovala jsem jí za všechno, co pro mě udělala a… a abych se nerozbulela jak malá holka, pokusila jsem se o vtip, že se konečně dostáváme k té epizodě z Kdo je kdo. Odpověď od Mets nikdy nepřišla.

To zní, že to byla tedy sakra dobrá „hlídačka oblohy“.

Byla to sakra dobrá ženská.

Mluvila jste o tom, že jste měla nějaká podezření…

Žádný civilista, ani zkušený „hlídač oblohy“ nemohl vědět tolik o tom, co obnáší nosit odznáček s křidélky. Na to byla prostě moc praktická, moc informovaná, měla takové ty základní znalosti, které mohl mít jen někdo, kdo si tím vším prošel.

Takže to byla pilotka.

Určitě; ovšem rozhodně ne z letectva – to bych ji znala – ale možná to byla oliheň (Oliheň: přezdívka pro příslušníky US Navy. (pozn. překladatele)) nebo mariňák. Ti na podobných zásobovacích letech, jaký jsem letěla já, ztratili stejné množství pilotů jako letectvo, přičemž osm z deseti se nikdy neobjasnilo. Jsem si jistá, že Mets se musela dostat do stejné situace jako já, musela nouzově přistát, přišla o posádku, možná si to všechno kladla za vinu, stejně jako já. Nějak se dostala do toho srubu a zbytek války strávila jako sakra dobrá hlídačka oblohy.

To dává smysl.

Že jo?

(Nastane rozpačitá pauza. Sleduji pozorně její obličej a čekám, že bude mluvit dál.)

Co?

Nikdy ji nenašli.

Ne.

Ani ten srub.

Ne.

A v Honolulu nikdy nebyly žádné záznamy o hlídačce oblohy s volacím znakem Fanynka Mets.

Připravil jste se dobře.

Já…

Asi jste i četl moji zprávu, kterou jsem po návratu napsala, že?

Ano.

A psychologický posudek, který přidali k mému oficiálnímu hodnocení akce, že?

No…

Poslechněte, to jsou kecy, jo? No a co na tom, že všechno, co mi řekla, byly věci, které jsem už dávno věděla a znala, a co na tom, že tým psychologů „tvrdí“, že moje vysílačka přestala fungovat ještě před tím, než jsem dopadla do toho bahna, a co do prdele z toho, že Mets je zkráceně slovo Metis, matka Athény, řecké bohyně s očima šedýma jako bouřkové mraky. Jo, cvokaři si na tomhle pěkně ujížděli, obzvláště když „zjistili“, že moje matka vyrůstala v Bronxu.

A ta poznámka, kterou měla Mets o vaší matce?

Kdo z nás sakra nemá problémy s matkou? Pokud byla Mets pilotka, byla opravdová hazardní hráčka. Věděla, že má šanci se s „mámou“ trefit do černého. Věděla, že riskuje, zkusila to… Podívejte se, pokud si mysleli, že mi z toho ruplo v bedně, proč mě nezbavili možnosti létat? Proč mě dál nechali dělat tuto práci? Možná Mets sama pilotkou nebyla, možná jen byla za pilota vdaná, možná chtěla pilotkou být a nikdy to nedotáhla tam, kam jsem se dostala já. Možná byla jen vyděšený, osamělý hlas, který udělal všechno, co mohl, aby dalšímu vyděšenému a osamělému hlasu pomohl v tom, aby neskončil jako ona. Není jedno, čím byla nebo je? Byla tam, když jsem ji potřebovala, a bude se mnou tak dlouho, dokud tady na tom světě budu.

KOLEM SVĚTA A NAD NÍM

PROVINCIE ČECHY, EVROPSKÁ UNIE

(Říká se mu Kost a svůj nedostatek krásy vynahrazuje mohutností svého opevnění. Tento gotický hrad ze 14. století, který vrhá zastrašující stín na údolí Plakánek ležící pod ním, vypadá, jako by doslova vyrostl ze skály, na které stojí, což je přesně to, co se David Allen Forbes s takovou potěchou snaží zachytit tužkou na papír. Bude to jeho druhá kniha, Hrady ve válce se zombie: Kontinent. Tento Angličan sedí pod stromem a jeho oblečení, sešité z různobarevných kousků textilie, a dlouhý skotský meč ladí s už tak dosti artušovskou scenérií. Když k němu dojdu, okamžitě se změní z poklidného umělce na bolestně nervózního vypravěče.)

Když říkám, že Nový svět nemá naši historii stálých opevnění, mluvím pouze o Severní Americe. Podél Karibského moře samozřejmě najdete španělské pobřežní pevnosti a pak také ty, které jsme postavili my a Francouzi v Malých Antilách. V Andách jsou potom ruiny inckých pevností, ačkoliv ty nebyly nikdy přímo obléhány. (Ačkoliv Machu Picchu bylo během války klidné, ti, kteří přežili u Vilcabamby, zažili menší, interní vzplanutí.) Do „Severní Ameriky“ rovněž nezahrnuji trosky mayských a aztéckých opevněných sídel v Mexiku – tedy Bitvu o Kukulcan, přestože bych řekl, že teď je to Toltec, že ano, během níž ti hoši byli schopni udržet tolik zetek na schodech té zatraceně velké pyramidy. Takže když mluvím o „Novém světě“, ve skutečnosti tím mám na mysli pouze Spojené státy a Kanadu.

To není urážka, abyste pochopil, neberte to tak, prosím. Jak vaše země, tak Kanada, jsou mladé země, nemáte tu historii institucionální anarchie, kterou jsme my Evropané museli projít po pádu Říma. Vždycky jste měli silné národní vlády, které byly schopny si vynutit právo a pořádek.

Vím, že to neplatí pro období expanze na západ nebo pro vaši občanskou válku, ani se nesnažím brát na lehkou váhu význam pevností z období před vaší občanskou válkou nebo zkušenosti těch, kteří ty pevnosti bránili. Jednou bych rád navštívil Fort Jefferson. Slyšel jsem, že ti, co tam přežili, to neměli lehké. Vše, co se snažím říci, je to, že v historii Evropy jsou téměř celá tisíciletí chaosu, kdy koncept fyzické bezpečnosti občas přestával platit hned za cimbuřím hradu vašeho pána. Dává to smysl? Ne, nedává; nemohli bychom začít od znova?

Ne, ne, to je v pořádku. Pokračujte, prosím.

Vyhodíte ty blbosti, že?

Máte to mít.

Dobrá tedy. Hrady. No… Ani náhodou bych nechtěl přeceňovat jejich význam pro celkové válečné úsilí. Vlastně pokud byste je měl srovnat s jiným druhem stálého opevnění, moderním, modifikovaným a tak dále, pak byste musel říci, že jejich příspěvek se zdá být vcelku bezvýznamný, pokud tedy nejste někdo jako já, komu ten příspěvek zachránil život.

To neznamená, že silné opevnění bylo naším božstvem. Pro začátek musíte pochopit základní rozdíl mezi hradem a zámkem či palácem. Mnohé z těch takzvaných hradů nebyly ve skutečnosti ničím jiným než obrovskými, působivými domy, anebo v ně byly přeměněny poté, co jejich hodnota jako obranné struktury byla překonaná. V těchto kdysi neproniknutelných baštách tak bylo v přízemí probouráno tolik otvorů pro okna, že znovu je zazdít by vám trvalo celou věčnost. To už jste na tom byl lépe v moderním paneláku, ve kterém jste strhli schodiště. A co se týče těch paláců, které byly postaveny jen jako symboly společenského postavení, a nikoli jako obranné pevnosti, tedy míst, jako byl Chateau Ussé nebo Pražský „hrad“, směle se dá říct, že nešlo o nic jiného než o pasti, kde se umíralo ve velkém.

Stačí se podívat na Versailles. To byl prvotřídní průšvih. Není se moc co divit, že se francouzská vláda rozhodla postavit francouzský národní Pomník právě na troskách těchto paláců. Četl jste někdy tu Renardovu báseň o divokých růžích, které teď rostou ve vzpomínkových zahradách, že jejich okvětní lístky jsou obarvené krví všech těch zatracených?

Ne že by vysoká zeď byla to jediné, co jste pro dlouhodobé přežití potřeboval. Stejně jako jakákoliv jiná stálá obranná struktura, i hrady měly spousty vnitřních i vnějších nebezpečí. Jen si jako příklad vezměme Muiderslot v Holandsku. Jeden jediný případ zápalu plic, víc nebylo potřeba. K tomu přidejte vlhký, studený podzim, mizernou výživu a nedostatek léků… Představte si jen, jaké to tam muselo být, když jste uvězněný v těch vysokých kamenných zdech, kolem vás smrtelně nemocní a víte, že se blíží váš čas, víte, že jedinou slabounkou nadějí, která se vám naskýtala, byl útěk. Deníky některých z těch, kteří tam umírali, vypráví o lidech, kteří zoufalstvím zešíleli a skákali do hradního příkopu plného zetek.

Pak také byly nebezpečím ohně, jako ten v Braubach a Pierrefonds; stovky uvězněných lidí bez možnosti úniku jen čekali na zpopelnění nebo na to, až je udusí kouř. Některé ty požáry také vznikly jako náhodné exploze – civilisté se nějakým způsobem dostali k bombám, ale neměli ani nejmenší potuchy o tom, jak s nimi zacházet nebo jen třeba jen skladovat. V Maďarsku, v Miškolci na hradě Diósgyör, se někomu dostaly do rukou vojenské výbušniny na bázi sodíku – alespoň tak jsem to pochopil. Neptejte se mě, co přesně to bylo, nebo proč to tam bylo, ale jak se zdá, tak nikdo nevěděl, že katalyzátorem pro tyto výbušniny není oheň, ale voda. Říká se, že někdo ve zbrojnici kouřil a způsobil menší požár nebo tak něco. No a ti hlupáci si mysleli, že když ponoří ty bedny do vody, zabrání tak výbuchu jejich obsahu. Výbuch udělal díru do zdi a nemrtví se vylili do toho hradu jako voda z protržené přehrady.

To byla alespoň chyba způsobená nevědomostí. Že by bylo možné odpustit to, co se stalo v Chateau de Fougeres, nad tím ani nepřemýšlím. Lidem v tom hradu docházely zásoby, a tak dospěli k názoru, že by se pod nemrtvými mohli prokopat. Co si mysleli, že to bylo, Velký útěk (Velký útěk: v originále The Great Escape, snímek z roku 1963 o útěku z německého zajateckého tábora za 2. světové války. (pozn. redakce))? Byl mezi nimi nějaký zeměměřič? Rozuměli vůbec základům trigonometrie? Východ z toho pitomého tunelu byl o více než půl kilometrů blíže, než měl být, takže byl přímo uprostřed všech těch nemrtvých potvor. Ty pitomce ani nenapadlo, že by do tunelu měli strčit demoliční nálože.

Ano, spousta věcí se podělala, byly nicméně zaznamenány i výrazné úspěchy. Spousta hradů byla vystavena jen krátkodobému obléhání, za což vděčily tomu, že se nacházely na správné straně linie. Lidé v některých hradech ve Španělsku, Bavorsku nebo Skotsku – v těch nad Antonine (Hlavní britská obranná linie probíhala podél staré římské zdi Antonine.) – se museli bránit třeba jen pár týdnů, někteří dokonce jen pár dnů. V případě některých hradů, jako byl Kisimul, to byla jen otázka přečkat jednu poněkud nepříjemnou noc. Ale na druhou stranu tu jsou skutečná vítězství, jako třeba Chenonceau ve Francii, takový malý bizarní hrádek, postavený na mostě přes řeku Cher a připomínající ten pohádkový hrad, který vidíte na začátků filmů od Disneye. Lidé v něm přerušili oba pozemní přístupy do hradu a díky strategické prozíravosti byli schopni se tam udržet několik let.

To měli tolik zásob, aby vydrželi několik let?

Ježišikriste, samozřejmě že ne. Prostě jen počkali, až napadne první sníh, a pak vyplenili celé okolí. Domnívám se, že přesně to byl standardní postup pro cokoliv, co bylo obléháno, ať už to byl hrad nebo ne. Jsem si jist tím, že lidé ve vašich strategických „Modrých zónách“ nebo ti, kteří se alespoň nacházeli nad sněžnou čárou, fungovali velmi podobným způsobem. V tomto ohledu jsme měli štěstí, že většina Evropy v zimě zamrzá. Mnoho obránců, s nimiž jsem měl možnost hovořit, se shodlo na tom, že nevyhnutelný nástup zimy, jakkoliv byla krutá a dlouhá, pro ně představoval úlevu a odklad, který jim prodlužoval život. Pokud nebyla opravdu drsná zima, kdy hrozilo, že by umrzli, mnoho obránců z hradů využilo skutečnosti, že zetka zmrzla, a vydalo se do okolí, odkud pak do hradů odnášeli vše, co by se jim mohlo v teplejších měsících hodit.

Není překvapivé, že mnoho obránců se rozhodlo zůstat ve svých pevnostech, i přestože měli příležitost z nich prchnout, ať už to byl hrad Bouillon v Belgii, Spiš na Slovensku nebo třeba náš hrad Beaumaris ve Walesu. Před válkou ten hrad nebyl nic jiného než muzeum, taková dutá skořápka z místností bez stropů a vysokých soustředných zdí. Tamější městští radní by měli dostat Viktoriin kříž za to, co dokázali, že dali dohromady zdroje, zorganizovali občany a tak tu ruinu zrestaurovali do své původní slávy. Měli na to jen pár měsíců; pak už krize zachvátila i jejich část Británie. Ještě dramatičtější je příběh Conwy, hradu a středověkých hradeb, které chránily celé město. Nejenže jeho obyvatelé prožili v bezpečí a relativním pohodlí ty patové roky, kdy se moc nevědělo, co dělat, ale to, že Conwy mělo přístup k moři, umožnilo, aby se v momentě, kdy jsme začali dobývat zpět svá území, toto město stalo jakýmsi odrazovým můstkem pro naše ozbrojené síly. Četl jste někdy Důl Kamelot?

(Zavrtím hlavou.)

Musíte si tu knížku sehnat. Je to výborný román, který vychází z vlastních zážitků autora, jednoho z hlavních obránců Caerphilly. Když vypukla krize, žil ve druhém patře svého bytu ve waleském Ludlow. Jakmile mu došly zásoby a napadl první sníh, rozhodl se, že se vydá ven a pokusí se najít nějaké místo, kde by se mohl usadit na delší dobu. Narazil na opuštěnou ruinu, která už byla v hledáčku dosti polovičaté a naprosto marné obrany. Pohřbil mrtvé, rozmlátil hlavy zmrzlým zetkům a sám ty ruiny začal opravovat. Pracoval neúnavně, a to během té nejbrutálnější zimy, která byla zaznamenána. Do května bylo Caerphilly připraveno na letní obléhání a než začala další zima, stalo se útočištěm pro několik stovek dalších lidí.

(Podá mi několik svých skic.)

Mistrovský kousek, nemyslíte? Druhý největší na Britských ostrovech.

Který je ten největší?

(Chvíli váhá.)

Windsor.

Windsor byl váš hrad.

No, můj osobně ne.

Tím chci říci, že jste tam byl.

(Další odmlka.)

Co se týče obrany, jednalo se o hrad, který se nejvíce blížil představě dokonalosti. Před válkou to byl největší neobydlený hrad v Evropě, téměř třináct akrů. Měl vlastní studnu a tolik skladových prostor, že by se tam vlezly příděly na několik desetiletí. Požár, který ho zachvátil v roce 1992, měl za následek zbudování nejmodernějšího protipožárního zabezpečovacího systému a následná hrozba teroristických útoků způsobila posílení bezpečnostních opatření do té míry, že byly srovnatelné s jakýmikoliv jinými ve Velké Británii. Veřejnost ani nevěděla, na co jdou jejich daně: neprůstřelná skla, zesílené zdi, zasouvací mříže a ocelové okenice, umně skryté v okenních římsách a rámech dveří.

Ovšem nic z toho, co bylo ve Windsoru uděláno, nemůže předčit těžbu surové ropy a zemního plynu z naleziště, jež se nacházelo několik kilometrů pod základy hradu. Objevili jsme ho v devadesátých letech, ale z různých politických a ekologických důvodů jsme ho nevyužívali. Můžete vsadit krk, že jsme ho ovšem nakonec stejně využili. Kontingent královských techniků vybudoval lešení a vrtnou konstrukci, která se táhla přes zeď až k vrtu. Byl to docela velký počin, jenž se stal jakýmsi předchůdcem našich opevněných dálnic. Co se mě osobně týče, tak já jsem byl vděčný za vyhřáté pokoje, teplé jídlo a když jsme se dostali do úzkých… za molotovovy koktejly a ohňové příkopy. Vím, není to moc efektivní způsob, jak zastavit zetka, ale pokud se člověku daří je držet tam, kde je oheň… a navíc, co jiného jsme mohli dělat, když nám došlo střelivo a neměli jsme nic víc než pár středověkých zbraní?

V muzeích a osobních sbírkách jich bylo docela dost… a mezi nimi nebyla jediná nefunkční dekorace. Všechno to byly skutečné, odolné a vyzkoušené kousky. Zase jednou se staly součástí života v Británii; obyčejní lidé se plahočili s halapartnami, trnovými kyji nebo dvoubřitou válečnou sekerou. Já sám jsem se docela naučil zacházet s velkým dvousečným mečem, byť byste to do mě asi neřekl.

(Trochu rozpačitě rukama ukáže, že zbraň, kterou používal, byla skoro stejně tak velká jako on sám.)

Není to ideální zbraň, vyžaduje hodně obratnosti, ale nakonec se člověk naučí, co všechno se s ní dá dělat, a zjistí, že je schopen věcí, které by do sebe nikdy neřekl, stejně tak jako to, že těch věcí jsou schopni i lidé kolem vás.

(Než David znovu promluví, chvíli váhá. Je očividně nesvůj. Natáhnu k němu ruku.)

Mockrát vám děkuji za váš čas…“

Je toho… víc…

Pokud je vám to nepříjemné…

Ne, prosím, je to naprosto v pořádku.

(Nadechne se.)

Ona… ona odmítala odejít, víte? I přes námitky parlamentu trvala na tom, že zůstane ve Windsoru – „po dobu trvání“, jak sama řekla. Říkal jsem si, že ji k tomu vede nějaká falešná ušlechtilost, možná strachem způsobená paralýza. Snažil jsem se ji přesvědčit, málem jsem ji prosil na kolenou. Cožpak toho pro Británii neudělala dost Balmoralským výnosem, kdy přeměnila všechny svoje nemovitosti v chráněné zóny, kam mohl každý, kdo se do nich dostal a byl schopen je bránit? Proč by neměla odjet za svou rodinou do Irska nebo na Isle of Man, nebo když už tedy trvala na tom, že zůstane v Británii, proč by neměla odjet na hlavní velitelství, které leželo na sever od Antonine?

Co na to řekla?

„Nejvyšší vyznamenání je služba ostatním.“

(Odkašle si a jeho horní ret se na moment roztřese.)

To řekl její otec; to byl důvod, proč odmítl během druhé světové války odjet do Kanady, to byl důvod, proč její matka během bombardování Londýna strávila spoustu času v podzemí návštěvami civilistů, schoulených ve stanicích metra, tentýž důvod, proč je naše země dodnes Spojeným královstvím. Jejich úkolem, jejich mandátem je zosobňovat to, co je na našem národě dobré a velkolepé. Oni musí jít vždy příkladem nám ostatním, musí být nejsilnější, nejodvážnější, prostě ti absolutně nejlepší z nás. Svým způsobem jim vládneme my, ne oni nám, ale přitom oni musí obětovat všechno, všecičko, aby na sobě unesli tu obrovskou, nesmírnou tíhu. Jaký to má jinak smysl? Pak můžete celou tu pitomou tradici zrušit, vytáhnout gilotinu a navždycky s ní skoncovat. Mnozí lidé na ně nahlížejí jako na hrady, to si myslím: jako na rozpadající se, nepotřebný přežitek bez jakékoliv skutečné moderní funkce, tedy kromě té, že slouží jako turistická atrakce. Ale když se nad zenu stáhnou mračna a národ zavolá, jak hrady, tak naše královská rodina nám připomenou smysl své existence. Jedni chrání naše těla, ti druzi zase naše duše.

ATOL ULITHI, FEDERACE MIKRONÉSKÝCH STÁTŮ

(Za druhé světové války tento korálový atol sloužil jako hlavní postupová základna pro Pacifickou flotilu Námořnictva Spojených států.

Za války se zombie u něj našly útočiště nejen plavidla amerického námořnictva, ale také stovky civilních lodí. Jednou z nich byla i UNS Ural, místo, odkud začalo vysílat Rádio svobodná Země. Nyní je jako muzeum toho, co všechno tento projekt dokázal, středem pozornosti britského dokumentárního pořadu Slova ve válce. Jedním z lidí, které v tomto dokumentu uslyšíte, je i Barati Palšigar.)

Nepřítelem byla nevědomost. Lži a předsudky, polopravdy a dezinformace. Občas také naprostá neinformovanost. Nevědomost zabila miliardy lidí. Nevědomost měla na svědomí celou tuto válku. Přestavte si, kdybychom tehdy věděli to, co víme nyní. Představte si, kdybychom k tomu viru přistupovali stejným způsobem, jako třeba k tuberkulóze. Představte si, kdyby lidé na celém světě, nebo alespoň ti lidé, jejichž úkolem bylo chránit tyto lidi, přesně věděli, s čím mají tu čest. Skutečným nepřítelem byla nevědomost a našimi zbraněmi byla studená, strohá data.

Když jsem se poprvé zapojil do činnosti Rádia svobodná Země, pořád se ještě jmenovalo Mezinárodní program pro informace o zdraví a bezpečnosti. Název „Rádio svobodná Země“ vznikl mezi osobami a komunitami, které naše vysílání sledovaly.

Byl to první skutečně mezinárodní počin, a to pár měsíců po vyhlášení Jihoafrického plánu, a léta před tím, než se uskutečnila ta konference v Honolulu. A tak, jako celý svět postavil svoje strategie a plány na přežití na Redekerovi, my jsme vznikli na Rádiu Ubunye. (Ubunye: slovo z jazyka Zulu, které znamená Jednota.)

Co bylo rádio Ubunye?

Jihoafrické vysílání pro své izolované občany. Neměli už žádné prostředky na to, aby zajistili nějakou materiální pomoc, a tak jediná podpora, kterou jihoafrická vláda byla schopná poskytnout, byly informace. Oni byli první – alespoň tedy co já vím – kteří začali s tímto pravidelným vysíláním v mnoha jazycích a jihoafrických dialektech. Nejenže v nich dávali praktické rady stran přežití, ale dokonce šli tak daleko, že pojmenovávali a následně vyvraceli každou nepravdu, která mezi lidmi kolovala.

My jsme udělali to, že jsme vzali šablonu Rádia Ubunye a přizpůsobili ji pro použití pro celý svět.

Na palubu, a to doslova, jsem se dostal na samotném začátku, právě když se reaktory Uralu znovu rozbíhaly, aby zajistily přístup na síť. Ural byla bývalá loď sovětského a pak ruského Federálního námořnictva. SSV-33 tehdy sloužila mnoha účelům: byla to velitelská a kontrolní loď, platforma pro sledování raket, elektronická sledovací loď. Naneštěstí to také byl takový bílý slon, protože systémy, které nesla, tedy alespoň to mi bylo řečeno, byly příliš složité i pro její vlastní posádku. Většinu času tak stála u mola námořní základny ve Vladivostoku, které sloužila jako další zdroj elektrické energie. Nejsem strojař, takže nevím, jakým způsobem dokázali vyměňovat vypálené palivové tyče nebo upravit tu hromadu komunikačních systémů tak, aby fungovaly s globální satelitní sítí. Já jsem specialista na jazyky, především na jazyky indického subkontinentu. Já a pan Verma, jen my dva, jsme měli na starosti vysílání pro miliardu lidí… no… alespoň v tu dobu to ještě pořád byla skoro celá miliarda.

Pan Verma mě našel v uprchlickém táboře na Srí Lance. Byl překladatel, já tlumočník. O pár let dříve jsme spolu nějakou dobu pracovali na naší ambasádě v Londýně. Mysleli jsme si, že to tehdy byla dřina, ale neměli jsme ani zdání o tom, co je skutečná dřina. Bylo to šílené, osmnáct, někdy dvacet hodin denně. Nevím, kdy jsme spali. Každou minutu jsme dostávali obrovské množství hrubých dat a zpráv. Spousta z nich byla o základních způsobech přežití: jak vyčistit vodu, jak postavit domácí skleník, jak zkultivovat a zpracovat spóry plísně, aby se z nich dal vyrobit penicilín. A do toho všeho se ještě často přidávala fakta a termíny, o nichž jsem nikdy před tím neslyšel. Nikdy jsem neslyšel termín „quisling“ nebo „divé dítě“; nevěděl jsem, co znamená „Lobo“, ani jsem neměl zdání o tom zázračném léku, o Phalanxu. Jediné, co jsem znal, bylo to, že se vždycky znenadání objevil nějaký chlap v uniformě a se slovy „Tohle potřebujeme v jazyce Marathi, za patnáct minut se to má nahrávat“ strkal přede mě papír se spoustou výrazů.

S jakými polopravdami jste se potýkali?

Kde chcete, abych začal? Ve zdravotnictví? Ve vědě? Chcete, abych začal mluvit o polopravdách, jež se týkaly armády? Těch duchovních? Nebo psychologických? Nejvíce mě k šílenství dováděly ty psychologické polopravdy. Lidé zoufale chtěli té chodící zkáze dávat lidský rozměr. Ve válce, tedy přesněji v konvenční válce, se neustále snažíme o odlidštění nepřítele, o vybudování emocionálního odstupu. Vymýšleli jsme si příběhy, hanlivé titulky… když si vzpomenu, jak můj otec říkával Muslimům… a teď, v této válce to vypadalo, že každý člověk se zoufale snažil najít nějakou spojitost se svým nepřítelem a dával lidskou tvář něčemu, co bylo tak očividně nelidské.

Mohl byste uvést nějaký příklad?

Existovala spousta mylných názorů: zombie mají jakousi inteligenci; byli schopni mít pocity a adaptovat se, používat nástroje a dokonce i nějaké lidské zbraně; pamatovali si, kým a čím byli, než se přeměnili na zombie; nebo že umějí komunikovat, a tak mohou být vycvičeni jako nějaký domácí mazlíček. Rvalo to srdce, když jste musel uvádět na pravou míru jeden mýtus za druhým. Návod na přežití pro civilisty pomáhal, ale i tak byl výrazně omezený.

Opravdu?

Ano. Bylo zřejmé, že ho napsal nějaký Američan; víte, všechny ty odkazy na SUV a osobní zbraně. Vůbec nebral v potaz kulturní rozdíly… vůbec nezohledňoval různá řešení, o nichž si spousta etnik myslela, že jim zachrání život.

Jako například?

Raději bych neuváděl příliš mnoho detailů, tím bych totiž nepřímo odsoudil celou skupinu lidí, která s takovým „řešením“ přišla. Jsem Ind, a tak jsem se musel vypořádat s mnoha aspekty mé vlastní kultury, které se ukázaly jako sebedestruktivní. Například Varanásí, jedno z nejstarších měst na Zemi, které leží nedaleko místa, kde Buddha měl mít svoje první kázání a kam každý rok přicházely zemřít tisíce hinduistických poutníků. Za normálních okolností, před válkou, by na silnici leželo mnoho mrtvých těl. Ale nyní tyto mrtvoly ožívaly a útočily.

Varanásí bylo jednou z Bílých zón, kde byla situace nejožehavější; oblast oživlé smrti. A ta oblast se táhla téměř po celé délce řeky Gangy. Její léčivé účinky byly prokázány desítky let před válkou, mělo to co do činění s vysokým okysličením jejích vod. (Ačkoliv názory na toto téma se různí, existuje mnoho předválečných vědeckých studií, které prokázaly, že vysoká retence kyslíku ve vodách Gangy zapříčinila dlouhou dobu uctívaná „zázračná“ uzdravení.) Tragédie. Na jejích březích se shromažďovaly milióny a jen přikládaly pod kotlem nákazy. Poutě ke Ganze pokračovaly dokonce i poté, co se vláda stáhla do Himálají, a kdy devadesát procent naší země bylo zamořeno nemrtvými. Každá země měla něco podobného. Každý z nás pocházel odjinud a každý se alespoň jednou setkal s nějakým příkladem sebevražedné nevědomosti. Jeden kolega, Američan, nám vyprávěl o náboženské sektě, která si říkala „Boží jehňátka“ a která věřila, že extáze je konečně tady a čím dříve se nakazí, tím dříve přijdou do nebe. Jedna žena – nebudu říkat, odkud pocházela – se všemožně snažila rozšířit názor, že pohlavním stykem s pannou se člověk může „očistit“ od toho „prokletí“. Nevím, kolik žen nebo děvčátek bylo kvůli této „očistě“ znásilněno. Každý z nás byl vzteklý na vlastní lidi. Každý se styděl. Jeden z našeho týmu, Belgičan, to přirovnal k tmavnoucímu nebi. Říkával tomu „zlo naší kolektivní duše“. Já ale asi nemám právo si stěžovat. Můj život nebyl nikdy ohrožen, měl jsem vždycky plné břicho. Možná jsem toho moc nenaspal, ale alespoň jsem spal beze strachu. A především jsem nikdy nemusel pracovat na oddělení PI.

PI?

Příjem informací. Informace, které jsme vysílali, neměly původ na palubě Uralu. Přicházely z celého světa, od expertů a chytrých lidí z nejrůznějších vládních bezpečných zón. Ti svá zjištění předali operátorům v PI, kteří je zase předali nám. Spousta těchto informací se k nám dostala přes konvenční, nekódované a civilní frekvence a spousta z těchto frekvencí byla plná volání o pomoc od obyčejných lidí. Po celé planetě byly milióny ubožáků, kteří křičeli do svých soukromých rádiových stanic, plakali, že jim hladoví dítě, že jejich dočasná pevnost shořela, nebo že oživlé mrtvoly prolomily jejich obranu. Dokonce i když jste jim nerozuměl – a mnoho operátorů nerozumělo – dokázal jste v lidském hlase rozeznat utrpení. Operátoři nesměli odpovídat, no on na to stejně nebyl čas. Všechno vysílání se soustředilo na oficiální záležitosti. Ani nechci vědět, jaké to pro PI operátory muselo být.

Když přišlo poslední vysílání z Buenos Aires, když ten slavný latinskoamerický zpěvák zahrál tu španělskou ukolébavku, bylo to na jednoho operátora už příliš. Nebyl z Buenos Aires, ani nebyl z Jižní Ameriky. Byl to osmnáctiletý ruský námořník, který si nad svým stolem a vybavením vystřelil mozek z hlavy. Byl první a od konce války ho následovali všichni PI operátoři. Žádný z nich není dnes naživu. Poslední byl můj kamarád z Belgie. „Ty hlasy si neseš v sobě,“ řekl mi jednou ráno. Stáli jsme na palubě, hleděli do toho hnědého oparu a čekali na východ slunce, o němž jsme věděli, že ho nikdy neuvidíme. „Ten křik ve mně bude do konce mého života, neustane, neutichne; to jejich volání, abych se k nim přidal, nikdy neustane.“

DEMILITARIZOVANÁ ZÓNA: JIŽNÍ KOREA

(Hjungčol Čoi, zástupce ředitele Ústřední korejské zpravodajské služby, ukáže na vyschlou, kopcovitou a naprosto nezajímavou krajinu na sever od nás. Nebýt opuštěných krabiček na pilulky, vybledlých transparentů a rezivějícího plotu z ostnatého drátu na horizontu, člověk by si ji snadno spletl s jižní Kalifornií.)

Co se stalo? Nikdo neví. Na celém světě nebylo země, která by byla na obranu před nákazou připravená lépe než Severní Korea. Na severu řeky, na východě a na západě oceány a na jihu…

(ukáže na Demilitarizovanou zónu)

… nejsilněji opevněná hranice na světě. Odtud vidíte, jak hornatý terén tam mají, jak snadné je ho bránit, ale co nevidíte je, že ty kopce jsou protkané obrovitánskou vojensko-průmyslovou infrastrukturou. Severokorejská vláda od nás v padesátých letech, kdy jsme je silně bombardovali, dostala velmi tvrdou lekci, takže od té doby neúnavně pracovala na tom, aby vytvořila podzemní systém, který by Severokorejcům umožňoval vést válku z takto bezpečného místa.

Obyvatelstvo Severní Koreje bylo silně militarizované a zorganizované na takový stupeň pohotovosti, že v porovnání s nimi vypadá Izrael jako Island. V aktivní vojenské službě bylo víc než milión mužů a žen, dalších alespoň pět milionů tvořily zálohy. To je více než čtvrtina celé populace Severní Koreje, a to ani nezmiňuji to, že téměř každý tam někdy ve svém životě prošel základním vojenským výcvikem. Ale důležitější než to je výcvik, a pro takový druh boje je úplně nejdůležitější téměř nadlidský stupeň národní disciplíny. Severokorejcům je od narození vštěpováno, že jejich životy jsou bezcenné, že existují jen proto, aby sloužili Státu, Revoluci a Velkému vůdci.

To je téměř v přesném protikladu s tím, co se děje tady na jihu. Měli jsme otevřenou společnost. Museli jsme. Zdrojem naší obživy byl mezinárodní obchod. Byli jsme individualisté, možné ne takoví jako vy Američané, ale i tak jsme si tady užili dost protestů a veřejných nepokojů Byli jsme natolik svobodnou a roztříštěnou společností, že jsme za Velké paniky byli sotva schopni implementovat naši Čangovu doktrínu. (Čangova doktrína: jihokorejská verze Redekerova plánu.) Takový druh vnitřní krize by byl v Severní Koreji naprosto nemyslitelný. Byli takoví, že když jejich vláda způsobila hladomor, jenž téměř dosahoval rozměrů genocidy, raději se uchylovali k pojídání dětí (Existují zprávy o tom, že za hladomoru v roce 1992 docházelo ke kanibalismu a že některé z obětí byly děti.), než aby jen šeptem vyjádřili slůvko odporu. O takové podřízenosti si Adolf Hitler mohl nechat jen zdát. Kdybyste dal každému Severokorejci zbraň, kámen nebo mu nedal nic, jen jeho holé ruce, nasměroval je na přicházející zombie a řekl „Bojujte!“, udělali by tak všichni, od nejstarší osoby až po nejmenší škvrně. Byla to země, která byla vedena, šlechtěna a připravována na válku od 27. července 1953. Pokud byste měl vynalézt zemi, která nejenže přežije, ale také zvítězí nad apokalypsou, které jsme čelili, byla by to nesporně Korejská lidově-demokratická republika.

Takže co se stalo? Zhruba měsíc před tím, než začaly naše problémy, o měsíc dříve, než byla nahlášena první vzplanutí v Pusanu, Sever znenadání a nevysvětlitelně zrušil veškeré diplomatické styky. Nikdo nám neřekl, proč byla zničehonic uzavřena železniční linka, jediná pozemní spojnice mezi oběma stranami, nebo proč se některým našim občanům, kteří desítky let čekali na to, až budou moci vidět své dlouho ztracené příbuzné na severu, znenadání hroutil jejich sen, rozmetaný gumovým razítkem. Nepodali žádné vysvětlení. Vše, co jsme dostali, bylo jejich standardní odmítnutí jako „záležitost státní bezpečnosti“.

Na rozdíl od mnoha jiných lidí jsem já nebyl přesvědčen, že se jedná o předehru k válce. Kdykoliv Sever hrozil násilím, vždycky zvonili na stejné zvony. Žádná data ze satelitů, jak našich, tak ani amerických, nevykazovala nějaký nepřátelský záměr. Žádný pohyb jednotek, žádné doplňování paliva do letadel, žádné rozmisťování ponorek nebo lodí. Pokud vůbec něco, pak to, že si naše jednotky rozmístěné podél Demilitarizované zóny začaly všímat, že jejich kolegové na druhé straně mizí. Znali jsme je do jednoho, ty jejich pohraničníky. Každého z nich jsme za ta léta nesčetněkrát vyfotografovali, dávali jim přezdívky jako Hadí očko nebo guldok, dokonce jsme sesbírali záznamy o jejich věku, pozadí a osobním životě. A teď byli pryč, zmizeli za opevněnými zákopy a kryty.

Stejně klidné byly i naše seismické indikátory. Kdyby Sever začal s kopacími pracemi nebo dokonce shromažďoval vozidla na druhé straně zóny, slyšeli bychom to, jako kdyby to byla Národní operní společnost.

Jediné místo po celé Demilitarizované zóně, kde se obě strany protivníků mohou sejít k osobnímu jednání a setkat se tváří v tvář, byl Panmundžom. Tam máme společné konferenční místnosti a naši vojáci tam přes pár metrů otevřeného dvora navzájem pózují. Stráže se pravidelně střídaly. Jednu noc zašla severokorejská hlídka do kasáren a žádná, která by je nahradila, už nevyšla. Zavřely se dveře. Zhasla světla. A už jsme je nikdy víc neviděli.

Také skončily infiltrace zpravodajců. Zvědové ze Severu přicházeli téměř stejně pravidelně a předvídatelně jako roční období. Většinou je nebylo těžké rozpoznat, měli na sobě staromódní oblečení nebo se vyptávali na ceny zboží, které už dávno měli znát. Pokaždé jsme je sbalili, ale jakmile vypukla první vzplanutí, jejich počet klesl na nulu.

A co vaši špióni na Severu?

Zmizeli, do posledního, a to zhruba ve stejný čas, jako naše elektronické pozorovací přístroje přestaly ukazovat severokorejskou aktivitu. Tím nechci říci, že by docházelo k rušení rádiových přenosů, chci tím říci, že žádné nebyly. Jak civilní, tak vojenské kanály přestávaly vysílat, jeden Po druhém. Na satelitních snímcích ubývalo rolníků na polích, v ulicích Ve městech bylo stále méně chodců, dokonce i poklesl počet lidí, kteří „dobrovolně“ dělali na veřejných pracích, což bylo něco, co se nikdy dříve nestalo. A než jsme se nadáli, od Jalu až k demilitarizované zóně nebylo živáčka. Z čistě výzvědného pohledu to vypadalo, jakoby celá země, každý žena a dítě v Severní Koreji prostě zmizeli.

Tato záhada pouze posílila naše vzrůstající obavy, a to také pro to, co se dělo u nás doma. Teď už byla vzplanutí v Soulu, P’ohangu, Taejonu. Mokpo bylo evakuováno, Kangnung izolován a samozřejmě se u Inchonu odehrála naše verze bitvy u Yonkers, a k tomu všemu se přidávala nutnost mít alespoň polovinu aktivních divizí podél naší severní hranice. Příliš mnoho lidí na Ministerstvu národní obrany bylo přesvědčeno, že Pchongjang touží po válce a dychtivě čeká naši nejtemnější chvíli, aby mohl vyhnat svoje jednotky za osmatřicátou rovnoběžku. My ze zpravodajských služeb jsme silně nesouhlasili. Pořád jsme jim opakovali, že pokud čekají na naši nejtemnější chvíli, tak ta už zcela určitě přišla.

Tae Han Minguk byl na pokraji národního kolapsu. Probíhala tajná jednání ohledně přesídlení v japonském stylu. Tajné týmy už hledaly vhodná místa na Kamčatce. Kdyby nezafungovala Čangova doktrína… kdyby pár dalších jednotek nevydrželo, kdyby byla prolomena obrana v pár dalších bezpečných zónách…

Je docela možné, že za naše přežití vděčíme Severokorejcům, nebo alespoň našemu strachu z nich. Moje generace Sever nikdy nevnímala jako hrozbu. Abyste rozuměl, mluvím teď o civilních osobách, lidech v mém věku, kteří Severní Korejce vnímali jako zaostalý, hladovějící a selhávající národ. Jediné, čeho se báli, bylo to, co se stalo v Německu, tedy takového sjednocení, které by k nám přivedlo miliony bývalých komunistů bez domova, shánějících se po darech a přídělech.

To ovšem nebyl případ těch, kteří se narodili před námi… našich rodičů a prarodičů… těch, kteří žili s reálnou vidinou invaze a vědomím, že každou chvíli mohou zaznít sirény, zhasnou světla a bankéři, učitelé a taxikáři mohou být povoláni do zbraně, aby bránili svoji vlast. Mysl a srdce těchto lidí neustále bděly a byly na pozoru, a nakonec to byli právě oni, ne my, kdo uzdravili našeho národního ducha.

Neustále tlačím na to, aby byla uskutečněna expedice na sever a pořád narážím na překážky. Je potřeba udělat spousty práce, říkají mi. Země je stále ještě v troskách. Také máme naše mezinárodní závazky, především repatriaci našich uprchlíků na Kjúšú…

(Odfrkne si.)

Japončíci nám toho hodně dluží…

Nežádám o průzkum silou. Jen mi dejte jeden vrtulník, jeden rybářský člun, nebo jen otevřete brány v Panmundžomu a nechte mě tam jít pěšky. „A co když tím odpálíte nějakou nastraženou výbušninu?“ opáčí mi na to. A co kdyby byla jaderná? Co když otevřete brány do nějakého podzemního města a z nich se vyvalí třiadvacet milionů zombie? Ty argumenty nejsou neopodstatněné. Vím, že demilitarizovaná zóna je silně zaminovaná. Když se jedno nákladní letadlo minulý měsíc přiblížilo k jejich vzdušnému prostoru, vylétla na něj raketa země-vzduch. Vystřelil ji automatický typ odpalovacího zařízení, ten, co ho navrhli jako odvetnou zbraň pro případ, že by bylo jejich obyvatelstvo vyhlazeno.

Obecně se má za to, že se Severokorejci museli stáhnout do těch svých podzemních komplexů. Je-li to pravda, pak naše odhady stran velikosti a hloubky těchto komplexů byly hrubě nepřesné. Možná celá jejich populace žije v podzemí a pracuje tam na nekonečných válečných projektech, zatímco jejich „Velký vůdce“ do sebe cpe koňské dávky západního chlastu a sleduje americké porno. Ví vůbec, že válka skončila? Nebo jim jejich vůdci zase lhali a řekli jim, že svět, jaký znali, přestal existovat? Možná to, že ožívaly mrtvoly, bylo v jejich očích „dobré“, důvod k tomu, aby si společnost, už tak postavenou na slepé porobě, podmanili a zotročili ještě víc. Velký vůdce chtěl být vždycky žijícím Bohem a teď, když se stal vládcem nejen toho, co ti lidé jedí, co dýchají, ale také vládcem světla jejich umělých sluncí, se ta zvrácená fantasmagorie konečně stala realitou. To možná byl původní plán, ale něco hrozného vše změnilo. Jen si vezměte, co se stalo v tom „krtčím městě“ pod Paříží! Co když se totéž stalo i v Severní Koreji, jen v celonárodním měřítku? Ty jeskyně jsou možná plné oživlých mrtvol, třiadvaceti milionů vychrtlých, mechanicky jednajících zombie, které ve tmě mručí a čekají, až je někdo vypustí ven.

KJÓTO, JAPONSKO

(Starý snímek Konda Tatsumiho zachycuje teenagera s tváří plnou akné, zarudlýma prázdnýma očima a rozcuchanými vlasy s blonďatým melírem. Muž, s nímž mluvím, nemá vlasy vůbec žádné. Je hladce oholen, opálený a jeho pronikavý pohled před mým nikdy neuhne. Ačkoliv se chová srdečně a má dobrou náladu, tento muž – bojovný mnich vypadá jako poklidně odpočívající šelma.)

Byl jsem „otaku“. Jsem si vědom toho, že toto označení pro mnoho lidí znamená spoustu nejrůznějších věcí, pro mě však znamenalo „outsider“.

Vím, že Američané, obzvláště mladí lidé, se cítí být pod tlakem společnosti. Všichni lidé to tak vnímají. Ovšem pokud vaší kultuře rozumím správně, individualismus je něco, co se podporuje. Uctíváte „rebely“ a „individualisty“, lidi, kteří pyšně vyčnívají z řady. Pro vás je individualismus odznakem cti. Pro nás, Japonce, to však byl cejch hanby. Žili jsme – především před válkou – ve složitém a zdánlivě nekonečném labyrintu úsudků, založených na vašem zevnějšku. To, jak jste vypadal, jak jste mluvil, všechno od vaší kariéry až po způsob, jakým jste kýchl, muselo být provedeno a zorganizováno tak, aby to vyhovovalo přísnému konfuciánskému učení. Našli se lidé, kteří měli buď dost síly, aby toto učení odmítli, nebo její naprostý nedostatek. Jiní, jako já, si zvolili exil v lepším světě. Ten svět byl kyberprostor a ten byl pro japonského „otaku“ jako stvořený.

Nemohu se vyjádřit k vašemu vzdělávacímu systému nebo systému v jiných zemích, ale ten náš byl téměř bezvýhradně založen na retenci faktů. Od prvního dne, kdy japonské děti vstoupily do třídy, se na ně valily svazky a svazky faktů a čísel, které v praktickém životě neměly jakékoliv využití. Ta fakta neobsahovala žádné morální ponaučení, žádný společenský kontext ani lidskou spojitost s vnějším světem. Neměly žádný jiný smysl než ten, že jejich zvládnutí umožňovalo vzestup. To bylo před válkou. Tehdejší malí Japonci se neučili myslet, učili se memorovat.

Je snadné si představit, jaké využití takový způsob vzdělávání našel v kyberprostoru. Ve světě informací bez kontextu, kde je status určen jeho nabytím a vlastnictvím, se mé generaci dostalo toho, že jsme v něm mohli vládnout jako bohové. Byl jsem „sensei“, vládce všeho, co jsem zjistil, ať už to byla krevní skupina všech členů vlády, daňové výměry Matsumota a Hamady (Hitoši Matsumoto a Masatoši Hamada byli před válkou nejúspěšnějšími komiky-improvizátory.) nebo umístění a stav všech katan šin-gunto z války v Pacifiku. Nemusel jsem se starat o to, jak vypadám, nebo o to, jestli se chovám podle etikety správně, známky mi mohly být jedno, stejně tak jako vyhlídky na budoucnost. Nikdo mě nemohl soudit, nikdo mi nemohl ublížit. V tomto světě jsem byl mocný a především jsem v něm byl v bezpečí!

Když krize dorazila do Japonska, moje klika, stejně jako všechny ostatní, zapomněla na všechno, čím jsme byli posedlí před tím, a věnovala svoji energii pouze a jen oživlým mrtvolám. Studovali jsme jejich psychologii, chování, slabosti a reakce celého světa na jejich útok na lidstvo. Moje klika se specializovala na to poslední, tedy na možnost kontroly nákazy na našich ostrovech. Sbíral jsem statistiky o obyvatelstvu Japonska, o dopravních sítích, policejních strategiích. Naučil jsem se všechno; velikostí japonského obchodního loďstva počínaje a počtem nábojů v zásobníku pro poloautomatickou zbraň typu 89, běžně používanou armádou konče. Neexistoval fakt, který by byl nedůležitý nebo příliš obskurní. Pracovali jsme na důležitém úkolu, téměř jsme nespali. Když nakonec zrušili školu, dostali jsme šanci být připojení téměř čtyřiadvacet hodin denně. Já jsem byl tím, kdo se jako první naboural do osobního harddisku doktora Komatsu a přečetl všechna ta hrubá data celý týden před tím, než doktor Komatsu přednesl svá zjištění před Národním shromážděním Diet. To bylo něco! Mezi těmi, kteří mě uctívali, to ještě více vylepšilo můj status.

Doktor Komatsu první doporučil evakuaci?

Ano. Stejně jako my, i on sbíral tatáž data. Ale zatímco my se je učili nazpaměť, on je analyzoval. Japonsko byla přelidněná země; sto dvacet osm milionů lidí nacpaných na méně než tři sta sedmdesáti kilometrech čtverečních ostrovů, jež jsou buď hornaté, nebo doslova přeurbanizované. Kvůli nízké míře zločinnosti jsme měli jednu z nejmenších a nejméně ozbrojených policií v průmyslovém světě. A Japonsko bylo do značné míry také demilitarizovaným státem. Díky americké „ochraně“ naše ozbrojené složky nebyly v boji od druhé světové války. I ty symbolické jednotky, vysazené v Zálivu, se téměř nedostaly do žádné vážnější akce a většinu času, kdy v Zálivu působily, strávily za ochrannými zdmi svého izolovaného uzavřeného areálu. Ke všem těmto informacím jsme měli přístup, ale neměli jsme jak zjistit, kam všechny tyto informace ukazují. Takže když doktor Komatsu veřejně ohlásil, že situace je beznadějná a Japonsko by mělo být bezodkladně evakuováno, všichni jsme byli překvapení.

To muselo být hrozné.

Ale vůbec ne! Vyvolalo to explozi horečnaté aktivity, závod v objevení místa, kam by naši lidé mohli přesídlit. Bude to Jih, korálové atoly ve Středním a Jižním Tichém oceánu, nebo snad půjdeme na sever a začneme žít na Kurilských ostrovech, Sachalinu nebo někde na Sibiři?

Ten, kdo by našel odpověď na tuto otázku, by se stal největším „otaku“ v historii.

Takže jste se vůbec nestaral o svoji osobní bezpečnost?

Samozřejmě, že ne. Japonsko bylo odsouzeno k záhubě, ale já jsem v Japonsku nežil. Žil jsem ve světě volně dostupných informací. Siafu („Siafu“ je přezdívka pro africké mravence druhu dorylus. Tento termín poprvé použil doktor Komatsu Yukio ve svém projevu před Národním shromážděním Diet.) – tak jsme teď nazývali nakažené – nebyli něco, čeho bychom se měli obávat ale spíše něčím, co jsme mohli studovat. Vůbec nemáte představu, jak strašně moc jsem byl mimo realitu. Moje kultura, to, jak jsem byl vychován a teď i můj „otaku“ životní styl, to všechno se projevilo v mé totální izolaci od reálného světa. Japonsko mohlo být evakuováno, možná mohlo být zničeno a spáleno na prach, ale já bych se na to všechno díval z bezpečí mé digitální hory.

A co vaši rodiče?

A co s nimi? Žili jsme ve stejném bytě, ale já jsem s nimi nikdy pořádně nemluvil. Jsem si jist, že si mysleli, že u sebe studuji. I když už byly školy zavřené, říkával jsem jim, že se pořád ještě musím připravovat na zkoušky. Nikdy to nezpochybnili. S otcem jsem mluvil opravdu zřídka. Vždycky ráno mi matka přede dveřmi nechala tác se snídaní, v noci tam nechala večeři. Když tam ten tác nebyl poprvé, nic jsem si z toho nedělal. Toho rána jsem se probudil tak, jako vždycky; uspokojil jsem se jako obvykle, připojil jsem se – jako obvykle. Když jsem začal mít hlad, bylo už po poledni. Ty pocity jsem nesnášel, hlad nebo únava; nejhorší ale byla sexuální potřeba. To byly fyzické projevy, které mě rozptylovaly. Štvaly mě a zdržovaly. Neochotně jsem vstal od počítače a otevřel dveře od mého pokoje. Žádné jídlo ani podnos. Zavolal jsem na svoji matku. Žádná odpověď. Šel jsem do kuchyně, nabral si syrový ramen (Ramen je japonská vydatná nudlová polévka, v tomto případě se bude jednat tedy nejspíš syrové nudle. (pozn. redakce)) a rychle se vrátil k počítači. V noci jsem to udělal ještě jednou, a ještě jednou ráno.

To jste se vůbec nepozastavoval nad tím, kde jsou vaši rodiče?

Jediným důvodem, proč jsem to řešil, bylo to, že jsem jídlem mrhal cennými minutami. V mém světě se dělo tolik zajímavých věcí!

A co ostatní „otaku“? Nemluvili o svých obavách?

Sdíleli jsme mezi sebou fakta, ne pocity, a to ani tehdy, když začali mizet. Povšiml jsem si, že někdo přestal odpovídat na e-maily nebo nějakou dobu nic nevyvěsil. Viděl jsem, že se třeba den nepřipojili nebo že jejich servery nebyly aktivní.

A to vás nevyděsilo?

Rozčilovalo mě to. Nejenže jsem ztrácel zdroje informací, ale také jsem ztrácel potenciální ocenění mých vlastních informací. Když jsem vyvěsil nějakou rádoby pravdivou zprávičku o japonských přístavech, odkud probíhala evakuace, a namísto šedesáti reakcí jich mít padesát, to bylo znepokojivé, a pak když těch padesát kleslo na pětatřicet, pak na třicet…

Jak dlouho to tak šlo?

Asi tři dny. Poslední zpráva od jiného „otaku“ v Sendai hovořila o tom, že mrtvoly proudí z Fakultní nemocnice v Tohoku, která byla ve stejném cho jako jeho byt.

A ani to vás nevyděsilo?

Proč by mělo? Měl jsem spoustu práce s tím, abych se pokusil zjistit vše o evakuačním procesu. Jak bude evakuace provedena, jaké vládní organizace se do ní zapojují… Budou tábory na Kamčatce nebo na Sachalinu, nebo na obou místech? A co znamenaly ty zprávy o vlně sebevražd, která se valila Japonskem? (Bylo prokázáno, že v Japonsku bylo během Velké paniky největší procento sebevražd.) Tolik otázek, tolik dat… Proklínal jsem se, že tu noc musím jít spát.

Když jsem se probudil, monitor byl černý. Pokusil jsem se připojit. Nic. Zkusil jsem restart počítače. Nic. Povšiml jsem si, že jedu ze záložního zdroje. Žádný problém. Měl jsem dost energie na deset hodin. Také jsem si všiml, že síla signálu klesla na nulu. Nemohl jsem tomu uvěřit. Kokura, stejně jako celé Japonsko, měla špičkovou bezdrátovou síť, která byla zabezpečena proti selhání. Jeden server mohl spadnout, možná několik serverů, ale celá síť? Došlo mi, že to musí být můj počítač. Nic jiného to být nemohlo. Vytáhl jsem notebook a zkusil se připojit. Žádný signál. Zaklel jsem a zvedl jsem se, abych oznámil rodičům, že musím použít jejich stolní počítač. Pořád ještě nebyli doma. Celý otrávený jsem zvedl telefon, že zkusím zavolat na matčin mobil. Ten telefon byl bezdrátový, závislý na elektřině ze zásuvek. Zkusil jsem tedy svůj mobil. Nebyl signál.

Víte, co se stalo s vašimi rodiči?

Ne, dodnes nemám nejmenší tušení. Vím, že mě neopustili, tím jsem si jist. Otce možná dostali v práci, matku zase, když byla nakupovat. Možná se ztratili dohromady, když šli na úřad kvůli relokaci nebo se z něj vraceli. Mohlo se stát cokoliv. Doma nebyla žádná zpráva, nic. Snažím se zjistit, co se s nimi stalo, od té doby, co zmizeli.

Odebral jsem se zpět do pokoje mých rodičů, jen proto, abych se ujistil, že tam nejsou. Znovu jsem zkusil telefony. Ještě to nebylo zoufalé. Pořád jsem to měl pod kontrolou. Zkusil jsem se znovu nalogovat. Není to legrační? Jediné, na co jsem myslel, bylo jak znovu uniknout, jak se vrátit zpět do mého světa, jak se zase cítit v bezpečí. Nic. Začal jsem panikařit. „Teď,“ začal jsem říkat a snažil jsem se ovládnout počítač silou vůle. „Teď, teď, TEĎ! TEĎ! TEĎ!“ Začal jsem bušit do monitoru. Kůže na kloubech prstů se potrhala a mě vyděsil pohled na vlastní krev. Jako dítě jsem nikdy nepěstoval žádný sport, nikdy jsem nebyl zraněný – to bylo už prostě moc. Zvedl jsem monitor a hodil jej na zeď. Brečel jsem jako dítě, křičel, funěl a zrychleně dýchal. Začal jsem propadat zoufalství a pozvracel celou podlahu. Vstal jsem a odpotácel se ke dveřím našeho bytu. Nevím, co jsem hledal, prostě jsem musel vypadnout. Otevřel jsem dveře a zíral do temnoty.

Nezkusil jste zaklepat na dveře sousedů?

Ne. Není to zvláštní? Dokonce i ve stavu absolutní paniky a psychického zhroucení byla moje fóbie z jiných lidí tak velká, že riskovat osobní kontakt pro mě bylo stále tabu. Udělal jsem pár kroků, uklouzl a spadnul do něčeho měkkého. Bylo to studené a mazlavé, měl jsem to všude na rukou, na oblečení. Páchlo to. Celá chodba páchla. Znenadání jsem zaslechl takové slabé škrábání, jako kdyby se něco sunulo chodbou směrem ke mně.

„Haló?“ zavolal jsem. Uslyšel jsem jemné, klokotavé zamručení. Moje oči si pomalu začínaly zvykat na tmu na chodbě. Začal jsem rozpoznávat tvary – něco velkého, podobného člověku, se plazilo po břiše. Seděl jsem tam zcela paralyzován, chtěl jsem utéct a zároveň jsem chtěl… mít jistotu. Pootevřenými dveřmi do našeho bytu pronikalo slabé šedé světlo a dopadalo na stěnu vzadu v chodbě. Jak se ta věc pohnula do toho světla, konečně jsem uviděl její tvář. Byla naprosto netknutá, perfektně lidská, tedy až na pravé oko, které viselo na zrakovém nervu. Levé oko mě upřeně sledovala a to klokotavé mručení přešlo v přidušené sípání. Vyskočil jsem na nohy, vběhl zpět do našeho bytu a zabouchnul za sebou dveře.

Moje mysl byla konečně čistá, snad poprvé za celá léta, a najednou jsem si uvědomil, že cítím kouř a slabě ke mně doléhají výkřiky. Šel jsem k oknu a trhnutím roztáhl záclony.

Kokuru zachvátilo peklo. Ohně, trosky… siafu byli všude. Sledoval jsem je, jak rozbíjí dveře, lezou do bytů a požírají lidi choulící se v rozích nebo na balkónech. Sledoval jsem lidi, kteří skákali z balkónů a na chodnících umírali nebo tam leželi s polámanými kostmi a páteří, nebyli s to se pohnout, a jak nemrtví uzavírali kruh kolem nich, v agónii kvíleli. Jakýsi muž v bytě přímo proti našemu se je snažil odehnat golfovou holí. Ta hůl byla naprosto k ničemu, ohnula se o hlavu zombie a pět dalších toho muže stáhlo na zem.

A pak… rány na dveře. Moje dveře. Takové to…

(zatřese pěstí)

… bum bumbum bum, zespodu, někde od podlahy. Slyšel jsem, jak ta věc venku mručí. Slyšel jsem i další zvuky z jiných bytů. To bylo od mých sousedů, lidí, jimž jsem se vždycky snažíval vyhnout a jejichž jména a tváře jsem si sotva pamatoval. Křičeli, prosili, bojovali s nimi a vzlykali. Z bytu nade mnou jsem zaslechl hlas, ženský nebo dětský; ten člověk je prosil, aby přestali. Ale za chvíli ten hlas zanikl v mručení. Bušení na moje dveře zesílilo. Muselo tam být více siafu. Pokusil jsem se přesunout nábytek v obývacím pokoji před dveře, ale byla to zcela zbytečná námaha. Podle vašich měřítek byl náš byt dost prázdný. Na dveřích se objevily praskliny. Viděl jsem, jak se prohýbají stěžeje. Došlo mi, že na útěk mám jen pár minut.

Oknem, na balkón bytu pod námi. Myslel jsem si, že bych k sobě mohl svázat prostěradla…

(rozpačitě se pousměje)

… o tom jsem slyšel od jednoho „otaku“, který studoval případy útěků z amerických vězení. To bylo poprvé, co jsem nějak prakticky uplatnil to, co jsem se dozvěděl.

Plátno naštěstí vydrželo. Vylezl jsem z okna a z balkónu se začal spouštět do bytu o patro níž. Okamžitě jsem chytil křeč do svalů. Nikdy jsem jim nevěnoval moc pozornosti a ony se mi teď mstily. S vypětím všech sil jsem se snažil ovládat svoje pohyby a nemyslet na to, že jsem v devatenáctém patře. Byl hrozný vítr, suchý a horký od všech těch požárů. Náhlý poryv větru mne nadzvedl a hodil na zeď domu. Odrazil jsem se od betonu a málem se pustil svého „lana“. Cítil jsem, jak mi nohy naráží do zábradlí balkónu pode mnou, a k tomu, abych se uklidnil a spustil se ještě o těch pár centimetrů níže, jsem musel sebrat všechnu svoji odvahu. Pohlédl jsem vzhůru a na balkóně nad sebou uviděl hlavu; ten jednooký siafu se mačkal v mezeře mezi podlahou balkónu a zábradlím. Chvíli tam tak visel, napůl na balkóně a napůl venku, pak sebou ještě jednou trhnul směrem ke mně a přepadl přes hranu balkónu. Nikdy nezapomenu na to, že jak padal, pořád po mně chňapal – je to takový záblesk, moje noční můra: ten siafu letí vzduchem, ruce napřažené ke mně a to jeho visící oko letí vzhůru, naráží na jeho čelo.

Na balkóně nade mnou jsem slyšel mručet i další siafu, tak jsem se otočil, abych se podíval, jestli je byt pode mnou čistý. Naštěstí jsem viděl, že dveře byly zabarikádované stejně jako ty u nás. Nicméně na rozdíl od mého bytu zde nebylo slyšet, že by venku byli nějací útočníci. Také mně uklidnila vrstva popela na koberci, hluboká a souvislá. To znamenalo, že po tom koberci nikdo nebo nic pár dní neprošlo. Na chvíli jsem si pomyslel, že bych tam mohl být sám, ale pak jsem ucítil ten puch.

Odsunul jsem zatahovací dveře od koupelny a ten neviditelný oblak hniloby mě málem porazil. Ta žena ležela ve vaně. Na zápěstích měla rány, dlouhé vertikální řezy, vedoucí po tepnách, jež evidentně měly zajistit, že vše dopadne tak, jak ta, co je udělala, zamýšlela. Jmenovala se Reiko. Byla jediná z mých sousedů, se kterou jsem se snažil seznámit. Byla to velmi dobře placená hosteska v klubu pro zahraniční obchodníky. Vždycky jsem si představoval, jak asi vypadá nahá. Teď už jsem to věděl.

Zvláštní bylo, že co mě trápilo ze všeho nejvíc, bylo to, že jsem neznal žádné modlitby za zemřelé. Zapomněl jsem, co se mě moji prarodiče snažili naučit, když jsem byl ještě dítě, odmítl jsem to jako zastaralá data. Bylo ostudné, jak jsem se odtrhl od odkazu svých předků. Jediné, co jsem zvládl, bylo stát tam jako idiot a zašeptat neohrabanou omluvu za to, že si vezmu pár jejích prostěradel.

Jejích prostěradel?

Na další lano. Bylo mi jasné, že tam dlouho zůstat nemohu. Mimo to, že mrtvola je zdraví nebezpečná, nebylo možné určit, kdy siafu na tom podlaží ucítí moji přítomnost a začnou útočit na barikádu u dveří. Musel jsem vypadnout z toho domu, pryč z města a s trochou štěstí najít nějaký způsob, jak se dostat z Japonska. V tu dobu jsem ještě neměl dopodrobna promyšlený plán. Jen jsem věděl, že musím pokračovat, jedno patro za druhým, dokud se nedostanu na ulici. Dospěl jsem k závěru, že když se zastavím v pár bytech, možná se mi podaří sehnat nějaké zásoby, a byť můj sestup pomocí lana zhotoveného z prostěradel nepatřil k nejbezpečnějším metodám úniku, nemohl být o nic horší než ústup chodbami a schodišti v budově, ve které se bezesporu hemžila hromada siafu.

Cožpak na ulicích to nebylo více nebezpečné?

Ne, bylo to bezpečnější.

(Zachytí můj výraz.)

Ne, vážně. To byla jedna z věcí, kterou jsem zjistil na síti. Oživlé mrtvoly byly pomalé a nebylo těžké je předběhnout nebo dokonce i předejít. V nějakém uzavřeném prostoru jsem se vystavoval nebezpečí, že se zaseknu v nějakém úzkém prostoru, ale na volném prostranství jsem měl nekonečně mnoho možností. Ba co víc – z reportáží od těch, kteří přežili, jsem se dozvěděl, že chaos plně propuknuvšího vzplanutí pro člověka vlastně může být výhodou. Všude spousta dalších vyděšených a zmatených lidí, které přitahují pozornost siafu, takže by se nemohlo stát, že si mě ani nevšimnou. Pokud se budu pohybovat opatrně, budu udržovat rychlé tempo a nebudu mít smůlu v tom, že by mě zasáhla nějaká zbloudilá kulka nebo nesrazilo auto, přišlo mi, že mám docela dobrou šanci se tím chaosem v ulicích nějak protlouci. Problém však byl v tom, jak se tam dostat.

Dostat se až dolů do přízemí mi trvalo tři dny. Částečně byla na vině moje zoufalá fyzička. Moje opičárny na nouzovém laně by byly výzvou pro trénované sportovce, takže si asi dovedete představit, co to muselo být pro mě. Když se na to dívám zpětně, pak musím říci, že je zázrak, že jsem nespadl a nerozplácl se o chodník, nebo že jsem neumřel na nějakou infekci – všude po těle jsem měl spoustu škrábanců a odřenin. Moje tělo drželo pohromadě díky adrenalinu a lékům proti bolesti. Byl jsem vyčerpaný, nervózní a strašně nevyspaný. Nemohl jsem normálně odpočívat. Jakmile se setmělo, přesunul jsem vše, co bylo po ruce, ke dveřím, pak se posadil do kouta, brečel, ošetřoval si zranění a proklínal sám sebe, že jsem tak slabý, dokud nezačalo svítat. Jednu noc se mi podařilo zavřít oči, dokonce jsem i na pár minut usnul, ale když se ozvalo bušení, jak siafu začali útočit na dveře, mazal jsem oknem pryč. Zbytek noci jsem strávil schoulený na balkóně dalšího bytu. Posunovací dveře, vedoucí do toho bytu, byly zamčené a já už jsem neměl sílu, abych je vykopnul.

Druhý důvod mého zdržení byl psychický, nikoliv fyzický. Byla to především moje kompulzivní posedlost spočívající v tom, že jsem se snažil najít správnou výbavu pro přežití, a to bez ohledu na to, jak dlouho mi to trvalo. Díky prohledávání internetu jsem věděl vše o správných zbraních, oblečení, jídle a lécích. Problémem bylo je v bytech těch lidí, kteří se živili obchodem, vůbec nalézt.

(Zasměje se.)

Byl na mě legrační pohled, jak jsem se tak na svém laně z prostěradel soukal dolů, navlečený do pršipláště a s Reičinou svítivě růžovou aktovkou v retro stylu, která na sobě měla potisk „Hello Kitty“, na zádech. Trvalo to dlouho, ale třetí den jsem už měl téměř vše, co jsem potřeboval, kromě spolehlivé zbraně.

Nic tam nebylo?

(Usměje se.)

Japonsko není Amerika, kde bylo víc zbraní než lidí. To je skutečný fakt – jeden „otaku“ tuto informaci vyšťoural přímo u vaší Národní střelecké společnosti.

Spíš jsem měl na mysli nějaký nástroj, kladivo, páčidlo…

Ukažte mi obchodníka, který si sám opravuje věci v domácnosti. Přemýšlel jsem nad golfovou holí – těch tam byla spousta – ale viděl jsem, o co se ten muž v bytě naproti pokusil. Našel jsem i hliníkovou baseballovou pálku, ale ta byla používáním tak zprohýbaná, že už nemohla být účinná. Díval jsem se všude, věřte mi, ale nenašel jsem nic dostatečně tvrdého, pevného ani ostrého, co bych mohl použít ke své obraně. Dokonce jsem si říkal, že jakmile slezu na ulici, možná budu mít více štěstí – obušek mrtvého policisty nebo dokonce střelnou zbraň od nějakého vojáka.

Tyto myšlenky mě málem zabily. Byl jsem čtyři patra nad zemí, téměř, tedy doslova na konci svého lana. Každý úsek, který jsem slezl, se rozšířil na několik pater, tedy na takovou délku, která mi umožnila sehnat více prostěradel. Věděl jsem, že tentokrát to bude poslední. V tu dobu už jsem měl svůj únikový plán vymyšlený: přistanu na balkóně ve čtvrtém patře, vlámu se do bytu, seberu tam posledních pár prostěradel (to už jsem hledání zbraně vzdal), sklouznu na chodník, ukradnu nejvhodnější motorku (ačkoliv jsem netušil, jak se taková motorka vůbec řídí), a rychle na ní odjedu jako nějaký starodávný bosozoku (Bosozoku: motocyklové gangy japonských mladistvých, jejichž popularita dosáhla svého vrcholu v 80. a 90. letech 20. století.), možná dokonce s sebou po cestě vezmu jednu nebo dvě holky.

(Rozesměje se.)

Mozek mi v tu dobu už téměř nefungoval. I kdyby první část toho plánu vyšla a mně se podařilo v tom stavu dostat na zem… no, to je jedno, důležité je, že se mi to nepodařilo.

Přistál jsem na balkóně ve čtvrtém patře, sáhnul po zasunovacích dveřích, vzhlédl a zjistil, že hledím přímo do tváře jednoho siafu. Byl to mladý kluk, kolem pětadvaceti, na sobě potrhané sako. Měl ukousnutý nos a svůj zkrvavený obličej tiskl ke skleněné výplni dveří. Uskočil jsem nazpět, chytil se lana a pokusil se vyšplhat zpátky. Moje ruce však odmítly poslušnost, žádná bolest, žádné pálení – prostě už dál nemohly, dosáhly svého maxima. Siafu začal mručet a pěstmi mlátit do skla. Celý zoufalý jsem se snažil rozhoupat ze strany na stranu, doufaje, že se mi podaří slanit po stěně budovy a přistát na vedlejším balkónu. Najednou se sklo rozletělo na kusy a siafu vyrazil po mých nohách. Odrazil jsem se od zdi domu, pustil se lana a vší silou se vymrštil… a nedoskočil.

Jediným důvodem, proč teď spolu mluvíme, je, že můj diagonální pád skončil na balkónu pod tím, kam jsem chtěl dopadnout. Dopadl jsem na nohy, přepadl dopředu a málem vypadl druhou stranou. Odkulhal jsem do bytu a okamžitě se začal rozhlížet, jestli nenarazím na nějakého siafu. Obývací pokoj byl prázdný, jediným kusem nábytku byl tradiční stolek přimáčknutý ke dveřím. Ten, kdo v tom bytě bydlel, musel spáchat sebevraždu jako ostatní. Necítil jsem žádný puch, takže jsem si pomyslel, že skočil z okna. Sesumíroval jsem si tedy, že jsem v tom bytě sám a i taková troška úlevy způsobila, že se mi podlomily nohy. Zhroutil jsem se na stěnu obýváku, téměř blouznící únavou. A najednou na zdi před sebou vidím sbírku fotografií. Majitel toho bytu byl stařec a ty fotografie na stěně jasně hovořily o tom, že prožil bohatý život. Měl velkou rodinu, spoustu přátel a cestoval na místa po celém světě, která vypadala exoticky a zajímavě. Já sám jsem si nikdy nedokázal představit, že bych opustil svůj pokoj, natož abych vedl takový život. Slíbil jsem si, že pokud se z tohoto pekla dostanu se zdravou kůží, nebudu jen tak přežívat, budu žít!

Oči mi sklouzly na jediný další předmět v místnosti, na Kami Danu, tedy tradiční šintoistickou svatyni. Na zemi pod ní něco bylo, nejspíš dopis na rozloučenou. Vítr ji musel sfouknout, když jsem vlezl do bytu. Přebelhal jsem ten pokoj a zvedl ji. Mnohé Kami Dany mají uprostřed malé zrcátko a v něm jsem postřehl, že z vedlejšího pokoje se něco šourá.

Hladina adrenalinu mi vylétla v krvi a já se otočil. Ten stařec tam stále byl, obvaz na jeho obličeji prozrazoval, že se přeměnil teprve nedávno. Vyrazil po mně; sehnul jsem se. Nohy se mi pořád ještě třásly a jemu se podařilo mě chytit za vlasy. Kroutil jsem se, abych se osvobodil. Přitáhl si můj obličej ke svému. Na to, kolik mu bylo let, byl překvapivě zdatný, byl stejně silný jako já, ne-li trochu silnější. Kosti však měl křehké – jak jsem chytil tu ruku, která po mně chmátla, slyšel jsem, jak v ní prasklo. Kopl jsem ho do hrudníku, odletěl nazad a jeho utržená ruka stále ještě svírala chomáč mých vlasů. Narazil do zdi; fotografie padaly a zasypávaly ho sklem. Zavrčel a znovu se na mě vrhl. Ustoupil jsem, strnul jsem a pak ho popadl za tu jeho funkční ruku. Zarval jsem mu ji do zad, druhou rukou ho chytil kolem krku a se strašlivým řevem – vůbec jsem netušil, že jsem ze sebe schopen takový zvuk vydat – jsem do něj vrazil a odtlačil ho na balkón a pak přes zábradlí dolů. Přistál obličejem na chodníku, a přestože měl úplně polámané tělo, jeho hlava na mě pořád ještě syčela.

Najednou se ozvalo bušení do dveří, další siafu, kteří slyšeli naši potyčku. Teď už jsem fungoval jen instinktivně. Vlétl jsem do starcovy ložnice a začal strhávat prostěradla z jeho postele. Usoudil jsem, že moc jich brát nemá smysl, že mi zbývají jen další tři patra a pak… pak jsem s tímpřestal, zmražený, zastavený jako čas na fotografii. To upoutala moji pozornost jedna poslední fotografie na jinak prázdné zdi v jeho ložnici. Byla černobílá, zrnitá a byla na ní tradiční rodina. Ta fotografie zachycovala matku, otce a malého chlapce a někoho dalšího, teenagera v uniformě, což musel být ten stařec zamlada. V ruce něco držel, něco, z čeho se téměř zastavilo srdce. Poklonil jsem se tomu muži na fotografii a téměř plačtivě pronesl: „Arigató“.

Co to bylo?

Našel jsem to na dně truhlice v jeho ložnici, pod sbírkou svázaných papírů a rozedranými zbytky uniformy na fotografii. Pochva byla z hliníku, natřeného zelenou, odlupující se barvou, evidentně armádní věc, a neuměle namotaná kůže na rukojeti nahradila původní kůži žraločí, ale ta ocel… lesklá jako stříbro a kovaná ručně, ne strojově… mírná „tori“ kurvatura s dlouhou, rovnou špičkou. Ploché a široké linie okraje zdobila „kiku-sui“, Imperiální chryzantéma a zdobný lem ve tvaru řeky na kaleném ostří byl autentický, ne leptaný kyselinou. Nádherný příklad mistrovské ruční práce a evidentně vykovaný pro boj.

(Ukážu na meč u jeho boku. Tatsumi se usměje.)

KJÓTO, JAPONSKO

(Sensei Tomonaga Idžiro ví přesně, kdo jsem, několik sekund před tím, než vstoupím do místnosti. Očividně chodím, jsem cítit a dokonce dýchám jako Američan. Zakladatel japonského učení Tatenokai, tedy „Štítu společnosti“ mě pozdraví jak poklonou, tak podáním ruky a pak mne pozve, abych si sedl vedle něj jako student. Kondo Tatsumi, Tomonagův zástupce, nám přinese čaj a pak se posadí vedle starého mistra. Tomonaga začíná náš rozhovor omluvou za případné nepříjemné pocity, které by ve mně mohl vzbudit jeho vzhled. Senseiovy oči bez života nefungují od dob jeho dospívání.)

Jsem „hibakuša“. O zrak jsem přišel 9. srpna 1945 v 11:02, podle vašeho kalendáře. Stál jsem na hoře Kompira a společně s ostatními kluky z mé třídy jsem tvořil posádku pozorovací stanice protiletecké obrany. Byl zamračený den, takže jsem tu B-29, která prolétávala někde blízko nad našimi hlavami, spíše slyšel, než viděl. Byl to jeden jediný B-san, pravděpodobně průzkumný let, a to ani nemělo smysl hlásit. Když moji spolužáci naskákali do zákopu, málem jsem se začal smát. Dál jsem hle děl nad údolí Urakami v naději, že ten americký bombardér uvidím. Namísto toho to jediné, co jsem uviděl, byl záblesk – poslední věc, kterou jsem v životě viděl.

„Hibakuša“, tedy „ten, který přežil bombu“, v japonském společenském žebříčku zaujímá zvláštní postavení. Dostávalo se nám sympatií i lítosti, byli jsme oběťmi a hrdiny a symboly každé politické agendy. A přesto jsme jako lidské bytosti byli téměř čímsi jako vyvrhely společnosti. Žádní rodiče by nedopustili, abychom si vzali jejich dítě. Hibakuša byli nečistí, byli krví špinící jinak bezvadný genetický onsen (Onsen: přírodní horký pramen, často používaný pro veřejné koupele.) Japonska. Tu ostudu jsem pociťoval velmi bytostně a osobně. Nejenže jsem byl hibakuša, ale moje slepota ze mě učinila i přítěž.

Okny sanatoria jsem slýchal zvuky toho, jak se náš národ lopotil, aby se dal znovu dohromady. A jaký byl můj příspěvek? Nic!

Tolikrát jsem se snažil, aby mne někdo zaměstnal, abych měl alespoň nějakou práci, jakkoliv podřadnou či nenáročnou. Nikdo mě nechtěl. Pořád jsem byl hibakuša a tak jsem poznal spousty různých zdvořilých způsobů, jak může být člověk odmítnut. Můj bratr na mě naléhal, abych šel bydlet k němu, a trval na tom, že on a jeho žena se o mně postarají a dokonce mi najdou nějakou „užitečnou“ práci kolem domu. To pro mě však bylo ještě horší než sanatorium. Bratr se právě vrátil z armády a s ženou se pokoušeli zplodit potomka. Využít je v takovém čase bylo nemyslitelné. Samozřejmě jsem zvažoval, že si sáhnu na život. Dokonce jsem se o to mnohokrát pokusil. Ale něco mi v tom vždycky zabránilo a zadrželo moji ruku pokaždé, když jsem sáhl po prášcích nebo po skleněném střepu. Nabyl jsem přesvědčení, že to byla slabost – co jiného také? Hibakuša, parazit a teď i hanebný zbabělec. Moje zostuzení v těch dnech bylo nesmírné. Přesně jak řekl náš císař, když k nám po kapitulaci hovořil – skutečně jsem „snášel nesnesitelné“.

Ze sanatoria jsem odešel, aniž bych o tom svého bratra informoval. Nevěděl jsem, kam jít, jen jsem věděl to, že musím odejít co nejdál od svého života, svých vzpomínek, sebe samotného. Cestoval jsem, většinou žebral… už jsem neměl žádnou čest, o kterou bych mohl přijít… dokud jsem se neusadil v Sapporu na ostrově Hokkaidó. Tato studená divočina na severu byla vždycky nejméně obydlenou prefekturou v Japonsku a po ztrátě Sachalinu a Kurilských ostrovů se stala – jak se říká na Západě – „koncem našeho světa“.

V Sapporu jsem potkal Ótu Hidekiho, zahradníka z národa Ainu. Ainu jsou nejstarší původní obyvatelé Japonska a na společenském žebříčku stojí ještě níže než Korejci.

Možná proto se nade mnou ustrnul, nad dalším páriou vypuzeným kmenem Yamato. Možná to udělal proto, že neměl nikoho, komu by předal svoje znalosti a dovednosti. Jeho vlastní syn se nikdy nevrátil z Mandžuska. Óta-san pracoval v Akakaze, bývalém luxusním hotelu, který nyní sloužil jako repatriační centrum pro japonské osadníky z Číny. Nejprve si vedení centra stěžovalo, že nemají dostatek financí na to, aby zaměstnali dalšího zahradníka. Óta-san mi tedy platil ze svého. Byl můj učitel a jediný přítel, a když zemřel, chtěl jsem ho následovat. Ale byl jsem takový zbabělec, že jsem to nedokázal. Místo toho jsem dál existoval, tiše pracoval v hlíně; z Akakaze, repatriačního centra, se opět stal luxusní hotel a z Japonska, té porobené hromady trosek, se stala ekonomická supervelmoc.

Když jsem uslyšel o prvním japonském vzplanutí, stále jsem ještě pracoval v Akakaze. Stříhal jsem právě živý plot v západním stylu, rostoucí poblíž restaurace, a dolehly ke mně hlasy několika hostů, kteří se bavili o vraždách v Nagumo. Z jejich hovoru vyplynulo, že nějaký muž zavraždil svoji ženu a pak se na její tělo vrhl jako nějaký divoký pes. Tehdy poprvé jsem uslyšel termín „africká vzteklina“. Nevěnoval jsem tomu pozornost a dál si hleděl své práce, ale další den přinesl další takové hovory, více tlumených hlasů, přicházejících zpoza trávníku a od bazénu. Nagumo bylo v porovnání s novým, výrazně závažnějším vzplanutím v ósacké nemocnici Sumitomo neaktuální jako včerejší noviny. A další den už to byla Nagoya, pak Sendai, pak Kjóto. Snažil jsem se vypudit jejich hovory z mysli. Přišel jsem na Hokkaidó kvůli tomu, abych unikl před světem, abych dožil své dny v hanbě a potupě.

Hlas, který mě nakonec přesvědčil o nebezpečí, patřil řediteli hotelu, vážnému a ryze praktickému obchodníkovi, jenž vždy hovoříval velmi formálně. Po vzplanutí v Hirosaki si svolal všechny zaměstnance, aby jednou provždy vyvrátil ty nehoráznosti o mrtvých tělech probouzejících se zpět do života. Mohl jsem se spolehnout jen na jeho hlas – a když člověk otevře ústa a promluví, můžete se o něm dozvědět úplně vše. Pan Sugiwara vyslovoval slova příliš pečlivě a obzvláštní důraz přitom kladl na své tvrdé, ostré souhlásky. Tak si kompenzoval svoji odnaučenou vadu řeči, která se projevovala jen v případech, kdy měl velký strach. Tento verbální obranný mechanismus jsem u zdánlivě klidného Sugawary-sana slyšel poprvé během zemětřesení v roce 1995, a pak podruhé o tři roky později, když Severokorejci vyslali přes naše území „zkušební raketu“ dlouhého doletu, schopnou nést jadernou nálož. Artikulace Sugawary-sana byla tehdy téměř nepostřehnutelná, ale teď Sugawara vřeštěl hlasitěji než sirény při náletu v dobách mého mládí.

A tak jsem utekl, podruhé v životě. Přemýšlel jsem nad tím, že bych varoval svého bratra, ale uplynulo už tolik času, že jsem vůbec netušil jak se k němu dostat nebo zda je ještě vůbec naživu. To byl poslední a pravděpodobně největší ze všech mých hanebných skutků, nejtěžší kámen, který si s sebou odnesu do hrobu.

Proč jste utíkal? Bál jste se o život?

Samozřejmě, že ne! Pokud něco, pak jsem to jen vítal! Že bych měl umřít, že bych měl být konečně zbaven svého trápení, to znělo skoro příliš dobře na to, aby to byla pravda… Ale stále jsem se obával toho, že se pro lidi kolem mě stanu přítěží. Že někoho zpomalím, že zaberu cenné místo, že v nebezpečí vystavím životy lidí, kteří se budou snažit zachránit slepého starce, který není hoden zachraňování… a co kdyby ty zkazky o mrtvých vracejících se do života byly pravdivé? Co kdybych se nakazil, probudil se ze smrti a pak ohrožoval životy mých krajanů? Ne, to nebude úděl tohoto hanebného hibakuši. Pokud se mám setkat se smrtí, musím ji potkat tak, jak jsem žil. Zapomenutý, izolovaný a osamělý.

Odešel jsem v noci a začal stopovat auta, jedoucí na jih po hokkaidské dálnici DOO. Vše, co jsem s sebou měl, byla láhev s vodou, věci na převlečení a svůj ikupasuy (Ikupasuy: označení pro malou modlitební hůlku příslušníků národa Ainu. Když jsem se později pana Tomonagy zeptal na tento rozpor, odpověděl mi, že to označení měl od svého učitele, pana Óty. Zda pan Óta chtěl svému zahradnickému náčiní přisoudit nějaký spirituální význam, nebo zda už byl jednoduše natolik odtržený od své vlastní kultury (jak mnoho příslušníků národu Ainu jeho generace bylo), se už nikdy nedozvíme.), dlouhá, plochá lopatka, podobná šaolinskému rýči, která mi také po dlouhá léta sloužila jako hůl. Doprava byla tehdy stále ještě poměrně hustá – ropa z Indonésie a ze Zálivu k nám pořád ještě proudila – a mezi řidiči kamionů a soukromých automobilů se našli mnozí, kteří byli tak laskaví a svezli mě. U každého z nich se konverzace dříve či později stočila ke krizi těch dnů: „Slyšel jste o tom, že byla zmobilizována Domobrana?“; „Vláda bude muset vyhlásit výjimečný stav“; „Slyšel jste o tom, že včera večer došlo ke vzplanutí i tady, v Sapporu?“ Nikdo nevěděl, co přinese další den, jak daleko se ta pohroma rozšíří nebo kdo bude další oběť a přesto každý takový rozhovor – bez ohledu na to, s kým jsem mluvil, nebo jak vyděšeně ten člověk zněl – nevyhnutelně skončil u věty „Ale jsem si jistý, že úřady a vláda nám řeknou, co dělat.“ Jeden řidič kamionu mi řekl: „Bude to teď každým dnem, uvidíte, jen člověk musí být trpělivý a nesmí dělat povyk na veřejnosti.“ To byl poslední lidský hlas, který jsem slyšel; den poté jsem odešel z civilizace a vydal se do divočiny hor Hidaka.

V tomto národním parku jsem se dobře vyznal. Óta-san mě tam brával každé jaro, sbírali jsme tam totiž sansai, divokou zeleninu, která přitahuje botaniky, turisty a věhlasné šéfkuchaře ze všech japonských ostrovů. A stejně jako člověk, který často v noci vstává, zná přesné rozmístění předmětů ve své setmělé ložnici, i já jsem znal každičký potůček, skálu, strom a mech. Dokonce jsem znal každý onsen, který probublával na povrch, a proto jsem nikdy neměl nouzi o přírodní teplou a očišťující minerální koupel. Každý den jsem si říkal: „Zde bych mohl umřít, to je perfektní místo; brzy se mi stane nehoda, spadnu nebo něco takového, možná onemocním nebo sním jedovatý kořínek nebo možná konečně udělám něco ctnostného a přestanu jíst úplně.“ Ale stejně jsem se každý den vydal nasbírat něco k snědku, koupal se, teple se oblékal a dával pozor, kam šlapu. A stejně tak, jako jsem toužil po smrti, tak jsem dál dělal vše, abych ji odvrátil.

Neměl jsem jak zjistit, co se děje ve zbytku mé země. Slyšel jsem vzdálené zvuky, helikoptéry, stíhačky, takové to monotónní hučení civilních dopravních tryskáčů. Možná se pletu, říkal jsem si, možná je krize pryč. Zdálo se mi, že „úřady“ zvítězily a že z nebezpečí je stále více jen nepříjemná vzpomínka. Můj poplašený odjezd možná neměl za následek nic jiného, než že se v Akakaze uvolnilo jedno místo. Jednoho dne mě třeba vzbudí úsečné hlasy nazlobených strážců parku nebo chichot a šeptání dětí na školním výletu. Jednoho rána mě vskutku něco vzbudilo, ale nebyla to skupinka hihňajících se studentů, a ne, ani to nebyl jeden z nich.

Byl to medvěd, jeden z těch velikých hnědých medvědů higuma, kteří se potulují divočinou ostrova Hokkaidó. Medvědi higuma původně přitáhli z poloostrova Kamčatka a vyznačují se stejnou zuřivostí a hrubou silou jako jejich sibiřští bratranci. Tento medvěd byl obrovský, to nebylo těžké uhodnout z hloubky a zvučnosti jeho dechu. Odhadl jsem, že ode mne nemůže být více jak čtyři nebo pět metrů. Pomalu jsem vstal. Neměl jsem strach. Vedle mě ležel můj ikupasuy, což bylo to jediné, co se alespoň trochu blížilo zbrani; předpokládám, že kdybych svoji ikupasuy chtěl použít jako zbraň, dokázal bych se s ní účinně bránit.

Ale vy jste ji nepoužil.

Ani jsem nechtěl. To zvíře nebylo jen hladovým predátorem, který se ke mně dostal náhodou. Věřil jsem, že to byl osud. Toto setkání se mohlo uskutečnit jedině z vůle kami.

Kdo je Kami?

Co je kami. Kami jsou duchové, kteří sídlí ve všem kolem nás. Modlíme se k nim, uctíváme je, doufáme, že je potěšíme, a předcházíme si jejich přízeň. Jsou to titíž duchové, kvůli kterým všechny japonské korporace nechávají žehnat místům, kde budou budovat své továrny, a kvůli kterým Japonci mé generace uctívají císaře jako boha. Kami jsou základem Šintó, doslova „Cesty bohů“, a uctívání přírody je jednou z našich nejstarších a nejposvátnějších tradic.

Proto jsem věřil, že ten den se naplní jejich vůle. Svým útěkem do divočiny jsem poskvrnil přírodu, její čistotu. Zneuctil jsem sebe, svoji rodinu, svoji zemi a teď jsem udělal i to nejhorší, zneuctil jsem bohy. A ti teď poslali vraha, aby udělal to, co jsem nebyl tak dlouho s to udělat, aby svět zbavil mé mizerné existence. Poděkoval jsem bohům za jejich milosrdenství, plakal a připravoval se na ten úder.

Ten ale nikdy nepřišel. Medvěd přestal supět a vydal ze sebe vysoké, téměř dětské zakňourání. „Co je s tebou?“ zakřičel jsem na toho třisetkilogramového masožravce. „Pojď, zabij mne!“ Medvěd dál kňoural jako vyděšený pes a pak se ode mě rychlostí štvané zvěře rozeběhl pryč. A tehdy jsem uslyšel to mručení. Otočil jsem se a snažil se to mručení zaměřit. Z výšky, v jaké byla jeho ústa, bylo zřejmé, že je vyšší než já. Slyšel jsem, jak táhne jednu nohu vlhkou, měkkou půdou a vzduch mu klokotá ven zraněním na hrudníku.

Slyšel jsem, jak se po mně natahuje, skučí a mlátí do vzduchu. Vyhnul jsem se jeho neohrabanému útoku a rychle sebral svůj ikupasuy. Zacílil jsem svůj útok na střed místa, odkud vycházelo mručení toho tvora. Udeřil jsem rychle a ta rána otřásla mými pažemi. Ta věc spadla nazad na zem a já ze sebe vyrazil triumfální: „Deset tisíc let!“

Je těžké popsat to, co jsem v ten moment cítil. V mém srdci vybuchla zuřivost, síla a odvaha, které z něj vyhnaly všechno mé zahanbení, jako slunce vyhání noc z nebe. Najednou mi došlo, že bohové si mě oblíbili. Neposlali toho medvěda, aby mě zabil, poslali ho, aby mne varoval. Tehdy jsem ještě důvodu, proč tomu tak bylo, nerozuměl, ale věděl jsem, že musím přežít tak dlouho, dokud mi ten důvod nebude vyjeven.

A to jsem i další měsíce činil: přežíval jsem. Ve své hlavě jsem si pohoří Hidaka rozdělil na několik stovek čitai. (Čitai: oblast) V každém čitai se nacházelo něco, co mi zajišťovalo fyzickou bezpečnost – strom nebo kus vysoké, ploché skály – a kde jsem mohl v klidu spát, aniž bych se vystavoval nebezpečí náhlého útoku. Spával jsem přes den, pohyboval jsem se, sbíral něco k snědku nebo lovil za tmy. Nevěděl jsem, zda se ty nestvůry spoléhají na zrak tolik jako člověk, ale nehodlal jsem jim dát byť i jen sebemenší výhodu. (Do jaké míry se nemrtví spoléhají na zrak, není dodnes objasněno.)

Ztráta zraku mi také dala schopnost pohybovat se obezřetně za všech okolností. Ti, kteří vidí, mají tendenci brát chůzi jako samozřejmost; jak jinak by mohli zakopnout o to, co zcela zřetelně vidí? Chyba není na straně jejich očí, je v jejich myslích; v lenosti myšlenkového procesu rozmazleného životem v závislosti na zrakovém nervu. U lidí, jako jsem já, to však neplatí. Já si musím dávat pozor na všechna potenciální nebezpečí, musím být koncentrovaný, ostražitý a takříkajíc „si dávat pozor na to, kam šlapu“. Přidat další hrozbu pro mě nepředstavovalo nejmenší obtíž. Když jsem kráčel, nikdy jsem neušel více jak několik stovek kroků. Pak jsem se zastavil, naslouchal a „čenichal“ vítr, eventuálně třeba přiložil ucho k zemi. Tato metoda nikdy nezklamala. Nikdy mě nic nepřekvapilo, nezastihlo nepřipraveného.

Nemohl jste vidět útočníka, který byl několik kilometrů od vás. Měl jste někdy problémy s rozpoznáním nebezpečí na delší vzdálenost?

To, že jsem byl aktivní v noci, stejně znemožňovalo použití zraku a jakékoliv zvíře v okruhu několika kilometrů pro mě nebylo větším nebezpečím, než jsem byl já pro ně samotné. Nebylo nutné se mít přespříliš na pozoru, tedy až do té chvíle, kdy vstoupili do mého… řekněme „kruhu smyslového bezpečí“, který dosahoval tak daleko, jak jsem byl schopen cítit, slyšet anebo kam dosáhly moje ruce a nohy. V nejlepším případě, když byly perfektní podmínky a Haja-džin (Haja-džin: bůh větru.) mi byl nápomocen, se tento kruh rozprostíral na vzdálenost téměř půl kilometru. Za nejhorších podmínek se tento okruh zmenšil na třicet, možná patnáct kroků. To se však stávalo velmi zřídka a dělo se to pouze v případě, že jsem udělal něco, co duchy kami skutečně rozzlobilo, i když ani náhodou netuším, co by to mohlo být. Obrovskou službu mi také prokazovala sama ta stvoření; vždycky byla zdvořilá natolik, že mne varovala ještě před tím, než zaútočila.

Nejenže mne to jejich mručení, kterým oznamovali, že ucítili kořist, upozornilo na jejich přítomnost, ale také mi dalo informace o směru, vzdálenosti a přesné pozici útočníka. Když se ke mně to mručení přes kopce a pole doneslo, věděl jsem, že zhruba za půl hodiny mne navštíví jedna z těch oživlých mrtvol. V takovém případě jsem se vždycky zastavil a pečlivě se připravil na její útok. Otevřel jsem svoji tornu, protáhl jsem se, občas jsem si jen našel nějaké místo, kde jsem se tiše posadil a meditoval. Vždycky jsem poznal, když se přiblížili na takovou vzdálenost, že mohli zaútočit. Pokaždé jsem se jim poklonil a poděkoval za to, že jsou tak zdvořilí a varují mne. Téměř mi té bezduché, ubohé špíny bylo líto, že se došourala až sem jen proto, aby zde s děravou lebkou nebo odťatou hlavou ukončila svoji pouť.

Svého nepřítele jste zabil vždycky napoprvé?

Vždycky.

(Naznačí pohyb neviditelným ikupasuy.)

Bodnout, nikdy řezat. Nejprve jsem se zaměřoval na krk, kousek pod ohryzek. Později, když už jsem byl zkušenější a ovládal ikupasuy lepe, jsem se naučil zasáhnout toto místo…

(Prsty své ruky položí vodorovně na prohlubeň mezi čelem a nosem.)

Bylo to poněkud obtížnější než obyčejné setnutí hlavy – je tam silná tvrdá kost – ale na rozdíl od dekapitace, kdy zlikvidovat oživlou mrtvolu vždy vyžadovalo ještě jeden úder, jsem tak alespoň zničil mozek.

A co když těch útočníků bylo několik? Byl to problém?

Ano, zpočátku ano. Jak jich přibývalo, čím dál tím častěji se mi stávalo, že jsem se dostal do obklíčení. Tyto rané bitvy byly… „nečisté“. Musím připustit, že jsem dovolil svým emocím, aby vedly moji ruku. Byl jsem tajfun, ne blesk. V jedné mele v „Tokači-dake“ jsem jich na onen svět poslal jedenačtyřicet; za jedenačtyřicet minut. Tělesné tekutiny jsem pak ze svých šatů čistil čtrnáct dní. Později jsem začal praktikovat taktičtější kreativitu, dovolil jsem bohům, aby se ke mně připojili. Odvedl jsem skupinu nemrtvých pod nějakou vysokou skálu a z jejího vršku jsem jim pak rozbíjel lebky. Nebo jsem dokonce našel skálu, na kterou za mnou mohli vylézt – ne dohromady, chápete, ale jeden po druhém – a já jsem je pak shazoval na rozeklané a zubaté skály pode mnou. Pokaždé jsem nezapomněl poděkovat duchu té které skály, útesu či vodopádu, který je odnášel a shazoval z výšky tisíce metrů. Ten poslední incident, to bylo něco, co už jsem nechtěl nikdy opakovat. Abych se dostal k jejich tělům, musel jsem podstoupit dlouhý a náročný sestup.

Vy jste se k těm tělům vracel?

Abych je pohřbil. Nemohl jsem je tam nechat znesvěcovat ten potok. Nebylo by to… „vhodné“.

Našel jste je všechna?

Do posledního. Tehdy po Tokači-dake jsem kopal tři dny. Hlavy jsem vždycky odděloval; většinou jsem je spaloval, ale v případě Tokači-dake jsem je vhodil do sopečného kráteru, kde je Ojamatsumiho (Ojarnatsumi: vládce hor a sopek.) zloba zbavila jejich puchu. Tomu, proč jsem tak činil, jsem plně nerozuměl. Prostě se mi to zdálo správné, separovat zdroj toho zla.

Odpověď jsem dostal na začátku mé druhé zimy ve vyhnanství. Měla to být moje poslední noc v koruně vysokého stromu. Plánoval jsem, že až napadne sníh, vrátím se do jeskyně, kde jsem přečkal předcházející zimu. Právě jsem si ve větvích udělal pohodlí a čekal, až mě první paprsky slunce ukolébají do spánku, když jsem uslyšel zvuk kroků, příliš energických a rychlých na to, aby patřily nějaké z těch bestií. Haja-džin se rozhodl, že ke mně tu noc bude shovívavý. Donesl ke mně pach, jenž mohl náležet jedině lidské bytosti. Už před tím jsem si uvědomil, že oživlé mrtvoly nijak nepáchly. Ano, mohl jste cítit mírný závan hniloby, jenž byl možná malinko silnější, pokud bylo jejich tělo přeměněné už delší dobu nebo pokud se rozkousané maso dostalo vnitřnostmi ven a začalo v jejich spodním prádle hnít… Ale jinak oživlé mrtvoly měly takový „prázdný zápach“, tedy já tomu tak alespoň říkám. Nepotily se, neměly moč nebo obyčejné výkaly. Dokonce ani v žaludku nebo na zubech neměly žádné bakterie, které u lidí způsobovaly takový ten zkažený, smrdutý dech. Nic z toho se nedalo říci o tom dvounohém zvířeti, které se ke mně rychle blížilo. Jeho dech, jeho tělo, jeho šaty, to všechno nebylo vyčištěno už dlouhou dobu.

Už byla tma, takže si mě nevšiml. Bylo zřejmé, že míří přímo pod větve mého stromu. Pomalu a tiše jsem se přikrčil. Nevěděl jsem, zda je nepřátelský, šílený nebo dokonce nedávno kousnutý. Nechtěl jsem nic riskovat.

(V tu chvíli se do hovoru vmísí Kondo.)

KONDO: Byl na mně dříve, než jsem si toho stačil všimnout. Můj meč odlétl stranou, podlomily se mi nohy.

TOMONAGA: Přistál jsem mu mezi lopatkami tak silně, abych mu nezpůsobil nějaké vážné zranění, ale přitom dostatečně silně, abych mu vyrazil dech. Byl slabý, podvyživený.

KONDO: Ležel jsem na břiše, tvář v prachu a hrot té jeho lopatičky se mi zarýval zezadu do krku.

TOMONAGA: Řekl jsem mu, ať zůstane klidně ležet, že ho zabiji, pokud sebou hne.

KONDO: Snažil jsem se mu mezi záchvaty kašle a lapáním po dechu říci, že mám přátelské úmysly, že jsem ani nevěděl, že tam je, že jen chci projít a jít si dál svou cestou.

TOMONAGA: Zeptal jsem se ho, kam má namířeno.

KONDO: Odpověděl jsem mu, že do Nemuro, přístavu, odkud probíhala hlavní evakuace, kde je možná ještě jeden poslední transport, rybářský člun, nebo… prostě že by tam ještě mohlo být něco, co by mě vzalo na Kamčatku.

TOMONAGA: Nerozuměl jsem mu. Přikázal jsem mu, ať mi to vysvětlí.

KONDO: Řekl jsem mu všechno, o moru, o evakuaci. Plakal jsem, když jsem mu povídal o tom, že Japonsko je úplně prázdné, že ho všichni opustili, že je nai.

TOMONAGA: A najednou jsem prozřel. Konečně jsem pochopil, proč mi bohové vzali zrak, proč mě poslali na Hokkaidó naučit se starat o půdu, a proč za mnou poslali toho medvěda, aby mne varoval.

KONDO: Začal se smát, pomohl mi na nohy a oprašoval mne.

TOMONAGA: Řekl jsem mu, že Japonsko není prázdné, že ti, které si bohové vybrali, aby byli jeho zahradníky, zde zůstali.

KONDO: Nejprve jsem mu nerozuměl…

TOMONAGA: Proto jsem mu vysvětlil, že stejně jako každá jiná zahrada, ani Japonsko nesmělo být ponecháno všanc zkáze a smrti. My se o ně postaráme, my ho uchováme, my rozdrtíme ten chodící hnus, jenž zamořil a znesvětil Japonsko, a že my budeme ti, kdo obnoví jeho krásu a čistotu, než se do něj jeho děti vrátí.

KONDO: Myslel jsem si, že je šílenec, a to jsem mu také bez obalu řekl. My dva proti milionům siafu?

TOMONAGA: Podal jsem mu jeho meč; jeho tíha a vyváženost se mi na dotek zdála povědomá. Řekl jsem mu, že možná budeme stát proti padesáti milionům nestvůr, ale ty nestvůry budou čelit bohům.

CIENFUEGOS, KUBA

(Serjoža Garcia Alvarez mi navrhl, abychom se setkali v jeho kanceláři. „Mám tam úžasný výhled,“ slibuje. „Nebudete zklamaný.“ Z kanceláře seňora Alvareze v devadesátém šestém patře budovy Malpica Savings and Loan, po havanských věžích José Marti Towers druhé nejvyšší budovy na Kubě, je krásně vidět jak třpytivá metropole, tak rušný přístav. Pro energeticky nezávislé budovy, jakou je právě Malpica, právě nastala „kouzelná hodinka“, chvíle, kdy jejich fotovoltaická okna se svým téměř nepostřehnutelným červenofialovým odstínem zachycují zapadající slunce. Señor Alvarez měl pravdu. Zklamaný rozhodně nejsem.)

Z války se zombie vyšla jako vítěz Kuba; možná to není zrovna to nejohleduplnější tvrzení, když uvážíte, co všechno se stalo mnoha ostatním státům, ale jen se podívejte na to, kde jsme byli před dvaceti roky a kde jsme teď.

Před válkou jsme žili v takové poloizolaci, daleko horší než ve vrcholném období studené války. V dobách, kdy byl můj otec mladý, alespoň mohl člověk počítat s ekonomickou podporou Sovětského svazu a jeho loutek s komunistickou ekonomikou. Ovšem od té doby, co se komunistický blok rozpadl, jsme žili ve znamení neustálé deprivace. Jídlo na příděl, benzín na příděl… nejbližší přirovnání, které mě napadá, je Velká Británie za Hitlerovy bleskové války; a stejně jako jakýkoliv jiný obléhaný ostrov, i my jsme žili pod temným mrakem neustálé přítomnosti nepřítele.

Byť americká blokáda nebyla taková, jako během studené války, snažila se zadusit naši ekonomiku tím, že potrestala jakýkoliv národ, který se s námi pokusil volně a otevřeně obchodovat. A jakkoliv byla tato americká strategie úspěšná, jejím největším triumfem bylo to, že umožnila, aby Fidel využil našeho severního utlačovatele jako výmluvy pro setrvávání u moci. „Vidíte, jak je váš život těžký?“ říkával. „Za to může blokáda, to vám udělali Yankeeové a beze mě by ještě teď byli na našich plážích!“ Byl v tom brilantní, Machiavelliho nejoblíbenější syn. Věděl, že bychom ho nikdy nesesadili, když byl nepřítel před branami. A tak jsme vydrželi všechno to strádání a utlačování, dlouhatánské fronty a tlumený hovor. To byla Kuba mého mládí, jediná Kuba, kterou jsem si dokázal představit. To bylo do té doby, než začaly ožívat mrtvoly.

Případů nákazy bylo málo a byly hned potlačeny, většinou šlo o čínské uprchlíky a pár obchodníků z Evropy. Cestování ze Spojených států bylo stále ještě zakázáno, takže nás ta první vlna masové imigrace minula. Represivní charakter naší „opevněné“ společnosti umožňoval vládě podnikat takové kroky, aby zajistila, že se infekce nikdy nerozšíří. Veškeré cestování po Kubě bylo zrušeno a byla zmobilizována jak armáda, tak i oblastní milice. Díky tomu, že Kuba měla vysoký podíl lékařů na jednoho člověka, náš vůdce znal pravou povahu infekce týdny poté, co bylo oznámeno první vzplanutí.

Než propukla Velká panika, kdy se svět definitivně probudil do noční můry, bušící mu na dveře, Kuba už byla připravená na válku.

Před nebezpečím, že by se nákaza ve velkém šířila po zemi, nás uchránil reliéf naší země. Útočníci přicházeli z moře, konkrétně se rekrutovali z armády lidí ve člunech. Nejenže sem přinesli nákazu, jakou jsme viděli po celém světě, ale byli mezi nimi i tací, kteří věřili, že ve svých nových domovech budou vládnout jako moderní konkvistadoři.

Jen se podívejte, co se stalo na Islandu, v tom předválečném ráji, tak bezpečném a zajištěném, že tam nikdy nepocítili potřebu si udržovat stálé vojsko. Co mohli dělat, když se americká armáda stáhla z jejich území? Jak mohli zastavit ten příval uprchlíků z Evropy a západního Ruska? Není nic záhadného na tom, proč se kdysi idylická arktická země stala kotlem zmrzlé krve a proč je dodnes stále jednou z nejvíce zamořených Bílých zón na planetě. To jsme mohli snadno být i my, tedy kdyby nebylo příkladu našich bratrů na menších Návětrných a Závětrných ostrovech.

Tito muži a ženy od Anguilly až po Trinidad, se mohou pyšně označovat za hrdiny té války. Nejprve zlikvidovali četná vzplanutí po celém souostroví a pak, aniž by měli chvíli na to, aby si odpočinuli, odehnali nejen zombie, které na ně útočily z moře, ale také nekonečnou záplavu lidských útočníků. Prolévali svoji krev, abychom my nemuseli. Přinutili naše samozvané latifundisty přehodnotit své plány na dobytí a zamyslet se nad tím, že pokud pár civilistů ozbrojených pouze malými zbraněmi a mačetami dokázalo tak houževnatě bránit svoji zemi, co je asi čeká na pobřeží země, vyzbrojené vším, od bitevních tanků po radarem naváděné protinámořní rakety?

Obyvatelé Menších Antil přirozeně nebojovali za zájmy kubánského lidu, ale jejich oběti nám daly ten luxus, že jsme mohli mít vlastní požadavky. Kdokoliv u nás hledal útočiště, byl pozdraven rčením, jež bylo mezi rodiči Norteamericano tak běžné: „Dokud žiješ pod mou střechou, budeš se řídit mými pravidly.“

Všichni uprchlíci nebyli Yankeeové; přicházeli lidé z pevninské Latinské Ameriky, z Afriky a západní Evropy, obzvláště ze Španělska – mnoho Španělů a Kanaďanů již dříve navštívilo Kubu kvůli obchodním záležitostem nebo zde byli jen tak na dovolené. Pár jsem jich poznal ještě před válkou; milí lidé, zdvořilí, úplně jiní než Východní Němci mého dětství, kteří před námi vyhazovali hrsti plné bonbónů a smáli se, když jsme se my děti po nich vrhaly jako nějaké krysy.

Většina lidí, kteří k nám přijeli v člunech, však pocházela ze Spojených států. Každý den přijížděli další, ve velkých lodích nebo na soukromých plavidlech, dokonce i na doma vyrobených vorech, nad kterými jsme ironicky usmívali. Bylo jich mraky, celkově pět miliónů, což se rovnalo téměř polovině naší populace, a s nimi i jiné národnosti, které spadaly pod jurisdikci vládního „Programu karanténního přesídlení“.

Nezacházel bych tak daleko, abych Centra pro přesídlence označil za vězeňské tábory. Vůbec se nedaly srovnat s tím, jak trpěli naši političtí disidenti; spisovatelé a učitelé… Měl jsem „přítele“, kterého obvinili z toho, že je homosexuál. Jeho příběhy z vězení se nedají srovnat ani s tím nejtvrdším Centrem pro přesídlence.

Život v nich však nebyl lehký. Ti lidé prováděli pomocné práce na poli a to bez ohledu na to, jakou měli před válkou práci nebo jaké bylo jejich společenské postavení; pracovali dvanáct až čtrnáct hodin denně a na bývalých státních plantážích na cukrovou třtinu pěstovali zeleninu. Alespoň klima bylo na jejich straně. Teplota klesala, nebe tmavlo. Matka příroda k nim byla laskavá. Ovšem strážní, ti ne. „Buď rád, že jsi naživu,“ křičeli vždycky po každé ráně rákoskou nebo kopanci. „Stěžuj si dál, a hodíme tě zombíkům!“

V každém táboře kolovaly zvěsti o obávaných „zombie dírách“, jámách, do nichž házeli „potížisty“. ÚZD (Ústřední zpravodajský direktorát) dokonce mezi nejširší veřejnost nastrkával vězně, kteří měli rozšiřovat historky o tom, jak osobně viděli, jak jsou lidé po hlavě dolů spouštěni mezi hromadu zombie. To všechno se dělo kvůli tomu, aby se lidé drželi zkrátka, víte? Nic z toho ale ve skutečnosti nebyla pravda… ačkoliv… existují povídačky o „běloších z Miami“. Většina amerických Cubanos byla doma přivítána s otevřenou náručí. Já sám jsem měl v Daytona několik příbuzných, kteří jen tak tak vyvázli s holými životy. Slzy, které na začátku, v těch hektických a zběsilých dnech vytekly při setkáních s příbuznými, by mohly naplnit Karibské moře. Ale ta první vlna porevolučních imigrantů – elita, která zbohatla za starého režimu a která se po zbytek života snažila zničit všechno, co jsme tvrdou prací vybudovali – to bylo zájmem těch aristos… Neříkám, že existuje nějaký důkaz, že by ty jejich tlusté, reakcionářské prdele, co tak rády popíjely Bacardi Blanca, hodili mezi oživlé mrtvoly… Ale pokud to tak bylo, pak můžou v pekle olizovat Batistovy koule.

(Po tváři mu přelétne slabý, spokojený úsměv.)

Samozřejmě jsme takové tresty nemohli praktikovat na vlastních lidech, povídačky a hrozby byly jedna věc, ale fyzická akce… pokud s lidmi, jakýmikoliv lidmi, zajdete příliš daleko, riskujete možnost revolty. A aby povstalo pět miliónů Yankeeů? Nemyslitelné. Už tak bylo k hlídání táborů potřeba mnoho jednotek, a to bylo prvotním úspěchem americké invaze na Kubu.

Jednoduše jsme neměli tolik lidí, abychom hlídali pět miliónů zadřených osob a téměř čtyři tisíce kilometrů pobřeží. Nebylo možné vést válku na dvou frontách. A proto bylo rozhodnuto, že se centra rozpustí a deseti procentům Američanů bude dovoleno pracovat v rámci programu speciálního podmínečného propuštění mimo ostnaté dráty. Tito lidé měli vykonávat práce, o které mezi Cubanos nebyl zájem – převážně šlo o nekvalifikované práce za nízkou mzdu jako umývání nádobí nebo úklid ulic – a ačkoliv peníze, které takto vydělali, byly směšně malé, čas, který strávili touto prací, byl zanesen do systému, který jim umožnil koupit svobodu jiným zadrženým.

Byl to velmi důmyslný plán – přišel s ním nějaký Cubano z Floridy – a během šesti měsíců byly tábory prázdné. Nejprve se vláda snažila mít každého pod kontrolou, to se ovšem záhy ukázalo jako nemožné. Během roku se „Nortecubanos“ téměř plně integrovali a pronikli do každé vrstvy naší společnosti.

Tábory oficiálně vznikly z toho důvodu, aby v sobě soustředily „infekci“, ale nebyla tím myšlena ta infekce, kterou kousnutím přenášejí oživlé mrtvoly.

Tuto infekci nejprve nebylo vůbec vidět, alespoň ne v té době, kdy jsme byli v obležení. Pořád ještě číhala za zavřenými dveřmi, pořád se o ní šeptalo. To, co se v několika dalších letech odehrálo, nebyla ani tak revoluce, jako spíše evoluce, tu nějaká ekonomická reforma, tam legálně vycházející noviny se soukromým vlastníkem. Lidé začínali myslet odvážněji, mluvit odvážněji. Pomaloučku, polehoučku a hezky v tichosti ta semínka začala klíčit. Jsem si jist, že Fidelovi by udělalo obrovskou radost, kdyby svou ocelovou pěstí mohl rozdrtit naše rodící se svobody. Možná by mohl, kdyby se události ve světě nepohnuly k našemu dobru. Vše se navždy změnilo právě tehdy, když se vlády zemí na celém světě rozhodly zaútočit.

Zničehonic se z nás stal „arzenál vítězství“. Byli jsme zásobárnou, živiteli, výrobním centrem, výcvikovým střediskem a odrazovým můstkem. Stali jsme se centrem pro lety jak do Severní, tak do Jižní Ameriky, obrovským molem pro deset tisíc lodí. (Přesný počet spojeneckých a neutrálních lodí, jež za války kotvily v kubánských přístavech, je stále ještě neznámý.) Měli jsme peníze, spousty peněz, které přes noc stvořily střední třídu a prosperující kapitalistickou ekonomiku, která potřebovala schopnosti a praktickou zkušenost Nortecubanos.

Pojilo nás pouto, které podle mého názoru není možno někdy rozpojit. Pomohli jsme jim získat zpět jejich národ, oni nám pomohli získat ten náš. Ukázali nám, co znamená demokracie… svobodu, a ne jen jak nějaké vágní a abstraktní termíny, ale jako něco skutečného a individuálního. Svoboda není něco, co máte jen proto, abyste to měli; nejprve musíte mít něco jiného a pak chtít svobodu, abyste za to mohli bojovat. To bylo to, co jsme se od Nortecubanos naučili. Všichni měli obrovské sny a všichni by za tu svobodu, která jim dávala možnost si své sny splnit položili život. Proč jinak by se jich El Jefe tak strašně bál?

Nepřekvapuje mne, že Fidel věděl, že příliv svobody ho brzy připraví o moc. Překvapuje mne, jak dobře se na té vlně vezl.

(Zasměje se a ukáže na fotografii na stěně, na níž zestárlý Castro mluví v Parque Central.)

Věřil byste cojones toho zmetka, který nejenže přivítal demokracii ve své zemi, ale také si na ní připsal zásluhu? Génius. Osobně předsedal prvním svobodným volbám na Kubě a jeho posledním oficiálním aktem bylo to, že volil sám proti sobě a zbavil se vlády. Z toho důvodu je vzpomínkou na něj socha a ne krvavý flek na zdi. Naše nová latinskoamerická supervelmoc samozřejmě není idylická. Máme stovky politických stran a více zájmových skupin, než byste našel zrnek písku na našich plážích. Máme stávky, máme nepokoje, máme protesty – člověk by řekl, že skoro každý den. Na tom se dá pochopit, proč se Che hned po revoluci ze všeho vykroutil. Je daleko jednodušší vyhazovat vlaky do povětří, než se snažit, aby jezdily na čas. Co že to říkal pan Churchill? „Demokracie je nejhorší formou vlády, s výjimkou všech ostatních, které jsme vyzkoušeli.“

(Rozesměje se.)

PAMÁTNÍK PADLÝM, ZAKÁZANÉ MĚSTO, PEKING, ČÍNA

(Mám podezření, že admirál Šu Ži-jak vybral právě toto místo kvůli eventualitě, že by se mnou přišel fotograf. Ačkoliv od konce války nikdo ani v nejmenším nezpochybňoval admirálovo vlastenectví nebo vlastenectví jeho posádky, kvůli očím „zahraničních čtenářů“ nic neriskuje. Zpočátku je zakřiknutý a s rozhovorem souhlasí pouze pod podmínkou, že budu objektivně naslouchat „jeho“ verzi příběhu, a na tomto požadavku trvá, i když mu vysvětlím, že žádná jiná verze neexistuje. Poznámka: Z důvodu srozumitelnosti byly autentické čínské námořní hodnosti nahrazeny hodnostmi západními.)

Nebyli jsme zrádci – to musím říct ještě dříve, než budu mluvit dál. Milovali jsme svoji vlast, milovali jsme svůj lid, a byť jsme možná nemilovali ty, kteří oběma vládli, byli jsme k našemu vedení neochvějně loajální.

Kdyby situace nebyla tak zoufalá, nikdy bychom ani neuvažovali, že bychom udělali to, co jsme udělali. Když kapitán Čchen vznesl svůj návrh, už jsme byli na pokraji záhuby. Byli v každém městě, v každičké vesnici. V těch devíti a půl miliónech čtverečních kilometrů naší země byste nenašel centimetr klidu a míru.

Armáda, ti arogantní blbci, neustále tvrdila, že ten problém mají pod kontrolou, že každý den přináší obrat a že než napadne sníh, celá země bude zpacifikována. Typické myšlení armády: přespříliš agresivity, příliš mnoho sebedůvěry. Vše, co potřebujete, je skupina mužů nebo žen, dáte jim stejné šaty, pár hodin je cvičíte, strčíte jim do rukou něco podobného zbrani a máte armádu, ne tu nejlepší, ale i tak je to armáda.

To se v námořnictvu nemůže stát, v jakémkoliv námořnictvu. Výroba každé lodi, ať je jakkoliv primitivní, vyžaduje značnou energii a hromadu surovin. Armáda může svůj kanónenfutr nahradit během několika hodin; nám to může trvat celá léta. Z toho důvodu jsme pragmatičtější než naši kolegové v zeleném. Máme sklony nahlížet na situaci s větší… nechci říci obezřetností, ale možná s větším strategickým konzervativismem. Stáhnout se, zkonsolidovat se, dobře hospodařit se zdroji. Byla to stejná filozofie jako Redekerův plán, ale armádu to samozřejmě vůbec nezajímalo.

Oni Redekera odmítli?

Bez sebemenšího zvažování nebo diskuze mezi zodpovědnými osobami. Jak by mohla armáda prohrát? Měli přece nesmírné zásoby konvenčních zbraní, „bezednou studnu“ lidských sil… „bezedná studna“ – neodpustitelné. Víte, proč u nás v padesátých letech došlo k tak obrovské populační explozi? Protože Mao věřil, že to je jediný způsob, jak se dá vyhrát jaderná válka. To je pravda, žádná propaganda. Bylo obecně známo, že jakmile se konečně usadí atomový prach, těch pár tisícovek přeživších Američanů a Sovětů bude převálcováno desítkami miliónů Číňanů. Kvantita, to byla filozofie generace mých prarodičů, a to byla strategie, kterou armáda okamžitě přijala za svou poté, co první fáze vzplanutí sežraly naše zkušené, profesionální jednotky. Ti generálové, ti nechutní, zvrácení staří kriminálníci, si seděli v bezpečí bunkru a posílali vlnu za vlnou odvedených děcek do boje. Pomysleli vůbec na to, že každý mrtvý voják se stane živým zombie? Uvědomili si vůbec, že místo toho, aby utopili v té své „bezedné studni“ nemrtvé, ti, kdo se v ní topili a dusili, jsme byli my, a že my, nejpočetnější národ na Zemi, jsme poprvé v historii byli vystaveni nebezpečí, že nebudeme mít početní převahu?

Právě to přimělo kapitána Čchena k tomu rozhodnutí. Věděl, co se stane, pokud bude válka tímto způsobem pokračovat a jaké budou naše vyhlídky na přežití. Pokud věřil, že existuje nějaká naděje, byl by vzal pušku a sám by se na oživlé mrtvoly vrhnul. Byl přesvědčený o tom, že brzy nebude žádný čínský lid a možná ani nebudou vůbec žádní lidé. Nikde. A proto svým nadřízeným oznámil své záměry a řekl jim, že my jsme možná jediní, kdo může zajistit, že něco z naší civilizace zde zůstane.

Vy jste s jeho návrhem souhlasil?

Já jsem mu ani nejprve nevěřil. Uniknout v plavidle, v naší jaderné ponorce? To nebyla jen dezerce, ztratit se uprostřed války jen proto, abychom si zachránili svůj mizerný krk. To znamenalo krádež jednoho z nejcennějších pokladů naší vlasti. Admirál Ženg He byla jedna ze tří ponorek, schopných nést balistické střely, a nejnovější z řady, kterou Západ označoval jako Typ 94. Byla dítětem čtyř rodičů: ruské asistence, technologií získaných na černém trhu, plodů protiamerické špionáže a – na to nesmíme zapomenout – vyvrcholením téměř pěti tisíc let nepřetržité čínské historie. Jednalo se o nejdražší, nejmodernější a najvýkonnější stroj, jaký náš národ kdy zkonstruoval. Jen tak ji ukrást jako záchranný člun z potápějící se lodi jménem Čína, to bylo nemyslitelné. A byla to jen síla osobnosti kapitána Čchena, jeho hluboké, fanatické vlastenectví, co přesvědčilo o tom, že je to naše jediná alternativa.

Jak dlouho jste to připravovali?

Tři měsíce. Bylo to peklo. Quingdao, náš domovský přístav, bylo neustále v obležení. Stále více jednotek bylo povoláváno, aby udržovalo pořádek, a každá z nich byla stále hůře a hůře vycvičená, hůře vybavená, o něco mladší nebo starší než ta, která šla před nimi. Někteří kapitáni lodí museli věnovat „postradatelnou“ část posádky na souš, aby tam bránili základnu, která byla takříkajíc „pod palbou“ téměř každý den. A v tom všem jsme museli připravit loď a navézt do ní zásoby, abychom na moři přežili. Mělo se jednat o rutinní, naplánovanou patrolu; museli jsme na palubu propašovat jak zásoby pro případ nouze, tak rodinné příslušníky.

Rodinné příslušníky?

No ano, to byl základní kámen našeho plánu. Kapitán Čchen věděl, že posádka přístav neopustí, pokud členové jejich rodin nebudou moci jet s nimi.

Jak to bylo možné?

Myslíte, jak jsme je našli nebo jak jsme je propašovali na palubu?

Obojí.

Nalézt je bylo obtížné. Většina z nás měla příbuzné všude možně po celé zemi. Všemožně jsme se snažili s nimi komunikovat, zprovoznit telefonní linky nebo po jednotce, která směřovala tam, kde žili, poslat vzkaz. Ten byl vždycky stejný: brzy vyrážíme na patrolu a u slavnostního rozloučení je vyžadována jejich přítomnost. Občas jsme tu zprávu trochu zdramatizovali, aby působila naléhavěji, třeba že někdo umírá a chce je vidět. Víc jsme udělat nemohli. Nikdo nesměl jít a fyzicky je přivést: bylo to příliš riskantní. Na balistických plavidlech jsme neměli několik posádek, jako máte vy. Na moři by chyběl každý člen posádky. Bylo mi líto kolegů, kteří se mnou sloužili, bylo mi jich líto, že museli při čekání prožívat taková muka. Měl jsem štěstí, že moje žena a děti…

Děti? Myslel jsem…

Že jsme mohli mít jen jedno dítě? Ten zákon byl upraven léta před válkou; bylo to praktické řešení problému s nevyvážeností národa, kde všichni měli jedno dítě – syna. Měl jsem dvě dcery, dvojčata. Měl jsem štěstí. Když ta spoušť vypukla, moje žena a děti už byli na základně.

A co kapitán? Měl rodinu?

Žena ho opustila na začátku osmdesátých let. Byl to obrovský skandál obzvláště tehdy. Pořád žasnu nad tím, jak se mu podařilo zachránit si kariéru a vychovat syna.

On měl syna? A jel s vámi?

(Šu se odpovědi vyhne.)

Pro mnohé bylo nejhorší to čekání a vědomí, že i kdyby se jejich příbuzní dostali do Quingdaa, existuje vysoká pravděpodobnost, že už budeme na moři. Představte si tu vinu. Požádáte svoji rodinu, aby za vámi přijela, možná ji tak donutíte opustit relativní bezpečí jejich dřívějšího úkrytu a oni přijedou a zůstanou stát u prázdného doku.

Přijelo jich hodně?

Více, než s kolika jsme počítali. Na palubu jsme je propašovali v noci, v uniformách. Někteří z nich – děti a starší lidé – byli na palubu přeneseni v bednách se zásobami.

Věděli vaši příbuzní, co se děje? Věděli, co se chystáte udělat?

Domnívám se, že ne. Každý člen posádky měl přísný rozkaz držet jazyk za zuby. Kdyby mělo MSS byť jen malinkaté podezření stran toho, co se chystáme udělat, oživlé mrtvoly by byly tím posledním, čeho bychom se obávali. Kvůli utajení jsme také byli nuceni vyplout podle plánu patrol. Kapitán Čchen chtěl tak zoufale počkat na opozdilce, na příbuzné členů posádky, kteří možná byli od základny jen pár dní cesty, třeba jen pár hodin! Nicméně věděl, že by to mohlo vše ohrozit, a tak neochotně vydal rozkaz k vyplutí. Snažil se skrývat své pocity a myslím, že u většiny mu to asi prošlo. Ale já jsem mu to viděl v očích, v nichž se odrážely vzdalující se plameny požárů na základně Quingdao.

Kam jste měli namířeno?

Nejprve samozřejmě do určeného hlídkovacího sektoru, aby vše vypadalo normálně, alespoň zpočátku. Kam bychom se vydali pak, to nikdo z nás nevěděl.

Nový domov, přinejmenším v tu dobu, byl mimo diskusi. Nákaza se už totiž rozšířila do všech koutů planety. Žádná neutrální země, jakkoliv by byla odlehlá a vzdálená, nám nemohla zaručit bezpečí.

A co kdybyste byli přešli na naši stranu, k Američanům, nebo třeba na stranu jiné západní země?

(Vrhne po mně tvrdý, studený pohled.)

Vy byste to udělal? Na palubě Ženga bylo šestnáct balistických střel JL-2 a všechny do jedné nesly válečné hlavice pro mnohonásobné použití s devadesátikilotunovou náloží. Díky tomu byl Ženg sám o sobě prakticky něco jako jeden z nejmocnějších národů na světě; měl takovou sílu, že pouhým otočením klíče bychom jím mohli vyvraždit celá města. Vy byste takovou palebnou sílu dal nějaké jiné zemi, jediné zemi, která do té doby jako jediná v afektu použila jaderné zbraně? Opět a naposledy: nebyli jsme žádní zrádci. Bez ohledu na to, jak trestuhodně šílené bylo naše vedení, pořád jsme byli čínští námořníci.

Takže jste byli sami.

Úplně sami. Žádný domov, žádní přátelé, žádný bezpečný přístav, kam se uchýlit v prudkých bouřích. Admirál Ženg He byl celý náš vesmír: bylo naše nebe, Země, Slunce i Měsíc.

To muselo být velmi těžké.

Prvních pár měsíců uplynulo, jakoby to byla pouhá pravidelná hlídka. Balistické ponorky jsou určeny k tomu, aby se skrývaly, což bylo přesně to, co jsme dělali. Hluboko a potichu. Nebyli jsme si jisti, jestli nás nehledají naše vlastní útočné ponorky. Vláda měla ale se vší pravděpodobností jiné starosti. I tak jsme prováděli pravidelná bojová cvičení a civilisté se učili, jak udržovat ticho. Nejvyšší důstojník, zodpovědný za technický stav ponorky, dokonce ve společné jídelně zbudoval zvláštní zvukovou izolaci, aby se dala používat jako třída a místo, kde by si mohly hrát děti. Děti, obzvláště ty mladší, vůbec neměly ponětí o tom, co se děje. Mnoho jich cestou do Quingdaa projíždělo zamořenými oblastmi, některé jen tak tak že vyvázly se zdravou kůží. Vše, co věděly, bylo, že ty hnusné příšery jsou z jejich života pryč, už se vyskytují jen v jejich občasných nočních můrách. Teď byly v bezpečí a to bylo to jediné, co hrálo roli. Řekl bych, že tak jsme se těch prvních pár měsíců cítili všichni. Byli jsme naživu, byli jsme spolu, byli jsme v bezpečí. Když uvážíte, co se dělo na zbytku planety, co víc jsme si mohli přát?

Byl nějaký způsob, jak krizi monitorovat?

Ihned ne. Naším cílem bylo utajení, vyhýbali jsme se jak trasám komerční lodní přepravy, tak patrolovacím sektorům ponorek… vašich i našich. Přesto jsme spekulovali. Jak rychle se to šíří? Které země jsou nejvíce postižené? Použil někdo variantu jaderného řešení? Pokud ano, pak to znamenalo konec pro nás všechny. Na radiací zamořené planetě mohly být oživlé mrtvoly jedinými tvory, kteří „přežili“. Nebyli jsme si jisti tím, co vysoké dávky radiace udělají s mozkem zombie. Zaseje radiace do šedé kůry mozkové nemrtvých spoustu zvětšujících se nádorů, které je nakonec zabijí? To se dělo s normálním lidským mozkem, ovšem oživlé mrtvoly popíraly pomalu každý druhý přírodní zákon, tak proč by jejich reakce na ozáření neměla být jiná? Občas, když jsme tak v noci po službě seděli v důstojnické jídelně a potichu nad čajem rozmlouvali, vykreslovali jsme si navzájem zombie, které byly rychlé jako gepardi, hbité jako opice, zombie se zmutovanými mozky, které rostly a pulsovaly a nakonec zničily lebku, v níž vězely. Korvetní kapitán Song, náš reaktorový důstojník, si na palubu přinesl akvarelové barvy a namaloval jimi obraz, na němž bylo město v ruinách. Tvrdil, že to není žádné konkrétní město, ale všichni jsme poznali zničené zbytky panoramatu Pudongu. Song vyrostl v Šanghaji. Zničené panorama proti černočernému nebi nukleární zimy zářilo jednotvárnou červenofialovou barvou. Déšť z popela posypával ostrůvky trosek, jež čněly z jezer roztaveného skla. Středem tohoto apokalyptického pozadí se plazila řeka, hnědo-zelený had, jenž byl zakončen hlavou tisíců propletených těl: potrhaná kůže, odhalený mozek, maso odpadávající z kostnatých rukou, jež trčely z tváří s otevřenými ústy, tváří s červenýma, zářícíma očima. Nevím, kdy kapitán Song začal ten obraz malovat, jen vím, že ho některým z nás tajně odhalil tři měsíce poté, co jsme vypluli. Nikdy neměl v úmyslu ho ukázat kapitánu Čchenovi. Ale někdo musel mluvit a starej to brzy zarazil.

Přikázal Songovi svůj obraz přemalovat něčím veselým, letní západ slunce nad jezerem Dian. Song pak ještě vytvořil pár „pozitivních“ nástěnných maleb na prázdných plochách přepážek. Kapitán Čchen nám rovněž přikázal, abychom po službě přestali s těmi spekulacemi. „Škodí to morálce posádky.“ Přesto si myslím, že právě to ho přinutilo vytvořit jakési zdání spojení s vnějším světem.

Zdání ve smyslu aktivní komunikace nebo pasivního pozorování?

To druhé. Věděl, že Songovy malby a naše apokalyptické diskuze byly výsledkem dlouhodobé izolace. Jediným způsobem, jak potlačit další „nebezpečné myšlenky“, bylo nahradit spekulace tvrdými fakty. V totálním informačním zatmění jsme byli už téměř sto dní a nocí. Potřebovali jsme vědět, co se děje, i kdyby to mělo být temné a beznadějné jako Songový malby.

Jedinými, kdo do té doby měli jakés takés povědomí o světě mimo trup naší lodi, byl důstojník u sonaru a jeho tým. Ti muži poslouchali moře: proudy, „organismy“ jako ryby a velryby a tlumený lomoz lodních šroubů v naší blízkosti. Jak už jsem řekl, dostali jsme se až do nejodlehlejších koutů světových oceánů. Záměrně jsme volili taková místa, kde za normálních okolností nebylo možné detekovat nějaké lodě. Během posledních měsíců však Liu a jeho tým zaznamenávali čím dál tím větší počet náhodných kontaktů. Hladinu moří nyní brázdily tisíce lodí, mnohé z nich měly značky, které se neshodovaly s ničím v našem počítačovém archivu.

Kapitán nařídil, abychom vystoupali do hloubky, v níž bylo možno vysunout periskopy. Vysunutý stožár se zařízením pro elektronický boj ESM byl úplně zavalený stovkami radarových značek; prakticky totéž zaznamenal i radiostožár. Nakonec šly nad hladinu i periskopy, a to jak průzkumný, tak i hlavní bojový. Není to jak ve filmech, že by nějaký člověk sklopil držadla periskopu a pohlédl do teleskopického okuláru. Dnešní periskopy nesahají dovnitř trupu. Každý z nich je vlastně videokamera se signálem rozvedeným na monitory po celé ponorce. Nemohli jsme uvěřit tomu, co jsme viděli. Bylo to, jako kdyby lidstvo vyplulona moře se vším, co mělo. Viděli jsme tankery, nákladní lodě, výletní i jachty. Zaznamenali jsme vlečné lodě táhnoucí nákladní říční čluny, křídlové lodě, pramice na odpadky, plovoucí rypadla, a to všechno během první hodiny.

Během dalších několika týdnů jsme zpozorovali i desítky vojenských lodí; každá z těch lodí nás mohla odhalit, ale jak se zdálo, tak jsme je vůbec nezajímali. Znáte letadlovou loď USS Saratoga? Viděli jsme, jak ji táhnou jižním Atlantikem a její vzletová paluba byla jedno velké stanové město. Zpozorovali jsme i loď, která musela být HMS Victoria, jak se dere vlnami pod lesem improvizovaných plachet. Dokonce jsme spatřili i Auroru, ten těžký křižník z první světové války, který začal bolševickou revoluci. Nevím, jak ho dostali ze Sankt Petěrsburgu nebo kde sehnali uhlí, aby v něm mohli topit pod kotli…

Na moři bylo i neskutečné množství potlučených a opotřebovaných vraků, které měly být už dávno vyřazeny z provozu: skify, trajekty a přístavní nákladní pramice, jež sloužily na klidných jezerech nebo vnitrozemských řekách, nebo pobřežní plavidla, která nikdy neměla opustit bezpečí přístavu, pro který byla postavena. Viděli jsme i plovoucí suchý dok o velikosti převráceného mrakodrapu; paluba byla plná trubek zednického lešení, které sloužilo jako provizorní byty. Jen tak bezcílně plula mořem, v dohledu nebyla žádná vlečná nebo podpůrná loď. Netuším, jak tam ti lidé přežívali, nebo zda vůbec přežili. Takových bezcílně plujících lodí byly spousty, v benzínových nádržích neměly ani kapku, nic čím se pohánět.

Viděli jsme i mnoho soukromých člunů, jachet a kajutových jachet, které byly lany svázány jedna k druhé a vytvářely obrovský raft, který jen tak plul a nevěděl kam. Viděli jsme také spoustu účelově zbudovaných vorů, vyrobených z klád nebo pneumatik.

Dokonce jsme narazili i na mořskou chudinskou čtvrť, vybudovanou na stovkách pytlů na odpadky, naplněných polystyrénem. Všem nám to připomnělo „pingpongové loďstvo“, uprchlíky, kteří se po vypuknutí Kulturní revoluce v Číně pokusili doplout do Hong-Kongu na pytlích naplněných pingpongovými míčky.

Bylo nám těch lidí líto, bylo nám jich líto pro jejich beznadějný osud. Být volně unášený proudem uprostřed oceánu, být obětí hladu, žízně, pražícího slunce nebo moře samotného… Kapitán Song to označil jako „velký návrat lidstva“. „Přišli jsme z moře,“ říkával, „a teď utíkáme zpět.“ Útěk, to bylo to správné slovo. Ti lidé očividně vůbec nemysleli na to, co budou dělat, jakmile dosáhnou „bezpečí“ vln. Prostě jen usoudili, že to bylo lepší, než být na pevnině rozerván na kusy. V tom svém panickém stavu si nejspíš neuvědomili, že jen oddalují nevyhnutelné.

Pokusili jste se jim někdy pomoci? Dát jim jídlo, vodu, nebo je třeba táhnout…

Kam? I kdybychom měli nějaké tušení o tom, kde jsou bezpečné přístavy, kapitán se neodvažoval riskovat odhalení. Nevěděli jsme, kdo má rádio a kdo by mohl na té frekvenci poslouchat. Pořád jsme nevěděli, jestli nás nepronásledují. A navíc existovalo další nebezpečí: bezprostřední hrozba výskytu nemrtvých. Viděli jsme spousty zamořených lodí, na některých posádka stále ještě bojovala o život, na jiných už byli nemrtví jedinou posádkou. Na moři u Dakaru v Senegalu jsme natrefili na pětačtyřicetitunový zaoceánský parník jménem Nordic Empress. Optika našich průzkumných periskopů byla natolik výkonná, že jsme viděli každý krvavý otisk ruky na oknech tanečního sálu, každou mouchu, která seděla na kostech a mase na palubě. Co pár minut do moře padali zombie. Uviděli něco v dálce, nějaké nízko letící letadlo, řekl bych, nebo třeba náš periskop a pokusili se to dostat. To mi vnuknulo nápad. Kdybychom se pár set metrů od té lodi vynořili nad hladinu a udělali vše, co bylo v našich silách, abychom je vylákali z lodi pryč do moře, možná bychom tu loď dokázali bez jediného výstřelu vyčistit. Kdo ví, co si uprchlíci s sebou na palubu vzali? Nordic Empress mohla být plovoucím skladištěm, kde bychom si mohli doplnit zásoby. Svůj nápad jsem sdělil velícímu důstojníkovi a společně jsme šli za kapitánem.

Co vám na to řekl?

„Nepřichází v úvahu.“ Neexistoval způsob, jak poznat, kolik zombie na palubě toho parníku může být. Ba co víc, otočil se k obrazovce a ukázal na nemrtvé, padající přes okraj paluby do moře. „Podívejte se,“ pravil, „všichni nejdou ke dnu.“ Někteří z nich se přeměnili, maje na sobě ochranné vesty, jiní byli celí nafouklí, jak se v nich nahromadily plyny vznikající při rozkladu toho, co sežrali. To bylo poprvé, co jsem viděl plovoucí zombie. Mělo mi tehdy dojít, že se s tím budu setkávat běžně.

I kdyby bylo zamořených deset procent lodí s uprchlíky, pořád se jednalo deset procent z několika stovek lodí. Z palub lodí do moře nahodile padaly milióny zombie, stovky se do vln dostávaly, když se ve špatném počasí převrhl nějaký z těch vraků, co brázdily moře. Po bouři to na hladině vypadalo, jakoby vlny pokryla deka z pohupujících se hlav a kolem sebe mlátících rukou. Jednou jsme vytáhli průzkumný periskop a uviděli jsme takový neurčitý šedozelený opar. Nejprve jsme si mysleli, že se jedná o nějakou poruchu na optice, možná jsme narazili na nějaký kus plovoucího vraku, ale útočný periskop následně potvrdil, že jsme průzkumným periskopem propíchli jednoho zombie přímo pod hrudníkem. Pořád sebou ještě mlel, nejspíš i poté, co jsme periskopy zatáhli. Kdyby se ta hrozba nějak dostala k nám…

Ale vždyť jste byli pod vodou, jak by se mohli…

Kdybychom se vynořili a jeden z nich se zachytil na palubě nebo na můstku. Když jsem poprvé pootevřel poklop výlezu, dovnitř vystřelil rozmočený dráp a chytil mne za rukáv. Ztratil jsem rovnováhu, spadl do pozorovatelny pode mnou a přistál s tou urvanou rukou pořád ještě přichycenou k uniformě. V jasném kruhu světla otevřeného poklopu nad sebou jsem viděl siluetu toho, komu ta ruka patřila. Sáhl jsem po své pistoli, a aniž bych přemýšlel, vystřelil jsem přímo vzhůru. Dopadla na nás sprška kostí a kusů mozku. Měli jsme štěstí… kdyby někdo z nás měl nějaké otevřené zranění… to pokárání jsem dostal právem, i když jsem si zasloužil víc. Od té události jsme se vždycky periskopem důkladně přesvědčili, že je trup ponorky prázdný. Řekl bych, že v jednom případu ze tří jich pár po trupu lezlo.

To byly pozorovací dny, kdy jsme nedělali nic jiného, než že jsme sledovali a poslouchali svět kolem nás. Kromě monitorování skrze periskopy jsme sledovali jak civilní rádiové vysílání, tak dokonce satelitní vysílání několika televizí. Nebyl to zrovna hezký obrázek. Umírala města, celé země. Poslouchali jsme tu poslední zprávu z Buenos Aires, sledovali jsme evakuaci lidí z japonských ostrovů. Zaslechli jsme pár útržků zpráv o povstáních v ruské armádě, donesla se k nám hlášení o „menší jaderné výměně“ mezi Iránem a Pákistánem. Dosti morbidně jsme se podivovali nad tím, jak jsme si mohli být tak jistí, že tím klíčem otočíte buď vy, nebo Rusáci. Z Číny však nebyly žádné zprávy, ani ilegální vysílání, ani ta oficiální vládní. Stále jsme zachycovali námořní vysílání, ale od té doby, co jsme odpluli, byly všechny kódy změněny. Sice to pro nás představovalo určitou hrozbu – nevěděli jsme, zda naše loďstvo nedostalo rozkaz nás najít a potopit – nicméně jsme tak alespoň měli jistotu, že náš národ nezmizel v hubách těch potvor. V tu dobu v našem exilu byly jakékoliv zprávy vítané.

Problémem začínalo být jídlo; tedy přesněji řečeno ono ještě nebylo bezprostředním a vážným problémem, ale bylo jasné, že brzy budeme muset začít přemýšlet nad tím, co dál. Daleko větším problémem byly léky: jak naše „západní“ léky, tedy pilulky a tak dál, taky naše tradiční bylinné léčivé preparáty kvůli civilistům začínaly pozvolna docházet. Mnozí z nich totiž měli speciální léčebné potřeby.

Paní Pejová, matka jednoho z mužů, kteří obsluhovali torpédomety, měla chronické obtíže s průduškami, nejspíš alergickou reakci na něco na palubě, barvu nebo možná motorový olej, prostě něco, čeho se prostě nemůžete jen tak zbavit. Léky proti zacpání nosu brala v neuvěřitelném množství. Poručík Čchin, zbraňový důstojník na naší lodi, věcně navrhl eutanázii, že bychom tu ženu měli „zbavit jejího utrpení“. Kapitán reagoval tak, že mu nakázal mimo službu týden neopouštět ubikaci a srazil mu příděly jídla na polovinu s tím, že má lodním lékařem zanedbanou nemoc, jež ohrožuje životy ostatních na palubě. Čchin byl sice mizera bez kouska citu, ale jeho návrh alespoň naznačil, jaké máme možnosti. Museli jsme zvýšit zásoby potravin, ne-li přímo najít způsob, jak je úplně recyklovat.

Nájezdy na opuštěné lodě byly stále přísně zakázány. I když jsme spatřili loď, která vypadala opuštěně, vždycky jsme slyšeli pár nemrtvých v podpalubí. Lovení ryb představovalo určitou možnost, ale na palubě nebylo nic, z čeho by se dala vyrobit nějaká síť, ani jsme nebyli ochotni trávit hodiny na hladině nad háčky a návnadami.

S řešením přišli civilisté, ne posádka. Někteří z nich byli před krizí bylinkáři nebo rolníky, a pár z nich si s sebou přineslo pár pytlíčku se semínky. Pokud bychom jim byli schopni dát potřebné vybavení, možná by byli schopni dát dohromady tolik jídla, že bychom s ním vystačili celá léta. Byl to velmi smělý plán, který nicméně nepostrádal opodstatnění a logiku. Místnost, kde byly uloženy balistické střely, byla dostatečné velká na to, aby mohla posloužit jako zahrada. Květináče a koryta na rostliny bylo možné vyrobit z materiálů, které jsme měli na palubě a ultrafialové lampy, které posádka používala k tvorbě vitamínu D, se daly použít jako umělá slunce.

Jediným problémem byla hlína. Nikdo z nás nevěděl nic o hydroponii, aeroponii nebo jiných alternativních pěstebních metodách. Potřebovali jsme zeminu a existoval jen jeden způsob, jak ji získat. Kapitán to celé musel dobře zvážit. Vylodit pár členů posádky na pevnině bylo přinejmenším stejně nebezpečné – jestli ne nebezpečnější – jako vtrhnout na zamořenou loď. Před válkou žila více než polovina celé lidské civilizace na pobřeží nebo v jeho blízkosti. Nákaza počet lidí u oceánů jen zvýšila, neboť uprchlíci se snažili zachránit právě na moři.

Hledání vhodného místa jsme zahájili uprostřed atlantického pobřeží Jižní Ameriky; z Georgetownu na Guajáně, přes pobřeží Surinamu a pak do Francouzské Guajány. Nalezli jsme části opuštěné, neobydlené džungle, které se – alespoň při pohledu přes periskop – jevily jako prázdné a čisté. Vynořili jsme se a z můstku znovu prozkoumali pobřeží. Zase nic. Požádal jsem o svolení k přesunu na pevninu. Kapitán si ale ještě nebyl úplně jistý. Nařídil zahoukat mlhovou sirénou… nahlas a dlouho… a pak se zombie ukázali.

Zpočátku jich z džungle vykulhalo jen pár, rozedraných a s vyvalenýma očima. Nezdálo se, že by si všímali příboje – vlny je porážely, házely jimi zpět na pláž nebo je naopak stahovaly do moře. S jedním z nich to mrštilo na kámen, jenž mu rozdrtil hrudník; žebra mu čouhaly z masa ven. Zamručel a z úst mu vytryskla černá pěna, ale pořád se snažil jít nebo se spíš plazit směrem k nám. Začalo jich přicházet víc, tucet naráz a během několika minut se jich do příboje nořilo víc než sto. A tak to bylo pokaždé, když jsme se někde vynořili. Všichni ti uprchlíci, kteří měli smůlu a na otevřené moře se nedostali, pro nás na každé pláži či kousku Pobřeží, které jsme navštívili, představovali smrtící bariéru.

Pokusili jste se někdy vůbec vysadit průzkumnou jednotku na pobřeží?

(Zavrtí hlavou.)

Bylo to příliš nebezpečné, dokonce nebezpečnější než zamořené lodě. Dospěli jsme k závěru, že naší jedinou možností bylo najít zeminu na nějakém ostrově daleko od pobřeží.

Přece jste ale museli vědět, co se na ostrovech po celém světě děje.

To byste se divil. Poté, co jsme opustili náš patrolovací sektor v Tiché oceáně, jsme náš pohyb omezovali pouze na Atlantik nebo na Indický oceán. Zachytili jsme vysílání z mnoha ostrovů, dokonce jsme je několikrát sami pozorovali a tak se dozvěděli o násilnostech a přelidnění… viděli jsme záblesky střelby na Návětrných ostrovech. Tu noc na hladině jsme cítili kouř, který se táhl východním směrem z Karibiku. Také jsme slyšeli ostrovy, kde neměli takové štěstí. Kapverdy, ležící nedaleko pobřeží Senegalu jsme ještě ani neviděli, a už jsme slyšeli ten křik a kvílení. Příliš mnoho uprchlíků, žádná disciplína; to pak stačí jeden jediný nakažený… Kolik ostrovů zůstalo po válce v karanténě? Kolik zamrzlých skalisek na severu je pořád nebezpečných a na mapě označených bílou barvou?

Návrat do Tichého oceánu byl pro nás nejpravděpodobnější možností, ale zároveň jsme se tak dostávali přímo na dohled od naší vlasti.

Opět je nutno říci, že jsme neměli nejmenší zdání, jestli po nás čínské námořnictvo nejde, nebo jestli vůbec nějaké čínské námořnictvo existuje. Jediné, co jsme věděli, bylo, že potřebujeme zásoby a že se nutně potřebujeme dostat do přímého kontaktu s jinými lidskými bytostmi. Přesvědčit o tom kapitána zabralo dost času. To poslední, co potřeboval, byla konfrontace s vlastním námořnictvem.

Byl stále ještě loajální k vaší vládě?

Ano. A pak tam také byly… osobní záležitosti.

Osobní? Proč?

(Odpovědi na mou otázku se vyhne.)

Byl jste někdy na Manihi?

(Zavrtím hlavou.)

Nenašel byste lepší příklad předválečného tropického ráje. Rovinaté, palmami porostlé ostrůvky neboli „motu“ tvoří prstenec kolem mělké laguny s křišťálově čistou vodou. Bývalo to jedno z mála míst na zemi, kde se podařilo vypěstovat kultury pravých černých perel. Když jsme s manželkou byli na líbánkách v Tuamotu, koupil jsem jí jeden pár, takže moje osobní zkušenost z tohoto atolu z něj učinila jeden z našich nejpravděpodobnějších cílů.

Manihi se však za tu dobu, co uběhla od mé svatby, zcela změnilo. Perly byly pryč, ústřice sněžené a laguna byla plná malých soukromých lodí. Na samotných ostrůvcích kolem laguny byla spousta stanů a chatrných bud. Desítky improvizovaných kánoí se plavily k vnějšímu útesu nebo od něj k tuctu velkých lodí, zakotvených v hluboké vodě. Celá tato scenérie byla typickou ukázkou toho, co pováleční historikové nazývají tuším „Tichomořský kontinent“, ostrovní uprchlickou kulturu, která se táhla od Palau až do Francouzské Polynésie. Byla to nová společnost, nový národ, uprchlíci z celého světa, spojení pod jedinou vlajkou, vlajkou přežití.

Jak jste se do té společnosti začlenili?

Skrze obchod. Výměnný obchod byl základním stavebním prvkem Pacifického kontinentu. Pokud jste na lodi měli velký lihovar, prodával jste sladkou vodu. Pokud na ní byla dílna, stal se z vás mechanik. Loď jménem Madrid Spirit, která převážela zkapalněný zemní plyn, prodávala svůj náklad jako palivo na vaření. A to panu Songovi, otci kapitána Songa, jenž pracoval jako burzovní makléř v Senzenu, vnuklo nápad, jak bychom mohli zaplnit „mezeru na trhu“ – přišel s tím, že bychom mohli do laguny natáhnout dráty a prodávat elektrickou energii z našeho reaktoru.

(Usměje se.)

Stali se z nás milionáři, tedy… přinejmenším ve výměnném obchodě: jídlo, léky, jakýkoliv náhradní díl nebo suroviny, potřebné k jeho výrobě. Ve skleníku a miniaturní továrničce na recyklaci odpadů jsme z našich výkalů vytvořili cenné hnojivo. „Koupili“ jsme si vybavení tělocvičny, celý bar se dřezem a tekoucí vodou a domácí zábavní systémy, jež jsme umístili jak do jídelny, tak i do důstojnické kantýny. Děti dostaly spousty hraček a sladkostí, ale především se na výletních lodích, jež byly přeměněny v mezinárodní školy, dál učily. Byli jsme vítáni v každém domě a na každé lodi. Vojáci z posádky naší ponorky, ba dokonce i někteří důstojníci, měli zdarma služby na každé z těch pěti „lodí útěchy“, zakotvených v laguně. A proč by ne? My jsme jim v noci svítili, my jsme poháněli jejich přístroje. My jsme jim vrátili jejich dlouho zapomenuté luxusní věci jako klimatizaci nebo ledničky. My jsme stáli za tím, že se mohli znovu připojit na síť a že většina z nich si po mnoha měsících zase dala horkou sprchu. Byli jsme tak úspěšní, že nám ostrovní rada nabídla, že se nemusíme podílet na střežení ostrova, což jsme slušně odmítli.

Ostrov se strážil před zombie přicházejícími z moře?

Ti vždycky představovali nebezpečí. Každou noc vylezli na ostrůvky nebo se pokoušeli vyškrábat po kotevních lanech lodí, zakotvených blízko břehu. Součástí „občanských povinností“ na Manihi byla pomoc při střežení pláží a lodí před nemrtvými.

Zmínil jste kotevní lana. Zombie jsou ale prý mizerní lezci?

To ano, ale neplatí to v případě, že voda působí proti gravitaci. Většina z nich musí jen lézt po řetězu kotvy vzhůru ke hladině. Pokud ten řetěz končí na lodi, jejíž paluba je pár centimetrů nad hladinou… útoků z laguny bylo přinejmenším stejné množství jako útoků z pláží. Noci bývaly nejhorší. A to bylo dalším důvodem, proč nás tam tak vítali. Mohli jsme je zbavit té temnoty, a to jak pod hladinou, tak nad ní. Když člověk zamířil světlometem na hladinu a uviděl modrozelenou siluetu zombie, lezoucího po kotevním lanu, docela z toho mrazilo.

A to světlo nepřitahovalo další?

Přitahoval, o tom není pochyb. Od té doby, co námořníci nechávali světla na lodích rozsvícená, se počet nočních útoků téměř zdvojnásobil. Přesto si nikdo, ani civilisté, ani ostrovní rada, nikdy nestěžoval. Myslím si, že většina lidí raději čelila světlu reálných nepřátel než temnotě svých vnitřních děsivých představ.

Jak dlouho jste na Manihi zůstali?

Několik měsíců. Nevím, jestli byste je označil jako nejlepší měsíce našich životů, ale tehdy jsme to tak určitě cítili. Začali jsme být čím dál tím méně ostražití, přestali jsme sami sebe vnímat jako uprchlíky. Na Manihi bylo dokonce několik rodin z Číny – žádná diaspora nebo Taiwanci, ale opravdoví obyvatelé naší lidové republiky. Ti nám sdělili, že situace se stala tak zoufalou, že vládě se už pomalu nedaří mít zemi pod kontrolou. Neviděli důvod, proč by měla vláda mrhat zdroji a časem, aby našla jednu ztracenou ponorku, když byla nakažená půlka celé čínské populace a armádní rezervy se každý den vypařovaly. Na chvíli to vypadalo tak, že by se ta malá ostrovní komunita mohla stát naším domovem, že bychom tam mohli zůstat až do konce krize nebo možná až do skonání světa.

(Vzhlédne k pomníku nad námi, jenž údajně stojí přesně na tom místě, kde byl zlikvidován poslední zombie v Pekingu.)

Tu noc, kdy se to stalo, jsem měl se Songem hlídku. Zastavili jsme se u jednoho táboráku, abychom si poslechli zprávy v rádiu jednoho ostrovana. V těch zprávách bylo cosi o nějaké záhadné přírodní katastrofě v Číně. Nikdo ještě nevěděl, o co se jedná, a fámy naše dohady jen přiživovaly. Zády otočený k laguně jsem hleděl na rádio, když moře přede mnou zničehonic začalo zářit. Otočil jsem se právě včas, abych viděl, jak Madrid Spirit vybuchla. Nevím, kolik zemního plynu na ní ještě bylo, ale ta ohnivá koule se vznesla vysoko do vzduchu, rozšířila se a spálila vše živé na nejbližších dvou ostrůvcích. Nejprve jsem si pomyslel, že to byla „nehoda“, zrezivělý ventil, nebo někdo něco opomněl, nedával pozor. Kapitán Song to však viděl celé a tvrdil, že viděl raketu. O půl sekundy později se ozvala mlhová siréna Admirála Ženga.

Jak jsme utíkali zpět na ponorku, ta zeď mého klidu, můj pocit bezpečí, to všechno se zhroutilo. Bylo mi jasné, že ta střela byla vypálena z jedné z našich ponorek. Důvodem, proč zasáhla Madrid Spirit byla skutečnost, že ta kotvila podstatně dál od břehu a tak byla na radaru větší. Kolik lidí bylo na její palubě? Kolik lidí bylo na těch dvou ostrůvcích? Znenadání mi došlo, že každá sekunda našeho pobytu na ostrově vystavovala civilisty hrozbě dalšího útoku. Kapitán Čchen si musel myslet totéž. Jakmile jsme doběhli na palubu, z můstku zazněl rozkaz odvázat. Bylo přerušeno elektrické vedení, zkontrolovali jsme, zda jsme všichni, a utáhli poklopy. Nastavili jsme kurz na širé moře a v bojovém postavení se ponořili.

V hloubce devadesáti metrů jsme vytáhli vlečnou sonarovou soustavu a na radaru okamžitě zaslechli pípání další ponorky, která měnila hloubku. Nebyl to takový ten zvuk „píp-chrrrr-píp“, jímž se vyznačuje odraz signálu od oceli, ale takové to rychlé „píp-píp-píp“ křehkého titanu.

A titan na svých útočných ponorkách používaly jen dvě země na světě – Ruská Federace a my. Počet lopatek potvrdil, že se jedná o naši ponorku, o pronásledovací a útočnou ponorku typu 95. Když jsme vyplouvali z Quangdongu, byly ve službě dvě. Nebylo zřejmé, která stála proti nám.

Bylo to důležité?

(Opět neodpoví.)

Kapitán se nejprve rozhodl nebojovat. Raději klesnul až na dno a v maximální možné hloubce, kde už téměř hrozilo poškození trupu, položil ponorku na písčitou rovnou vyvýšeninu. Ponorka typu 95 začala pracovat s aktivními sonary. Zvukové vlny se nesly vodou, ale kvůli oceánskému dnu nás nebyly s to lokalizovat. Pak ta pětadevadesátka přešla do pasivního režimu vyhledávání a svým výkonným hydrofonem naslouchala každému zvuku, který bychom vydali. Snížili jsme proto výkon reaktoru na naprosté minimum, vypnuli veškeré stroje, které nebylo nutné v tu chvíli používat, a zastavili jakýkoliv pohyb posádky po ponorce. Vzhledem k tomu, že pasivní sonar nevysílá žádné signály, nebylo možné určit, kde přesně se ta pětadevadesátka nacházela nebo zda je ještě někde v blízkosti. Snažili jsme se zaslechnout její lodní šroub, ale ona ztichla, stejně jako my. Čekali jsme tak půl hodiny, nehýbali se, sotva jsme dýchali.

Stál jsem u zrovna u sonaru, oči upřené na strop, když mi poručík Liu poklepal na rameno. Měl něco na směrové soustavě, umístěné na trupu; nebyla to další ponorka, bylo to daleko blíž, všude kolem nás. Nasadil jsem si sluchátka a uslyšel takový šramot, jako kdyby kolem nás byly škrábající krysy. Pokynul jsem kapitánovi, aby si to také poslechl. Nebyli jsme s to určit, co by to mohlo být. Nebyly to spodní proudy, ty na to byly příliš slabé. Byl to nějaký mořský živočich, krabi nebo něco takového živého – musely jich tam být tisíce. Ale začínal jsem mít tušení… Vyžádal jsem si vytažení průzkumného periskopu, byť jsem věděl, že zvuk jeho pohybu může zaslechnout ponorka, která nás chtěla dostat. Kapitán souhlasil. Zatnuli jsme zuby a vysunuli periskop vzhůru. A pak jsme to uviděli.

Nemrtví, stovky nemrtvých, lezli přes trup. Každou sekundou jich bylo víc a víc, plahočili se přes písečné dno, lezli jeden přes druhého a drápali, sekali, a dokonce i kousali do oceli Admirála Ženga.

Mohli se nějak dostat dovnitř. Otevřít poklop nebo…

Ne, všechny poklopy byly zavřené zevnitř a torpédové komory jsou na přídi chráněny vnějšími krytkami. Co nás však trápilo, byl reaktor, jeho chlazení zprostředkovávala cirkulující mořská voda. Ačkoliv přívodní sací trubky nejsou tak velké, aby se do nich vlezl člověk, mohou být snadno zacpány. A samozřejmě – netrvalo dlouho a výstražná kontrolka čtvrté přívodní trubky začala blikat. Jedna z těch potvor urvala krytky a úplně potrubí zacpala. Teplota jádra reaktoru začala stoupat. Kdybychom reaktor ovšem odstavili, znamenalo by to, že bychom se nemohli hýbat, neměli bychom energii. Kapitán Čchen se rozhodl, že musíme vyrazit.

Tak pomalu a potichu, jak jen to vůbec bylo možné, jsme se zvedli ze dna. Bohužel, nestačilo to. Zaznamenali jsme zvuk lodního šroubu té pětadevadesátky; zaslechla nás a přibližovala se, aby mohla zaútočit. Slyšeli jsme, jak se jí zaplavují torpédové komory a pak takové cvaknutí – to se jí otevřely venkovní kryty komor. Kapitán Čchen nařídil zapnout náš vlastní sonar, čímž jsme sice odhalili svoji přesnou polohu, ale zároveň nám to dalo možnost na tu pětadevadesátku vypálit.

Vystřelili jsme zároveň. Naše torpéda se minula a obě ponorky se pokoušely odplout pryč. Typ 95 byl o něco rychlejší a měl lepší manévrovatelnost, ale zase neměl jednu důležitou věc: našeho kapitána. Ten přesně věděl, jak se vyhnout „rybám“, které na nás směřovaly, takže jsme se jim vyhnuli zhruba v tu chvíli, kdy naše torpéda našla na svůj cíl.

Pětadevadesátka vydala zvuk jako umírající velryba, její přepážky se s tím, jak jednotlivá oddělení jedno po druhém implodovala, zhroutily. Říká se, že než si posádka zasažené ponorky stačí uvědomit, co se děje, je po všem; buďto se stane, že tlaková vlna způsobí, že upadnou do bezvědomí, nebo výbuch zapálí vzduch v ponorce. Posádka tak zemře rychle a bezbolestně. Tedy alespoň v to jsme doufali. Ovšem sledovat, jak se zvuky zničené ponorky vyhasíná oheň v očích mého kapitána, to bolelo…

(Předvídá moji další otázku. Zatne prsty v pěst a nosem zhluboka vydechne.)

Kapitán Čchen svého syna vychoval sám. Vychovával ho tak, aby byl dobrým vojákem, aby miloval svou vlast a sloužil jí, aby nikdy nezpochybni rozkazy a aby byl nejlepším důstojníkem čínského námořnictva.

Když se poručík Čchen Ži Šiao stal velitelem zbrusu nové pronásledovací a útočné ponorky typu 95, byl to nejšťastnější den kapitánova života.

A právě ten typ na vás zaútočil…

(Souhlasně pokývá hlavou.)

Právě proto se kapitán Čchen snažil všemožně vyhnout naší flotile. Proto bylo tak důležité, abychom věděli, jaká ponorka na nás zaútočila. Je vždycky lepší vědět – bez ohledu na možnou odpověď. Kapitán Čchen už porušil svoji přísahu, zradil svoji vlast a teď věřil, že jeho zrada ho nejspíš dovedla k tomu, že zavraždil vlastního syna…

Když se následujícího rána na prvním pozorování kapitán Čchen neobjevil, šel jsem do jeho kabiny, abych se na něj podíval. Bylo tam přítmí. Zavolal jsem ho jménem. Ulevilo se mi, když odpověděl, ale pak vstoupil do světla… jeho vlasy ztratily barvu, byly bílé jako sníh před válkou. Měl nažloutlou kůži, oči mu vpadly do tváře. Stal se z něj skutečný starý muž, zlomený, vetchý. Nestvůry, které vstávaly z hrobů, jsou ničím v porovnání s těmi, které si nosíme ve svých srdcích.

Od toho dne jsme přerušili veškerý kontakt s vnějším světem. Zamířili jsme do arktického ledu, do nejodlehlejší, nejtemnější a nejopuštěnější prázdnoty, jakou jsme mohli najít. Snažili jsme se dál žít svůj rutinní, každodenní koloběh: udržovali jsme ponorku, pěstovali jídlo, vzdělávali naše děti, vychovávali je a utěšovali, co naše síly stačily. S tím, jak kapitána Čchena opustil jeho elán a statečnost, zmizela morálka a odvaha z paluby Admirála Ženga. Já jsem byl jediný člověk, který ho v těch dnech vídal. Nosil jsem mu jídlo, sbíral jeho prádlo na vyprání, denně mu podával hlášení o stavu ponorky a předával jeho rozkazy zbytku posádky. Byla to rutina, každý den stejná.

Jednotvárnost našeho života byla přerušena, když jsme jednoho dne na sonaru zachytili značku blížící se další útočné ponorky typu 95. Zaujali jsme bojové postavení a poprvé po dlouhé době jsme zase viděli kapitána Čchena opustit svoji kajutu. Zaujal své místo, nařídil naplánovat útok a nabít torpédové komory jedna a dvě. Sonar prozradil, že ta nepřátelská ponorka nereagovala stejně. Kapitán Čchen to viděl jako naši výhodu. Tentokrát vůbec neváhal. Tento nepřítel zemře ještě dřív, než bude mít šanci vůbec vypustit svá torpéda. Těsně před tím, než vydal rozkaz ke střelbě, jsme však na „gertrudě“, což je americká přezdívka podvodního telefonu, zachytili signál. Byl to poručík Čchen, kapitánův syn, který nám oznámil, že nemá nepřátelské úmysly a požádal nás, abychom odvolali bojovou pohotovost. Řekl nám o přehradě Tři soutěsky, zdroji všech těch povídaček o „přírodní katastrofě“, které jsme slyšeli na Manihi. Vysvětlil nám, že náš souboj s tou druhou pětadevadesátkou byl součástí občanské války, kterou vyvolalo zničení té přehrady. Ta ponorka, jež na nás zaútočila, stála na straně loajalistů. Poručík Čchen se však dal na stranu povstalců. Jeho úkolem bylo nás najít a doprovodit domů. Na palubě propukl takový jásot, že se zdálo, že nás to musí vynést rovnou na hladinu, a poté, co jsme prolomili ledový příkrov na hladině a naše posádky se pod arktickým soumrakem rozběhly sobě v ústrety, jsem si říkal, že konečně můžeme jít domů, konečně můžeme dobýt zpět naši vlast a vyhnat z ní všechny ty oživlé mrtvoly. Konečně bylo vše pryč.

Ale to nebyla pravda.

Pořád zbývala poslední povinnost. Politbyro, ti nenávidění starci, kteří měli na svědomí tolik zla, stále ještě seděli ve velitelském bunkru v Šilinghotu, pořád ovládali přinejmenším polovinu našich stále řídnoucích ozbrojených pozemních jednotek. Nikdy se nevzdají, to věděli všichni; ti šílenci budou stále chtít být u moci a budou dál plýtvat tím, co zbylo z naší armády. Pokud by občanská válka trvala dál, jediné bytosti, které by v Číně brzy zbyly, by byly oživlé mrtvoly.

Takže jste se rozhodli ukončit boje.

Byli jsme jediní, kdo tak mohli učinit. Naše pozemní jaderná sila byla obsazená, letectvo nelétalo a zbylé dvě ponorky, nesoucí balistické jaderné střely, byly zaplaveny nemrtvými – když tam přišli, stále ještě byly přivázané k molům, a jejich velitelé jako dobří vojáci čekali na rozkazy, ačkoliv se jim nemrtví promenovali po palubě. Poručík Čchen nám sdělil, že naše ponorka byla jediná aktivní jaderná položka ve výzbroji povstalců. Každá sekunda, kterou jsme váhali, stála život stovek lidí, a plýtvala stovkou kulek, které mohly být vystřeleny proti nemrtvým.

Takže abyste zachránili svoji vlast, vystřelili jste na ni.

To bylo to poslední břímě, které jsme museli na svá bedra naložit. Kapitán si musel všimnout, jak se těsně před odpálením střely chvěji. „Můj rozkaz,“ pronesl, „moje zodpovědnost.“ Střela nesla jednu obrovskou válečnou hlavici o síle několika megatun. Byl to prototyp, navržený tak, aby byl schopen prorazit zpevněný povrch vaší základny NORAD v Cheyenne Mountain v Coloradu. Ironií bylo, že bunkr, kde se skrývalo naše Politbyro, byl zkonstruován téměř na chlup přesně jako Cheyenn Mountain. Během příprav na vyplutí nám poručík Čchen oznámil že, Šilinghot dostal přímý zásah, a když jsme se začali ponořovat, donesla se k nám zpráva, že loajalisté se vzdali a připojili se k povstalcům, aby začali bojovat se skutečným nepřítelem.

Věděl jste, že mezitím byla zahájena jejich vlastní verze Jihoafrického plánu?

To jsme se dozvěděli, když jsme se vynořili zpod ledu. To ráno jsem přišel do pozorovatelny a našel kapitána Čchena v útočném centru. Seděl ve svém křesle, po ruce šálek čaje. Vypadal opravdu unaveně; v tichosti sledoval posádku kolem sebe a usmíval se, jak se otcové usmívají, když jsou jejich děti šťastné. Všiml jsem si, že mu čaj vychladl, a zeptal se ho, jestli by nechtěl nový. Vzhlédl ke mně a s úsměvem pomalu zavrtěl hlavou. „Dobrá, pane,“ řekl jsem a chtěl se jít věnovat svým povinnostem. Natáhl ke mně ruku. Vzal mi ruku do své dlaně a pohlédl mi do tváře, kterou už nepoznával. Šeptal tak potichu, že jsem ho téměř neslyšel.

Co říkal?

„Jsi hodný chlapec, Ži Šao, moc hodný chlapec.“ Když pak zavřel oči nadobro, tu ruku mi pořád ještě držel.

SYDNEY, AUSTRÁLIE

(Nemocnice Clearwater Memorial je nejnovějším australským zdravotnickým zařízením a zároveň tím největším, jež bylo od konce války postaveno. Pokoj Terryho Knoxe, tzv. „prezidentské apartmá“, je v sedmnáctém poschodí. Luxusní vybavení a drahé, téměř nesehnatelné léky jsou tím nejmenším, co může australská vláda udělat pro prvního a do dnešního dne jediného australského velitele vesmírné stanice International Space Station. Jak sám Knox říká: „na syna horníka z opálových dolů v Andamooce to není špatné.“ Zdá se, že jeho vrásčité, scvrklé tělo během našeho rozhovoru pookřává. Do tváře se mu vrací barva.)

Kéž by ty věci, co o nás říkají, byly pravda. Dělají z nás skoro hrdiny.

(Usměje se.)

Pravdou je, že jsme tam „nezůstali trčet“, tedy ne v tom smyslu, že bychom tam nahoře zůstali viset neočekávaně nebo zničehonic. Nikdo neměl takový přehled o tom, co se děje, jako jsme měli my. Nikoho nepřekvapilo, když posádka, která nás měla vystřídat, z Bajkonuru nevzlétla, nebo když nám Houston nařídil, abychom se kvůli evakuaci naskládali do X-38. („Záchranná loď“ stanice, uzpůsobená k opětovnému vstupu do zemské atmosféry.) Kéž bych mohl říci, že jsme neuposlechli rozkazy nebo že jsme mezi sebou fyzicky bojovali o to, kdo zůstane. To, co se stalo, bylo daleko racionálnější a obyčejnější. Přikázal jsem vědeckému týmu a každému z posádky, kdo nebyl na stanici nezbytně nutný, aby se vrátil zpět na Zem a zbytku posádky dal na vybranou, zda chtějí zůstat či nikoliv. Bez X-38 jsme byli technicky vzato „v pasti“, ale když uvážíte, co tehdy bylo v sázce, nedokázal jsem si představit, kdo z nás by chtěl odejít.

ISS je jedním z největších technologických a strojírenských zázraků lidstva. Mluvíme o orbitální stanici, jež byla tak velká, že jste ji ze Země mohl vidět pouhým okem. Dát celou tu věc dokupy trvalo šestnácti zemím více jak deset let, bylo k tomu potřeba několik stovek výletů do vesmíru a víc finančních prostředků, než by kdokoliv bez jistoty ztráty zaměstnání přiznal. Co by bylo potřeba k tomu, aby se postavila nová, pokud by další takovou bylo vůbec možné postavit?

Ale ještě důležitější než sama stanice byla satelitní síť kolem Země. Měla nevyčíslitelnou hodnotu, nedala se ničím nahradit. Tehdy kolem Země obíhalo přes tři tisíce satelitů, na nichž záviselo téměř vše, co lidstvo dělalo, počínaje komunikací a navigací, přes pozorování a výzvědnou činnost, až po něco tak obyčejného a zároveň důležitého, jako byla pravidelná a spolehlivá předpověď počasí. Ta síť byla pro moderní svět důležitá, jako byly silnice v dávných dobách, nebo železnice během průmyslové revoluce. Co by se stalo s lidstvem, kdyby se všechny tyto veledůležité spojovací články začaly ztrácet z oblohy?

Naším plánem nikdy nebylo zachránit je všechny. To bylo nereálné, ale i zbytečné. Měli jsme se soustředit jen na systémy, jež byly důležité pro válečné úsilí; šlo ve své podstatě o pár desítek „ptáků“, kteří tam nahoře museli zůstat. To samotné stálo za ten risk a za to, abychom tam zůstali.

Slíbili vám někdy, že vás přijdou zachránit?

Ne, a my jsme to ani nečekali. Otázkou nebylo, jak se dostaneme zpět na Zemi, ale jak bychom mohli tam nahoře zůstat naživu. I se všemi těmi nádržemi plnými kyslíku a nouzovými chloristanovými svíčkami (ISS z důvodu úspory vody přestala používat elektrolýzu k vytváření kyslíku.), dokonce i s naším vodorecyklačním systémem, (Předválečné statistiky uvádějí, že ISS dokázala zrecyklovat až 95 % vody.) jenž jel na nejvyšší výkon, jsme měli dost jídla jen na nějakých sedmadvacet měsíců, a to do toho zahrnuji i testovací zvířata v laboratorních modulech. Na žádném z nich nebyly testovány žádné vakcíny, takže jejich maso bylo stále jedlé. Pořád slyším, jak kňučela, pořád před sebou vidím kapky krve plující v mikrogravitaci. Dokonce ani tam nahoře jste nemohli před krví utéct. Snažil jsem se k tomu přistupovat vědecky, spočítal jsem si nutriční hodnotu každé té poletující kapky krve, kterou jsem ze vzduchu vysál. Trval jsem na tom, že to všechno bylo pro dobro naší mise a ne z toho důvodu, že jsem měl hlad jako vlk.

Řekněte mi více o té vaší misi. Pokud jste byli na stanici takříkajíc „v pasti“, pak jak jste mohli udržovat satelity na oběžné dráze?

Používali jsme ATV (ATV: Automated Transfer Vehicle, tedy automatizovaný přepravní modul.) „Jules Verne 3“, poslední zásobovací modul, jenž byl odpálen před tím, než došlo k totálnímu zamoření Francouzské Guayány. Ten byl původně navržen jako jednosměrný modul, tedy k tomu, aby se poté, co dodal na stanici zásoby, naplnil odpadky a poslal zpět na Zem, v jejíž atmosféře měl shořet. (Sekundárním úkolem tohoto ATV „na jedno použití“ bylo využití jeho přídavného raketového motoru k udržování oběžné dráhy stanice.) Upravili jsme ho tak, že jsme do něj instalovali ruční ovládání letu a sedadlo pro pilota. Škoda, že se nám nepodařilo zřídit pořádný průhled. Navigace přes video nebyla žádná sranda, no ale to nebyly ani moje úkoly mimo stanici – moje „procházky“ v kombinéze pro opakovaný vstup do zemské atmosféry; pro opravdový skafandr pro pobyt mimo loď nebylo místo.

Většina mých exkurzí směřovala na ASTRO (ASTRO: Autonomous Space Transfer and Robotic Orbiter (samostatná robotická oběžná loď pro přesun ve vesmíru).), což byla ve své podstatě taková benzinka ve vesmíru. Satelity, obzvláště ty vojenské pozorovací, musí občas změnit dráhu oběhu, aby se mohly zaměřit na nové cíle. To se děje tak, že ty satelity zažehnou své manévrovací trysky a tím vypotřebují velkou část ze svých skrovných zásob hydrazinového paliva. Před válkou si americká armáda uvědomila, že z pohledu nákladů bude efektivnější umístit na oběžnou dráhu stanici na doplňování paliva, než pořád nahoru posílat lety s posádkou. Právě tam se uplatnilo ASTRO. Upravili jsme ho tak, aby z něj mohlo palivo získávat i pár dalších satelitů, tedy civilní modely, které potřebovaly občasné doplnění paliva, aby mohly narovnat svoji upadající oběžnou dráhu. Byla to úžasná mašinka: opravdový šetřič času. Takových technických vymožeností jsme tam nahoře měli spousty. Měli jsme „Canadarm“, takovou metr a půl vysokou robotickou píďalku, která prováděla nezbytnou údržbu na vnějším plášti stanice. Byl tam také „Boba“, virtuálně ovládaný robonaut, kterého jsme vybavili tryskami, aby mohl pracovat jak kolem stanice, tak i dál od ní, na satelitech. Taky jsme měli takový menší arzenál pé-es-áček (PSA: Personal Satellite Assistance, tedy osobní satelitní asistence.), takových malých volně se pohybujících robůtků, jež se tvarem i velikostí podobaly grepu. Všechny tyto úžasné technické věcičky byly navrženy z toho důvodu, aby nám usnadňovaly práci. Kéž by nefungovaly tak skvěle…

Vždycky jsme měli tak den nebo dva, kdy jsme neměli co na práci. Člověk mohl spát, cvičit, číst si znova ty samé knížky, poslouchat Rádio svobodná Země nebo hudbu, kterou jsme si s sebou přinesli (pořád a pořád a pořád dokola). Ani nevím, kolikrát jsem poslouchal tu písničku od skupiny Redgum… Jmenovala se „God help me, I was only nineteen“. Byla to oblíbená písnička mého táty, připomínala mu službu ve Vietnamu. Modlil jsem se, aby mu a mámě všechen ten vojenský výcvik, kterého se mu dostalo, pomohl přežít. Neslyšel jsem o něm nebo o komkoliv jiném z Oz od té doby, co se vláda přesunula do Tasmánie. Chtěl jsem věřit, že jsou v pořádku, ale pohled na to, co se dělo na Zemi – což většina z nás ve chvílích volna dělávala – ničilo téměř všechnu naději.

Říká se, že během studené války dokázaly americké špionážní satelity přečíst výtisk Pravdy v rukách sovětského občana. Nevím, jestli je to úplně pravda. Neznám technické specifikace vybavení z té doby. Ale mohu vám říct, že ty moderní satelity, jejichž signál jsme pirátsky dostávali – byly schopné vidět, jak se trhají svaly a praskají kosti. Ze rtů obětí jste mohl odečíst volání o smilování, mohl jste vidět barvu jejich vyvalených očí, když naposledy vydechly. Mohl jste přesně určit moment, kdy červená krev zhnědla a jak taková krvavá skvrna vypadá na betonu v Londýně nebo na bělostném písku na Cape Cod.

Nad tím, co ty špionážní satelity budou sledovat, jsme neměli žádnou kontrolu. Cíle pozorování byly určovány armádou Spojených států. Viděl jsem spousty bitev – Čongqing, Yonkers; pozorovali jsme oddíl indických pěšáků, kteří se snažili zachránit civilisty, uvězněné na stadionu Ambedkar v Dillí, načež se oni sami dostali do pasti a museli se stáhnout do Gándhího parku. Viděl jsem, jak je jejich velitel zformoval do čtverce stejného, jako používali Britové za své koloniální nadvlády. Fungovalo to, tedy alespoň nějakou dobu. To bylo na sledování záběrů ze špionážních satelitů frustrující: mohl jste se jen dívat, neslyšel jste zvuk. Nevěděli jsme, jestli Indům dochází munice, jen jsme viděli, jak je zetka začínají obkličovat. Nad jejich hlavami jsme uviděli vrtulník a sledovali, jak velitel diskutuje se svými podřízenými. Nevěděli jsme, že to byl generál Rádž-Singh, ani jsme vlastně netušili, kdo generál Rádž-Singh byl. Ty kritické hlasy na toho muže vůbec neposlouchejte, není pravda, že když začalo jít do tuhého, tak se srabsky vypařil. My jsme to všechno viděli. On chtěl bojovat, ale jeden z jeho lidí mu dal ránu pažbou své zbraně do obličeje. Když ho táhli do toho čekajícího vrtulníku, vůbec o sobě nevěděl. Byl to strašný pocit, vidět to všechno tak zblízka, a přesto nemít možnost cokoliv udělat.

Měli jsme vlastní pozorovací vybavení, jak civilní průzkumné „ptáky“, tak vlastní vybavení na stanici. Záběry, které nám dávaly, nebyly ani z poloviny tak silné, jako ty, co jsme měli od vojenských satelitů, což ovšem neměnilo nic na tom, že byly pořád děsivě čisté. Právě ony nám umožnily poprvé vidět ty obrovské hordy nemrtvých ve střední Asii a na amerických Velkých planinách. Byly to opravdu masy, táhnoucí se celé kilometry; tak nějak musely kdysi vypadat stáda amerických bizonů.

Sledovali jsme i evakuaci Japonska a doslova jsme žasli nad jejím rozsahem. Stovky lodí, tisícovky malých člunů. Ani jsme nepočítali, kolik helikoptér létalo tam a zpět mezi tou flotilou a střechami domů, nebo kolik tryskových dopravních letadel odletělo na sever na Kamčatku.

Byli jsme první, kdo objevil zombie díry, ty jámy, které vyhrabávali nemrtví, když se hnali za zvířaty, která měla své nory pod zemí. Nejprve jsme si mysleli, že se jedná o ojedinělé případy, ale pak jsme si všimli, že se to šíří po celém světě; občas se v blízkosti jednoho objevil další. Na jihu Anglie bylo takové pole – řekl bych, že tam muselo žít spoustu králíků – které bylo jako řešeto; spoustu děr nejrůznější velikosti a hloubky. Kolem spousty z nich byly obrovské tmavé fleky. Ačkoliv jsme nemohli zaostřit blíže, byli jsme si jisti tím, že se jedná o krev. Pro mě osobně to byl děsivý příklad toho, jak jsou ty zrůdy odhodlané. Vypadaly, že vůbec nemyslí, že se řídí jen čistě biologickým instinktem. Jednou jsem v Namibské poušti viděl zetko, které po čemsi šlo, nejspíš po krtkovi. Krtek se zahrabal hluboko do svahu duny. Jak se ten nemrtvý hnal po tom krtkovi a hrabal hlouběji, písek se sypal do jámy, kterou vyhrabal. Ale ta stvůra nepřestala hrabat, vůbec na to nereagovala, jen prostě dál hrabala. Sledoval jsem ji pět dní, pět dní rozmazaného obrazu zetka, které hrabalo a hrabalo. A pak jednoho rána prostě přestalo, vstalo a odšouralo se pryč, jako kdyby se nic nestalo. Muselo ztratit stopu toho krtka. Dobře pro něj.

Ale navzdory vší technice, kterou jsme měli, nic nemělo tak silný účinek jako pohled pouhým okem. Pohled průzory na naši křehkou malou biosféru. Stačí pohled na tu kolosální ekologickou devastaci planety a člověku dojde, proč celé moderní ekologické hnutí odstartovalo s americkým vesmírným programem. Bylo vidět nesčetně požárů, a to nemluvím jen o budovách, lesích nebo třeba o ropných vrtech, které hořely úplně mimo lidskou kontrolu – ti pitomí Saudové se do toho pustili a udělali to (Dodnes není známo, proč saúdská královská rodina nařídila zapálit své ropné vrty.) – ale i o táborových ohních; musela jich na Zemi planout aspoň miliarda, takové malinkaté oranžové tečky, pokrývající planetu tam, kde dříve bývalo elektrické osvětlení. Každý den, každou noc to vypadalo, že hoří celá Země. Dokonce jsme ani nebyli schopni odhadnout podíl popela v atmosféře, ale domnívali jsme se, že ho tam bylo tolik, jako kdyby mezi Spojenými státy a Sovětským svazem vypukla taková menší jaderná výměna názorů, a to do toho neshrnuji skutečnou jadernou krizi mezi Íránem a Pákistánem. I tu jsme sledovali a zaznamenali, záblesky a ohně, ze kterých jsem měl mžitky před očima ještě několik dalších dnů. Na Zemi padal nukleární podzim, a ta hnědo-šedá deka byla den ode dne silnější.

Bylo to, jako by se člověk díval na nějakou cizí planetu nebo na Zemi za posledního masového vymírání. Konvenční optika se kvůli tomu mraku stala nakonec nepoužitelnou a nám na pozorování zůstaly jen termální a radarové senzory. Přirozená tvář Země zmizela za karikaturou základních barev. Právě díky jednomu takovému systému, byl to senzor Aster na satelitu Terra, jsme viděli, jak se prolomila hráz přehrady Tři soutěsky.

Z ní se vylilo zhruba deset trilionů galonů vody, nesoucí trosky, nánosy bahna, kameny, stromy, auta, domy a samotné kusy hráze o velikosti domu! Bylo to jako živé, takový hnědý a bílý drak, jenž se hnal do Východočínského moře. Když jen pomyslím na ty lidi, kteří byli tam, kde voda tekla… uvěznění v zabarikádovaných domech bez možnosti před tou přílivovou vlnou uprchnout, protože venku před jejich dveřmi stála zetka. Nikdo neví, kolik tu noc zemřelo lidí. Dokonce ještě dnes nacházejí těla.

(Kostnaté prsty na jedné ruce se sevřou v pěst, prsty na té druhé zmáčknou tlačítko automatické aplikace léků.)

Když si jen vzpomenu na to, jak se čínské vedení snažilo vysvětlit… Četl jste někdy přepis proslovu čínského prezidenta? My jsme se na to dívali, signál jsme ukradli z jejich Sinosatu II. Nazval to „nepředvídatelnou tragédií“. Opravdu? Nepředvídatelná? Cožpak oni nevěděli, že tu přehradu postavili na aktivním tektonickém zlomu? Cožpak bylo nepředvídatelné, že váha obrovské vodní nádrže už v minulosti způsobila zemětřesení (Je potvrzeno, že přehrada Katse Dam v africkém Lesothu od svého dokončení v roce 1995 způsobila několik otřesů půdy.) a že měsíce před tím, než byla přehrada Tři soutěsky dokončena, bylo v jejích základech zaznamenáno několik prasklin?

Nazval to „neštěstí, kterému nešlo zabránit“. Zmetek. Měli dost vojáků na to, aby vedli otevřenou válku v téměř každém větším městě, ale nemohli obětovat pár dopravních policistů na to, aby je ochránili před katastrofou, která se musela stát? Cožpak si nikdo neuvědomil, jaké důsledky bude mít, když Číňané opustí jak seismologické stanice včasné výstrahy před zemětřesením, tak také kontrolní stanoviště nouzových přepadů? A pak ještě udělají to, že zničehonic obrátí a začnou tvrdit, že udělali vše, co bylo v jejich silách, aby přehradu uchránili, a že když se ta katastrofa stala, chrabré jednotky lidově-demokratické armády položily při její obraně životy. No, já osobně jsem přehradu Tři soutěsky sledoval celý rok, než se ta havárie stala, a jediné vojáky lidově-demokratické armády, kteří tam položili život, jsem viděl dlouho, dlouho před tím, než se to stalo. Cožpak si mysleli, že jim jejich lidé sežerou takovou bohapustou lež? Cožpak opravdu počítali s tím, že nevypukne otevřené povstání?

Dva týdny po začátku revoluce jsme zachytili první a jediný signál čínské vesmírné stanice Jang Liwei. Ta byla jedinou další lodí s lidskou posádkou na oběžné dráze, ale s tím úžasným mistrovským dílem, jako byla naše loď, se vůbec nedala srovnat. Byla to spíš taková lajdácký udělaná slepenina z modulů Šen-žou a palivových nádrží Long March, pospojovaných dokupy tak, že vypadala jako nějaká obří verze starého amerického Skylabu.

Snažili jsme se s nimi spojit celé měsíce. Ani jsme si dokonce nebyli jisti, zda tam je nějaká osádka. Vše, co jsme měli, byla nahraná zpráva v perfektní hong-kongské angličtině; prý jsme se měli držet dál, jinak proti nám bude použito „smrtící síly“. Taková šílená škoda! Mohli jsme spolupracovat, vyměňovat si zásoby, odborné a technické znalosti. Kdo ví, co bychom dokázali, kdybychom se jenom vykašlali na politiku a spojili své síly jako lidé.

Byli jsme přesvědčeni, že na té stanici vůbec nikdy nebyli žádní lidé a že to varování ohledně „smrtící síly“ bylo jen takovou lstí. Těžko jsme mohli být více překvapení, když jsme na naší vysílačce (International Space Station je vybavená civilní vysílačkou, jež původně měla sloužit k relacím mezi posádkou a dětmi ve školách.) zachytili ten signál. Byl to živý lidský hlas, unavený, vyděšený. Po pár sekundách zmlkl. Víc jsem nepotřeboval – vlezl jsem do Verna a zamířil na Jang.

Sotva se přede mnou Jang objevila, bylo mi jasné, že oběžná dráha stanice se dramaticky změnila. Když jsem přiletěl blíže, hned jsem viděl proč – ze záchranné únikové kapsle byl odstřelen poklop, a protože kapsle byla stále ještě spojená s primární přetlakovou komorou, celá stanice během chviličky ztratila přetlak. Z bezpečnostních důvodů jsem požádal o povolení ke spojení. Odpověď jsem ale nedostal. Když jsem přišel na palubu, viděl jsem, že ačkoliv byla stanice dost velká na to, aby v ní mohla být osádka čítající klidně sedm, osm mužů, byla vybavená přespávacími prostory a osobní výstrojí pro dva lidi. Stanice Jang byla doslova plná zásob pro případ nouze – našel jsem tam tolik jídla, vody a kyslíkových svíček, že by to vystačilo přinejmenším na pět let. Zpočátku mi však vůbec nedocházelo, proč tomu tak bylo. Na palubě nebylo žádné vědecké ani špionážní vybavení. Skoro to vypadalo, jako kdyby čínská vláda ty dva poslala do vesmíru jen proto, aby v něm byli. Po patnácti minutách jsem našel první z několika náloží. Ta vesmírná stanice nebyla ničím jiným než obřím Orbitálním negačním modulem. Pokud ty nálože měly vybuchnout, trosky z vesmírné stanice o čtyřech stech metrických tunách by nejen poškodily či zničily jakoukoliv jinou obíhající loď, ale také by způsobily, že po několik dalších let ze Země nevzlétla jediná vesmírná raketa. Byla to politika „Sežehnutého vesmíru“, tedy „pokud ho nemůžeme mít my, nebude ho mít ani nikdo jiný“.

Všechny systémy na palubě Jangu pořád ještě fungovaly. Nedošlo tam k požáru, žádným škodám na konstrukci lodi, prostě jsem neviděl nic co by mohlo způsobit tu nehodu s poklopem záchranného modulu – než jsem našel mrtvolu osamělého taikonauta. V ruce stále ještě svíral madlo západky poklopu, na sobě přetlakový záchranný skafandr, jehož obličejová část byla roztříštěná kulkou. Řekl bych, že ten, kdo střílel, si létá ve vesmíru… Věřím tomu, že revoluce, která probíhala v Číně, se neomezovala jen na Zemi a že ten muž, který odpálil poklop, nám rovněž poslal ten kratičký, rychle přerušený signál. Jeho kolega musel zůstat věrný staré gardě. Možná pan Loajální dostal příkaz odpálit ty nálože. Žaj – to jméno jsem si přečetl na věcech, které mu patřily – tak Žaj se pokusil odpálit svého kámoše do vesmíru a při tom schytal kulku do obličeje. Mám pocit, že to je dobrý příběh. Tedy tak na to alespoň budu vzpomínat.

A díky tomu všemu jste mohli tam nahoře vydržet tak dlouho? Díky tomu, že jste využili zásob, které jste našli na Jangu?

(Na znamení souhlasu zvedne palec.)

Vykuchali jsme každý centimetr lodi, abychom tak získali náhradní díly a materiál. Hrozně jsme chtěli spojit obě stanice dohromady, ale bohužel jsme pro takový podnik neměli ani nástroje, ani dost lidí. Možná jsme mohli použít záchranný modul k návratu na zem. Měl tepelný štít a místo pro tři lidi. Bylo to opravdu velmi lákavé. Ale oběžná dráha lodi se každou chvílí hroutila víc a víc, takže jsme se museli rozhodnout. Hned. Návrat se zásobami na ISS nebo odlet zpět na Zem. Jak jsme se rozhodli, to už víte.

Než jsme Jang konečně opustili, uložili jsme našeho přítele Žaje k poslednímu odpočinku. Připoutali jsme jeho tělo na lehátko, jeho osobní výbavu odnesli na ISS, a když Jang začala hořet v zemské atmosféře pronesli jsme pár slov na jeho počest. Věděli jsme, že klidně mohl být ten loajalista a ne rebel, nicméně ať už to bylo jakkoliv, jeho činy nám umožnily přežít. Na oběžné dráze jsme zůstali ještě další tři roky, tři roky, které by bez těch všech zásob z čínského Jangu nebyly vůbec možné.

Myslím, že jednou z největších ironií té války je, že posádka, která nás přišla vystřídat, přiletěla lodí, jejímž majitelem byla soukromá osoba. SpacecraftThree se jmenovala, a byla původně navržená pro předválečný vesmírný turismus. Pilotoval ji chlápek v kovbojském klobouku s širokánským americkým úsměvem plným sebevědomí.

(Pokusí se co nejlépe napodobit texaský přízvuk.)

„Neobjednal si tady někdo odvoz?“

(Zasměje se, pak sebou škubne a znovu zmáčkne tlačítko automatické aplikace léků.)

Občas se mě někdo zeptá, jestli litujeme toho, že jsme tam nahoře zůstali. Nemůžu mluvit za ostatní. Oba ale na smrtelné posteli řekli, že by to udělali znovu. Jak bych mohl nesouhlasit? Nelituju rehabilitací, které následovaly po našem návratu, kdy jsem opět zjišťoval, že mám v těle kosti a vzpomněl jsem si na to, k čemu nám vlastně dal Pán Bůh nohy. Nelituji toho, že jsem byl vystaven obrovským dávkám kosmické radiace, všech těch nechráněných vycházek mimo loď, ani všeho toho času uvnitř nedostatečně chráněné ISS. Nelituju ani toho tady. (Ukáže na nemocniční pokoj a všechny ty stroje, připojené k jeho tělu.) To bylo naše rozhodnutí a já jsem moc rád, že to, že jsme tam nahoře zůstali; nakonec nebylo marné, tedy to si alespoň myslím. Na syna horníka z opálových dolů v Andamooce to není špatné.

(Tři dny po tomto rozhovoru Terry Knox zemřel.)

ANCUD, ISLA GRANDE DE CHILOE, CHILE

(Přestože se oficiálním hlavním městem Chile opět stalo Santiago, tento bývalý uprchlický tábor stále zůstává ekonomickým a kulturním centrem země. Ernesto Oiguin svůj dům, stojící na pláži poloostrova Peninsula de Lacuy, nazývá domovem, přestože po většinu roku je kvůli svým povinnostem velitele obchodní lodi na moři.)

Historické knihy tomu říkají „Honolulská konference“, ale ve skutečnosti by pravým jménem měla být „Saratožská konference“, protože nic jiného jsme neměli možnost spatřit. Čtrnáct dní jsme strávili v přecpaných kajutách a vlhkých, nevětraných chodbách. USS Saratoga: letadlová loď, z provozu vyřazený vrak, plavidlo, na kterém našli útočiště uprchlíci a nakonec plovoucí hlavní stan Spojených národů. Tím vším USS Saratoga byla.

Tu událost by ani neměli nazývat konferencí. Spíše než cokoliv jiného to bylo přepadení. Měli jsme si vyměňovat zkušenosti s bojovou taktikou a technologie. Každý byl natěšený na metodu opevněných dálnic, kterou vymysleli Britové, a ta byla skoro tak vzrušující jako živá ukázka Mkunga Lalem. (Mkunga Lalem: Úhoř a meč, úplně první druh bojového umění, uplatňovaný proti zombie.) Také se očekávalo, že se pokusíme do jisté míry obnovit mezinárodní obchod. To byl můj úkol; konkrétně se jednalo o integraci zbytků našeho loďstva do nové mezinárodní konvojové struktury. Vůbec jsem nevěděl, co od času stráveného na palubě Super Sáry očekávat. A nemyslím si, že na ní bylo jediného člověka, který očekával to, co se ve skutečnosti událo.

První den konference jsme se všichni sešli na zahájení. Bylo mi horko, byl jsem utahaný jako kotě a modlil se k Bohu, abychom mohli přejít k věci bez všech těch únavných proslovů. A tu náhle povstal americky velvyslanec a celý svět se se skřípěním zastavil.

Bylo na čase přejít do protiútoku, oznámil všem; prý že máme vylézt zpoza svých dobře zabezpečených obranných linií a začít znovu získávat na svou stranu svá zamořená území. Nejprve jsem si myslel, že má na mysli izolované operace: zajištění více ostrovů, vhodných k osídlení, nebo možná znovuotevření oblastí kolem Suezského průplavu. Moje domněnka však nežila dlouho. Velvyslanec se velmi jasně vyjádřil v tom smyslu, že se rozhodně nemá jednat o sérii menších taktických nájezdů. –

Spojené státy hodlaly přejít do permanentní ofenzívy, jít každý den dál a dál, dokud – tak zněla jeho slova – „každý kousíček nebude vydrhnut a očištěn, a bude-li to nutné, třeba i smeten z povrchu zemského.“ Možná si myslel, že když vykrade Churchilla, dodá svému projevu emocionální naléhavost. Nedodal. Namísto toho v místnosti spontánně propukla polemika.

Jedna strana se ptala, proč bychom proboha měli riskovat další životy a zbytečně přijít byť jen o jediného člověka, když jediné, co stačilo udělat, bylo zůstat v bezpečí, v klidu sedět a nechat, ať náš nepřítel prostě a jednoduše shnije. Cožpak se to už nedělo? Cožpak první případy nakažených nevykazovaly známky pokročilého rozkladu? Čas byl na naší straně, ne na jejich. Proč nenechat na přírodě, aby všechnu práci udělala za nás?

Druhá strana proti tomu namítala, že ne všichni nemrtví hnili. Co ty pozdější případy, ti, kteří stále ještě byli silní a „zdraví“? Vždyť by stačil jeden jediný a celý ten mor vypukne od začátku! A co ti, kteří se potulují po zemích ležících nad sněžnou čárou? Jak dlouho budeme muset čekat, až shnijí? Desetiletí? Staletí? Měli by vůbec uprchlíci z těchto zemí nějakou šanci na návrat do svých domovů?

A tehdy se to zvrhlo v nechutnost. Mnoho chladnějších zemí bylo součástí toho, čemu jste říkávali „Starý svět“. Jeden delegát z předválečné „rozvojové země“ poněkud ostře zmínil, že to je možná jejich trest za všechno to znásilňování a drancování „nebohých jižních zemí“. Řekl, že možná, kdyby se „bílá nadvláda“ musela vypořádávat se svými vlastními problémy, pak by invaze nemrtvých mohla umožnit zbytku světa, aby se rozvinul „bez imperialistické intervence“. Třeba oživlé mrtvoly světu nepřinesly jen zkázu a devastaci. Možná nakonec přinesou světu spravedlnost v budoucnosti. Můj lid nemá gringos ze severu zrovna v lásce a moje rodina pod Pinochetem trpěla dost na to, aby takové nepřátelství mohlo být v osobní rovině, ale v určitém momentě musí soukromé emoce ustoupit objektivním faktům. Jak mohl mluvit o „bílé nadvládě“, když nejdynamičtějšími předválečnými ekonomikami na světě byla Čína a Indie a největší válečnou ekonomikou byla bezpochyby Kuba? Jak mohl nazývat chladnější země severním problémem, když takové obrovské množství lidi sotva přežívalo v Himálajích nebo v Andách, v mé vlastní zemi? Ne, ten člověk a ti, kteří s ním souhlasili, nemluvili o spravedlnosti v budoucnosti. Jen chtěli pomstu za minulost.

(Povzdechne si.)

Ani po tom všem, čím jsme si prošli, jsme nebyli schopni vytáhnout své hlavy ze svých vlastních zadků, ani jsme nebyli s to dát pryč ruce z hrdel těch kolem nás.

Stál jsem vedle jakési delegátky z Ruska a snažil jsem se jí zabránit v tom, aby přelezla své sedadlo, když jsme zaslechli hlas dalšího Američana. Byl to jejich prezident. Ten muž nekřičel, nesnažil se zjednat si pořádek a uklidnit rozhýřený dav. Prostě mluvil tím klidným, pevným tónem, který od té doby podle mě neměl žádný jiný prezident nebo světový politik. Dokonce svým „kolegům delegátům“ poděkoval za jejich „cenné názory“ a připustil, že z čistě vojenského pohledu neexistoval důvod, abychom „pokoušeli své štěstí“. Ve válce s nemrtvými jsme se dostali do mrtvého bodu a je možné, že budoucí generace třeba budou schopny opět osídlit planetu, aniž by se tím vystavovaly vážnému nebezpečí. Ano, naše defenzivní strategie zachránily lidstvo, ale zachránily ducha lidstva?

Oživlé mrtvoly nám vzaly víc než jen zemi a naše milované. Okradly nás o sebedůvěru jako planetě dominující formy života. Stali jsme se šokovaným, zlomeným živočišným druhem, dohnaným na pokraj vyhubení a vděčným jen za to, že zítřek možná přinese méně utrpení, než ho máme dnes. Mělo toto být dědictvím, které tu zanecháme svým dětem, ten strach a pochybování o sobě samotných, které tu nebylo od té doby, co se naši opičí předkové hrbili v korunách nejvyšších stromů? Jaký svět budou znovu budovat? A vybudují vůbec něco? Jak budou moci růst a rozvíjet se s vědomím, že nebylo v jejich silách získat zpět svoji budoucnost? A co když v budoucnosti dojde k dalšímu vzestupu oživlých mrtvol? Povstanou naši potomci, aby se s nimi utkali v bitvě, nebo se jen odhodlají k pokorné kapitulaci a akceptují to, co budou chápat jako své vyhubení, jež není možno odvrátit? Už jen pro tento jediný důvod jsme se měli pokusit znovu získat svoji planetu. Museli jsme nám samotným dokázat, že to zvládneme, a zanechat zde tento důkaz jako největší pomník této války. Dlouhá, přetěžká cesta zpět k člověčenství nebo regresivní nuda kdysi slavných primátů. To bylo naší volbou, a to rozhodnutí bylo nutné udělat hned.

Typický Norteamericano, míří ke hvězdám a přitom je zadkem pořád ještě v bahně. Myslím, že kdyby to byl nějaký gringo film, uviděl byste nějakého idiota, který vstane ze sedačky a začne pomalu tleskat, k němu by se přidali další a pak byste viděl, jak se někomu koulí slza po tváři nebo nějakou podobnou zinscenovanou sračku. Všichni ztichli. Nikdo se ani nehnul. Prezident oznámil, že odpoledne bude pauza na to, abychom všichni zvážili jeho návrh, a že se znovu sejdeme za soumraku a budeme volit.

Jako námořní atašé jsem se volby účastnit nemohl. A zatímco náš velvyslanec rozhodoval o osudu našeho milovaného Chile, já jsem neměl nic jiného na práci, než si užívat západu slunce nad Tichým oceánem. Posadil jsem se na vzletovou palubu, namáčknul se mezi větrné mlýny a solární panely a chytal lelky se svými protějšky z Francie a Jihoafrické republiky. Snažili jsme se nemluvit o tom, proč jsme tam byli, hledajíce jakékoliv společné téma, jež by bylo co nejvíce vzdálené válce, ve které jsme byli. Zdálo se, že víno bylo v tomto ohledu dobré téma. Náhoda tomu chtěla, že každý z nás žil poblíž vinic, pracoval na nich nebo měl rodinu, která svůj život s vínem spojila: Aconcagua, Stellenboch a Bordeaux. To byly body, které nás pojily, a stejně jako všechno ostatní, nás přivedly zpět na téma válka.

Aconcagua byla zničená, spálena na prach během katastrofálních pokusů, které naše země prováděla s napalmem. Na vinicích Stellenboch teď rostly obyčejné hospodářské plodiny nutné k přežití – tím, jak bylo obyvatelstvo blízko hladovění, bylo pěstování vína považováno za luxus. Bordeaux bylo celé zamořené, nemrtví dupali po tamější půdě stejně jako ve většině kontinentální Francie. Velitel Emile Renard byl morbidně optimistický. Kdo ví, řekl, co živiny z jejich mrtvol udělají s půdou vinic? Třeba se díky nim chuť vína z Bordeaux zlepší, tedy až ho získají zpět – pokud ho vůbec získají zpět. Slunce se právě začalo namáčet do oceánu, když Renard zničehonic něco vylovil ze svého batohu, láhev Chateau La tour, ročník 1964. Nemohli jsme uvěřit vlastním očím. Ročník 64 bylo neuvěřitelně vzácné archivní víno. Čistě náhodou měly ten rok vinice rekordní výnosy, takže bylo rozhodnuto, že se místo tradičního začátku září bude sklízet ke konci srpna. Ale září toho roku bylo poznamenáno silnými, zničujícími dešti, jež zaplavily ostatní vinice a tak se stalo, že z Chateau Latour se stalo něco jako Svatý grál. Láhev v Renardových rukou mohla být poslední svého druhu, byla perfektním symbolem světa, který už možná nikdy neuvidíme. Představovala jedinou osobní věc, kterou se mu podařilo za evakuace zachránit. Nosil ji s sebou všude a šetřil si ji na… vždy, nejspíš, protože to vypadalo, že další archivní víno už nebude nikdy vyrobeno. Ale teď, po tom proslovu toho Yankee prezidenta…

(Bezděčně si olízne rty, jako by ochutnával vzpomínky.)

To věčné cestování tomu vínu neudělalo moc dobře a plastové kelímky tomu nepomohly už vůbec. Bylo nám to ale jedno. Vychutnávali jsme si každý doušek.

A ohledně výsledků volby jste si byl jistý?

Bylo mi jasné, že nebude jednomyslná, a měl jsem sakra pravdu. Sedmnáct volilo „Ne“ a jedenatřicet „se zdrželo“. Ale aspoň že ti, co volili proti, byli ochotni nést dlouhodobé následky svého rozhodnutí… a také že nesli. Když si uvědomíte, že nové OSN sestávalo pouze z dvaasedmdesáti delegátů, podpora byla dost slabá. Ne že by to nám třem amatérským „sommeliérům“ nebylo jedno. Pro nás, naše země, naše děti bylo rozhodnuto: zaútočíme.

TOTÁLNÍ VÁLKA

NA PALUBĚ MAURA ALTIERIHO, KILOMETR NAD VAALAJARVI, FINSKO

(Jsem v BIC, Bojovém informačním centru, evropské odpovědi na obrovskou velitelskou a kontrolní vzducholoď D-29 americké armády. Vedle mě stojí generál D’Ambrosia. Posádka tiše pracuje u svých zářících monitorů. Občas někdo z nich promluví do mikrofonu náhlavní soupravy, pár zašeptaných, rychlých slov ve francouzštině, němčině, španělštině nebo italštině. Generál se nakloní nad stůl s virtuální mapou a sleduje operace na zemi z pohledu, který je nejblíže tomu, jak asi vidí svět Bůh.)

„Útok“ – když jsem to slovo uslyšel poprvé, pomyslel jsem si „a do prdele“. Překvapuje vás to?

(Než stačím odpovědět.)

Samozřejmě, že vás to překvapuje. Pravděpodobně jste očekával, že „lampasáci“ budou reagovat nadšeně, že uslyšíte takové ty silácké kecy typu „chytněte je pod krkem a nakopejte jim prdele.“

(Zavrtí hlavou.)

Nevím, kde se vzal ten stereotyp, že generálové jsou jakousi vojenskou obdobou drsného, přihlouplého středoškolského trenéra amerického fotbalu. Možná s tím přišel Hollywood nebo třeba civilní noviny, možná si za to můžeme sami tím, že jsme nechali ty nanicovaté, sebestředné klauny – všechny ty MacArthury, Halseye a Curtisy E. LeMaye – takový obrázek o generálech před veřejností vytvořit. Jde o to, že takové je povědomí o těch v uniformě; a jako takové je zcela nesprávné a nepravdivé. Z toho, že bych měl vést armádu do útoku, jsem byl vyděšený k smrti, a tím spíše, že já tam dole nasazovat krk sám nebudu. Já jsem jenom měl posílat na smrt vojáky a tohle bylo to, proti čemu jsem měl jít.

(Otočí se k monitoru na protější stěně, kývne na operátora a na obrazovce se objeví válečná mapa kontinentálních Spojených států.)

Dvě stě milionů zombie. (Bylo potvrzeno, že tento číselný údaj obsahuje přinejmenším pětadvacet milionů přeměněných uprchlíků z Latinské Ameriky, kteří byli zabiti, když se snažili dosáhnout kanadských hranic.) Dokáže si takové číslo vůbec někdo představit, natož aby si představil, že by s ním mohl bojovat? Alespoň že jsme v tu dobu už věděli, co stojí proti nám, když k tomu však přidáte všechny zkušenosti, všechny informace, které jsme získali o jejich původu, jejich fyziologii, jejich slabinách a silných stránkách, motivech a mentalitě, dostanete výsledek, který hovořil o opravdu velmi mizerných vyhlídkách na vítězství.

Manuál války, který píšeme od té doby, co jeden opičák vlepil facku druhému, byl v této situaci úplně k ničemu. Museli jsme napsat úplně nový.

Všechny armády, ať už jsou mechanizované nebo jde o horské gerilové jednotky, jsou omezeny třemi základními věcmi: musíte je vycvičit, nakrmit a vést. Vycvičeny musí být v tom smyslu, že potřebujete živé lidi, jinak nemáte armádu; když říkám, že musí být nakrmeny, tak tím myslím i to, že jakmile máte nějakou armádu, musíte ji zásobovat. A musí být i vedeny, tedy bez ohledu na možný stupeň decentralizace takové armády se mezi nimi musí najít někdo, kdo bude mít dost autority na to, aby řekl „za mnou“. Vycvičit, nakrmit a vést; a žádná z těchto základních věcí se na oživlé mrtvoly nevztahovala.

Četl jste Na západní frontě klid? Remarque v té knížce perfektně vykreslil obraz „vyprazdňujícího se“ Německa, čímž mám na mysli to, že ke konci války v Německu docházeli vojáci. Můžete falšovat údaje a fakta, posílat na frontu starce nebo malé kluky, ale nakonec stejně dosáhnete dna… pokud se tedy nestane to, že pokaždé, když zabijete svého nepřítele, tak neobživne a nepřidá se na vaši stranu. A takto fungovala zetka – oslabovala naše řady a tím posilovala ty své! A fungovalo to jen jednosměrně – když se nakazí člověk, stane se z něj zombie. Když však zabijete zombie, stane se z něj mrtvola. My jsme vlastně slábli, zatímco oni byli silnější a silnější.

Všechny lidské armády potřebují zásobovat. Ne tak armáda nemrtvých. Zombie nepotřebují jídlo, náboje, palivo, ba dokonce nepotřebují ani vodu k pití nebo vzduch, aby mohli dýchat! Neexistovaly žádné zásobovací trasy, které byste mohl přerušit, žádné sklady, které byste mohl ničit. Nebylo možné je prostě jenom obklíčit a nechat je vyhladovět nebo je jen tak nechat s tím, že dříve či později to zabalí. Zavřete jich sto do místnosti, a když ji otevřete třeba až za čtyři roky, budou pořád stejně nebezpeční!

Je ironií, že jediným způsobem, jak můžete zabít zombie, je zničit jeho mozek. Ironie z toho důvodu, že nemrtví jako skupina nemají žádný společný mozek, o kterém by se dalo hovořit. Nemají velitele, nemají žádný systém velení, nikterak mezi sebou nekomunikují, nespolupracují. Nemají prezidenta, kterého byste mohl zabít, nemají žádný velitelský bunkr, který byste mohl s chirurgickou přesností vyhodit do vzduchu. Každý zombie je samostatnou, soběstačnou a automatizovanou jednotkou, což je přesně to, čím by se dal celý ten konflikt stručně vyjádřit.

Určitě jste slyšel výraz „totální válka“; v učebnicích dějepisu je to dost běžný termín. V každé generaci se dá najít nějaký hňup, který má plnou hubu keců o tom, jak jeho lid svému nepříteli vyhlásil „totální válku“, a že každý muž, žena a dítě jeho národa věnuje každičkou sekundu svého života vítězství. To je blbost ze dvou prostých důvodů. Zaprvé, žádná země nebo skupina není nikdy na sto procent oddaná válce; prostě to není fyzicky možné. Můžete třeba mít vysoký procentuální podíl lidí oddaných válce, lidí, kteří budou pracovat dlouho a do úmoru, ale budou to všichni a pořád? A co simulanti nebo ti, kteří jsou proti? Nebo ti nemocní, zranění, velmi staří nebo naopak velmi mladí? A co když zrovna spíte, jíte, sprchujete se nebo třeba sedíte na záchodě? To sedíte na záchodě kvůli vítězství?

To je první důvod, proč je totální válka pro lidi nemožná. Druhým důvodem je, že všechny národy mají své hranice, za které nepůjdou. Mohou tam sice být jedinci, kteří jsou ochotni obětovat životy; a ti mohou dokonce tvořit i relativně vysoký podíl populace, ale ta populace jako celek nakonec někdy dosáhne emocionálního a fyziologického kritického bodu, kdy to už nepůjde dál. Japoncům k dosažení tohoto bodu stačily americké atomové bomby. Vietnamci by toho bodu možná dosáhli, kdybychom jim tam taky nějakou hodili, (Má se za to, že několik členů amerického vojenského establišmentu otevřeně podporovalo použití termonukleárních zbraní ve válce ve Vietnamu.) ale díky Bohu se naše vůle zlomila ještě před tím, než k tomu mohlo dojít. Takový je charakter lidského válčení – jedna strana se snaží zatlačit druhou za hranici, kdy už není možno snášet utrpení, a jakkoliv můžeme rádi mluvit o totální válce, ta hranice vždy existuje… pokud zrovna nebojujete proti oživlým mrtvolám.

Poprvé v historii před námi stál nepřítel, který aktivně vedl totální válku. Pro něj neexistují žádné hranice nebo limity, za které nepůjdou. Nikdy nebudou vyjednávat, nikdy se nevzdají. Budou bojovat do samotného konce, protože na rozdíl od nás je každý z nich puzen k tomu, aby sežral vše živé na tomto světě, a to neustále, každou sekundu. Tak takový nepřítel na nás čekal za Skalistými horami. Takovou válku jsme museli vést.

DENVER, COLORADO, SPOJENÉ STÁTY AMERICKÉ

(U Wainiů jsme právě dovečeřeli. Allison, Toddova žena, v pokoji nad námi pomáhá jejich synovi Addisonovi s domácím úkolem. Todd a já jsme v kuchyní a umýváme nádobí.)

Bylo to, jak kdybyste se vrátil v čase. Teda myslím tu novou armádu. Nijak zvlášť se vod tý, ve který jsem bojoval a málem chcíp u Yonkers, nelišila. Už jsme ale nebyli mechanizovaní – žádný tanky, žádný děla, pásáky, dokonce ani žádní Bradlíci. (Tank M2 Bradley.) Ty furt ještě byly v rezervě, nebo se předělávaly pro chvíli, kdy začneme zpátky dobývat města. Vlastně ne, jediný, co jsme měli a co mělo kola, byly Humvee a M stojedenáct sedmičky ASV (M stojedenáct sedmička: obrněný transportér Cadillac Gauge M1117 Armored Security Vehicle.), ve kterejch se vozilo střelivo a materiál. My jsme vždycky šli pěšky vedle nich, pochodovali v řadě, přesně jak na těch starejch obrázkách z občanský války. Často se mluvilo o „Modré“ proti „Šedé“, a to hlavně kvůli barvě kůže zetek a odstínu novejch BDU. S kamuflážníma schématama se už nikdo neotravoval; no taky jakej by to mělo smysl? A k té modré – řek bych, že tehdá to byla ta nejlevnější barva, kterou měli. Samotná uniforma BDU vypadala tak trochu jak kombinéza týmů SWAT. (Special Weapons and Tactics, speciální jednotky policejních oddělení v USA. (pozn. překladatele)) Byla lehká, pohodlná a prošitá kevlarem, teda myslím, že to byl kevlar (Chemické složení armádních bojových uniforem BDU je stále tajné.), ty vlákna, který měly chránit před pokousáním. Jako příslušenství se k nim dodávaly rukavice a kukla, která ti zakryla celej obličej. Tohle příslušenství pozdějš, když jsme se dostali do měst, kde docházelo k bojům zblízka, zachránilo spousty životů.

Všechno, co jsme měli, vypadalo tak trochu jakoby retro. Loba, který jsme fasovali, vypadaly jak něco z – já nevím, Pána prstenů? Standardní příkaz byl používat Lobo jen v případě nutnosti, ale věř mi, že my jsme je dělali nutnejma hodně často. Prostě člověk z toho měl dobrej pocit, víš, když pořádně máchl tím tvrdým kusancem oceli. Lobo z toho dělalo osobní záležitost, dávalo člověku pocit síly. Cejtil jsi, jak ta lebka praskla, parádní pocit, jak kdyby sis bral zpátky svůj život, chápeš? Ale teda ne, že by mi vadilo zmáčknout spoušť.

Naší primární zbraní byla standardní pěchotní puška SIR. Její pažba a tělo byly ze dřeva, díky čemuž vypadala jak z druhé světové války; řekl bych, že kompozit bylo tehdy složitý vyrábět ve velkým. Nejsem si jistej, z čeho SIR vycházela. Slyšel jsem, že to byla upravená kopie ákáčka. Taky jsem slyšel, že to měla bejt očesaná verze XM osmičky, která podle plánů armády měla bejt útočná zbraň nové generace. Dokonce jsem slyšel, že SIR byla vymyšlená, otestovaná a poprvé vyrobená během oblíhání Hero City a plány na ni byly pak předaný do Honolulu. Upřímně řečeno vo tom nic nevím a je mi to jedno. Možná byla blbá v tom, že hodně kopala a byl to jenom poloautomat, ale byla neskutečně přesná a nikdy, za žádnejch okolností se nezasekla! Moh jsi ji tahat bahnem, nechat ji válet se v písku, moh jsi ji hodit do slané vody a nechat ji tam pár dní. Ať už jsi s tímhle zlatíčkem dělal cokoliv, nikdy tě nenechala ve štychu.

Jedinou vychytávkou a vylepšením, který se k ní dodávalo, byl konverzní kit z náhradních dílů, pažby a doplňkovejch zásobníků různejch délek. Dala se z ní udělat ostřelovačka, puška na střední vzdálenost, karabina pro boj zblízka, a to všechno v cukuletu, páč jediný, cos musel udělat, bylo akorát sáhnout dozadu do báglu. Taky měla bodák, takovej malej výklopnej hrot, dlouhej nějakejch pětadvacet čísel, kterej jsi moh použít, když nebylo možný se rozmáchnout Lobem. Vždycky jsme ohledně toho vtipkovali: „Bacha, ať s tím někomu nevypíchneš voko.“ No samozřejmě že těch vypíchlejch vočí byly hromady. SIR byla velmi dobrá i pro boj zblízka, a to i bez bodáku, a když jsi k ní přidal ty další serepetičky, který z ní dělaly tak skvělou flintu, není se čemu divit, že jsme o níuctivě mluvili jako o „sirovi“.

Naším hlavním střelivem bylo NATO 5.56. „Červenáčci“ jsme jim říkali; náboje, který měly pyrotechnicky spouštěnou výbušnou směs. Super věc. Když ten náboj prorazil lebku zetka, roztříštil se a jeho částečky usmažily mozek. Žádný riziko, že by se infikovaná šedá kůra mozková rozstříkla po okolí, žádná nutnost dělat velký a nehospodárný táboráky. Když pak měl člověk službu na SB, (SB: sanitarizace bojiště.) dokonce ani nemusel mrtvolám zetek odřezávat hlavy a až pak je pohřbívat. Stačilo jen vykopat ďouru a do ní hodit celý tělo.

Jo, byla to nová armáda, a to se týkalo všeho, včetně lidí. Náborový metody se změnily a bejt vojákem teď znamenalo něco úplně jinýho. Pořád tam byly ty stejný starý požadavky – fyzická odolnost a výdrž, duševní způsobilost, motivace a disciplína k tomu, aby člověk zvládl složitý úkoly v extrémních podmínkách – ale to všechno bylo prd v porovnání s tím, co představoval z-šok a pokud jsi ho nebyl s to ustát. Viděl jsem spoustu dobrejch kámošů, kteří to pod tím tlakem zapíchli. Někteří z nich zkolabovali, někteří obrátili svoji zbraň proti sobě, jiní na svoje kámoše. Nemělo to však nic společnýho s odvahou nebo s něčím takovým. Jednou se mi do ruky dostala příručka pro přežití pro britský SAS. Psalo se tam o osobnosti „válečníka“, jak by tvoje rodina měla být emocionálně a finančně stabilní a dokonce i to, že jako děcko neměly člena SAS přitahovat holky.

(Odfrkne si.)

Tyhle příručky…

(Udělá pohyb rukou, jako by masturboval.)

Ale ty nový tváře, ty mohly bejt úplně vodevšad; moh to bejt tvůj soused, tvoje tetička, ten podivnej učitel, co přišel na záskok za ženskou, co šla na mateřskou, nebo ten tlustej, línej flákač z dopravního inspektorátu. Prostě kdokoliv od bývalýho pojišťováka až po týpka, kterej byl na sto procent Michael Stipe, ačkoliv jsem ho nikdy nepřiměl k tomu, aby mi tu moji domněnku potvrdil. Mám za to, že to všechno dávalo smysl: ten, kdo to nezvládal a kdo se v tom nenaučil chodit, by se v první řadě nikdy ne dostal takhle daleko. V jistým ohledu byl každej z nás už tehdá veterán.

Moje kámoška z bitev, sestra Montoyová, dvaapadesátiletá paní, která bejvala řádovou sestrou – teda ona jí nejspíš pořád byla – dokázala devět dní bránit třídu nedělní školy, a to neměla nic jinýho, než dvoumetrovej železnej svícen. Nevím, jak se jí podařilo odtáhnout ten její bágl ze shromaždiště v Needles až do kontaktního bodu kousek od Hope v Novém Mexiku, ale ona to zvládla, a aniž by si na něco stěžovala.

Hope. Nekecám. To město se fakt jmenovalo Hope. (Hope – v překladu „Naděje“. (pozn. překladatele))

Říká se, že velení si to město vybralo kvůli terénu kolem něj – před ním byla otevřená pláň pouště, za ním hory. Tvrdili, že je to perfektní místo pro otevřený souboj a že jméno toho města s tím nemá nic společnýho. Jasně…

Velení vopravdu hodně chtělo, aby tahle testovací operace proběhla hladce a bez problémů. Mělo jít o první větší pozemní bitvu od Yonkers. A právě tehdy, víš, se sešla dohromady spousta různejch věcí.

Zlom?

Jo, myslím, že jo. Všichni ti noví lidi, nový vybavení, novej výcvik a novej plán – všechno se tak nějak mělo v tomhle prvním velkým začátku prolnout a smísit.

Po cestě jsme narazili na pár zetek. Psi je vyčenichali a psovodi je puškama s tlumiči sejmuli. Nechtěli jsme jich na sebe nalákat příliš mnoho, dokud jsme nebyli připravení. Chtěli jsme, aby se to celý odehrálo podle našich not.

Začali jsme sázet naši „zahrádku“: řadu dřevěnejch kůlů, který byly polepený řvavě oranžovou reflexní páskou a stály od sebe ve vzdálenosti deseti metrů. Ty fungovaly jako označení vzdálenosti a ukazovaly nám, kam přesně vynulovat mířidla. Někteří z nás taky dostali za úkol nějaký lehčí práce, jako zlikvidovat křoviny nebo vyskládat bedny se střelivem.

Zbytku, co neměl nic na práci, nezbylo, než jenom čekat, možná se něčeho nadlábnout, doplnit si camelbaky (Camelbak: vodní rezervoár s hadičkou vedoucí k ústům, umístěný v batohu. (pozn. překladatele)) nebo si eventuálně zalízt do spacáku, teda pokud vůbec bylo možný usnout. Od Yonkers jsme se toho hodně naučili. Velení chtělo, abysme byli vodpočatí. Problémem ovšem bylo, že vodpočívání dávalo spoustu času na přemejšlení.

Viděl jsi ten film, co vo nás natočil Elliot? Ta scéna u ohně, jak vojáci vedou takovej ten vtipnej rozhovor, vyprávěj si různý příhody a sní o budoucnosti, dokonce je tam nějakej kluk s harmonikou. Kámo, tak takhle to vůbec nebylo. Především to ve skutečnosti bylo kolem poledne, takže žádný vohýnky, žádná harmonika pod hvězdama a všichni byli fakt zticha. Ale i tak bylo člověku jasný, že všichni kolem něj přemýšlej: „Co tady do prdele děláme?“ Tohle byla teďka země zetek, a co se mě týkalo, mohly si ji klidně nechat. Všichni jsme měli za sebou všechny ty povzbuzující nalejvárenský kecy o „budoucnosti ducha lidstva“. Prezidentův proslov jsme viděli bůhví kolikrát, ale prezident tu s náma v té zpropadené zemi zetek nebyl. Za Skalistejma to bylo dobrý, všichni jsme se měli fajn. Tak co jsme do prdele dělali tady?

Kolem jedné odpoledne začaly vřískat vysílačky; psovodi hlásili, že jejich hafani maj kontakt. Zkontrolovali jsme zbraně, nabili je, vodjistili a zaujali svoje místa na palebné linii.

Ta byla těžištěm celý naší nový bojový doktríny – stejně jako se vším jsme se i s ní vrátili do historie. Vytvořili jsme linii vo dvou řadách: jedna byla aktivní, druhá rezervní. Ta rezervní tam byla pro případ, že by někdo vepředu potřeboval dobít zbraň, měla zajišťovat, že v tý první řadě budou střílet všichni. Teoreticky vzato v případě, že všichni budou buďto střílet nebo nabíjet, jsme měli být schopni sundávat zetka tak dlouho, dokud by nám vydržela munice.

Uslyšeli jsme štěkot, psi je táhli k nám. Na horizontu jsme uviděli první zetka, byly jich stovky. Začal jsem se třást, ačkoliv to rozhodně nebylo poprvé, co jsem od Yonkers stál proti zombíkům – účastnil jsem se „čistících“ operací v LA. Odsloužil jsem si svoje ve Skalistejch, když slunko rozpustilo sníh a led v průsmycích. A pokaždý jsem měl tuhle silnou třesavku.

Psovodi si přivolali psy, kteří zaběhli za naše linie, a my jsme přešli do našeho Primárního lákacího režimu. V tu dobu už každá armáda měla svůj vlastní. Briti vyhrávali na dudy, Číňani troubili na polnice, Jihoafričani mlátili assegajema (Assegai: multifunkční nástroj z oceli, pojmenovaný po tradičním krátkém kopí národa Zulu.) do svejch pušek a do toho vyřvávali ty svoje válečný písně. My jsme měli Iron Maiden. A pěkně tvrdý. No musím říct, že já osobně jsem metalu nikdy neholdoval. Já měl rád takový ty klasický rockový věci a Hendrixova „Driving South“ byla to nejtvrdší, co jsem ještě snesl. Ale musím se přiznat, že když jsem tam tak v tom větru, co vanul od pouště, stál a v hrudi mi duněl maidenovskej „The Trooper“, chytil jsem to i já. PLR tam nebylo ku prospěchu zetkům. Mělo nás vybudit, vyhecovat nás, psychologicky nám pomoct shodit ze zetek takovou tu auru hrůzy nebo jak to říct, co kolem sebe šířily a co jsme možná měli v sobě. Briti tomu říkaj „pořádně se nakrknout“. A zhruba v ten moment, co Dickinson začal hulákat: „As you plunge into a certain death“ (A když takhle jdeš vstříc jisté smrti. (pozn. překladatele)), byl jsem napumpovanej jak feťákova žíla, moje SIR nabitá a připravená, voči přilepený na té zvětšující se hordě, co se k nám blížila. Byl jsem celej v takovým tom stavu, kdy ti jde hlavou „Tak poďte, zetka, jdeme kurva na to!“

Těsně před tím, než se zetka přiblížily k prvnímu kůlu, začala hudba utichat. Velitelé čet zařvali „Přední řada, připravit!“ a první řada poklekla. Pak přišel rozkaz „Zamířit!“ a pak, když jsme všichni zadrželi dech a hudba definitivně umlkla, jsme uslyšeli „PAL!“

Přední řada se zavlnila, ozval se rachot, jako když spustí SAW v plně automatickém režimu a před náma popadaly všechny zetka, který se dostaly za první značku. Měli jsme přísnej rozkaz sejmout jenom ty, kteří přejdou první značku. A pak počkat na další. Tohle jsme cvičili celý měsíce. Teď už to byl ryzí instinkt. Sestra Montoyová zvedla svoji zbraň nad hlavu, což bylo znamení, že má prázdnej zásobník. Vyměnili jsme si místa; vodjistil jsem a zamířil na první cíl. Byla noček (Noček: zkrácené označení pro „nováčky“, tedy zombie, kteří se přeměnili po Velké panice), nemohla bejt mrtvá dýl jak rok. Z napjatý kůže na hlavě jí v chuchvalcích visely špinavý blonďatý vlasy. Z vybledlýho černýho trička s nápisem G IS FOR GANGSTA jí čouhalo nafouklý břicho. Zamířil jsem mezi ty její vpadlý, mléčně modrý voči… no hele, víš, ten jejich jakoby zakalenej pohled není ani tak o jejich vočích samotnejch; můžou za to ty malinkatý škrábance od prachu na jejich povrchu. Jsou jich tisíce. Zetka si totiž netvoří slzy. Když jsem zmáčkl spoušť, ty poškrábaný, dětsky modrý voči hleděly přímo na mě. Střela ji srazila nazad a z díry v jejím čele se vyvalila pára. Nadechl jsem se, zamířil na další cíl a bylo to. Byl jsem v tom.

Doktrína říká, že by se mělo vystřelit každou sekundu. Pomalu, pravidelně, mechanicky.

(Začne luskat prsty.)

Na střelnici jsme to cvičili s metronomem, instruktoři nám vždycky říkali, že „voni nespěchaj, tak proč spěcháte vy?“ Byl to způsob, jak se udržovat v klidu, jak držet rytmus. Museli jsme být pomalí a robotičtí jako oni. „Šup se zetkem do hajzlu“, takhle to říkali a přízvuk byl na „šup“ a „do“.

(Luskání jeho prstů je dokonale rytmické.)

Vystřílet zásobník, přehodit se, nabít zbraň, cucnout si trochu z camelbaku, vzít si zásobníky od „sandlerů“.

Sandlerů?

Jo doplňovací týmy, tahle speciální záložní jednotka neměla na práci nic jinýho, než že se starala, aby nám nikdy nedošly náboje. Člověk měl totiž u sebe jen určitej počet zásobníků a doplnit každej zásobník by trvalo strašně moc času. Sandleři běhali po linii tam a zpátky, sbírali prázdný zásobníky, doplňovali je z beden se střelivem a pak je předávali každýmu, kdo potřeboval. Proč sandleři? Říká se, že když armáda začala cvičit jednotky DT, jeden z těch kluků, co tam byli, začal imitovat Adama Sandlera ve filmu „Vodonoš“. Vodonoš – Střelonoš, tak to prej vzniklo. Důstojníci z toho označení nebyli zrovna moc odvázaní, ale détéčka ho zbožňovaly. Sandleři zachraňovali životy, byli nadrilovaní tak, že to připomínalo balet. Řekl bych, že ten den a tu noc nebyl mezi náma jedinej, kterýmu by chyběl třeba jenom jeden jedinej náboj…

Tu noc?

Voni prostě chodili jeden za druhým, plně ve zřetězeným zástupu.

A to je mohutný útok?

Víc než to. Jakmile tě uvidí jedno zetko, vyrazí po tobě a začne mručet. O kousek dál to jeho mručení uslyší další zetko a půjde za ním, přičemž samo začne mručet, a tak je to i s dalším zetkem, který je kousek dál od toho před ním a tak dál. Ty jo, člověče, pokud se to v dané oblasti zetkama jenom hemží a pokud ten řetězec není někde přerušenej, tak k sobě tímhle způsobem můžeš natáhnout zetka až bůhví z jaké vzdálenosti, třeba až kilometry od tvý pozice. A to mluvíme jen o případě, že jde jedno za druhým. Představ si, že jsou kousek od sebe skupinky, čítající deset zetek, sto, tisíc…

Těla se pak začnou hromadit na sebe a tak vytvoří umělou palisádu u prvního kůlu, takovej val z mrtvol, kterej je každou minutou vyšší a vyšší. My jsme tak vlastně stavěli pevnost z nemrtvejch, teda teď už mrtvejch, a tím jsme se dostali do situace, kdy stačilo trefit hlavu, která vykoukla nad hranu toho valu. Velení s tímhle počítalo. Postavili takovou jakoby věž s periskopem, (Bojové pozorovací stanoviště M43.) díky který měli důstojníci přehled vo tom, co se děje za valem. Kromě toho dostávali v reálným čase informace ze satelitů a průzkumnejch prostředků, ačkoliv my vojáci jsme o tom co voni viděj, neměli ani tucha. Land Warrior už byl v tý době u ledu, takže jediný, co jsme museli dělat, bylo soustředit se na to, co jsme měli před sebou.

Začali jsme dostávat hlášení o kontaktech v nejrůznějších směrech; buďto chodili kolem toho valu, táhli se k nám z křídel nebo dokonce i zezadu. Velení s tím opět počítalo a nařídilo nám vytvořit RS.

RS? Myslíte VČ, vyztužený čtverec?

Jo, ale my jsme používali označení RS, jako „Rádž-Singh“, tuším, že to bylo po chlápkovi, co si na tuhle polozapomenutou strategii vzpomněl. Vytvořili jsme menší kompaktní čtverec, v jehož středu stály auta a další věci. My jsme byli pořád ve dvou řadách. Takhle nás vodříznout, to byl nebezpečnej risk. Teda, jo, vono to poprvé v Indii nefungovalo jenom kvůli tomu, že došlo střelivo. No i tak jsme neměli žádnou záruku, že se to nebude vopakovat i v našem případě. Co když to velení podělalo a nenabalilo s sebou dost střeliva,chu nebo co když podcenilo množství zetek, který se na nás ten den vyvalí? Tohle klidně mohlo bejt další Yonkers; teda vono by to bylo horší, protože by se vodtamtáď nedostal živej vůbec nikdo.

Ale vy jste měli střeliva dost.

Víc než dost. Auta jím byly narvaný až po střechu. Měli jsme vodu, měl nás kdo nahradit. Pokud člověk potřeboval voraz, prostě jenom zvedl flintu a jeden ze sandlerů vyskočil a zaujal jeho místo v palebný linii. Vzal sis třeba trochu I-proviantu, (I-Proviant: zkratka pro inteligentní proviant, jenž byl navržen tak, aby poskytoval maximální nutriční hodnoty.) opláchnul sis obličej, protáhl se, hodil cvrčka… Nikdo z nás by si voraz asi dobrovolně nedal, ale byly tady ty KO týmy (KO: zkratka pro „knock out“.), což byli váleční cvokaři, kteří sledovali výkonnost každýho z nás. Ti s náma byli od prvních dní na střelnici, znali nás jak podle vobličeje, tak jménem a věděli – neptej se mně jak – kdy začne stres z boje negativně ovlivňovat náš výkon. My jsme to nevěděli, teda aspoň já jsem to rozhodně nevěděl. Párkrát jsem třeba netrefil zetko přímo do hlavy, nebo jsem třeba vystřelil už za půl sekundy místo celé. A najednou jsem cítil na rameni to poklepání a to už jsem věděl, že si mám jít dát voraz. A vono to fakt fungovalo. Než bych se byl nadál, byl jsem zpátky na linii, vyčuranej, najezenej, svaly trochu odpočatější, míň křečí v rukách. To byl sakra rozdíl a každej, kdo si myslí, že by to bez těchhle pauz zvládl, by si měl zkusit, jak se mu bude dařit trefovat každou sekundu po dobu patnácti hodin střed terče, kterej nemá víc jak třicet čísel, a kterej se plouží, kymácí a všelijak hejbá.

A co v noci?

To jsme používali světlomety z aut, silný červený kužely světla, který neovlivňovaly naši schopnost vidět ve tmě. Na nočních bojích byla kromě červené barvy ze světlometů děsivá hlavně ta záře, kterou vytvoří kulka poté, co prorazí lebku zetka. Proto jsme střelivu NATO 5.56 říkali „Červenáčci“, protože pokud chemická směs na kulce nebyla namíchaná správně, hořela tak silně a jasně, že voči zetek planuly červeně. Parádní lék na zácpu, obzvlášť pozdějš, když člověk chodil na noční hlídky a ze tmy na něj huklo zetko. Ty zářící červený voči, zmražený v čase těsně před tím, než zetko padne k zemi.

(Otřese se.)

Jak jste poznali, že je po bitvě?

Jako kdy jsme přestali střílet?

(Zasměje se.)

Ne, to je vlastně dobrá otázka. Někdy kolem čtvrté ranní, nevím přesně, proud zetek začínal slábnout. Zpoza toho valu už tolik hlav nečouhalo. Důstojníci nám neřekli, že útok je už skoro u konce, ale moh jsi vidět, jak koukaj do těch svejch periskopů a mluví do vysílaček. V jejich tvářích jsi mohl vidět úlevu.

Myslím, že poslední výstřel padl těsně před rozedněním. A po něm jsme prostě jenom čekali na první světlo.

Bylo to tak trochu děsivý, pozorovat slunce, jak stoupá nad ty kopce mrtvejch těl všude kolem nás. Byli jsme jima úplně zavalení, kolem nás byla taková prstencovitá zeď z těl, vysoká aspoň tak šest metrů a široká přinejmenším třicet. Nejsem si jistej tím, kolik jsme jich ten den zabili, ale statistiky se dycky liší v závislosti na tom, vod koho je máš.

Abysme se z toho prstence mrtvol vůbec dostali pryč, musely přijet Humvee s radlicema a udělat nám cestičku. Sem tam se objevilo nějaký živý zetko, nějakej vopozdilec nebo pomalej lenoch nebo takovej, co se snažil vylízt přes svoje mrtvý kámoše, uklouzl a spadl na hromadu mezi ně. Začali vylejzat, když jsme se pustili do pohřbívání těch mrtvol. A to byl jedinej moment, kdy přišel na řadu Seňor Lobo.

Aspoň jsme tam ale nemuseli zůstávat na SB práce. Na úklid měli v záloze jinou jednotku. Řek bych, že velitelům došlo, že za jeden den toho na nás bylo až až. Vodpochodovali jsme pětadvacet kiláků na východ, utábořili se a postavili hlídkový věže a obranný zdi Concertainer. (Obranná zeď Concertainer: dutá prefabrikovaná bariéra z kevlaru, naplněná zeminou nebo sutí.) Byl jsem úplně hotovej. Nevzpomínám si na chemickou sprchu, na to, že jsem vodevzdal výstroj k dezinfekci, nevzpomínám si ani na to, jak jsem k dezinfekci vodevzdával svoji zbraň: ani jednou se nezasekla, v celý jednotce. Ani si nevzpomínám, jak jsem se zaplul do spacáku.

Nechali nás chrnět tak dlouho, jak jsme chtěli. To vod nich bylo milý. Nakonec mě probudily hlasy; lidi zívali, smáli se, povídali si. Byla tam úplně jiná atmosféra než přede dvěma dny. Vo sto vosumdesát stupňů jiná. Fakt nedokážu říct, co jsem cítil; možná to bylo něco v tom smyslu, jak vo tom mluvil náš prezident, něco jako „znovu získat svoji budoucnost“. Jen jsem věděl, že se cejtím dobře, líp, než jsem se cejtil celou válku. Věděl jsem, že to bude dlouhá, sakra tvrdá štreka. Bylo mi jasný, že tažení přes Ameriku právě začíná, ale hej, bylo to přesně, jak říkal tu první noc náš prezident. Konečně to byl začátek konce.

AINSWORTH, NEBRASKA, SPOJENÉ STÁTY AMERICKÉ

(Darnell Hackworth je plachý muž, jenž mluví tichým, jemným hlasem. Společně se svou ženou vedou útulek pro čtyřnohé veterány z armádních oddílů Jednotek Ψ. Před deseti lety bylo takové útulky možno najít téměř v každém státě unie. Nyní je tento ainsworthský útulek jediným, který neskončil svoji činnost.)

Nikdy jim nebyly přiznány jejich zásluhy, to je můj názor. V jedné hezké dětské knížečce je příběh Daxe, ale ten je dosti zjednodušující a je jen o jednom dalmatinovi, který pomohl osiřelému dítěti najít cestu do bezpečí. „Dax“ ani nebyl armádní pes a pomoc ztraceným dětem představovala jen zlomeček toho, čím vším psi přispěli k našemu vítězství.

Psi se nejprve používali pro „třídění“, což spočívalo v tom, že očichávali zraněné, aby se zjistilo, kdo je nakažený a kdo ne. Většina zemí prostě jenom kopírovala izraelskou metodu, kdy se nechali lidé projít kolem klecí se psy. Vždycky museli být v klecích, jinak by mohli zaútočit buď na dotyčnou osobu, na jiného psa nebo dokonce svého psovoda. Těchto případů bylo na začátku války spousta, psi se chovali jako neřízené střely. Bylo jedno, jestli šlo o policejní psy nebo vojenské. Byl to jejich instinkt, ten nedobrovolný, téměř genetický děs. Prostě záležitost boje nebo útěku; a tihle psi byli cvičení na boj. Spousta psovodů přišla o prsty, ruce nebo skončila s prokousnutým hrdlem. Ty psy z toho nemůžete vinit. Ten jejich instinkt, to ve své podstatě bylo to, na co Izraelci spoléhali a právě ten instinkt nejspíš zachránil miliony životů.

Byl to úžasný program, ale zas na druhou stranu je nutno říci, že pro něj byl vhodný jen zlomek psů. A zatímco Izraelci a po nich mnoho dalších zemí se pouze snažili využít toho instinktivního děsu psů, my jsme se domnívali, že bychom ho mohli začlenit do pravidelného výcviku. A proč by ne? My sami jsme se to naučili a jsme opravdu na o tolik vyšším stupni vývoje?

Celé to bylo o výcviku. Muselo se začít už od štěněte; i ti nejdisciplinovanější předváleční veteráni byli kolem zombií ostří jako břitva, úplně z nich šíleli a šli po nich. Štěňata, která přišla na svět po krizi, se už prakticky rodila se schopností vycítit nemrtvé. Bylo to prostě ve vzduchu. My jsme to cítit nemohli, bylo to jen pár molekul, takové zasvěcení na podvědomé úrovni. Tím nechci samozřejmě říci, že to z každého narozeného štěněte dělalo automaticky zabijáka a válečníka. Počáteční „odvod“ štěňat do armády byl prvním a tím nejdůležitějším krokem: vzal jste pár štěňat, náhodně vybranou skupinku, nebo třeba i celý vrh a dal jste je do místnosti, která byla přepažená drátěným pletivem. Štěňata na jedné straně, zetko na druhé. Na reakci jste nemusel čekat dlouho. První skupině jsme říkali „béčka“, to byli ti pejsci, co v přítomnosti zetek začali kňučet a výt. Ti tu svoji schopnost ztratili. To „áčka“, to byli úplně jiní divoši. Ti ze zetka nespustili oči, a to byl pro nás klíč. Tato štěňata se postavila proti zetku, vycenila zuby a začala vrčet; bylo to takové hluboké vrčení, které jako by říkalo: „Drž se ode mě kurva zpátky!“ Tito psi se dokázali ovládat a to byl základ našeho programu.

Nicméně to, že se dokázali ovládat, neznamenalo, že jsme je mohli ovládat my. Základní výcvik byl velmi podobný standardnímu předválečnému výcviku. Byli schopni zvládnout fyzický trénink? Dokázali poslouchat příkazy? Měli takovou inteligenci a disciplínu, aby se z nich stali psí vojáci? Nebylo to nic jednoduchého a podíl „odpadlíků“ dosahoval šedesáti procent. Nebylo výjimkou, že se cvičený pes těžce zranil nebo třeba i zabil. Spousta lidí to dnes označuje za nehumánní, ačkoliv jak se zdá, tak k psovodům tito lidé stejné sympatie nechovají. Jo, my jsme to taky museli zvládnout, stejně jako ti psi, a to od prvního dne v přijímači až po těch deset extra týdnů PIV. (PIV: pokročilý individuální výcvik.) Byl to drsný výcvik, a obzvláště výcvik se živým nepřítelem. Víte o tom, že my jsme byli první, kdo zetka používal v polním výcviku, že jsme s tím začali ještě dříve než pěchota, než speciální jednotky, ba dokonce ještě dříve než letectvo ve Willow Creek? To byl jediný způsob, jak opravdu poznat, jestli to zvládnete, a to jak jako jedinec, tak jako tým.

Jak jinak byste je mohl posílat na tolik různých misí? Psi fungovali jako návnady, to byli ti, kteří se proslavili v bitvě u Hope. Docela jednoduchá záležitost: váš parťák najde zetko a pak ho navede na vaši palebnou pozici. Psi, nasazení v prvních misích, bývali rychlí – naběhli na zetko, zaštěkali a pak pelášili směrem k palebným liniím. Později však už byli klidnější, víc v pohodě. Naučili se postavit pár metrů od zetka, pomalu couvat a tím dosáhli toho, že na sebe nalákali maximální počet cílů. Tímhle způsobem vlastně dávali příkazy.

Pak jsme měli rušičky. Řekněme, že jste připravoval palebnou linii, ale nechtěl jste, aby se zetka objevila příliš brzy. Váš psí parťák obešel zamořenou oblast a začal štěkat na jejím vzdáleném konci. Tato strategie fungovala v mnoha bitvách a otevřela prostor pro taktiku „Lemmingů“.

Během Denverské ofenzívy jsme narazili na budovu, kde bylo omylem zamčeno několik stovek uprchlíků společně s nakaženými, a ti teď byli přeměnění na zetka. Než však naši kluci mohli vlétnout na vchod, jeden ze psů sám měl takový nápad, že vyběhl na střechu budovy na protější straně ulice a tam začal štěkat, aby nalákal zetka do vyšších pater. Fungovalo to skvěle. Zetka vylezla na střechu, uviděla svoji kořist, vyrazila po ní a samozřejmě jak švestky popadala na ulici. Po Denveru byla tato Lemming taktika okamžitě přijata jako oficiální strategie boje se zetky. Pěchota ji dokonce používala i v případech, kdy neměla k dispozici psy. Nebylo neobvyklé vidět vojáka, jak stojí na střeše budovy a huláká směrem k zamořené budově naproti.

Nicméně primárním a nejběžnějším úkolem všech Jednotek Ψ byla průzkumná činnost, a to jak VO, tak i DH. VO je Vyčištění oblasti a je záležitostí běžných jednotek, stejně jako konvenční boj. Právě tady se výcvik opravdu vyplácel. Nejenže byli psi schopni zetko ucítit na kilometry daleko, ale také zvuky, které vydávali, vám vždycky prozradily, co můžete očekávat. Z výšky tónu, jakým psi vrčeli, a z frekvence jejich štěkotu jste mohl poznat úplně všechno, co jste potřeboval. Občas, když bylo nutné být zticha, fungoval stejně dobře i jazyk psího těla. Stačilo se jen podívat na to, jak moc byl pes nahrbený, nebo na to, jak v něm kypí zloba. Po několika misích dokázal každý schopný psovod – a my jsme ani jiné neměli – přečíst každý signál svého psího partnera. Průzkumní psi, kteří třeba našli nemrtvého zpola ponořeného pod vodou nebo vyčenichali takového, který přišel o nohy a válel se v trávě, zachránili spousty životů. Nesčetněkrát za námi osobně přišli vojáci, aby nám poděkovali za to, že naši psi objevili skryté zetko, kvůli kterému by pěšáci mohli třeba přijít o nohu.

DH, to byly dálkové hlídky. To váš parťák prováděl průzkum daleko před vašimi liniemi, někdy dokonce cestoval celé dny, aby zamořenou oblast prozkoumal. V takových případech měl na sobě takový speciální postroječek s videokamerou a GPS navigací, díky nimž jste měl dokonalý přehled o počtu vašich nepřátel a jejich přesné pozici. Stačilo pak jen vzít existující mapu, srovnat ji s daty získanými od psa a zanést do ní přesné souřadnice pozice zetek, získané z GPS na postroji. Řekl bych, že po technické stránce to bylo neskutečně vymakané, mít v reálném čase informace; tak to bývalo před válkou. Velení tyhle parádičky zbožňovalo. Já ne; vždycky jsem měl strach o svého partnera. Nedokážu vyjádřit, jak strašně stresující to bylo, stát v klimatizované místnosti plné počítačů, být v bezpečí, v pohodlí a naprosto bezmocný. Pozdější postroje byly vybaveny i rádiovým přijímačem, takže psovod mohl psovi dávat příkazy nebo nebo přinejmenším zrušit misi. Já jsem s nimi ale nikdy nepracoval, na práci s nimi totiž týmy musely být cvičeny od samého začátku. Nebylo možné stáhnout zkušeného psa a začít ho cvičit na něco nového Starého psa prostě novým kouskům nenaučíte. Promiňte, to byl hloupý vtip. Takových jsem od těch pitomců zpravodajců slýchal hromady, když jsem stál za nimi a oni čuměli na ten přiblblý monitor a v duchu se mazlili svými novými „technologickými průzkumnými prostředky“. Mysleli si bůhví jak nejsou vtipní. Opravdu sranda mít jako přezdívku písmena TPP, zkratku, která v hantýrce mezi vojáky znamenala také „tuhej při příjezdu“.

(Zavrtí hlavou.)

Prostě jsem tam musel stát a sledovat na obrazovce to, co vidí můj parťák, který se plazil třeba lesem, močálem nebo městem, a mohl se tak akorát dloubat v nose. Města, ta byla to nejhorší. To byla specialita mého týmu. Psí město. Slyšel jste o něm někdy?

Myslíte Ψ školu pro boj v zastavěných oblastech?

Přesně tak, skutečné město: Mitchell v Oregonu. Neprodyšně uzavřené, opuštěné a pořád plné aktivních zetek. Psí město. Vlastně se mělo jmenovat Teriérov, protože většina psů, kteří se tam cvičili, byli drobní teriéři. Malí cairn teriéři a norwich teriéři, jack russellové, perfektní do sutin a zúžených prostor. Mně osobně psi v Psím městě vyhovovali. Já jsem pracoval s jezevčíky. Ze všech plemen, která jsme měli, pravé oni vynikali jako dokonalí bojovníci pro válku ve městech. Tvrdí, chytří a obzvláště trpasličí jezevčíci byli v uzavřených, úzkých prostorách jako doma. No vlastně pro to také byli vyšlechtěni, že ano: jezevčíci, tedy „psi na jezevce“, to je překlad toho, co v němčině znamená „dachshund“. Proto vypadají jako párek v rohlíku; to proto, aby mohli lovit v hlubokých a úzkých jezevcích norách. Je zřejmé, že to, jak byli vyšlechtěni, z nich dělá perfektní psy do potrubí a pro boj v městském prostředí, kde je nutno se plazit. Jejich hlavní výhodou byla jejich schopnost projít trubkou, větrací šachtou, mezi zdmi, aniž by ztratili hlavu.

(Najednou jsme přerušeni. Jako na zavolanou se k Darnellově boku přikulhá fenka. Je očividně stará, má bílý čumák a na uších a ocase má lysiny, jak jí vypadala srst. K fence.)

Ahoj maličká.

(Darnell ji opatrně zvedne k sobě a položí si ji na klín. Je malinkatá, nebude mít víc než tři a půl, čtyři kilogramy. Ačkoliv má určité znaky, které napovídají, že jde o hladkosrstého trpasličího jezevčíka, je malinko kratší, než je pro toto plemeno standardní. K fence.)

Daří se nám, Maze? Jak se cítíme, dobrý? (Ke mně.) Její plné jméno je Maisey, ale my jsme jí tak nikdy neříkali. „Maze,“ (Maze: bludiště, labyrint, spleť. (pozn. překladatele)) to se k jezevčíkovi hodí, nemyslíte?

(Jednou rukou jí začne masírovat zadní nožky a druhou ji drbe a hladí pod krkem. Maze k němu zvedne svoje mléčné oči. Olízne mu dlaň.)

Čistokrevní psi byli úplně k ničemu. Neurotičtí, samý zdravotní problém, prostě vše, co byste čekali od zvířete, které bylo šlechtěno čistě jen pro jeho estetické vlastnosti. Ta nová generace,…

(ukáže na čubičku ve svém klíně)

… to byli vždycky kříženečci čehokoliv, co by zlepšilo jak jejich fyzickou konstituci, tak podpořilo jejich duševní stabilitu.

(Maze právě usnula. Darnell začne mluvit tlumeným hlasem.)

Jezevčíci byli tvrdí a procházeli extenzivním výcvikem, a to nejen jako jednotlivci, ale také ve větších skupinách, aby mohli pracovat na DH misích. Dlouhé vzdálenosti, obzvláště ve členitém, divokém terénu, byly vždycky riskantní. Riziko představovala nejen samotná zetka, ale také divocí psi. Vzpomínáte si, jak ostří a nebezpeční byli? Všichni ti mazlíčci a toulaví psi, kteří zdegenerovali do smeček zabijáků? Vždycky pro nás byli starost, obvykle se přesouvali v oblastech s nízkým stupněm zamoření a pokaždé se sháněli po něčem k snědku. Před tím, než jsme začali používat eskortní psy, jsme museli spoustu takových DH misí předčasně ukončit.

(Opět ukáže na spící fenku.)

Měla dva eskortní psy. Pongo byl kříženec rotvajlera a pitbula a Perdy… vlastně ani nevím, co byla Perdy zač, zčásti ovčák, zčásti stegosaurus. Kdybych neprošel základním výcvikem s jejich psovody, nikdy bych Maze nepustil nikam, kde by se ti dva pohybovali. Nakonec se ale ukázalo, že Pongo a Perdy byli prvotřídní eskorta. Čtrnáctkrát odehnali smečku divokých psů, dvakrát se do toho pustili opravdu pořádně. Viděl jsem, jak se Perdy vrhla na devadesátikilového mastifa a zakousla se mu do hlavy. Přes mikrofon na jejím postroji jsme pak zaslechli, jak mu praskla lebka.

Nehorší pro mě bylo dosáhnout toho, aby se Maze věnovala tomu k čemu byla vycvičena. Vždycky chtěla bojovat.

(Pohlédne dolů na fenku a usměje se.)

Perdy a Pongo byli dobří eskortní psi, pokaždé dohlédli na to, že se dostala, kam měla, počkali na ni a pak ji dovedli bezpečně domů. A dokonce po cestě dostali pár zetek.

Ale cožpak maso zetek není toxické?

Ale ano… ne, ne, ne, nikdy nekousli. To by bylo smrtelné. Na začátku války jste mohl vidět hodně mrtvých psů, leželi na zemi, nikde na sobě neměli žádné zranění, takže člověku bylo hned jasné, že hryzli do infikovaného masa. To byl jeden z důvodů, proč byl dobrý výcvik tak důležitý. Museli vědět, jak se mají bránit. Zetka mají hodně fyzických výhod, ale rovnováha mezi ně nepatří. Větší psi mohli zetku vždycky skočit mezi lopatky nebo na bedra a tak je porazit tváří na zem. Trpasličí psi je zase mohli podrazit, vlézt jim mezi nohy nebo jim skočit na koleno. Tuto variantu měla Maze vždycky nejraději, vždycky je povalila na záda!

(Fenka sebou zavrtí. K Maze.)

Jejda, promiň, maličká.

(Pohladí ji po krku. Ke mně.)

A než se zetko zvedlo, psi získali takových pět, možná deset nebo patnáct vteřin náskok.

Samozřejmě jsme měli svoje ztráty. Někteří psi spadli, něco si zlomili… Pokud byli blízko našich jednotek, psovod se k nim mohl pohodlně dostat a odnést je do bezpečí. Povětšinou se pak dokonce vraceli do aktivní služby.

A co v těch ostatních případech?

Pokud byli příliš daleko, pokud dělali návnadu nebo byli na DH misi… příliš daleko na to, aby se dali zachránit a příliš blízko k zetkům… žádali jsme o to, čemu jsme říkali Nálože milosrdenství, prostě malé bombičky připevněné k postrojům, které bychom mohli odpálit v případě, že nebyla šance na záchranu. Nikdy jsme je nedostali. „Mrhání cennými zdroji.“ Kreténi. Zbavit zraněného psího vojáka jeho utrpení, to pro ně bylo mrhání, ale udělat z něj „Fragmenty“, to jim nevadilo, nad tím uvažovali!

Promiňte?

„Fragmenty“. To bylo neoficiální označení pro program, který téměř, téměř dostal zelenou. Nějaký lampasácký idiot si někde přečetl o tom, že Rusáci za druhé světové války používali „minopsy“, které cvičili k tomu, aby s výbušninou připevněnou k zádům vběhli pod nacistické tanky. Jediný důvod, proč Ivan s tímto programem skončil, byl stejný, z jakého jsme s ním nezačali my: situace už nebyla natolik zoufalá. Do prdele, jak zoufalý musí člověk být, aby se pustil do něčeho takového?

Nikdy to nepřiznají, ale já si myslím, že to, co ten program zastavilo, byla hrozba dalšího incidentu Eckhartová. Ten jim otevřel oči. Víte o něm, ne? Seržantka Eckhartová, Bůh jí žehnej. Byla zkušený psovod, pracovala u ASS. (ASS: armádní skupina Sever.) Já sám jsem se s ní nikdy nesetkal. Její partner vnadil kousek od Little Rocku, spadl do jámy a zlomil si nohu. Dav zetek byl jen pár kroků daleko. Eckhartová chňapla po pušce, že za ním půjde. Nějaký důstojník se jí postavil do cesty a začal po ní štěkat předpisy, nařízení a nějaká připosraná odůvodnění. No a Eckhartová mu vystřílela půl zásobníku do pusy. Pak ji přemohla vojenská policie a povalila ji na zem. Slyšela všechno, co se dělo, když nemrtví obklopili jejího psího parťáka.

Co se s ní stalo?

Pověsili ji, veřejná poprava, velká věc. Chápu to, ne, opravdu tomu rozumím. Disciplína byla vším, moc a vymahatelnost práva, to bylo všechno, co nám zbylo. Ale věřte mi, že tato událost leccos změnila. Psovodům bylo dovoleno jít pro své parťáky, i kdyby tím riskovali své životy. Přestali nás považovat za aktiva, byli jsme poloaktivy. Poprvé nás armáda začala vnímat jako týmy, přestala psy vnímat jako stroje, které se dají vyměnit v případě, že se na nich něco „porouchá“. Začali sledovat statistiky psovodů, kteří to zabalili poté, co přišli o svého parťáka. Určitě víte, že jsme z celé armády měli nejvyšší podíl sebevražd. Vyšší, než měly speciální jednotky, vyšší než „pohřebáci“, a dokonce vyšší než ti magoři z China Lake. (China Lake: výzkumné zařízení, kde byly vyvíjeny nové zbraně.) V Psím městě jsem potkal psovody ze třinácti dalších zemí a všichni říkali totéž. Bylo úplně lhostejné, odkud člověk byl, z jaké kultury nebo prostředí, ty pocity byly stejné. Kdo by mohl utrpět takovou strašnou ztrátu a zůstat stejný? Každý, kdo by zůstal stejný, by se předně vůbec nestal psovodem. To nás dělalo zvláštní, jiné, ta schopnost vytvořit si tak silný svazek s tvorem, který ani není stejného druhu, jako my sami. A tatáž věc, která způsobila, že si tolik mých přátel prohnalo hlavou kulku, byla tím, proč jsme byli nejúspěšnější vojenskou jednotkou v celé zasrané americké armádě.

Ve mně to armáda uviděla na jakési opuštěné silničce kdesi ve Skalistých horách v Coloradu. Byl jsem na nohou už od té doby, co jsem utekl ze svého bytu v Atlantě; tři měsíce utíkání, schovávání, pojídání zbytků a odpadků. Měl jsem křivici, horečku, zhubl jsem na čtyřiačtyřicet kilo. Ty kluky jsem našel pod stromem. Rozdělávali oheň a za nimi ležel ten malinkatý čoklík. Packy a čumáček měl svázaný tkaničkami. Na hlavě flek zaschlé krve. Jenom tam tak ležel, skleněné oči a slabě kníkal.

Co se stalo?

Víte, upřímně řečeno, já si vůbec nepamatuju. Musel jsem jednoho zmlátit svojí baseballovou pálkou. Našli ji zlomenou na jeho rameni. Našli mě, jak sedím na tom druhém klukovi a pěstmi mu masíruji obličej. Já – čtyřiačtyřicet kilo, sám polomrtvý a snažím se z toho kluka vymlátit duši. Měl namále. Stráže z Národní gardy mě z něj musely prakticky stáhnout, přivázaly mě želízky ke kapotě auta a daly mi pár facek, abych se probral. To, na to si vzpomínám. Jeden z těch dvou, na které jsem zaútočil, si držel ruku, ten druhý se válel na zemi a krvácel. „Uklidni se, do prdele,“ povídá mi velitel gardistů. Chtěl mě vyslýchat. „Co je s tebou? Cos to udělal svým kámošům?“

„To není náš kámoš!“ začal ječet ten s tou zlomenou rukou, „to je nějakej podělanej blázen!“ A všechno, co jsem já pořád dokola říkal, bylo „Neubližujte tomu psovi! Neubližujte tomu psovi!“ Vybavuje se mi, jak se ten gardista rozesmál. „Ježišikriste,“ řekl jeden z těch dvou gardistů a podíval se na ty dva kluky. Velitel gardistů pokýval hlavou a pak se na mně podíval. „Kámo,“ obrátil se ke mně, „myslím, že pro tebe máme práci.“ A tak jsem se k tomu dostal. Někdy si najdete svoji cestu vy sám, někdy si ta cesta najde vás.

(Darnell pohladí Maze, která pootevře jedno oko. Její olysalý ocásek se zavrtí.)

A se stalo s tím psem?

Kéž bych vám mohl dát disneyovský happy end, něco ve smyslu, že se stal mým parťákem, že zachránil celý sirotčinec před požárem nebo něco na ten způsob. Ti kluci tam ho třískli kamenem, aby ho omráčili. Ušní kanálky se mu zalily nějakou tekutinou a on přestal na jedno ucho slyšet úplně, na druhé slyšel jenom částečně. Ale čenich mu pořád fungoval dobře, a když jsem mu našel domov, stal se z něj docela dobrý lovec krys. Ulovil tolik havěti, že jeho majitelé měli celou zimu co jíst. On to tak trochu disneyovský happy end je, když nad tím tak dumám, Disney s omáčkou z Myšáka Mickeyho.

(Jemně se zasměje.)

Chcete o mně něco vědět, něco bláznivého? Kdysi jsem nesnášel psy.

Opravdu?

Opovrhoval jsem jimi, těmi špinavými, smradlavými a uslintanými schránkami na parazity a červíky, kteří se člověku snažili obskočit nohu a kvůli kterým koberce smrděly jak chcanky. Bože, jak já je nenáviděl. Byl jsem jeden z těch lidí, co k vám přijdou na návštěvu a odmítnou pohladit vašeho psa. Byl jsem člověk, který si dělal legraci z lidí, kteří měli na svých stolech obrázky svých pejsků. Znáte takové ty typy, co jsou schopni vyhrožovat, že zavolají policii kvůli tomu, že váš hafan v noci štěká?

(Ukáže na sebe.)

Bydlel jsem kousek od zverimexu. Jezdil jsem kolem toho obchodu každý den do práce a pokaždé jsem žasl nad tím, jak ti sentimentální, společensky dysfunkční chudáci mohou vysolit tolik peněz za přerostlé, štěkající křečky. Během Velké paniky se kolem toho obchodu začali srocovat nemrtví. Nevím, kde byl majitel. Stáhl mříže, ale ta zvířata nechal uvnitř. Slýchal jsem je oknem do ložnice. Celý den, celou noc. Byla tam štěňátka, víte, pár týdnů staří prcci. Vyděšená malá miminka, která volala po svých mámách, po komkoliv, prosím vás, pojďte sem a pomozte nám.

Slyšel jsem je, jak umírají, jak jim docházela voda, jedno po druhém Nemrtví se dovnitř nikdy nedostali. Když jsem utíkal, pořád ještě stáli před tím obchodem. Běžel jsem kolem nich, nezastavil jsem se, abych se podíval. Co jsem mohl dělat? Byl jsem neozbrojený, neměl jsem žádný výcvik. Nemohl jsem se o ně postarat. Sotva jsem byl schopen se postarat sám o sebe. Co jsem měl dělat?… Něco.

(Maze ze spánku zakňučí. Darnell ji něžně pohladí.)

Něco jsem udělat mohl.

SIBIŘ, SVATÁ RUSKÁ ŘÍŠE

(Lidé, kteří přežívají v této chudinské čtvrti, žijí v nejnuznějších a nejprimitivnějších podmínkách. Není zde elektřina ani tekoucí voda. Chatrče stojí blízko sebe a jsou obehnány zdí ze stromů v okolí. Ta nejmenší bouda patří Otci Sergeji Ryžkovovi. Je zázrak vidět, že tento starý duchovní je stále ještě schopen vykonávat svoji práci. V jeho chůzi se odrážejí četná válečná a poválečná zranění. Když si s ním potřesu rukou, zjistím, že měl zlomené všechny prsty. Jeho pokus o úsměv odhalí, že ty zuby, které nezčernaly zubním kazem, mu někdo vyrazil už před drahně dlouhou dobou.)

Abyste porozuměl tomu, jak jsme se stali „duchovním státem“, a jak tento stát začal u muže, jako jsem já, musíte porozumět povaze toho, jak jsme vedli naši válku s nemrtvými.

Stejně jako v mnoha dalších konfliktech byl naším největším spojencem Generál Zima. Třeskutá zima, kvůli potemnělému nebi nad celou planetou drsnější a delší, nám dala čas, který jsme potřebovali, abychom naši zemi připravili na osvobození. Na rozdíl od Spojených států jsme tu naši válku bojovali na dvou frontách. Na západě byla palisáda v podobě Uralu a z jihovýchodu k nám proudily davy z Asie. Sibiř byla sice nakonec stabilizována, ale v žádném případě nebyla zcela bezpečná. Bylo u nás neuvěřitelné množství uprchlíků z Indie a Číny, spousty zmrzlých nemrtvých, kteří každé jaro roztávali, a vlastně pořád ještě roztávají. Ty zimní měsíce jsme potřebovali k tomu, abychom zreorganizovali naše síly, dali dohromady obyvatelstvo, inventář a rozdělili naše obrovské zásoby vojenského materiálu.

Neměli jsme válečnou výrobu jiných zemí. V Rusku nebylo žádné Oddělení strategických zdrojů: neměli jsme žádný průmysl kromě toho, který měl na starost sehnat dost jídla na to, aby naši lidé přežili. Co jsme však měli, bylo dědictví naší země, jež byla léta zaměřená na vojenskou produkci. Vím, že vy na Západě jste se nám vždycky kvůli této naší „pošetilosti“ smáli. „Paranoidní Ivani“ – tak jste nám říkali – „montují tanky a zbraně, zatímco jejich lidé volají po autech a másle.“ Ano, Sovětský svaz byl zaostalý a neefektivní a ano, hory vojenského vybavení přivedly naši ekonomiku k bankrotu, ale když to vlast potřebovala, právě tyto hory byly tím, co její děti zachránilo.

(Ukáže na vybledlý plakát na zdi za sebou. Je na něm strašidelný obrázek starého sovětského vojáka, který z nebe podává vděčnému mladému Rusovi obstarožní kulomet. Titulek pod ním zní „Děduška, spasiba“ – Děkuji, dědečku.)

Byl jsem kaplanem 32. motorizované pěchotní divize. Byli jsme jednotkou kategorie D: nejhorší vybavení, to nejstarší, které bylo k dispozici. Se samopaly PPSH a puškami Mosin-Nagant s ručním závěrem jsme vypadali jako kompars z nějakého filmu o Velké vlastenecké válce. Neměli jsme tu vaši parádní uniformu BDU. Nosili jsme tuniky našich dědů: hrubé, zplesnivělé uniformy z moly prožrané vlny, které nás sotva zahřály a vůbec nás nechránily před kousnutím.

Měli jsme vysokou úmrtnost; většina našich vojáků padla v bojích ve městech, především kvůli defektnímu střelivu. Ty náboje byly starší než my; některé z nich se válely v bednách, jež byly vystaveny působení přírodních živlů od té doby, co Stalin naposledy vydechl. Nikdy jste nevěděl, kdy se vám přihodí „Cugov“, kdy vaše zbraň „cvakne naprázdno“ právě v tu chvíli, kdy před vámi bude nemrtvý. To se ve dvaatřicáté motorizované pěchotní divizi stávalo velmi často.

Nebyli jsme tak precizní a organizovaní jako vaše armáda. Neměli jsme ty vaše krásné a sevřené vyztužené čtverce Rádž-Singh nebo hospodárnou bojovou doktrínu zaměřenou na „jeden výstřel, jedna mrtvola“. Bitvy, jež jsme bojovali, byly neorganizované a brutální. Zasypávali jsme nepřítele tunami nábojů z těžkých kulometů DShK, škvařili je plamenomety, pálili po nich katušami a drtili je pod pásy našich prehistorických tanků T-34. Bylo to neefektivní, neúsporné a mělo za následek zbytečně mnoho mrtvých.

Bitva u Ufy byla prvním větším konfliktem naší ofenzívy. Ona byla důvodem, proč jsme přestali chodit do měst a během zimy je začali zazdívat. V těch prvních měsících, kdy jsme se střemhlav vrhali do sutin, do kterých před tím dlouhé hodiny nemilosrdně bušilo dělostřelectvo, a probojovávali se čtvrť po čtvrti, dům po domu a místnost od místnosti, jsme dostali obrovskou lekci. Vždycky tam bylo příliš mnoho oživlých mrtvol, příliš mnoho zbraní nevystřelilo a příliš mnoho kluků bylo pokousáno.

Neměli jsme ty S (S (smrtelná, sebevražedná) pilulka: termín, kterým se označovala jakákoliv kapsle s jedem, jež ve válce se zombie představovala jednu z možností pro nakažené americké vojáky.) pilulky, jako jste měli vy. Jediný způsob, jak se s infekcí vypořádat, byla kulka. Ale kdo měl zmáčknout spoušť? Určitě ne někdo jiný. Zabít kamaráda, i když kvůli nákaze vlastně šlo o ránu z milosti, to příliš připomínalo decimace. To byla ironie toho všeho. Decimace daly naším ozbrojeným složkám sílu a disciplínu k tomu, aby udělaly vše, co jsme po nich žádali. Vše, kromě toho jediného. Požádat vojáka, nebo mu dokonce nařídit, aby zabil jiného, to byla hranice, jejíž překročení by mohlo vyvolat další vzpoury.

Nějakou dobu spočívala zodpovědnost za tyto rány z milosti na velitelích; na důstojnících a stařešinech. Horší a více devastující rozhodnutí jsme snad už ani udělat nemohli. Muset hledět do tváří těch mužů, těch kluků, za které jste byl zodpovědný, se kterými jste bojoval bok po boku, se kterými jste se dělil o chléb a deku, jimž jste zachránil život, nebo oni zachránili ten váš… Kdo by byl na svých bedrech schopen nést to obrovitánské břímě velení po tom, co byl nucen udělat takový krok?

Začali jsme pozorovat výrazný úpadek morálky mezi našimi polními veliteli. Zanedbávání služebních povinností, alkoholismus, sebevraždy – sebevraždy mezi důstojnictvem měly téměř epidemické rozměry. Naše divize přišla o čtyři zkušené velitele, tři podporučíky a jednoho majora, všechny během prvního týdne tažení. Dva z těch podporučíků se zastřelili, jeden z nich hned poté, co provedl to, co musel. Ten druhý to udělal později tu noc. Ten třetí si vybral pasivnější metodu; začali jsme jí říkat „sebevražda bojem“. Dobrovolně se hlásil do čím dál nebezpečnějších akcí a choval se spíše jako neukázněný nováček než jako zkušený a zodpovědný velitel. Zemřel, když se pouhým bajonetem snažil vzdorovat dvanácti zombie.

Major Kovpak prostě zmizel. Nikdo neví, kdy přesně. Věděli jsme, že ho nemohli dostat. Oblast jsme dokonale prohledali a nikdo, vůbec nikdo neodešel z tábora bez eskorty. Všichni jsme věděli, co se nejspíš stalo. Plukovník Savičev vydal oficiální prohlášení, že major dostal rozkaz zúčastnit se dálkové eskortní mise a nevrátil se z ní. Dokonce šel tak daleko, že Kovpaka navrhl na Řád Suvorova první třídy. Ovšem fámy nezastavíte a pro morálku vojenské jednotky není nic horšího, než když ví, že jejich velitel dezertoval. Nemohl jsem mu to mít za zlé, pořád ještě nemůžu. Kovpak byl dobrý chlap a výborný velitel. Před krizí byl třikrát v Čečensku a jednou v Dagestánu. Když začali mrtví ožívat, nejenže ve své jednotce zabránil vzpouře, ale všechny je dovedl z Kurty v Salibských horách až do Manaškentu u Kaspického moře. Pěšky! Nesl jak proviant a zásoby, tak zraněné… Pětašedesát dní a sedmatřicet vážných střetů. Sedmatřicet! Mohl se stát klidně instruktorem – snad nikdo na to neměl větší právo než on – a ona ho vlastně dokonce STAVKA verbovala, kvůli jeho obrovským bojovým zkušenostem. Ale ne, on se dobrovolně přihlásil k okamžitému návratu do akce. A teď z něj byl dezertér. Říkávali tomu „Druhá decimace“, tomu, že skoro každý desátý důstojník se v těch dnech zabil. Decimace, která málem zastavila celé naše válečné snažení.

Logickou alternativou – tou jedinou – tedy bylo nechat kluky, aby to udělali sami. Pořád si vzpomínám na jejich tváře, špinavé a uhrovité, na to, jak se jim rozšířily ty jejich zarudlé oči, když si strčili hlaveň do úst. Co jiného se dalo dělat? Netrvalo dlouho a oni se začali zabíjet ve skupinách; všichni ti, kteří byli v bitvě pokousáni, se shromáždili u polní nemocnice, aby společně zmáčkli spoušť. Asi to pro ně bylo jednodušší, když věděli, že neumírají sami. Nejspíš to byla jediná útěcha, kterou mohli očekávat. Ode mě se jim jí určitě nedostalo.

Byl jsem věřící člověk. Věřící člověk v zemi, která dávno víru ztratila. Desetiletí komunismu následovaná materialistickou demokracií téměř vymýtila povědomí o „opiu mas“ nebo jeho potřebu. Mé povinnosti kaplana sestávaly především z toho, že jsem sesbíral dopisy na rozloučenou od těch kluků, kteří byli odsouzeni k smrti, a rozdal tolik vodky, kolik jsem jí byl jen schopen sehnat. Byl to takový dost nanicovatý život, byl jsem k ničemu, úplně zbytečný, to mi bylo jasné, a když jsem viděl, kam se řítí naše zem, pochyboval jsem o tom, že by se našlo něco, co by to mohlo změnit.

Bylo to těsně po bitvě u Kostromy, pár týdnů před oficiálním útokem na Moskvu. Přišel jsem do polní nemocnice, abych dal poslední pomazání nakaženým vojákům. Byli v jiných odděleních, někteří ošklivě zmrzačení, jiní stále ještě zdraví a při smyslech. Tomu prvnímu klukovi nemohlo být víc než sedmnáct. Nebyl pokousaný, to by bylo milosrdné. Pásy samohybného děla SU-152 urvaly nemrtvému předloktí. Vše, co z něj zbylo, byly visící kusy masa a polámané pažní kosti, na konci zubaté a ostré jako kopí. Vlétly do toho kluka tam, kde by ho celé ruce prostě jenom chytily. Ležel na lehátku, krvácel z břicha, bledý jako stěna a v ruce se mu třásla zbraň. Vedle něj byla řada pěti dalších nakažených vojáků. Naznačil jsem jim, že se pomodlím za jejich duše. Pokrčili rameny nebo zdvořile pokývali hlavou. Jako obvykle jsem si vzal jejich dopisy rodinám, dal jsem jim napít, dokonce jsem mezi ně rozdal pár cigaret, které jim poslal jejich velitel. Ačkoliv jsem tímto procesem prošel už tolikrát, tentokrát to bylo zvláštně jiné. Cítil jsem takový neklid, napětí, takové zvláštní štípání a brnění, které se začínalo šířit skrze mé srdce a plíce dál. Když si ti vojáci položili hlavně svých pušek pod brady, začal jsem se celý třást. „Na tři,“ řekl ten nejstarší z nich. „Raz… dva…“ Dál už nedošli. Ten sedmnáctiletý odlétl nazad a svalil se na podlahu. Zbylí vojáci zůstali s ústy dokořán zírat na díru v jeho čele, načež po chvíli zvedli oči ke kouřící pistoli v mých rukou, v rukou Božích.

Bůh ke mně hovořil, cítil jsem, jak mi jeho slova rezonují v hlavě. „Už žádné hříchy,“ pravil ke mně, „už žádné duše nesmí jít do pekla“. Bylo to tak jasné, tak jednoduché! Tím, že vojáky zabíjeli důstojníci, jsme přicházeli o dobré důstojníky, a tím, že se vojáci zabíjeli sami, přicházel Bůh o spousty dobrých duší. Sebevražda je hřích a my, jeho služebníci – ti, které si zvolil, že budou jeho pastýři na zemi – jsme byli těmi jedinými, kdo by měl nést ten kříž osvobozování duší uvězněných v nakažených tělech! Přesně to jsem řekl veliteli divize poté, co se dozvěděl, co jsem provedl, a přesně to byla ta zvěst, která se nejprve rozšířila ke každému polnímu kaplanovi v armádě a pak ke každému civilnímu knězi či faráři po celé Matce Rusi.

To, co později vešlo ve známost jako „Konečná očista“, byl jen první krok náboženské horečky, která dokonce překonala i Íránskou revoluci v 80. letech 20. století. Bůh věděl, že svou lásku svým dětem odpírá už příliš dlouho. Potřebovaly nový směr, odvahu, naději! Mohl byste klidně říci, že to je důvodem, proč jsme z té války vyšli jako zbožný národ a začali znovu stavět svůj stát na základech z víry.

Co je pravdy na tom, že tato filozofie byla politicky zneužita?

(Pauza.)

Nerozumím.

Prezident se prohlásil hlavou církve.

Cožpak vůdce národa nemůže cítit Boží lásku?

A co je pravdy na tom, že se kněží organizovali do „jednotek smrti“ a pod záminkou „očištění infikovaných obětí“ vraždili lidi?

(Pauza.)

Nevím, o čem to mluvíte.

Není to důvodem, proč jste se nakonec rozkmotřil s Moskvou? Není to důvodem, proč jste tady?

(Následuje dlouhá pauza. Slyšíme blížící se kroky. Někdo zaklepe na dveře. Otec Sergej je otevře a za nimi stojí malé dítě v otrhaných hadrech. Vystrašenou tvář má špinavou od bahna. Drmolí něco v místním nářečí, křičí a ukazuje směrem k silnici. Starý kněz vážně pokývá hlavou, poplácá chlapce po rameni a pak se ke mně otočí.)

Děkuji vám, že jste přišel. Omluvíte mne, prosím?

(Když se zvedám k odchodu, Ryžkov otevře velkou dřevěnou truhlu u své postele a vytáhne z ní Bibli a pistoli z druhé světové války.)

NA PALUBĚ USS HOLO KAI, NEDALEKO HAVAJSKÝCH OSTROVŮ

(Deep Glider 7 ani nevypadá jako miniponorka, spíše jako letadlo s dvojitým trupem. Ležím na břiše na pravé straně ponorečky a hledím skrze průhlednou kuželovitou příď ze silného plastu. Můj pilot CMPO (CMPO: Command Master Chief Petty Officer je označení pro vyššího poddůstojníka americké USS Coast Guard - pobřežní stráže, (pozn. překladatele)) Michael Choi na mě mává z levoboku. Choi je jeden z „ostřílených starých vlků“, je možná nejzkušenějším potápěčem v DSCC (DSCC: Deep Submergence Combat Corps, tedy Jednotky pro hloubkový podmořský boj.) amerického námořnictva. Jeho šedé skráně a vrásky kolem očí jsou v příkrém rozporu s jeho téměř mladistvým nadšením. Během toho, co nás mateřská loď spouští do zčeřeného oceánu, všimnu si, že do jeho jinak neutrálního přízvuku občas pronikne trocha „surfařiny“.)

Moje válka nikdy neskončila. Spíš by se dalo říci, že pořád eskaluje. Každý měsíc se zvyšuje počet operací, do kterých jdeme, zlepšuje se materiální vybavení i lidé. Prý jich je tam ještě nějakých dvacet až třicet milionů, pořád ještě lezou na pláže nebo se objeví zamotaní v rybářských sítích. Když opravujete transatlantický podmořský kabel nebo pracujete na vrtné plošině, pokaždé narazíte na nějaké větší či menší hejno. A o tom je právě náš ponor: máme je najít, stopovat je a pokusit se odhadnout jejich pohyb, čímž bychom mohli napomoci vývoji nějakého systému včasného varování.

(Do zčeřených a zpěněných vln dopadneme s takovým nepříjemným žuchnutím. Choi se na mě zazubí, zkontroluje přístroje a přepne kanály na svém rádiu ze mě na svoji mateřskou loď. Voda před mým průhledem se na sekundu zpění doběla a pak, jak se začnem ponořovat, změní barvu na světle modrou.)

Nebudete se mě vyptávat na potápěčskou výstroj nebo na titanové žraločí skafandry, že ne? Tyhle věci nemají s mojí válkou nic společného. Harpuny a podvodní pušky a říční sítě proti zombie… S tím vám nepomůžu. Jestli chcete civilní věci, běžte za civilisty.

Ale armáda tyto metody používala.

Jen pro říční operace a téměř výhradně ji používali ti blbci z armády, já osobně jsem na sobě drátěný skafandr nebo akvalung neměl… no… tedy alespoň ne v boji. Moje válka byla přísně APoS. Atmosférický podvodní skafandr. Něco jako skafandr pro kosmonauty a brnění v jednom. Celá tato technologie se datuje někdy do doby před několika sty lety, kdy jakýsi týpek (John Lethbridge, kolem roku 1715.) vymyslel sud s průzorem a otvory pro ruce. Potom přišlo vybavení jako Tritonia a Neufeldt-Kuhnke. Ty vypadaly jako něco ze sci-fi filmu z padesátých let, „Robot Robby“ nebo nějaká podobná sračka.

Všechno tohle však bylo vyřazeno, když… opravdu vás tohle všechno zajímá?

Ano prosím…

No tak všechna tahle technologie zastarala, když byl vynalezen akvalung. Došla na to řada, až když potápěči museli hluboko, opravdu hluboko, aby mohli pracovat na výstavbě vrtných plošin na širém moři. Víte… čím hlouběji jdete, tím vyšší je tlak; a čím vyšší je tlak, tím je to pro akvalung nebo jinou výbavu, která pracuje se směsí plynů, nebezpečnější. To jste pak musel strávit celé dny, někdy i týdny, v dekompresní komoře, a pokud jste z nějakého důvodu musel rychle nahoru na hladinu… dostal jste aeroembolii, bublinky plynu v krvi, v mozku… a to ani nemluvíme o těch dlouhodobějších věcech, které byly člověku nebezpečné, jako kostní nekróza nebo to, že jste si louhoval tělo v humusu, se kterým příroda nikdy nepočítala, že tam dole bude.

(Na chvíli se odmlčí a zkontroluje přístroje.)

Nejbezpečnější pro hloubkové ponory, kdy jste mohl nebo musel i zůstávat dole déle, bylo uzavřít vaše tělo v bublině, v níž byl tlak stejný jako na hladině.

(Ukáže na přepážky kolem nás.)

Něco takového, jako je tohle – bezpečné, chráněné a v takovém prostředí – že si těla myslela, že jsou pořád na hladině. A toho právě dosáhnete pomocí APoS; hloubka a trvání ponoru jsou omezené jen tloušťkou skafandru a kyslíkovým přístrojem.

Takže to je něco takového, jako osobní ponorka?

„Batyskaf“. Ponorka může pod vodou zůstat celá léta, vyrábí si vlastní elektřinu, vytváří sama kyslík. V batyskafu se můžete ponořit jen na krátkou dobu, je to něco na způsob ponorek ve druhé světové válce nebo jako to, v čem zrovna jsme.

(Voda kolem nás ztmavne do nafialovělého inkoustu.)

Charakter APoS, tedy skutečnost, že se vlastně jedná jen o takový obrněný skafandr, z něj dělá ideální prostředek pro boj v modré a černé vodě. Neshazuji tím ty měkké overaly, víte, žraločí skafandry nebo jiné „dráťáky“. Dá se v nich desetkrát lépe pohybovat, jsou rychlejší, člověk je v nich obratnější, ale jsou určeny jen pro mělké vody, to přinejlepším, a pokud se na vás vrhne pár těch hajzlíků… viděl jsem kluky, kteří bojovali v „dráťácích“, s polámanýma rukama, žebry, tři měli zlomené vazy. Mohl jste se utopit… to pokud na přívodu vzduchu vznikla díra nebo vám vyrvali náústek z pusy. A i když jste měl helmu, pokud jste měl na sobě neoprén, jediné, co zetkům stačilo udělat, bylo podržet vás dole a počkat, až vám dojde vzduch. Spousta kluků zařvala tímhle způsobem, nebo kvůli tomu, že rychle vyplavali na hladinu a embolie dokončila to, co zetka začala.

A to se potápěčům v „dráťácích“ stávalo často?

Někdy, obzvlášť na začátku, ale nám se to nestalo nikdy. U nás riziko fyzického nebezpečí neexistovalo. Vy i kyslíkový přístroj jste byl uzavřen v odlitku z hliníku nebo vysoce pevném kompozitním krunýři. Klouby většiny modelů jsou z oceli nebo titanu. Bylo jedno, kam vám zetko otočilo rukou, bylo dokonce úplně jedno, jestli se mu podařilo se vás pevně chytit – což bylo dost těžké, když uvážíte, jak hladké a kulaté všechno bylo – bylo fyzicky nemožné, aby vám utrhli ruku nebo nohu. Pokud jste z nějakého důvodu musel rychle nahoru, stačilo odhodit zátěž nebo raketový pohon, tedy pakliže jste nějaký měl… všechny naše skafandry plavaly. Vyskočily z vody jako korková zátka. Jediné riziko představovaly případy, že se vás při výstupu nějak zachytilo zetko. Párkrát se stalo, že moji kamarádi vyplavali na hladinu a měli na sobě nevítaného pasažéra, který se jich držel, jak kdyby mu šlo o život… nebo o nemrtvost.

(Uchechtne se.)

Balónové výstupy se v boji téměř nevyskytovaly. Většina APoS modelů byla vybavena kyslíkovými přístroji s náplní, která vydržela osmačtyřicet hodin. Ať už se na vás sesypalo bůhvíkolik zetek, spadl na vás kus vraku nebo jste se zamotal do podvodního kabelu, stačilo zůstat v klídečku a pohodě a počkat, až pro vás přijdou. Nikdo se nikdy nepotápěl sám a mám takový dojem, že nejdelší doba, po jakou někdo musel zůstat dole a čekat na pomoc, byla šest hodin. Stávalo se – na prstech bych to nespočítal – že jeden z nás se zadrhl, nahlásil to, a pak oznámil, že mu nehrozí bezprostřední nebezpečí a že bude vyžadovat pomoc od zbytku týmu až poté, co splní svůj úkol.

Říkáte APoS modely. To jich bylo vícero druhů?

Měli jsme jich hromadu: civilní, vojenské, staré, nové… no… relativně nové. Za války jsme nové vyrábět nemohli, takže jsme si museli vystačit s tím, co bylo k dispozici. Některé starší modely pocházely ze sedmdesátých let, to byly modely JIM a SAM. Jsem opravdu rád, že do těch jsem nikdy nemusel. Měly jen univerzální klouby a místo obličejové masky jenom takové okénko, tedy alespoň ty staré JIMy. Znal jsem jednoho kluka z britské Speciální lodní služby. (Special Boat Service, SBS. (pozn. překladatele)) Na vnitřní straně stehen, kde klouby skafandru dřely jeho kůži, měl obrovské krvavé boláky. To byli aspoň sakra drsné potápky, tihle kluci z SBS, ale já bych si to s nimi nikdy nevyměnil.

Používali jsme tři základní modely amerického námořnictva: Hardsuit 1200, dvoutisícovku a pak Mark 1 Exosuit. V tom jsem potápčil já, v tom exu. Vy chcete, abych mluvil o sci-fi věcech: tak tahle věcička vypadala, jako kdyby ji vyrobili pro boj proti obrovským vesmírným termitům. Nebyla tak objemná jako ty zbylé dva modely a dokonce byla i tak lehká, že se v ní dalo plavat. To byla její hlavní výhoda oproti hardsuitům, tedy ona to byla její výhoda oproti všem APoS modelům. To, že jste mohl být nad vaším nepřítelem, a to dokonce bez podvodního skútru nebo raketového pohonu, což bohatě vynahrazovalo skutečnost, že jste se nemohl nikde poškrábat. Hardsuity totiž byly tak velké, že jste mohl vytáhnout ruce z „rukávů“ a v dutině centrálního dílu pracovat se sekundárním vybavením.

A to bylo jaké?

Světla, video, postranní průzkumný sonar. Hardsuity byly plně vybavené celky, exa zase byla výhodná koupě. Nemusel jste se starat o přístroje a hodnoty na nich. Vaši pozornost nerozptylovala žádná z těch multitaskingových vychytávek, které měly hardsuity. Exo bylo uhlazené a jednoduché, čímž vám umožňovalo se soustředit jen na vaši zbraň a bitevní pole před vámi.

Jaké zbraně jste používali?

Nejprve jsme měli M-9, takovou levnou, upravenou napodobeninu ruských APS. Říkám „upravenou“, protože APoS nemělo nic, co by se byt jen podobalo rukám. Buďto jste měl svěrné čelisti se čtyřmi hroty nebo obyčejné průmyslové štípací kleště. Obě sloužily pro přímý boj z bezprostřední blízkosti – prostě jste jimi sevřel hlavu zetka a zmáčkl – ovšem jejich použití znemožňovalo střelbu. M-9 jste měl připevněnou k předloktí a mohl jste z ní střílet pomocí elektrických impulsů. Kvůli přesnosti byla vybavená laserovým ukazovátkem a vzduchem obalenými náboji, které vystřelovaly ty deseticentimetrové ocelové tyčinky. Hlavní problém představovala skutečnost, že byly zkonstruovány pro operace v mělké vodě. V hloubce, v jaké jsme je potřebovali použít, se jejich stěna zhroutila, jakoby to byla skořápka vajíčka. Zhruba po roce jsme dostali efektivnější model, M-11, kterou vynalezl tentýž chlápek, co vymyslel hardsuity a exo. Doufám, že za to, co všechno pro nás udělal, dostal ten potrhlý Kanaďan plný ranec medailí. Jediným zádrhelem bylo, že v ÚSTUP dospěli k názoru, že jejich výroba byla příliš nákladná. Pořád nám říkali, že naše svěrné čelisti a štípačky byly dostatečnou výbavou k tomu, abychom si se zetky poradili.

A co je přimělo změnit názor?

Troll. Byli jsme v Severním moři, opravovali jsme tam norskou vrtnou plošinu, na které se těžil zemní plyn, a najednou byli kolem nás… Nějaký útok jsme očekávali – hluk a světlo ze stavby jich vždycky pár přilákalo.

Nevěděli jsme, že poblíž jich je celá hromada. Jedna z našich hlídek zahlásila kontakt, my jsme se vydali směrem, odkud signalizoval a najednou jsme byli mezi nimi. Byli jako záplava. Bojovat na blízko ve vodě je hrozné. U dna se vše zvíří, takže nic nevidíte – jako kdybyste bojovali ve sklenici mléka. Když trefíte zetko, nejenže umře, ale také se většino rozpadne; částečky svalů, orgánů, mozková tkáň se mísí s bahnem a víří kolem vás. Kluci to dneska mají zlaté… teď zním jak můj otec, ale je to pravda; ti dnešní kluci, ty nové potápky, co mají ADS druhé nebo třetí generace, ti mají k dispozici „DeSoPNuV“ – Detekční soupravu pro nulovou viditelnost – se sonarem a optikou do prostředí se špatnou viditelností. Obraz se přenáší na displej, jejž máte hned před obličejem – jako ve stíhačce. Přihoďte k tomu hydrofon a dostanete obrovskou senzorickou výhodu oproti zetku. To ovšem nebyl ten případ, když jsem já šel dolů v exu poprvé. Nic jsme neviděli, nic jsme neslyšeli – dokonce jsme ani necítili, jestli se po nás zezadu nesápe nějaké zetko.

Proč tomu tak bylo?

Protože jediným zásadním nedostatkem APoS skafandrů bylo totální zatemnění co se týče citu, jako mám na mysli hmatu. To, že jsou ty obleky tvrdé, také znamená, že jste necítil nic, co bylo venku kolem vás, a to ani když na vás zetko mělo ty svoje pracky. Pokud s vámi aktivně neškubalo, nesnažilo se vás stáhnout dozadu nebo vás přetočit, nemusel jste ho vůbec cítit, dokud se jeho obličej neobjevil přímo před tím vaším. Tu noc v Trollu… světla na našich helmách všechno jenom zhoršovala, protože vydávala záři, kterou přerušila jenom nemrtvá ruka nebo tvář. To bylo jedinkrát, kdy jsem se lekl… ne, nevyděsil jsem se, víte, jenom jsem se lekl, to když jsem se tak houpal v té tekuté křídě a najednou se mi na průzor přilepil nemrtvý, hnijící ksicht.

Ti civilisté, kteří na plošině pracovali, nechtěli jít zpátky do práce ani pod pohrůžkou odvetných opatření, dokud my, jejich eskorta, nebudeme lépe ozbrojeni. Už tak přišli o spoustu chlapů, zetka na ně znenadání skákala z temnoty. Vůbec si nedokážu představit, jaké to muselo být. Jste v neoprénu, pracujete pomalu v úplné temnotě, oči vás bolí od světla svářečky, chytají vás z té studené vody křeče nebo vás pálí horká voda pumpovaná skrze ten systém. A najednou ucítíte ty ruce nebo zuby. Začnete sebou mlátit, voláte o pomoc, možná se snažíte plavat a oni vás stáhnou dolů. Na hladinu možná vyplave pár kusů těla, možná jenom vytáhnou přetnutou hadici, která vám dolů přiváděla kyslík. Tak se z DSCC stala oficiální jednotkou. Naší první misí bylo ochraňovat potápěče z plošiny, starat se o to, aby ropa pořád tekla. Později jsme naši působnost rozšířili o sanitarizace pláží a čištění přístavů.

Co to je sanitarizace pláží?

Ve své podstatě šlo o pomoc mariňákům, aby pro ně bylo snazší dostat se na břeh. Na Bermudách – to byl náš první obojživelný výsadek – jsme zjistili, že pláže byly pod neustálým útokem zetek, jež vycházely z příboje Museli jsme zajistit bezpečnou oblast a před zamýšlenou výsadkovou zónou postavit v půlkruhu sítě, které by byly dost hluboko na to, aby nad nimi mohly proplout lodě, ale zároveň dost daleko od pláže, aby nám na ni zetka nechodila.

A to byl náš úkol. Dva týdny před vyloděním zakotvila několik kilometrů od břehu loď a začala pracovat svým aktivním sonarem. To mělo vylákat zetka pryč z pláže.

Cožpak ten sonar nepřilákal i zombie z větších hloubek?

Velení nám řeklo, že to je „přijatelné riziko“. Myslím, že nic lepšího neměli. A z toho důvodu to také byla operace pro APoS potápky a ne pro „dráťáky“; bylo to pro ně moc nebezpečné. Člověku bylo jasné, že pod tou lodí se hromadí davy zetek, a jakmile její sonar utichne, on bude tím nejjasnějším cílem široko daleko. Nakonec se však ukázalo, že toto střetnutí bylo asi nejblíž k jednostrannému souboji. Skoro by se řeklo – brnkačka… Frekvence útoků byla zdaleka nejnižší, a když byly sítě nahoře, měly téměř stoprocentní úspěšnost. Pak už jen zbývalo mít tam dole pár hlídek, které by dohlížely na situaci a možná by musely oddělat par zetek, která se pokoušely přelézt tu síť. Nás pro tento úkol ovšem ani nepotřebovali. Po prvních třech vyloděních se znovu začali používat „dráťáci“.

A čištění přístavů?

To teda brnkačka rozhodně nebyla. To bylo až v závěrečných fázích války, kdy už nešlo jen o otevření pláží, ale taky o vyčištění přístavů pro lodě s velkým ponorem. Byla to masivní kombinovaná operace: „dráťáci“, jednotky APoS, dokonce i civilní dobrovolníci, kteří neměli nic jiného než dýchací přístroj a harpunku. Pomáhal jsem vyčistit Charleston, Norfolk, Boston, zasraný Boston a matku všech podvodních nočních můr, Hero City. Vím, že vojáci prskají kvůli tomu, že musejí bojovat ve městech, ale představte si město pod vodou, štatl z potopených lodí a aut a aeroplánů a všech možných i nemožných odpadků a trosek. Když se během evakuace lidé na nákladních kontejnerových lodích snažili uvolnit co nejvíce místa, vyházeli náklad přes palubu do vody. Sedačky, toustovače, hory a hory oblečení. Plazmová obrazovka televize vždycky křupala, když jste přes ni přešel. Vždycky jsem si představoval, že to je kost. Také jsem si představoval, že za každou pračkou a sušičkou je zetko, leze přes každou kupu rozbitých klimatizací. Někdy to byla jen moje fantazie, ale jindy. To nejhorší… to nejhorší bylo muset čistit potopenou loď. Všude byly nějaké, které se potopily přímo v přístavu. A pár z nich, jako třeba Frank Cable, obrovská zásobovací loď přeměněná na plovoucí uprchlický tábor, se potopila přímo v ústí přístavu. Než bylo možné ji vyzdvihnout ze dna, museli jsme ji pročesat kajutu od kajuty. To bylo poprvé a jedinkrát, kdy bylo exo velké, nemotorné a nepraktické. Asi jsem hlavou netřískl o každý průlez, ale to si sakra pište, že jsem měl pocit, jako bych je pomlátil všechny. Spousta poklopů byla zablokována troskami. Buďto jsme si museli prořezat cestu jimi, nebo palubami a přepážkami. A někdy byla paluba oslabená korozí nebo poškozením – zrovna jsem řezal přepážku nad strojovnou toho Franka Cablea, když se pode mnou prolomila podlaha. Než jsem mohl udělat nějaké tempo, než jsem se mohl zamyslet… v té strojovně jich byly stovky. Byli všude kolem mě, přímo jsem se topil v nohách, rukách a kusech masa. Pokud bych kdy měl nějakou neustále se vracející noční můru – a nechci tím říci, že mám, protože žádnou nemám – ale kdybych ji měl, byl bych tam v té strojovně, akorát tentokrát jsem úplně nahý… Teda byl bych.

(Jsem překvapen, jak rychle jsme u dna. Vypadá to tam jako na poušti, jasná bílá proti permanentní temnotě. Vidím pařezy korálů, polámaných a pošlapaných oživlými mrtvolami.)

Tady je máme.

(Vzhlédnu a uvidím hejno nemrtvých, kteří vycházejí z pouštní noci.)

A jdeme na to.

(Choi manévruje s batyskafem tak, abychom byli nad nimi. Sahají po světlometech, oči doširoka rozevřené, povislé dolní čelisti. Matně vidím paprsek laserového ukazovátka, který se zastaví na prvním cíli. O chviličku později mu do hrudi vlétne malá šipka.)

A jedna…

(Přesune paprsek na dalšího nemrtvého.)

A dvě…

(Tím způsobem projede celým hejnem a do každého střelí šipku.)

Ničí mne, že je nemůžu zničit. Tedy… já samozřejmě vím, že jde o to nastudovat jejich pohyb, abychom mohli zřídit síť systému včasné výstrahy. Vím, že kdybychom na to měli zdroje, zničili bychom je úplně všechny. Ale pořád…

(Šipka vlétne do šestého cíle. Stejně jako ti před ním, ani tento nemrtvý té malé dírce ve své hrudi nevěnuje pozornost.)

Jak to dělají? Jak je možné, že tady pořád ještě smrdí? Nic na světě nepůsobí korozi jako slaná voda. Tahle zetka by měla být hotová daleko dřív, než ta na souši. No každopádně jejich oblečení už vzalo za své, pryč je všechno organické jako látka nebo kůže.

(Postavy pod námi jsou prakticky nahé.)

Tak proč nejsou rozežraní i oni? Je to kvůli teplotě v těchto hloubkách? Kvůli tomu tlaku? A proč jsou vůbec proti takovému tlaku odolní? Lidský nervový systém by měl být v těchto hloubkách úplně na maděru. Vůbec by neměli být schopni stát, natož aby chodili a „mysleli“ nebo co to vlastně dělají. Jak to jenom dělají? Vsadím se, že někdo hodně nahoře zná všechny odpovědi a jsem si jistý, že jediným důvodem, proč mi to neřeknou, je…

(Najednou si všimne blikající kontrolky na přístrojovém panelu.)

Hej, hej, hej! Mrkněte na to.

(Podívám se na vlastní panel. Údaje jsou nesrozumitelné.)

Máme tady něco horkého, docela solidně vysokou radiaci. To musí být z Indického oceánu, Íránci nebo Pákistánci, nebo možná ta útočná ponorka čínských komančů, která šla ke dnu u Manihi. A co s tím?

(Vypálí další šipku.)

Máte štěstí. Tohle je jeden z posledních ponorů s lidskou posádkou. Příští měsíc to už bude celé o DOP, těch stoprocentně dálkově ovládaných podvodních mašinkách.

Ohledně použití DOP v bojích se vedlo velké množství sporů.

Bez šance. Jeseterka („Generál Jeseterka“: stará civilní přezdívka současné velitelky DSCC.) má díky všem těm jejím hvězdičkám silné slovo. Nikdy by nedovolila, aby Kongres místo nás použil androidy.

Má její argumentace nějaké opodstatnění?

Co, jakože jestli jsou roboti lepšími bojovníky než potápky APoS? Sakra, to ne. Všechny ty kecy o „omezování lidských ztrát“ jsou nesmysly. V boji jsme nikdy nepřišli o žádného chlapa, ani o jednoho! Ten týpek, o kterém pořád mluví, ten Černov, umřel až po válce, na souši, když se ožral a usnul na kolejích. Zasraní politici!

Možná jsou DOP úspornější, ale rozhodně nejsou lepší. Nemluvím jen o umělé inteligenci; mluvím o srdci, instinktu, iniciativě, o všem, co z nás dělá nás. Proto tu pořád ještě jsem, to samé platí o Jeseterce a o skoro všech ostatních veteránech, kteří chodili za války pod hladinu. Většina z nás zůstává, protože musíme, protože pořád ještě nepřišli s takovou hromadou čipů a bitů, která by nás nahradila. Věřte mi, že až se jim to jednou podaří, nejenže se na exo už v životě nepodívám, ale odejdu z námořnictva a udělám to přesně jak v Kilo Delta Mike.

Co to je?

Konvoj do Murmansko, starý, černobílý válečný biják. V něm je takový chlápek – znáte „Skippera“ z Gilliganova ostrova, tak jeho „starej“. (Alan Hale senior.)

A ten tam říká… „Hodím si veslo na rameno a půjdu do vnitrozemí. A tam, kde mi první člověk řekne ‚Co to máš na rameni?ʻ, tam zůstanu po zbytek svýho života.“

QUÉBEC, KANADA

(Malé selské stavení není obehnáno zdí, nemá mříže na oknech, ani zámek na dveřích. Když na tuto „zranitelnost“ před majitelem domu poukážu, jen se krátce zasměje a pak se dál věnuje svému jídlu. André Renard, bratr legendárního válečného hrdiny Emila Renarda, mne požádal, abych o tom, kde jeho dům leží, nikomu neříkal. „Je mi jedno, jestli mě mrtví najdou,“ řekne mi suše, „a stejně tak jsou mi jedno i živí.“ Bývalý občan Francie se na toto místo přistěhoval po oficiálním ukončení násilností v západní Evropě. A navzdory četným pozváním francouzské vlády se zpět nevrátil.)

Všichni lžou, všichni, kteří tvrdí, že jejich tažení byla „ta nejtěžší v celé válce“. Všichni ti pitomí náfukové, kteří se bijí do prsou a vytahují se „válkou v horách“ nebo „válkou v džungli“ nebo „válčením ve městech“. Města, ježišmarjá, jak rádi tihle blbci mluví o městech! „Není nic horšího, než bojovat ve městech!“ Jo? Fakt? Tak si zkuste jít pod něj.

Víte, proč bylo panorama Paříže bez mrakodrapů, mám na mysli předválečné, to opravdové panorama Paříže? Víte, proč všechny ty odpornosti ze skla a betonu strčili bokem na La Défense, tak daleko od centra? Ano, kvůli estetičnosti, pocitu kontinuity a pýše občanů… ne jako v tom architektonickém kříženci jménem Londýn. Ale tím skutečným, logickým a praktickým důvodem, proč v centru Paříže nejsou ty monolity amerického stylu, je skutečnost, že země pod nimi je příliš provrtaná na to, aby je udržela.

Jsou tam římské hrobky, lomy, které většinu města zásobovaly vápencem, dokonce i bunkry z druhé světové války, jež používal Odboj, a ano, my jsme měli Odboj! Pak tam máte moderní metro, telefonní linky, plynovody a vodovodní potrubí… a do toho všeho ještě katakomby. Tam bylo pohřbeno zhruba šest milionů těl, jež byla vyzvednuta ze hřbitovů, které vznikly před revolucí, kam se mrtvoly házely jako odpadky. V katakombách byly celé zdi z lebek a kostí, vyskládané do morbidních vzorů. Ty kosti tam dokonce měly svoji funkci – na místech, kde do sebe zaklesnuté kosti držely kupy ostatků a bránily jim v sesunutí. Ty lebky vždycky vypadaly, že se mi vysmívají.

Nemyslím si, že bych mohl mít civilistům za zlé, že se snažili v tomto podzemním světě přežít. Tehdy neměli civilní příručky pro přežití, neměli Rádio svobodná Země. Byla Velká panika. Možná, že pár lidí, kteří si mysleli, že ty tunely znají, se rozhodlo do nich vlézt, pár dalších je následovalo, pak ještě nějací další. Rozneslo se, že „dole v podzemí je bezpečno“. Čtvrt milionu celkově, s takovým číslem přišli sčítači kostí, dvě stě padesát tisíc uprchlíků. Možná kdyby se organizovali, uvědomili si, že budou potřebovat jídlo a nástroje, kdyby jen měli dost rozumu na to, aby za sebou uzavřeli vchody a sakra dobře se postarali o to, aby ti, co přicházeli do podzemí, nebyli nakažení…

Jak někdo může tvrdit, že jeho zkušenosti jsou srovnatelné s tím, co jsme snesli my? Ta temnota a smrad… neměli jsme skoro žádné noktovizory, jen jeden na četu, a to ještě pokud jsme měli štěstí. Náhradní baterie do elektrických baterek byly také nedostatkovým zbožím. Občas byla funkční jenom jedna na celý oddíl, jenom pro toho, kdo šel vepředu a tím červeným světýlkem prořezával temnotu před sebou.

Ve vzduchu byly toxiny z kanálů, chemiček, hnijícího masa… plynové masky, to byl spíše takový vtip, většina filtrů měla už dávno prošlou trvanlivost. Nosili jsme cokoliv, co jsme mohli sehnat – staré vojenské uniformy nebo požárnické přilby, které vám zakrývaly celou hlavu, potil jste se v nich jak dveře od chlíva a bránily vám cokoliv vidět nebo slyšet. Hleděl jste skrze ten zamlžený průzor a tlumeně slyšel hlasy kluků z vaší jednotky nebo praskání rádia a nikdy jste nevěděl, kde se zrovna nacházíte.

Používali jsme rádia s pevným spojením, víte, protože přenosy vzduchem byly příliš nespolehlivé. Využívali jsme starých telefonních kabelu, měděných, ne z optického vlákna. Prostě jsme je vyrvali z vedení a kvůli tomu, abychom zvýšili náš dosah, jsme s sebou tahali obrovské cívky drátu. Jen tak bylo možné udržovat jakýsi kontakt a po většinu času tento postup také představoval jediný způsob, jak se neztratit.

Jak jednoduché bylo se ztratit! Všechny mapy pocházely z doby před válkou a nebyly v nich zaznačeny všechny ty úpravy, které provedli uprchlíci, všechny propojovací tunely a výklenky nebo díry v zemi, které se před vámi zničehonic otevíraly. Ztratil jste se každý den přinejmenším jednou, někdy i vícekrát; to jste se pak musel otočit a po drátech, jež zajišťovaly komunikaci, se vydat zpátky, ověřit si vaši pozici na mapě a pokusit se zjistit, co se podělalo. Někdy to trvalo pár minut, někdy hodiny, jindy třeba i celé dny.

Když mrtvoly zaútočily na nějakou jednotku, slyšel jste jejich výkřiky přes rádio nebo se k vám nesly chodbami. Akustika tam byla hrůza, doslova si z vás dělala legraci. Křik a mručení k vám doléhaly ze všech směrů, nikdy jste nevěděl, odkud přesně jdou. S rádiem jste se alespoň mohl pokusit zjistit pozici vašich kamarádů. Pokud nepropadli panice, pokud věděli, kde jsou, pokud jste vy věděl, kde jste…

Dal jste se do běhu, prolétl jste spojovacími chodbami, třískal jste se hlavou do stropu, lezl po všech čtyřech a usilovně jste se modlil k Panně Marii, aby tam ti kluci ještě chvilku vydrželi. Dostal jste se na jejich pozici, zjistil, že je špatná, že jste v prázdné sluji a že křik o pomoc je pořád ještě daleko.

A když jste tam dorazil, možná jste nenašel nic jiného než kosti a krev. Třeba jste měl štěstí a pár zombie tam pořád ještě bylo, takže jste se mohl pomstít… pokud vám cesta za vašimi kamarády trvala moc dlouho, ta pomsta se pak vztahovala i na vaše přeměněné spolubojovníky. Boj zblízka. Z takovéhle blízkosti.

(Nakloní se přes stůl a najednou je obličejem pár centimetrů od mého.)

Žádné standardní vybavení; každý měl to, o čem si myslel, že by mu mohlo vyhovovat. Neměli jsme střelné zbraně, abyste rozuměl. Vzduch, ty plyny tam, to všechno bylo příliš hořlavé. Jeden výstřel a…

(Napodobí zvuk výbuchu.)

Měli jsme Berettu-Grechio, italskou vzduchovou karabinu. Byl to válečný model dětské vzduchovky na C02. Měl jste možná tak pět výstřelů, šest nebo sedm, pokud jste se trefil přímo do hlavy. Dobrá zbraň, ale nikdy jsme jich neměli dost. A musel jste si dávat pozor! Pokud jste netrefil cíl a pokud kulka udeřila do kamene a pokud ten kámen byl suchý a pokud náraz kulky do kamene vyvolal jiskru… chytily pak celé tunely, výbuchy pohřbívaly chlapy zaživa nebo jim ohnivé koule roztavily jejich plynovou masku přímo na obličeji. Ruční boj zblízka je vždycky lepší. Podívejte…

(Vstane od stolu, aby mi ukázal něco na římse nad krbem. Rukojeť zbraně vězí v polokruhové ocelové kouli. Z ní ve správných úhlech ční čtyřiadvaceticentimetrové ostny.)

Už chápete proč, ne? Nemáte místo na to, abyste se pořádně rozmáchl. Rychle, do oka nebo přes vrch hlavy.

(Předvede rychlou kombinaci úderu a bodnutí.)

To je moje vlastní úprava toho, co měl můj praděda u Verdunu, hmm? Znáte Verdun – „On ne passé pas“ – Neprojdou!

(Vrátí se k obědu.)

Žádné místo, žádné varování, prostě najednou jsou u vás, s nejvyšší pravděpodobností přímo před vaším obličejem, nebo po vás chmatají z boční chodby, o které jste neměl nejmenší tušení. Každý z nás měl nějakou ochranu… drátěnou košili nebo tvrdou kůži… skoro vždycky to byly těžké, vlhké svrchníky, ve kterých se člověk dusil, kožené kalhoty, drátěné košile z tvrdého kovu. Pokoušel jste se bojovat, ale už tak jste byl vyčerpaný; chlapi si strhávali plynové masky, lapali po dechu, dýchali ten smrad. Spousta z nich zemřela ještě dřív, než se vám je podařilo dostat nahoru.

Používal jsem ochranné brnění na holeně, ale měl jsem je tady…

(poklepe si na předloktí)

… a rukavice z pevné kůže, překryté drátěným brněním, které se v případě, že člověk nebojoval, dalo snadno sundat. Sám jsem si je udělal. Neměli jsme americké bojové uniformy, ale měli jsme ty vaše holínky, takové ty vysoké, voděodolné boty s podšívkou, do které byla vpletena vlákna, která byla odolná proti prokousnutí. Ty jsme potřebovali.

To léto bylo hodně vody, vydatně pršelo a Seina se proměnila v běsící proud. Bylo pořád vlhko. Člověk měl plíseň mezi prsty na rukou i na nohou, v rozkroku. Po většinu času voda sahala ke kotníkům, někdy dokonce až ke kolenům nebo do pasu. Jste vepředu, jdete nebo se plazíte občas jsme se v té smradlavé vodě, která nám sahala až k loktům, museli plazit. A najednou se pod vámi propadne zem a vy po hlavě spadnete do jedné z těch děr, co na mapě nebyly zaneseny. Měl jste jen pár sekund na to, abyste se zorientoval, než vám do masky natekla voda. Začal jste kolem sebe kopat a mlátit sebou, vaši kamarádi vás chytili a rychle vytáhli. Že bychom se utopili, to byla však naše nejmenší starost. Chlap sebou cákne do vody, snaží se v tom těžkém mundúru zůstat na hladině, a nejednou vypoulí oči a vy uslyšíte jeho tlumený křik. Bylo možné ucítit, když zaútočili: takové prasknutí nebo trhnutí a najednou padáte, ten hajzl na vás. Pokud na sobě nemáte holínky… nárt pryč, klidně i celá noha; pokud se plazíte a jdete dolů po obličeji… někdy byl i ten obličej pryč.

V takových případech jsme se všichni stahovali na obranné pozice a čekali na „Žaky“, (Žak: tyto jednotky měly přezdívku po Jacquesi-Yvesu Cousteauovi, slavném francouzském námořním důstojníkovi, objeviteli a vědci, jenž se zabýval výzkumem, ochranou a popularizací života moří a oceánů.) potápěče, vycvičené k práci a boji především v zaplavených tunelech. Měli pouze baterku a s trochou štěstí i „žraločí oblek“, a v láhvi maximálně dvě hodiny vzduchu. Měli mít u sebe záchranný provaz, ale většina z nich ho odmítala kvůli tomu, že je zpomaloval a hrozilo, že se do něj zamotají. Šance na přežití těch chlapů a ženských byla jedna ku dvaceti, což byl nejnižší poměr v jakékoliv složce naší armády. Je mi jedno, co někdo (O tom, která spojenecká jednotka měla nejvyšší pravděpodobnost úmrtí, se vedou ohnivé diskuse.) říká. Není se čemu divit, že automaticky získávali Řád čestné legie.

A kvůli čemu to všechno bylo? Patnáct tisíc mrtvých nebo nezvěstných. Nejen Žaci, ale všichni, celé jádro. Patnáct tisíc nebožáků umřelo během pouhých tří měsíců. Patnáct tisíc v době, kdy válka na celém světě utichala. „Běžte! Běžte! Bojujte! Bojujte!“ Nemuselo to tak být. Jak dlouho trvalo Angličanům, než vyčistili celý Londýn? Pět let, tři roky poté, co válka oficiálně skončila? Zvolili pomalou a bezpečnou metodu, jeden úsek za druhým, malá rychlost, malá intenzita, malá úmrtnost. Pomalu a bezpečně, jako u většiny větších měst. Proč my? Ten anglický generál mluvil o tom, že „až do skonání světa už bylo dost mrtvých hrdinů…“

„Hrdinové“, to jsme byli my, to chtěli naši velitelé, to si naši lidé mysleli, že potřebují. Po tom všem, co se stalo, nejen v téhle válce, ale v tolika válkách před ní: Alžírsko, Indočína, nacisté… chápete, o čem mluvím, vidíte to soužení a lítost? Rozuměli jsme tomu, co myslel americký prezident, když mluvil o „opětovném získání naší sebedůvěry“, rozuměli jsme tomu víc než kdokoliv jiný. Potřebovali jsme hrdiny, nová jména a místa která by obnovila naši pýchu.

Kostnice, lom v Port Mahon, Nemocnice… to byl moment, kdy jsme zazářili… Nemocnice. Nácci ji postavili pro mentálně postižené pacienty a legenda praví, že je za těmi betonovými zdmi nechali umřít hladem. Za této války to byl lazaret pro nedávno pokousané. Později, jak se jich víc a víc začalo přeměňovat a lidskost těch, kteří přežili, zhasla jako jejich elektrické lampy, se do téhle kobky nemrtvých začali házet infikovaní lidé a bůhví co ještě. Předsunutý tým se dostal dovnitř, aniž by tušil, co je čeká na druhé straně. Mohli se stáhnout, vyhodit tunel do vzduchu a znovu je zavřít, aby se nedostali ven… Jedna jednotka proti třem stovkám zombie. Jedna jednotka, vedená mým mladším bráškou. Než rádio utichlo nadobro, jeho hlas byl to poslední, co jsme slyšeli. Jeho poslední slova: „On ne passé pas!“

DENVER, COLORADO, SPOJENÉ STÁTY AMERICKÉ

(Počasí je jako stvořené pro sousedský piknik v Parku vítězství. Skutečnost, že to jaro nebyl pozorován jediný roztátý nemrtvý, všem dává o jeden důvod k oslavě navíc. Todd Wainio stojí v zámezí baseballového hřiště, čeká na vysoký míč, o kterém tvrdí, že „stejně nikdy nepřijde“. Asi má pravdu, neboť nikomu nevadí, že vedle něj stojím.)

Mluvili vo tom jako vo „cestě do New Yorku“ a byla to dlouhá, předlouhá štreka. Měli jsme tři hlavní armádní skupiny: Sever, Střed a Jih. Tou naší velkolepou strategií bylo postupovat jako jedna armáda přes Great Plains, přes Středozápad, zarazit se u Apalačskejch hor, křídla se odtrhnou na sever a na jih, vezmou to na Maine a Floridu, střihnou to po pobřeží a nakonec se znova sejdou se Skupinou Střed, která mezitím přelezla ty hory. Trvalo to tři roky.

Proč tak dlouho?

Hej kámo, vyber si: přesun po vlastních, terén, počasí, nepřítel, bojová doktrína… Doktrína říkala, že máme postupovat jako dvě pevný linie, seřazený hezky jedna za druhou a rozprostírající se od Kanady až po Aztlán… Ne, Mexiko, to ještě Aztlán nebyl. Však to znáte – když spadne aeroplán, tak ti požárníci nebo prostě ti, co kvůli kouskům toho vraku prohledávaj pole a louky, jdou v řadě, pomaličku, a dávaj bacha, aby prohledali každej cenťák půdy. Tak to jsme byli my. Mezi Skalistejma a Atlantikem jsme nevynechali jedinej podělanej centimetr. Kdykoliv jsi uviděl zetko, ať už samotný nebo ve skupince, jednotka AR zastavila…

AR?

Adekvátní reakce. Jako pochop, celá armádní skupina se kvůli jednomu nebo dvoum zombie zastavit nemohla. Spousta starších zetek, těch, co se nakazily na začátku války, začínala bejt dost nechutná, celý splasklý, vylejzaly jim kusy lebky, z masa jim čouhaly kosti. Některý už ani nemohly stát, a právě to byli ti, na který sis musel dávat pořádnýho majzla. Plazili se po břiše směrem k tobě nebo sebou s ksichtem v bahně mlátili. Zastavil jsi část lidí, četu, možná dokonce jenom rotu – záleželo na tom, na kolik jsi jich narazil – prostě tak akorát lidí, který je sejmuli a vyčistili bojiště. Díru v bojový linii, která po tvý AR jednotce zůstala, zaplnil stejnej počet lidí ze sekundární linie, která šla metr a půl za tebou. Tímhle způsobem nikdy nedošlo k tomu, že by se fronta narušila. A takhle jsme se navzájem předskakovali po celou dobu, co jsme šli přes Státy. Fungovalo to, o tom žádná, ale ty vole, stálo to hroznýho času. Brzdily nás taky noci. Jakmile zalezlo slunko, tak to celý přestavení skončilo a začalo zase až ráno, a to bez ohledu na to, jak dobře ses cítil nebo jak bezpečně to v daný oblasti vypadalo.

A taky mlhy. Netušil jsem, že mlhy takhle hluboko ve vnitrozemí uměj bejt tak hustý. Vždycky jsem se na to chtěl zeptat nějakýho klimatologa nebo někoho takovýho. Celá fronta se třeba kvůli nim zastavila, kolikrát i na celý dny. Člověk tam pak seděl, nic neviděl, čas vod času začali bafat psiska z Jednotek Ψ nebo někdo na linii zařval „Kontakt!“ Uslyšel jsi mručení a pak se začaly objevovat jejich siluety. Bylo dost těžký zůstat v klidu sedět a čekat na ně. Kdysi jsem viděl jeden biják, (Lions Roar, produkovaný Foreman Films pro BBC.) ten dokument vod BBC o tom, jak kvůli tomu, že v Británii je furt tolik mlhy, britská armáda nikdy nezastavovala. Byla tam scéna, kdy kamera zachytila skutečnej boj, jenom záblesky výstřelů a mlhavý siluety, který padaly k zemi. Ani k tomu nepotřebovali tu extra strašidelnou hudbu. (Instrumentální hudební podkres „How Soon is Now“, původně napsaný Morrisseyem a Johnny Marrem a natočený kapelou The Smiths.) Abych dostal strach, stačilo se na to jen dívat.

Taky nás zpomalovalo to, že jsme museli držet krok s ostatníma zeměma, s Mexikáncema a Kanaďanama. Ani jeden z nich neměl dost lidí, aby osvobodil celou svou zemi. Dohoda zněla tak, že voni se budou starat o to, aby byly naše hranice čistý, a my si budem doma uklízet. No, a jakmile budou Státy čistý, dáme jim všecko, co budou potřebovat. To byl začátek mezinárodních sil UN, ale v té době já už byl dávno v civilu. Když jsme se plížili divokým terénem nebo zastavěnejma oblastma, měl jsem vždycky pocit, že je to takový „honem dopředu“ a pak čekej. Jo, a když už chceš mluvit vo zpomalování, vyzkoušej si boj ve městě.

Strategie byla vždycky vo tom, že jsme vobklíčili celou cílovou oblast. Postavili jsme polostálou vobranu, prováděli průzkum vším, co jsme měli – vod psů až po satelity – a dělali všechno možný, abysme vylákali zetka ven, a dovnitř jsme šli jenom v případě, že jsme měli jistotu, že už žádný nevylezou. Chytrý, bezpečný a relativně jednoduchý. Jo, paráda!

Co se týče vobklíčení tý „voblasti“, tak by mě doteď zajímalo, kde vlastně začíná. Města už nebyla městama, víš, rozlezly se do dálky těma svejma předměstíma. Paní Ruizová, jedna z našich doktorek, tomu říkala „výplň“. Před válkou dělala do nemovitostí a vysvětlila mně, že ty nejdražší pozemky byly dycky mezi dvouma existujícíma městama. Zasraný „výplně“, všichni jsme se naučili tenhle termín nenávidět. Pro nás to znamenalo to, že jsme museli tyhle oblasti čistit barák od baráku a až pak jsme mohli vůbec pomyslet na to, že bysme mohli ustanovit karanténní oblast. Samý rychlý vobčerstvení, nákupní centra, nekonečný kilometry monotónních a stejně nudně vypadajících baráků.

Dokonce ani v zimě to nebylo tak, že by všechno bylo bezpečný a na pohodu. Já jsem byl v Armádní skupině Sever. Ze začátku jsme si mysleli, že jsme to s touhle skupinou vyhráli, víš. Šest měsíců z roku fuč a my jsme nespatřili jediný živý zetko, vlastně osm měsíců, když uvážíš, jaký počasí za války bylo. Říkal jsem si, že jakmile půjdou teploty dolů, bude z nás jen taková uklízecí četa: najdeš zetko, dáš mu po palici Lobem, voznačíš, aby ho na jaře, až země roztaje, mohli strčit do hlíny. No problemo. Ale za to, že jsem si myslel, že zetka jsou těma jedinejma padouchama, bych Lobem po palici zasloužil já sám.

Byli tam quislingové, prostě normální quislingové, ale zazimovaný. Byly s náma ty jednotky vod Humánní resocializace, ve své podstatě takovej jenom glorifikovanej vodchyt zvířat. Ty se všemožně snažili uspávací šipkou trefit každýho quislinga, na kterýho jsme narazili, svázat ho a vodlifrovat ho na rehabilitační kliniku, teda to tehdá, když jsme si ještě mysleli, že je můžem rehabilitovat.

Vlčí děcka byly daleko nebezpečnější hrozbou. Spousta z nich už děckama nebyla, někteří vyrostli do puberťáků, jiní už byli dospělý. Byli rychlí, chytří, a pokud se místo útěku rozhodli bojovat, dokázali vám pěkně podělat den. Samozřejmě, jednotky HR se je vždycky pokusily uspat šipkou, ale to samozřejmě nevyšlo pokaždý. Když na vás vylítne stokilový hovado a jde vám hodně vostře po krku, pár centilitrů uspávacího oblbováku ho hned nepoloží, to dřív skončí pod kytičkama. Spousta borců vod HR kvůli tomu dopadla hodně špatně, pár jich dokonce skončilo s visačkou na palci v černým pytli. Muselo se do toho vložit velení, který jim přidělilo pár vojclů jako eskortu. Pokud vlčí děcko šipka nezastavila, my jsme ho zastavili, na to vemte jed. Nic neječí tak vysoko jak vlčí děcko s hořícím červenáčkem v břiše. Ti hňupi od HR s tím měli vopravdovej problém. Všichni byli dobrovolníci, a všichni se drželi toho přesvědčení, že lidskej život, každej lidskej život stál za záchranu. Řek bych, že historie jim teď tak trochu dává zapravdu, víš, když si vezmeš, kolik z quislingů se jim podařilo resocializovat, a ty všechny bysme byli na místě voddělali. Kdyby k tomu měli prostředky, byli by to samý udělali i pro zdivočelý zvířata.

Tyjo, kámo, smečky divokejch zvířat, z toho jsem měl v gatích naděláno víc než z čehokoliv jinýho. A to nemluvím jenom o psech. U psů víš, co můžeš čekat. Psi vždycky dopředu dávali vědět o tom, že zaútočí. Mluvím teďka o „poletuchách“ („Poletuchy“ se jim říkalo především proto, že způsob, jakým bojovali, dával iluzi letu.): lvech, takovejch těch kočkovitejch šelmách, co vypadaly jako horskej lev zkříženej s těma šavlozubejma potvorama z doby ledový. Možná to byli horští lvi, některý tak fakt vypadali, ale možná to byl nějakej potěr koček domácích, který se musely změnit k sakra horšímu, aby to přežily. Slyšel jsem, že na severu byly větší, nějakej přírodní nebo evoluční zákon nebo co… (V současné době neexistují žádné vědecké záznamy, které by potvrzovaly použitelnost Bergmannova pravidla na období během této války.) Já těmdle ekologickejm záležitostem nerozumím, moje znalosti se vomezujou na pár pořadů, který běžely před válkou v bedně. Ale prej to všechno bylo kvůli tomu, že krysy byly jak ty nový krávy; rychlý a dost chytrý na to, aby zdrhly před zetkama a živily se mrtvolama a množily se po miliónech ve stromech a ruinách‘ Samy se musely stát tvrdejma a drsnejma, takže cokoliv, co je ulovilo muselo být daleko tvrdší a nebezpečnější. To pro nás byl ten lev, zhruba dvakrát tak větší než předválečná pýchavka, zuby, drápy a opravdová silná touha po teplé krvi.

To muselo být pro průzkumné psy nebezpečné.

Děláš si srandu? Zbožňovali to, dokonce i ti malí jezevčíci, dávalo jim to pocit, že jsou zase jednou psama. Já mluvím vo nás, když to na nás skočilo ze stromu nebo ze střechy. Nenaběhli na nás, jak to dělávali zdivočelí psi, ale jenom se tak někde krčili a v klídku vyčkávali, až u nich budeš tak blízko, že nebudeš mít možnost ani zdvihnout zbraň.

Jednou kdesi na kraji Minneapolis jsme s mojí jednotkou čistili takovej malej obchoďák. Zrovna jsem rozbitou výkladní skříni vcházel do Starbucks, když na mě zpoza pultu vyskočili tři. Svalili mně na zem a začali mi trhat ruce, vobličej. Vodkaď si myslíš, že mám tohle?

(Mluví o své jizvě na tváři.)

No ale myslím, že jediná oběť toho dne byly moje trencle. S tou neprokousnutelnou uniformou BDU a pancířem, kterej jsme začali nosit, vestou a přilbou… Neměl jsem na sobě pancíř tak dlouho, že jsem zapomněl, jak nepohodlnej je, když je člověk zvyklej chodit nalehko.

Věděli vlčí lidé, jak používat palné zbraně?

Neuměli nic lidskýho, proto se jim říkalo „vlčí“. Ne, pancíř jsme měli kvůli vochraně před normálníma lidma, na který jsme natrefili. Nemám teď na mysli organizovaný rebely, ale těch pár POČNAZ, což znamenalo poslední člověk na zemi. V každým městě byl jeden nebo dva, nějakej týpek nebo buchta, kterejm se podařilo přežít. Někde jsem četl, že ve Státech jich bylo nejvíc na celým světě, má to prej co do činění s naší individualistickou povahou nebo co. Skutečný lidi neviděli strašně dlouho, takže velmi často začali střílet čistě z reflexu nebo to byla náhoda. Většinu se nám podařilo ukecat. Těm jsme říkali Robinzóni, od Robinsona Crusoe – to bylo slušný voznačení těch, který byli v pohodě.

Ti, co jsme jim říkali POČNAZ, to byli ti, co si už trochu moc zvykli na to bejt králové. Král čeho, to nevím, zetek a quislingů a šílenejch zdivočelejch potvor, ale řekl bych, že sami v sobě si žili dobrej, spokojenej život a teď jsme tam přišli my a chtěli jsme jim ho sebrat. A takhle jsem to dostal já.

Blížili jsme se k Sears Tower v Chicagu. Jo, Chicago, tam bylo tolik nočních můr, že by to vystačilo na tři životy. Bylo to uprostřed zimy, od jezera foukal tak silnej vítr, že byl problém se udržet na nohách a najednou jsem cítil, jak mě Thorovo kladivo třísklo do hlavy. Střela ze silný lovecký pušky. Po tomhle jsem si na pancíře už nikdy nestěžoval. Ve věži Sears Tower byl celý gang, měli tam svoje malý království a nechtěli se ho vzdát. To bylo snad poprvé, co jsme do toho šli naplno konvenčně: kulomety SAW, granáty; a tehdy se taky vrátily tanky Bradley.

Po Chicagu už velení vědělo, že se teď nacházíme v prostředí, kde zpoza každýho rohu hrozí celá škála různejch nebezpečí, takže šup zpátky do pancířů a „tvrdé“ výstroje, a to i v létě. Díky, Windy City. (Windy City: Větrné město, přezdívka pro Chicago, (pozn. překladatele)) Každá četa dostala papír s takzvanou „Pyramidou nebezpečí“.

Ta byla sestavená na základě pravděpodobnosti, ne smrtelnosti. Zetko dole, pak zdivočelý zvířata, vlčí děcka, quislingové a nakonec POČNAZ. Vím, že hromada kluků z Armádní skupiny Jih furt nadává, jak to na tom jejich konci měli na rozdíl od nás těžký, protože nám to usnadňovala zima, která se postarala vo celou jednu úroveň, a totiž o zetka. Jo, jasně, akorát že ty zetka nahradila právě zima!

Vo kolik že říkaj, že klesly průměrný teploty? Vo deset, v některejch voblastech o patnáct (Oficiální údaje o počasí během války ještě nejsou známy.) stupňů? Jo, fakt jsme to měli lehký, úplná brnkačka – po prdel v šedivým sněhu a s vědomím, že bylo úplně jedno, kolik zetkosněhuláků jsi rozsekal, na jaře při prvním tání jich bude minimálně stejně. Ti kluci na jihu aspoň věděli, že když vyčistí nějakou voblast, ta už zůstane čistá. Nemuseli se bát, že na ně něco zezadu skočí, jak my. Každou voblast jsme čistili aspoň třikrát. Používali jsme všechno možný od nabijáků a čuchacích hafanů až po vymakaný pozemní radary. Furt a furt dokola, a to všechno v krutý zimě. Kvůli vomrzlinám jsme přišli vo víc kluků než kvůli čemukoliv jinýmu. A pořád jsi věděl, že každý jaro… prostě jsi věděl… bylo to vždycky „do prdele, tak na to jdem znova“. Chci říct, že i dnes, po všech těch čistících operacích a se všema dobrovolnickejma skupinama civilistů, je jaro tím, co kdysi bývala zima: příroda nám dává vědět, že dobrý časy sou teď ty tam.

Povězte mi o osvobozování izolovaných zón.

Vždycky tvrdý boje, pokaždý. Nezapomeň, že ty zóny byly pořád v obklíčení, stovky, někdy i tisíce. Ti lidi, co byli zakutaní ve dvojpevnosti Comercia Park/Fort Field, ti museli mít kombinovanej příkop – tak jsme tomu říkali, příkop – přinejmenším milion zetek. To byl třídenní masakr, proti kterýmu Bitva u Hope vypadá jak drobná šarvátka. Tady to bylo jedinkrát, co jsem si vopravdu myslel, že nás přejedou. Jejich mrtvoly se nakupily do takový vejšky, že jsem si myslel, že budem pohřbený, a to myslím teď doslova, v hromadě mrtvol. Bitvy jako tahle tě úplně vycucaj, seš po nich úplně hotovej, jak duševně, tak fyzicky. Chceš jenom spát, nic víc, ani se najíst, ani se vokoupat, ani se ti dokonce nechce šukat. Prostě si chceš jenom najít nějaký teplý a suchý místečko, zavřít voči a na všechno zapomenout.

Jak reagovali lidé, které jste osvobodili?

Jak kdy, bylo to různý. Ve vojenskejch zónách to bejvalo klidný. Spousta formalit, vztyčování a spouštění vlajky. „Osvobozuji vás, pane – Jsem osvobozen“ a podobný sračky. Taky sem tam něco siláckejch řečí, však to znáš, takový to „nepotřebovali jsme zachraňovat“ a tak. Já to chápu. Každej voják chce bejt ten, co půjde do akce, nikdo nechce bejt tím, co zůstane trčet doma v pevnosti. Jasně že jste nepotřebovali zachraňovat, kámo…

Vobčas to byla pravda. Jako s letcema u Omahy. Byli strategickým středem pro vzdušný shozy, skoro každou hodinu tam byly pravidelný lety. Voni si tam vlastně žili líp než my, čerstvej dlabanec, horký sprchy, měkký postele. Člověk z toho měl normálně pocit, že my jsme byli těma, co byli zachraňovaný. A na druhou stranu jsme třeba vosvobozovali mariňáky u Rock Islandu. Vůbec nedali najevo, jak drsný to tam měli, a to se nám líbilo. Kvůli tomu, čím si tam prošli, bylo právo na chlubení tím nejmenším, co jsme jim mohli dát. Žádnýho z nich jsem sice vosobně nepotkal, ale slyšel jsem vo tom nějaký vyprávění.

A co civilní zóny?

To bylo něco úplně jinýho. To byla paráda! Ty lidi jásali, provolávali nám slávu. Bylo to takový, jak si představuješ, že by mělo vosvobození vypadat; jak z těch černobílejch záběrů z druhý světový války, na kterejch pochodujou jednotky Paříží nebo nějakým jiným místem. Byli jsme rockovejma hvězdama. Zašu… no… pokud mezi tímhle místem a Hero City pobíhá pár prcků, co náhodou vypadaj jak já…

(Zasměje se.)

Ale byly i výjimky.

Jo, asi jo. Možná ne furt, ale jo, čas od času tam stál nějakej člověk, takovej strašně nasranej ksicht, co ti z davu nadával. „Proč vám to, kurva, trvalo tak dlouho?“

„Můj muž umřel před dvěma týdny!“

„Moje matka se vás nedožila!“

„Loni v létě jsme přišli o půlku lidí!“

„Kde jste byli, když jsme vás potřebovali?“ Lidi měli v rukách fotky, tváře. Když jsme napochodovali do Janesville ve Wisconsinu, kdosi držel ceduli, na který byla fotka usmívající se holčičky. Nad ní bylo napsaný „Raději pozdě než nikdy?“ Zmlátili ho vlastní lidi; neměli to dělat. Takový věci sme vídali pořád, kvůli takovejmhle sračkám nemůžeš usnout, i když si nespal už pět nocí.

Vobčas, jakože fakt jen výjimečně, jsme přišli do voblasti, kde jsme nebyli vůbec vítaný. Ve Valley City v Severní Dakotě na nás lidi normálně pořvávali: „Táhněte do hajzlu! Vysrali jste se na nás, nepotřebujeme vás!“

To byla zóna separatistů?

Ne, to ne, ty lidi nás aspoň pustili dovnitř. Separatisti člověka vítali jenom kulkama. Nikdy jsem se k takové zóně nedostal. Na ty mělo velení speciální jednotky. Jednou jsme je míjeli na silnici, mířili na Black Hills. To bylo poprvé vod toho, co jsme překročili Skalistý, co jsem viděl tanky. Blbej pocit; člověku bylo jasný, jak tohle dopadne.

Koluje velké množství historek o pochybných způsobech přežití, využívaných v jistých izolovaných zónách.

Jo, a co jako? Na to se zeptej jich.

Vy jste něco takového viděl?

Ne, ani jsem nechtěl. Lidi se mi pokoušeli vo tom něco říct, lidi, který jsme osvobodili. Byli vnitřně hrozně poničení a prostě to ze sebe chtěli dostat. Víš, co jsem jim říkával? „Nechte si to pro sebe, vaše válka je pryč.“ Já jsem toho sám měl v sobě dost, nepotřeboval jsem toho víc chápeš?

A co později? Mluvil jste s nějakým z těch lidí?

Jo, a hodně jsem toho vo těch soudech četl.

Jaký jste z toho měl pocit?

Do háje, já nevím. Kdo jsem, abych ty lidi mohl soudit? Já tam nebyl, já se s tím nemusel nějak vypořádat. Ten rozhovor, co teď vedem, ta otázka „co kdyby“, na to jsem tehdá vůbec neměl čas. Měl jsem pořád práci, kterou bylo nutný dodělat.

Vím, že historici rádi mluví vo tom, že armáda Spojenejch států měla během postupu tak malý procento mrtvejch. Malý v porovnání s ostatníma zeměma, Čínou nebo třeba Rusákama. Malý v tom, že ta statistika brala v potaz jenom ztráty způsobený zetkama. Ale existoval milion způsobů, jak to koupit a víc jak dvě třetiny z nich v té pyramidě vůbec nebyly.

Nemoci byly velkým tématem, ty nemoci, který už měly bejt dávno vymýcený, jakože někdy ve středověku nebo tak. Jo, brali jsme léky, dostávali injekce, dostávali dobře najíst a chodili na pravidelný prohlídky, ale všude prostě byla strašná spousta sraček – v prachu, ve vodě, ve vzduchu, kterej jsme dejchali. Vždycky, když jsme vlezli do nějakýho města nebo vosvobodili nějakou zónu, byl pryč jeden kluk; pokud nebyl mrtvej, tak byl v karanténě. V Detroitu jsme kvůli španělský chřipce přišli vo celou četu. Kvůli tomuhle si velení pořádně nadělalo do kalhot a na čtrnáct dní strčilo celej prapor do karantény.

Dalšíma byly miny a nástražný výbušniny, některý civilní, jiný položený během našeho ústupu na západ. Tehdá dávaly smysl. Prostě jsme je zasejvali kilák po kiláku a čekali, až se zetka samy vyhoděj do luftu. Jedinej problém byl v tom, že takhle nášlapný miny nefungujou. Nezničej celýho člověka, ale urvou mu nohu nebo kotník nebo třeba rodinný klenoty. Kvůli tomu jsou dělaný, ne aby lidi zabíjely, ale aby je zranily, takže jejich armáda bude muset mrhat prostředkama na to, aby je udržela naživu a pak je poslala domů, aby mámě a tátovi civilistům každou chvíli připomněla, že podporovat tuhle válku není úplně nejlepší nápad. Ale zetka nemaj domov, nemaj žádnou mámu a tátu civilisty. Jediný, co maj konvenční miny za následek, je hromada dokriplenejch zetek, který, pokud něco, tak akorát výrazně ztěžujou tvoji práci, protože ty je chceš mít hezky vzpřímený, abys je dobře viděl. Nechceš, aby se ti válely v trávě a čekaly, až na ně stoupneš jak na nějakou pozemní minu. Nebylo možný vědět, kde všude byly miny nastražený; spousta jednotek, který je založily, je neoznačila správně, ztratila jejich souřadnice nebo už prostě nebyla naživu. A pak jsme tam taky měli ty posraný zkurvence POČNAZy, „pasti na mamuty“ a brokovnice spouštěný přes nástražný dráty.

Takhle jsem přišel vo kámoše, bylo to v obchoďáku Wal-Mart v Rochesteru ve státě New York. Narodil se v El Salvadoru, ale vyrůstal v Cali. Slyšel jsi někdy vo Boyle Heights Boyz? To byli ti hard-core rockeři z LA, co byli deportovaní zpátky do El Salvadoru, protože to byli technicky vzato ilegální přistěhovalci. Toho mýho kámoše tam vyklopili těsně před válkou. Probil se Mexikem až nahoru zpátky do Států, a to všechno během těch nejhorších dnů Paniky. Pěšky a s ničím jiným než mačetou. Rodinu už neměl, ani kamarády, jenom svůj adoptivní domov. Jak moc měl tuhle zemi rád! A pak schytal dvanáctkou rovnou do ksichtu; nejspíš ji tam nastražil nějakej POČNAZ, kterej přestal dýchat roky před tím. Zasraný miny a nástražný pasti.

A pak jsme taky měli vobyčejný nehody. Boje oslabily spoustu budov. Přihoď si k tomu všechny ty léta, kdy se o ně nikdo nestaral, a sníh, cenťák po cenťáku. Propadaly se celý střechy, bez varování, celý stavby se sesunuly k zemi. Takhle jsem přišel o někoho dalšího. Měla kontakt, vlčí děcko, který k ní běželo přes vopuštěnou autodílnu. Vystřelila, víc nebylo nutný. Byla… byli jsme si… blízko, víš. Nikdy jsme z toho nic nedělali. Asi jsme si mysleli, že tím bysme to udělali „oficiální“, jestli mi rozumíš. Řek bych, že jsme si mysleli, že tak by to bylo jednodušší v případě, že by se jednomu z nás něco stalo.

(Pohlédne směrem od tribuny, kde sedí jeho žena, a usměje se.)

Nefungovalo to.

(Na chvíli se odmlčí a pak se zhluboka nadechne.)

A pak jsme měli oběti psychologickýho vypětí. A hlavně kombinovaný. Čas vod času jsme vlezli do zabarikádovanejch voblastí a nenašli jsme nic jinýho než krysama vohlodaný kostry. Teď nemluvím vo zónách, který zaplavily zetka, ale o takovejch, který padly za oběť hladu nebo nemocem, nebo pocitu, že zítřek nestojí za to vidět. Jednou jsme prorazili do jakéhosi kostela v Kansasu, kde bylo zřejmý, že dospělí nejdřív pozabíjeli děti. Jeden kluk z naší čety, nábožnej Menonita, si čítával všechny zprávy těch, který se zasebevraždili, spálil je a pak si někde na těle udělal takovej malej, centimetrovej zářez, aby „nikdy nezapomněl“. Ten magor byl pořezanej od krku až k palcům na nohách. Když se o tom náš starej dozvěděl… hned ho poslal pryč na osmičku paragraf.

Většina vosmičkářů ale přišla až pozdějš. Ale nebylo to kvůli stresu, rozumíš, ale z jeho nedostatku. Všichni jsme věděli, že to bude brzo za náma, a řek bych, že se spoustě lidí, který to zvládali tak dlouho a drželi se, se musel ozvat takovej ten slabounkej hlásek, kterej jim říkal „Hej, kámo, už je to v pohodě, už to můžeš pustit.“

Znal jsem jednoho chlápka, takovej svalnatej mastodont to byl – bejval před válkou profesionální wrestler. Jdeme takhle po dálnici poblíž Pulaski ve státě New York, když k nám vítr přinese závan z rozpáranýho a vykradenýho tahače. Byl naloženej lahvičkama parfému – nic luxusního, prostě laciný parfémy, co se prodávaly v každým druhým krámu. Ten kluk se zastavil a začal bulet jak malý děcko. Byl to hroznej vobr, kterej měl na svým kontě dva litry zabitejch, hovado, který jednou draplo zetko a v boji na blízko ho používalo jako palici. Čtyři jsme ho museli odnýst na nosítkách. Ten parfém mu musel někoho připomenout, tohle jsme vydedukovali. Už jsme se nikdy nedozvěděli, koho.

Další kluk, nic zvláštního na něm nebylo: věk k padesátce, proplešatělej, měl trochu bříško, teda takový, jaký v té době mohl mít každej, a tvář, která by se hodila do předválečné reklamy na nějaký prostředky proti pálení žáhy. Byli jsme v Hammondu v Indianě a dělali průzkum kvůli vobrannejm liniím pro obléhání Chicaga. Ten kluk si všiml baráku na konci vopuštěný ulice; ten barák byl kromě zabedněnejch voken a rozmlácenejch vchodovejch dveří úplně netknutej. Na tváři se mu vobjevil takovej zvláštní výraz, začal se usmívat. Měli jsme to poznat dávno před tím, než se vyčlenil z formace a než se ozval ten výstřel. Seděl v obýváku v takovým starým, ošoupaným houpacím křesle, SIR mezi kolenama, na tváři ten úsměv. Podíval jsem se na obrázky na krbové římse. Byl to jeho domov.

Tohle byly extrémní případy, ty jsem mohl uhodnout i já. O spoustě dalších jsi nikdy nevěděl. Pro mě osobně to nebylo vo tom, komu z toho rupne v bedně, ale komu nerupne. Dává to smysl?

Jednou v noci v Portlandu v Maine, byli jsme v parku Deering Oaks a hlídali hromadu vybělenejch kostí, který tam byly od Velký paniky. Dva vojáci zvedli lebky a začali parodovat Free to Be, You and Me, ty dvě mimina. Poznal jsem to jenom díky tomu, že můj brácha tu nahrávku měl; tohle mě vo pár let minulo. Starší vojáci, ti to ale milovali. Kolem těch dvou se začínalo scházet vobecenstvo, všichni se chechtali a vyli na ty dvě lebky. „Ahoj, ahoj, já jsem mimino – No a co si myslíš, že jsem já, bochník chleba?“ A když bylo po té scénce, všichni spontánně začali zpívat „There’s a land that I see…“ a hráli na stehenní kosti, jako by to byly nějaký podělaný banja. Podíval jsem se přes tu skupinku na jednoho z cvokařů naší roty. Nikdy jsem nebyl schopnej vyslovit jeho jméno, doktor Čhandra cosi. (Major Ted Čhandrasekhar.) Podívali jsme se na sebe a já se ho pohledem zeptal „Hej, doktore, to jsou ale magoři, co?“ Musel vědět, co po něm moje voči chtěly, protože se na mě usmál a zavrtěl hlavou. To mě fakt vyděsilo; jakože pokud ti, který se chovaj jak blázni, bláznama nejsou, tak jak jsi mohl poznat, komu hráblo?

Naše velitelka čety, možná bys ji poznal. Byla v Bitvě o čtyři univerzity. Vzpomínáš na takovou tu vysokou kočku s kosou, co zpívala tu písničku? Ve skutečnosti vypadala trochu jinak než v tom filmu. Neměla takový bujný křivky a místo těch dlouhatánskejch lesklejch černejch vlasů měla na hlavě ježka. Byla to dobrá velitelka, „Seržant Avalon“. Jednoho dne našla v trávě želvu. Tehdá byly želvy něco jako jednorožci; už skoro nebylo možný je vidět. Avalon se najednou začala tvářit… nevím, jako malý děcko. Usmívala se. Nikdy se neusmívala. Slyšel jsem ji, jak té želvě něco šeptá; myslel jsem, že jenom tak drmolí: „Mitakuye Oyasin.“ Později jsem zjistil, že to bylo v jazyce Lakota a znamenalo to „Všichni moji příbuzní“. Ani jsem nevěděl, že byla částečně Sioux. Nikdy vo tom nemluvila, vlastně vo čemkoliv, co se týkalo jí. A najednou, jako duch, tam byl doktor Čhandra a jeho ruka, kterou jim vždycky položil kolem ramen, a ten jeho měkkej, příjemnej hlas, kterej ležérně nabízel: „Pojďme, seržo, skočíme si na kafe.“

To bylo v ten den, co zemřel prezident. I von musel slyšet ten tenkej hláseček. „Hej, kámo, už je to v pohodě, můžeš to pustit.“ Vím, že viceprezidenta moc lidí nemuselo, jakože vono nebylo možný nahradit Prezidenta. Cejtil jsem s ním; hlavně proto, že byl ve stejný situaci jako já. Avalon byla pryč, takže já jsem byl velitelem čety.

Bylo jedno, že válka už je skoro u konce. Pořád před náma byla spousta bitev, spoustě lidí jsem měl říct sbohem. A než jsme přišli do Yonkers, byl jsem posledním z té smečky starejch veteránů od Hope. Nevím, jak jsem se cejtil, když jsem šel kolem těch rezivějících hromad šrotu, těch vopuštěnejch tanků, rozdrcenejch novinářskejch dodávek, lidskejch vostatků. Myslím, že jsem toho moc necítil. Když je člověk velitelem čety, má toho hodně na práci; má hromadu novejch tváří, o který se musí postarat. Cítil jsem, jak se do mě zavrtávají voči doktora Čandra. Nikdy ale za mnou nepřišel, nikdy nedal najevo, že něco není v pořádku. Když jsme se na řece Hudson naloďovali na čluny, podařilo se nám setkat se pohledama. Jen se usmál a zavrtěl hlavou. Zvládl jsem to.

SBOHEM

BURLINGTON, VERMONT

(Právě začal padat sníh. „Magor“ se neochotně otočí směrem k domovu.)

Slyšel jste někdy o Clementu Atleem? Samozřejmě že ne, proč byste měl? Byl to břídil, průměrnost třetího stupně, která se do historie propašovala jen kvůli tomu, že těsně před oficiálním koncem druhé světové války sesadila Winstona Churchilla. Válka v Evropě skončila a Britové měli pocit, že už si toho vytrpěli dost. Ovšem Churchill tlačil na pilu, aby Británie pomohla Spojeným státům proti Japonsku, měl za to, že boj není skončený, dokud není skončený všude. A podívejte se, jak ten Starý lev skončil. Nechtěli jsme, aby se totéž stalo naší administrativě. A přesně proto jsme v momentě, kdy bylo zabezpečeno kontinentální území USA, vyhlásili vítězství.

Všichni věděli, že válka ještě doopravdy neskončila. Pořád jsme museli pomoci svým spojencům a vyčistit celé části světa, kde vládli nemrtví. Pořád bylo třeba udělat spoustu práce, ale vzhledem k tomu, že naše vlastní území bylo vyčištěné, museli jsme našim lidem dát možnost vrátit se domů. Tehdy vznikly mezinárodní síly OSN a nás příjemně překvapilo, kolik dobrovolníků se přihlásilo hned první týden. Dokonce jsme museli nějaké odmítnout, dát je na seznam záloh nebo jim dát za úkol cvičit všechny ty mlaďochy, kteří o tu jízdu přes Ameriku přišli. Vím, že jsem toho hodně schytal za to, že jsme šli do mezinárodních jednotek a nedopustil, abychom z toho udělali jen americkou křížovou výpravu – a popravdě řečeno mi to je ale naprosto ukradené. Amerika je férová země, její lidé očekávají férový přístup, a když ta poslední válečná záležitost s tím, jak poslední boty vstoupily na pláže u Atlantiku, skončila, nezbylo, než jim potřást rukama, vyplatit je a nechat každého, kdo si to přál, aby šel domů a začal znovu žít svůj civilní život.

Možná to ta zámořská tažení trochu zpomalilo. Naši spojenci znovu stojí na svých nohou, ale nám pořád ještě zbývá vyčistit pár Bílých zón: horské oblasti, ostrovy na čáře sněhu, oceánské dno a pak je tu Island… Island bude drsný. Přál bych si, aby nám Ivan pomohl se Sibiří, ale víte co, Ivan je Ivan. Ale i doma se sem tam objeví nějaký ten útok, každé jaro tu jsou, a stejně tak často jsou zaznamenány poblíž nějakého jezera nebo pláže. Jejich počty upadají, díky Bohu, ale to neznamená, že by se lidé měli přestat mít na pozoru. Pořád jsme ve válce, a dokud nebude vyčištěn a v případě nutnosti i vyhozen do vzduchu i ten nejposlednější kousíček země, každý bude muset přiložit ruku k dílu a dělat svoji práci. Bylo by fajn, kdyby tohle bylo to, co si lidé z celé téhle mizérie odnesou. Jsme v tom spolu, takže přiložte ruku k dílu a dělejte, co máte.

(Zastavíme u starého dubu. Můj společník si ho prohlédne odshora až dolů a lehce na něj poklepe svojí hůlkou. A pak tomu stromu řekne…)

Ty svoji práci děláš dobře.

CHUŽIR, OSTROV OLCHON, JEZERO BAJKAL, SVATÁ RUSKÁ ŘÍŠE

(Zdravotní sestra přeruší náš rozhovor; přišla se ujistit, že si Maria Žuganovová vezme svoje vitamíny. Maria je ve čtvrtém měsíci těhotenství. Čeká své osmé dítě.)

Lituji jedině toho, že jsem nemohla zůstat v armádě až do „osvobození“ našich bývalých republik. Očistili jsme svoji vlast od té nemrtvé špíny a bylo načase přenést válku i za naše hranice. Kéž bych tam tak mohla být, ten den, kdy jsme znovu formálně uvítali Bělorusko zpět do náručí říše. Říká se, že brzy to bude i Ukrajina, a po ní, kdo ví… Moc ráda bych při tom byla, ale měla jsem „jiné povinnosti“…

(Jemně si poklepe na břicho.)

Nevím, kolik takových klinik po Rodině je. Určitě jich není dost, jsem si tím jistá. Je nás tak málo, nás, mladých a plodných žen, které nepodlehly drogám, AIDS nebo smradu oživlých mrtvol. Naši vůdcové říkají, že největší zbraní ruské ženy je její děloha. Pokud to znamená neznat otce mých dětí, nebo…

(Oči jí na chviličku sklouznou k zemi.)

… moje děti, pak budiž. Sloužím vlasti a sloužím jí celým svým srdcem.

(Zachytí můj pohled.)

Divíte se, jak je možné, aby byla taková „existence“ v souladu s naším novým fundamentalistickým státem? No, tak se přestaňte divit – není to možné. Všechna ta náboženská dogmata, to je pro masy. Dejte jim jejich opium a tak je uchlácholíte. Nemyslím si, že ve vedení nebo dokonce v Církvi je někdo, kdo skutečně věří tomu, co kážou, možná jeden, starý Otec Ryžkov, než ho uklidili do divočiny. Už neměl co dát, na rozdíl ode mne. Já své zemi mohu dát alespoň ještě pár dětí. Proto se mnou zacházejí tak dobře, proto můžu tak svobodně mluvit.

(Maria pohlédne na to „zrcadlo“ za mnou.)

Co mi udělají? V momentě, kdy už nebudu užitečná, stejně přežiju průměrnou ženu.

(Prstem ukáže směrem k zrcadlu mimořádně neslušné gesto.)

A kromě toho oni chtějí, abyste to slyšel. Proto vás do naší země pustili, abyste vyslechl naše příběhy, kladl nám otázky. I vás využívají, víte? Vaším úkolem je říci vašemu světu o tom našem, aby pochopili, co se stane, pokud s námi někdo bude chtít vyjebávat. Válka nás přivedla zpět k našim kořenům, přinutila nás si vzpomenout na to, co to vlastně znamená být Rus. Opět jsme silní, zase z nás jde strach, a pro Rusy to znamená jen jedno: konečně jsme zase v bezpečí! Poprvé za téměř sto let se můžeme hřát v ochranné pěsti Císaře, a já jsem si jistá, že znáte, jak se v ruštině řekne císař.

BRIDGETOWN, BARBADOS, ANTILSKÁ FEDERACE

(Bar je téměř prázdný. Většina štamgastů už sama odešla nebo byla odnesena policií. Poslední ze zaměstnanců noční směny uklízejí z podlahy rozbité židle, střepy a louže krve. V rohu poslední z Jihoafričanů zpívá tklivou, opileckou verzi válečné interpretace písně Johnnyho Clegga „Asimbonanga“. T. Sean Collins si roztržitě zabrouká pár taktů, pak do sebe obrátí panáka rumu a hned se hlásí o dalšího.)

Jsem závislej na vraždění, a to je tak ten nejhezčí způsob, jak to můžu říct. Možná namítnete, že to technicky vzato není pravda, že vzhledem k tomu, že jsou mrtví, tak to vlastně není zabíjení. Hovno; je to vražda a je to jízda jak nic jiného na světě. Jasně, můžu o těch předválečných žoldácích říkat, co chci, o těch veteránech z Vietnamu a týpcích z Hell’s Angels, ale v tomhle se od nich neliším. Nejsem jinej než ti mantáci z džungle, kteří se nikdy nevrátili domů, i když se fyzicky vrátili, nebo ti stíhači z druhé světové války, co svoje Mustangy vyměňovali za Harleje.

Žijete v takovým rauši, jste pořád tak vyjetej, že cokoliv jinýho vypadá jako smrt.

Pokusil jsem se zapadnout, usadit se, najít si nějaké kámoše, práci a svým dílem pomáhat Americe zpátky na nohy. A nejenže jsem byl mrtvej, ani jsem nedokázal myslet na nic jinýho, než na zabíjení. Začal jsem studovat krky lidí, jejich hlavy. Vždycky jsem si říkal „Hmm, tak tenhle chlápek má asi tvrdej čelní lalok, musím to tam narvat přes oko.“ Nebo „pořádná pecka do týla by tuhle holku uzemnila hodně rychle.“ Když ten novej prezident, „Magor“ – ježišikriste, kdo sakra jsem já, že někomu říkám takhle? – když jsem ho slyšel mluvit na shromáždění, musel jsem přijít na aspoň padesát způsobů, jak ho sejmout. A tehdy jsem vypadl, nejen kvůli ostatním, ale taky kvůli sobě. Bylo mi jasný, že jednoho dne toho na mě bude moc, někde se naliju, připletu se do rvačky a ztratím nad sebou kontrolu. A věděl jsem, že jakmile začnu, nebudu moct přestat, takže jsem řekl sbohem a přidal se k Impisi, což je totéž jako Jihoafrické speciální jednotky. Impisi je výraz v řeči Zulu, znamená hyena, takže ta, co uklízí mrtvoly.

Jsme soukromou jednotkou, žádný pravidla, žádný papírování, což je důvod, proč jsem šel do Impisi a ne do normálních jednotek pod OSN. Sami se rozhodujeme, kdy vyrazíme, vybíráme si vlastní zbraně.

(Ukáže na předmět vedle sebe. Vypadá jako naostřené ocelové pádlo.)

„Pouwhenua“ – dostal jsem to od jednoho maorskýho bratra, kterej před válkou hrával za All Blacks. Neskutečně silný a odvážný hovada, ti Maoři. Ta bitva u One Tree Hill, pět stovek Maorů proti půlce přeměněnýho Aucklandu. Pouwhenua je zbraň, která se nepoužívá moc snadno, a to dokonce i přesto, že tahle není dřevěná, ale ocelová. Ale to je další výhoda toho být žoldnéř. Kdo si ještě dneska ulítává na mačkání spouště? Musí to být těžký, nebezpečný a čím víc zetek proti vám naráz stojí, tím líp. Samozřejmě – dřív nebo pozdějš už žádný nebudou. A až se to stane…

(V ten moment se ozve zvon z Imfinga, který svolává k nalodění.)

Už mi to jede.

(T. Sean dá gestem znamení číšníkovi a pak hodí na stůl pár stříbrných randů.)

Pořád mám naději. Zní to šíleně, ale člověk nikdy neví. Proto většinu své výplaty radši šetřím, než abych ji dával zemi, ve které zrovna jsem, nebo je rozhazoval za bůhví co. Může se stát, že se toho v té své hlavě jednou zbavím. Jeden můj kanadskej bratr, „Mackee“ Macdonald, se hned potom, co jsme vyčistili Baffinův ostrov, rozhodl, že toho má už dost. Slyšel jsem, že je teď v Řecku, v nějakým klášteře nebo co. To se může stát. Možná někde pro mě je nějakej život. Hej, člověk přeci může mít sny, ne?

Samozřejmě, pokud to takhle nebude, jestli to tam pořád v té své palici budu mít, ale zetka už nebudou…

(Zvedne se k odchodu, přes rameno si přehodí svoji zbraň.)

Pak ta poslední lebka, kterou rozmlátím, bude nejspíš ta moje.

REZERVACE SAND LAKES, PROVINCIE MANITOBA, KANADA

(Jesika Hendricks nakládá poslední dnešní „úlovek“ na sáně, patnáct mrtvol a halda částí lidských těl.)

Snažím se nebýt naštvaná, zahořklá kvůli tomu, jak je to celé nefér. Hrozně bych si přála, abych tomu všemu přišla na kloub. Kdysi jsem potkala bývalého íránského pilota, který cestoval Kanadou a hledal místo, kde by se mohl usadit. Ten mi řekl, že Američané jsou jediným národem, s nímž se setkal, který nedokáže připustit, že špatné věci se mohou stát i dobrým lidem. Možná měl pravdu. Minulý týden jsem poslouchala rádio, a čirou náhodou jsem slyšela (jméno z právních důvodů vynecháno). Měl ty svoje obvyklé plky – vtipy o prdění a urážky a pubescentní sexuální narážky – a já si vzpomínám, že jsem si říkala „Tak tenhle chlap přežil a moji rodiče ne.“ Ne, snažím se nebýt zahořklá.

TROY, MONTANA, SPOJENÉ STÁTY AMERICKÉ

(Stojím s paní Millerovou na zadní terase a pod námi si na hřišti hrají děti.)

Můžete obviňovat politiky, obchodníky, generály, celou tu „mašinérii“, ale pokud opravdu chcete někoho obviňovat, obviňujte mne. Já jsem americký systém, já jsem ta mašinérie. To je cena, kterou platíme za život v demokracii: následky si musíme nést všichni. Chápu, proč to Číně trvalo tak dlouho, než to pochopila, a proč Rusko prostě řeklo „nasrat“ a vrátilo se zpátky k tomu, co tam teď mají za systém. Bylo by hezké říct „Hele, na mně se nedívej, to není moje chyba.“ No, ona to ale moje chyba je. Je to moje chyba, stejně jako je to chyba celé mé generace.

(Pohlédne dolů na děti.)

Zajímalo by mě, co o nás řeknou budoucí generace. Moji prarodiče protrpěli ekonomickou depresi, druhou světovou válku a pak přišli domů a vybudovali největší střední třídu v dějinách lidstva. Bůh je svědkem, že se jim to nepodařilo dokonale, ale stoprocentně se nejvíce přiblížili americkému snu. Pak přišla generace mých rodičů a celé to posrala – všechny ty děti poválečné populační exploze, ti baby boomeři, ta „já“ generace. A pak jsme přišli my. Jasně, zastavili jsme tu zombie nákazu, ale my jsme především ti, kteří dovolili, aby se rozšířila. Alespoň, že po sobě uklízíme svůj vlastní svinčík, a možná to je nejlepší epitaf, ve který můžeme doufat.

„Generace Z, co po sobě uklidila svůj vlastní svinčík.“

ČCHUNG-ČCHING, ČÍNA

(Kwang Jing-šu je toho dne na poslední návštěvě u pacienta doma. Je jím malý chlapec, který má nějaké respirační potíže. Jeho matka se obává, že by se mohlo jednat o další případ tuberkulózy. Když ji doktor Jing-šu ujistí, že je to pouhé nachlazení, vrátí se jí barva do tváře. Její slzy a vděk nás vyprovázejí zaprášenou ulicí.)

Je povzbudivé vidět zase děti, tedy ty, které se narodily po válce, opravdové děti, které neznají nic než svět s oživlými mrtvolami. Vědí, že si nemají hrát poblíž vody, že v létě nebo na jaře nemají po setmění chodit samy. Neznají strach a to je největší dar, ten jediný, který jim můžeme dát.

Někdy myslím na tu stařenu v Novém Dačangu, nad vším, co si prožila, ty zdánlivě nekonečné změny a převraty, jež formovaly její generaci. A teď jsem to já, stařec, který viděl svoji zemi tolikrát rozervanou na kusy. A přesto se nám pokaždé podařilo dát se dohromady a znovu vystavět a obnovit náš národ. A tak tomu znovu bude i nyní – Čínu i svět. Já v posmrtný život moc nevěřím – starý revolucionář až do smrti – ale pokud nějaký je, přestavuji si svého starého kamaráda Gua, jak se směje tomu, když řeknu – se vší upřímností – že všechno bude dobrý.

WENATCHEE, WASHINGTON, SPOJENÉ STÁTY AMERICKÉ

(Joe Muhammad právě dokončil své nejnovější dílo, třiceticentimetrovou sošku šourajícího se muže s postrojem pro miminko na hrudi, který očima bez života hledí vpřed.)

Nebudu tvrdit, že válka byla dobrá věc. Zas tak zvrhlé hovado nejsem, ale musíte připustit, že ta válka lidi spojila. Moji rodiče nikdy nepřestali mluvit o tom, jak jim chybí ten pocit sounáležitosti, příslušnosti k nějakému společenství, jaký je běžný v Pákistánu. Se svými americkými sousedy nikdy nemluvili, nikdy je nepozvali k sobě domů, sotva znali jejich jména, pokud nedošlo na stížnosti na hlasitou hudbu nebo štěkot psa. Nedá se říct, že v takovém světě dnes žijeme. A to se netýká jen nějaké čtvrti nebo dokonce i státu. Ať už mluvíte po celém světě s kýmkoliv, všichni máme stejnou silnou zkušenost. Přede dvěma lety jsem se s Pan Pacific Lines vydal na výletní plavbu kolem ostrovů. Byli tam lidé odevšad, a ačkoliv se ta vyprávění třeba lišila detaily, v podstatě se jednalo o stejné příběhy. Vím, že teď zním trochu příliš optimisticky, protože jsem si jistý, že jakmile se vše vrátí do „normálu“, jakmile naše děti nebo vnoučata vyrostou v klidném a příjemném světě, vše se zase vrátí zpět k sobeckosti, bigotnosti a k tomu, že se budeme chovat jeden k druhému hnusně, tak jako kdykoli dříve. Ale zase se musím zeptat: cožpak může vše, čím jsme si prošli, jen tak zmizet? Kdysi jsem slyšel jedno africké přísloví: „Člověk nepřejde řeku, aniž by neměl mokré šaty.“ Tomu bych rád věřil.

Abyste si to nevyložil špatně: není to tak, že by mi nechyběly nějaké věci z toho starého světa, ale jde hlavně o předměty, věci, které jsem míval nebo o kterých jsem si myslel, že bych je jednoho dne mohl mít. Minulý týden jsme měli pánskou jízdu za jednoho kluka v sousedství. Půjčili jsme si jediný funkční přehrávač DVD a pár předválečných péček. Byla tam jedna scéna, kde tři borci brousí Lusty Canyon na kapotě perlově šedého kabrioletu BMW Z4, a jediné, na co jsem myslel, bylo „Ty vole, tak takovýhle auta už se nedělají.“

TAOS, NOVÉ MEXIKO, SPOJENÉ STÁTY AMERICKÉ

(Steaky jsou téměř hotovy. Arthur Sinclair otočí prskající kusy masa a vychutnává jejich vůni.)

Ze všech zaměstnání, která jsem kdy měl, byl finanční dohled tou nejlepší. Když mne nový prezident požádal, abych se vrátil zpět na místo předsedy Komise pro cenné papíry a burzy, prakticky jsem ji na místě políbil. Je mi jasné, že stejně jako u ÚSTUP jsem tuto práci dostal proto, že ji nikdo jiný nechtěl. Je před námi tolik těžkých úkolů, spousta oblastí v zemi je na tom stále ještě mizerně. Přimět lidi přestat s výměnným obchodem a začít znovu věřit americkému dolaru… nic jednoduchého.

Kubánské peso je stále král a spousta našich bohatších občanů má stále ještě svá bankovní konta v Havaně.

Jen vyřešit dilema s nadbytkem bankovek je dost pro jakoukoliv administrativu. Po válce si spousta lidí nahrabala obrovskou hotovost – v opuštěných trezorech, domech, z mrtvol… Jak rozpoznat ty, co si ty peníze tímto způsobem nahrabali od těch, kteří si své tvrdě vydřené dolárky schovávali, obzvláště když záznamy o vlastnictví jsou vzácné jako ropa? Proto je finanční dohled tou nejdůležitější prací, kterou jsem kdy měl. Musíme zavřít všechny ty lumpy, kteří brání tomu, aby se vrátila důvěra do americké ekonomiky, a to nejen ty podřadné nicky, ale i ty velké ryby, ty nemorální, odporné osoby, které se snaží skupovat domy ještě dříve, než se do nich mohou vrátit lidé, kteří přežili. A dále také chceme dostat ty, kdo lobují za deregulaci cen potravin a dalších komodit, nezbytných pro přežití… a toho hajzla Breckinridge Scotta, ano, toho phalanxového krále, který se pořád ještě jako krysa schovává v té své antarktické pevnosti. On to ještě neví, ale jednáme s Ivanem o tom, aby mu neprodloužili pronájem. Spousta lidí tady doma se těší, až ho uvidí, obzvláště berňák.

(Zakření se a zamne si ruce.)

Důvěra, to je palivo, které pohání stroj kapitalismu. Naše ekonomika může fungovat jen v případě, že jí budou lidé věřit. Franklin Delano Roosevelt se nechal slyšet, že „To jediné, čeho se musíme bát, je strach samotný.“ Můj otec to pro něj napsal. No, tedy aspoň to tvrdil.

Už to ale pomalu začíná. Pomalu, ale jistě. Každý den v amerických bankách přibývají nově založené účty, otevírá se pár soukromých společností, získáváme něco málo bodů na Dow Jones. Trochu jako počasí. Každý den je léto a kapánek delší, nebe o malinko modřejší. Jen počkejte a uvidíte.

(Sáhne do chladicího boxu na led a vyloví odtamtud dvě hnědé lahve.)

Nedáte si sarsaparillu?

KJÓTO, JAPONSKO

(Pro Společnost Štítu je to historický den. Konečně byla totiž uznána jako samostatná odnož Japonské domobrany. Její hlavní povinností bude učit japonské civilisty umění obrany před oživlými mrtvolami. Její další, trvalý úkol spočívá v tom, že její členové se od nejaponských organizací mají učit cizí techniky boje se zbraní i bez ní, a tyto techniky dále rozšiřovat po světě. Hlavní myšlenka Společnosti Štítu jako organizace, která odmítá palné zbraně a vyzdvihuje mezinárodní spolupráci, je vyzdvihována pro její okamžitý úspěch, což do Japonska přivádí novináře a hodnostáře z téměř všech zemí Společenství národů.

Tomonaga Ijiro je posledním z řady lidí, kteří vítají hosty; usmívá se a uklání. Kondo Tatsumi se rovněž usmívá a z druhého konce místnosti pozoruje svého učitele.)

Vy víte, že já v nějaké spirituální „bláboly“ nevěřím, že? Můj názor je ten, že Tomonaga je prostě jenom bláznivý starý hibakuša, který ale začal něco nádherného, něco, o čem si myslím, že je pro budoucnost Japonska velmi důležité. Jeho generace chtěla vládnout světu, moje se spokojila s tím, že nechala svět – a tím světem myslím vaši zemi – aby nám vládl. Obě cesty vedly téměř ke zničení naší domoviny. Musí existovat lepší cesta, nějaká prostřední, na které na sebe vezmeme zodpovědnost za svoji vlastní ochranu, ale ne takovou, která by vyprovokovala strach nebo nenávist ostatních národů. Nedokáži vám říci, zda je to ta správná cesta; na to, aby se dalo vidět daleko, je budoucnost příliš hornatá. Ale já budu Senseje Tomonagu na té cestě následovat; já a spousta dalších, kteří dnes a denně rozšiřují naše řady. Jen „bohové“ vědí, co nás čeká na konci té cesty.

ARMAGH, IRSKO

(Philip Adler dopije a zvedne se k odchodu.)

Přišli jsme o sakra víc než jen o lidi, když jsme je tam nechali napospas mrtvým. To je vše, co řeknu.

TEL AVIV, IZRAEL

(Dojíme oběd a Jürgen mi vytrhne účet z ruky.)

Prosím, já jsem vybral, kde budeme jíst, já platím. Tohle jídlo jsem nesnášel, přišlo mi jako švédský stůl zvratků. Moji lidé mě sem jedno odpoledne museli doslova dotáhnout, ti mladí Izraelité, co měli v oblibě exotické chutě. Prý: „Jen to zkuste, vy starý yekke.“ Tak mi říkali, „yekke“. Je to označení pro úzkoprsého člověka, ale oficiální význam je německý Žid. Měli pravdu v obou věcech.

Byl jsem v „Kindertransportu“, což byla poslední šance, jak dostat židovské děti z Německa. To bylo naposledy, co jsem viděl někoho z mé rodiny živého. V jednom městečku v Polsku je takový malý rybníček, kam vysypávali popel. A ten rybník je pořád ještě šedý, ačkoliv už uběhlo půl století.

Říká se, že holokaust nikdo nepřežil, že i ti, kteří technicky vzato zůstali naživu, byli tak nenapravitelně zničení, že jejich duše, jejich životní elán, ta osoba, kterou měli být, byla navždy pryč. Rád bych si myslel, že to není pravda. Ale pokud ano, pak na Zemi není nikdo, kdo přežil tuto válku.

NA PALUBĚ USS TRACY BOWDEN

(Michael Choi se opře o zábradlí na zádi lodi a pohlédne na horizont.)

Chcete vědět, kdo prohrál válku se zombie? Velryby. Asi nikdy neměly moc šancí, rozhodně ne s těmi miliony hladových lidí na lodích a polovinou námořních flotil na celém světě přeměněných na rybářské lodě. Moc k tomu nepotřebujete, jedno torpédo shozené tak daleko, aby velrybu nezranilo, ale zároveň tak blízko, aby způsobilo její ohluchnutí a zanechalo ji zmatenou a v šoku. Připlouvajících zpracovatelských lodí si všimne, až už je pozdě. Ty detonace válečných hlavic a pláč velryb bylo slyšet na kilometry daleko. Nic nenese zvuk tak dobře jako voda.

Strašlivá ztráta, a abyste to pochopil, nemusíte být žádný poblázněný ekolog, co doma pálí pačuli. Můj táta dělal ve Scripps, ne v té claremontské dívčí škole, ale v oceánografickém institutu u San Diega. To byl hlavní důvod, proč jsem se přidal k námořnictvu a naučil se mít rád moře. Když jste viděl kalifornské šedé, ani to nešlo jinak. Majestátní zvířata; poté, co byla lovem téměř vyhubena, se nakonec začínala vracet zpátky. Přestala se nás bát a občas jsme k nim mohli dopádlovat tak blízko, že jsme se jich mohli klidně dotknout. Ti obři nás mohli v okamžiku zabít, stačilo náhodou plácnout tím třímetrovým ocasem, udělat jeden výpad tím více než třicetitunovým tělem. Staří rybáři velryb jim kvůli tomu, jak zuřivě bojovaly, pokud byly zahnány do kouta, říkávali ďáblovy ryby. Přesto věděly, že pro ně nepředstavujeme žádné nebezpečí. Dokonce nás nechávaly, abychom si je hladili, anebo pokud měly mladé a chtěly je chránit, tak nás jen tak jemně odstrčily. Taková síla, takový obrovský destrukční potenciál. Neuvěřitelná zvířata, ty kalifornské šedé, a teď jsou všechny pryč, stejně jako modré, plejtváci, keporkaci a vorvani, prostě pryč. Slyšel jsem o tom, že bylo pozorováno pár běluh a narvalů, kteří přežili pod arktickým ledem, ale těch nejspíš nebude tolik, aby se jim podařilo vytvořit dostatečný genofond. Vím, že se někde v mořích pohybuje ještě pár skupin kosatek, ale když si vezmu úroveň znečištění moří a to, že ryb v nich je méně, než mají v Arizoně v bazénů, neviděl bych jejich šance zrovna moc optimisticky. I kdyby Máma Příroda dala těmto zabijákům nějaký odklad, adaptovala je, jak to udělala s některými dinosaury, jemní obři jsou pryč navždy. Je to jak v tom filmu Oh God, kde Všemohoucí vyzve Člověka, aby jen tak, z ničeho, vytvořil makrelu. „Nemůžeš,“ povídá mu, a pokud se nějaký genetický archivář k těm jemným obrům nedostal dřív než ta torpéda, pak ani nemůžete stvořit kalifornské šedé.

(Slunce klesne za horizont. Michael si povzdechne.)

Takže až se vám příště někdo bude snažit vykládat něco o tom, že skutečnou ztrátou této války je „naše nevinnost“ nebo „část našeho člověčenství“…

(Odplivne si do vody.)

Víš co, kámo. Ať to poví velrybám.

DENVER, COLORADO, USA

(Todd Wainio mě vyprovází na vlak a vychutnává si kubánské cigarety se stoprocentním obsahem tabáku, které jsem mu dal na rozloučenou.)

Jo, vobčas to na mně přijde, na pár minut, možná na hoďku. Doktor Čhandra mi ale řekl, že to je v pohodě. Má poradnu přímo tady v Asociaci veteránů. Jednou mi řekl, že to je normální, zdravá věc, jako když malinkatý zemětřesení puklinkama vypouští tlak ze Země. Říká, že by sis měl dávat majzla na každýho, kdo tohle „mírný chvění“ nemá.

Není potřeba moc, abych se roztřepal. Vobčas něco ucejtím, nebo uslyším hlas, kterej mi někoho připomene. Před měsícem jsme večeřeli a v rádiu hráli tu písničku – myslím, že ani nebyla vo mý válce, dokonce si i myslím, že nebyla americká. Přízvuk a některý slova byly úplně jiný, ale ten refrén… „God help me, I was only nineteen.“

(Znělka oznámí odjezd mého vlaku. Lidé kolem nás začnou nastupovat.)

Srandovní je, že moje nejživější vzpomínka se tak trochu změnila v národní ikonu vítězství.

(Ukáže na obrovskou nástěnnou malbu za námi.)

To jsme byli my, stáli jsme na nábřeží v Jersey a sledovali svítání nad New Yorkem. Právě jsme to slyšeli, byl Den veteránů. Nikde žádný jásání, žádný voslavy. Prostě to nevypadalo skutečně. Mír? Co to do pytle znamenalo? Bál jsem se tak dlouho, bojoval a zabíjel a chtěl umřít, že jsem to asi začal vnímat normálně, že to tak bude po zbytek mýho života. Myslel jsem si, že to je sen. A někdy z toho mám takovej pocit, když si na ten den vzpomenu, na ten východ slunce nad Hero City.

O AUTOROVI

Max Brooks, narozený 22. května 1972, je americký spisovatel a scénárista. Objevil se také v několika epizodních rolích různých seriálů, například Roseanne nebo Pacific Blue.

Jako jeden z týmu scénáristů psal například pro pořad Saturday Night Live. Jako spisovatel se zapsal do povědomí čtenářů svými knihami o zombie. Knihu Světová válka Z (v originále World War Z) napsal v roce 2006 a v roce 2009 ji následovalo komiksové rozšíření, zachycující všechny zdokumentované útoky zombie v historii lidstva. Tato grafická novela vyšla v zahraničí pod názvem The Zombie Survival Guide: Recorded Attacks a zachycuje například obranu Římanů proti oživlým mrtvým u Hadrianova válu a mnoho dalších prokázaných konfliktů mezi lidmi a zombie.

Další, v této knize nezveřejněné příběhy z války proti zombie pak vyšly ve sbírce povídek, která v originále nese znění The New Dead.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai