E. R. BURROUGHS

PIRÁTI Z VENUŠE

CARSON NAPIER Z VENUŠE

1. ČÁST

PIRÁTI Z VENUŠE

Přeložil Kerren.

Ilustroval Fortunino Matania.

Pirates of Venus

1934.

1.

Carson Napier.

„Když o půlnoci, třináctého dne tohoto měsíce, vstoupí

do vaší ložnice bíle zahalená ženská postava, odpovězte na

tento dopis, v opačném případě neodpovídejte.“

Když jsem dočetl dopis až sem, chtěl jsem ho zahodit

do odpadkového koše, kde končí všechny hloupé dopisy,

ale z nějakého důvodu jsem četl dál.

„Jestliže k vám ta žena promluví, prosím zapamatujte si

její slova a až mi budete psát, zopakujte mi je.“

Možná, že bych dopis přečetl až do konce, ale právě v té

chvíli zazvonil telefon a já jsem odložil dopis do jednoho

košíku na mém psacím stole. Náhodou to byl košík

nadepsaný „VYŘÍZENO“; pokud by následující události

šli zavedeným způsobem, potom by dopis i s ostatními

písemnostmi z tohoto košíku skončily v archívu – na věky

věků.

5

Telefon nepřestával zvonit a já jsem zvedl sluchátko.

Byl to Jason Gridley. Zdál se rozrušený a požádal mě,

abych ihned přišel do jeho laboratoře. Jasona jenom

máloco dokáže rozrušit. Spěchal jsem splnit jeho přání a

zároveň ukojit svou zvědavost. Skočil jsem do svého

kabrioletu a brzy jsem překonal několik málo bloků, které

nás oddělovali. Dozvěděl jsem se, že Jason měl dostatečné

důvody k takovémuto rozrušení, právě totiž přijal

radiogram z vnitřního světa – z Pellucidaru.

V předvečer návratu velké řiditelné vzducholodi, O-220,

po úspěšném zakončení historické expedice k jádru Země,

Jason nařídil zůstat a pokračovat v pátrání po von Horstovi

– ztracenému členu expedice. Ale Tarzan, David Innes a

kapitán Zuppner ho přesvědčovali o pošetilosti takovéhoto

činu. David slíbil vyslat expedici jemu podřízených

domorodých pellucidarských válečníků, aby našli mladého

německého poručíka, pokud ještě žije, nebo aby alespoň

zjistili místo jeho pobytu.

Jason přesto nařídil, aby se vrátili do vnějšího světa s

lodí, nehledě na obavy Innese, neboť ten měl vždy velkou

zodpovědnost za osud von Horsta. Tohoto mladého muže

měli rádi všichni členové expedice. Jason opakoval znovu

a znovu, že je mu velice líto, že musejí opustit Pellucidar

dříve, než vyčerpají všechny prostředky, které by vedli k

záchraně von Horsta nebo dokud se s konečnou platností

nezjistí, že je mrtev.

Jason mi pokynul k židli a nabídl mi cigaretu.

„Právě jsem obdržel zprávu od Abnera, Jerry,“ oznámil

mi, „první za několik měsíců.“

„Musí být velice zajímavá, že tě tak vzrušila,“

odpověděl jsem.

6

„To je,“ přiznal. „Od Sari přišla zpráva, že von Horst

byl nalezen.“

Nyní se zdá, že tyto dvě události spolu nikterak

nesouvisí. Zmínil jsem se o tom pouze abych objasnil dva

fakty, které, jak se může zdát, zatím nemají zásadní

význam pro pozoruhodný sled následujících událostí. Za

prvé, to způsobilo, že jsem zapomněl na dopis, o kterém

jsem se dříve zmiňoval, a za druhé, to upevnilo datum v mé

mysli – desátého.

Můj hlavní důvod pro zmínku o tom prvním faktu je,

zdůraznění faktu, že dopis, tak rychle a naprosto

zapomenutý, neměl žádnou možnost sám ovlivnit mou

mysl a proto nemohl, alespoň objektivně, působit na moje

vnímání pozdějších událostí. Dopis opustil moji mysl

během pěti minut po jeho přečtení, tak dokonale, jako bych

ho nikdy nebyl četl.

– – –

Následující tři dny byly pro mě mimořádně rušné. A

když jsem se třináctého večer odebral spát, moje mysl byla

naplněna nepříjemnými událostmi z obchodní transakce,

která se nedařila, do takové míry, že jsem nemohl hned

usnout. S jistotou však vím, že moje poslední myšlenky

před usnutím se věnovaly právě těmto právním

záležitostem.

7

Co mě probudilo, nevím. Posadil jsem se prudce na

posteli právě včas abych zahlédl ženskou postavu,

zahalenou v čemsi co vypadalo jako bílá pokrývka.

Vstoupila do mého pokoje otevřenými dveřmi. Všimněte

si, že říkám otevřenými dveřmi a ne pouze dveřmi. To

proto, že dveře byly předtím zavřené – tím jsem si jist!

Byla jasná měsíční noc, rozličné předměty v mém pokoji

byly zřetelně rozeznatelné, obzvláště ta strašidelná postava,

která se nyní vznášela u nohou mé postele.

Nejsem nakloněn přeludům, nikdy jsem ani žádného

ducha neviděl, ani jsem si to nikdy nepřál. Byl jsem úplně

neznalý etiky chování v takové situaci. Dokonce ta dáma

nevypadala ani tak nadpřirozeně. Přesto jsem byl na

rozpacích, jak ji přijmout v této hodině v soukromí mé

ložnice, žádná cizí dáma nikdy předtím nestoupila do mého

soukromí, v tomto mám přísné zásady.

„Je půlnoc třináctého,“ řekla jemným melodickým

hlasem.

„Skutečně,“ odpověděl jsem a vzpomněl jsem si na

dopis, který jsem obdržel desátého.

„Dnes odjede z Gvadelupy,“ pokračovala, „a bude čekat

na váš dopis v Guaymasu.

To bylo vše. Žena přešla přes pokoj a vyšla ven, ale ne

dveřmi, což by možná bylo pohodlnější, ale přímo skrze

stěnu. Celou věčnost jsem seděl, strnule hledíc na ono

místo, kde jsem ji spatřil naposledy a pokoušel jsem se

namluvit si, že to byl pouze sen. Ale nebyl to sen. Nespal

jsem a uběhla ještě celá hodina než se mi podařilo vrátit se

do náruče Morfea – jak půvabně vyjadřují viktoriánští

spisovatelé, ignorujíce skutečnost, že jeho pohlaví musí

přivádět pány do rozpaků.

8

Následující ráno jsem se objevil ve své kanceláři

poněkud dříve než obvykle. Netřeba dodávat, že tím

prvním, co jsem udělal bylo pátrání po dopisu, který jsem

obdržel onoho desátého. Nemohl jsem si vzpomenout ani

na jméno toho, kdo dopis napsal, ani na místo odeslání. Ale

můj tajemník si později vzpomněl, že dopis byl velice

neobyčejný a proto upoutal jeho pozornost.

„Bylo to odněkud z Mexika,“ řekl, a jelikož dopisy

tohoto druhu jsou skladovány v archivu z cizích států,

nebyla teď už žádná potíž dopis bez námahy najít.

Buďte si jisti, že tentokrát jsem dopis přečetl pozorně.

Byl datován třetího, a bylo na něm razítko pošty Guaymas.

Guaymas – to je námořní přístav v Sonora, na břehu

Kalifornského zálivu.

A zde je onen dopis v plném znění:

Drahý pane,

nyní se zabývám podnikem velkého vědeckého významu.

Uznal jsem za nutné vyhledat pomoc (nikoli finanční) u

osoby, která se se mnou psychologicky ztotožní a zároveň

je dostatečně inteligentní a vzdělaná, aby mohla ocenit

obrovské možnosti mého projektu.

Proč jsem se obrátil právě na vás, to vám vysvětlím v

poněkud vhodnější dobu v osobním rozhovoru.

Jste-li vhodnou osobou může být zjištěno pouze

zkouškou, kterou vám nyní vysvětlím.

Když o půlnoci, třináctého dne tohoto měsíce, vstoupí

do vaší ložnice bíle zahalená ženská postava, odpovězte na

tento dopis, v opačném případě neodpovídejte.

Jestliže k vám ta žena promluví, prosím zapamatujte si

její slova a až mi budete psát, zopakujte mi je.

9

Ujišťuji vás, že budu velmi vděčen, pokud přistoupíte

seriózně k tomuto dopisu, který, a to si uvědomuji, je velice

neobvyklý, a žádám vás, abyste držel v přísné tajnosti jeho

obsah, až do té doby, než události dovolí jeho zveřejnění.

Velmi uctivě váš,

CARSON NAPIER.

„Z mého pohledu, je to úplný nesmysl,“ konstatoval

Ralf, můj tajemník.

„Desátého mi to také tak připadalo,“ souhlasil jsem, „ale

dnes je čtrnáctého, a teď to vypadá celkem jinak.“

„Co s tím má společného čtrnáctého?“ zeptal se.

„Včera bylo třináctého,“ připomenul jsem mu.

„Nechcete snad říci…“ začal skepticky.

„To je právě to, co vám chci říci,“ přerušil jsem ho. „Ta

žena přišla. Viděl jsem ji když se objevila.“

Ralf vypadal ustaraně. „Nezapomeňte co vám vaše

ošetřovatelka řekla po vaší poslední operaci,“ připomenul

mi.

„Která ošetřovatelka? Měl jsem jich devět a ani dvě z

nich mi neřekly stejnou věc.“

„Jerry, ona řekla, že narkotika často ovlivňují mozek

pacienta až dva měsíce po jejich použití,“ tón jeho hlasu

zněl poručnicky.

„Dobře, alespoň Jerrymu potvrdila, že má mozek, o

čemž některé ze zbývajících ošetřovatelek pochybovaly. V

každém případě, to však neovlivnilo můj zrak. Viděl jsem

co jsem viděl. Prosím odešlete dopis panu Napierovi.“

– – –

10

O několik dnů později jsem obdržel telegram od pana

Napiera odeslaný z Guaymasu.

„DOPIS PRIJAT STOP DEKUJI STOP BUDU U VAS

ZITRA,“ zněl telegram.

„Musel by přiletět,“ konstatoval jsem.

„Nebo přijde v bílé přikrývce,“ dodal Ralf. „Myslím, že

zavolám kapitánu Hodsonovi a poprosím ho, aby sem

poslal hlídkové auto. Někteří blázni bývají nebezpeční.“

Pořád ještě byl nedůvěřivý.

Musím se přiznat, že jsme očekávali příjezd Carsona

Napiera oba dva se stejným zájmem. Myslím, že Ralf

očekával, že spatří maniaka s divokýma očima. Já jsem si

toho člověka nedovedl vůbec představit.

– – –

Následující den kolem jedenácté Ralph vstoupil do mé

studovny. „Pan Napier je zde,“ řekl.

„A co, vlasy mu rostou na hlavě a bělmo jeho očí

obklopuje duhovku?“ zeptal jsem se s úsměvem.

„Ne,“ odpovědět Ralf, a opětoval úsměv, „je to velmi

jemně vypadající muž, ale,“ dodal ještě, „stejně si myslím

že je blázen.“

„Požádejte ho, aby vstoupil.“

Za malou chvíli vešel v doprovodu Ralfa muž s

výjimečně příjemným zevnějškem, jehož věk jsem

odhadoval někde mezi pětadvaceti až třiceti, ačkoli mohl

by být dokonce mladší.

Vstoupil a podával mi ruku, i já jsem vstal a pozdravil

se s ním. Na tváři měl úsměv. Po obvyklé výměně

zdvořilostních banalit přešel rovnou k účelu své návštěvy.

11

„Abyste si mohl udělat jasnou představu,“ začal,

„musím vám nejdříve povědět něco o sobě. Můj otec byl

důstojníkem britské armády a matka Američanka z

Virginie. Narodil jsem se v Indii, když tam můj otec

sloužil. Tam jsem také vyrůstal pod výchovou starého

Hinda, který byl přítelem mého otce i matky. Hind Chand

Kabi byl velkým mágem, a naučil mne mnoha věcem, které

nenajdete v osnovách žádných škol pro chlapce, kteří ještě

nedosahují věku deseti roků. Mezi nimi byla také telepatie,

kterou Chand Kabi rozvinul do takové míry, že mohl

rozmlouvat s libovolným člověkem, který s ním byl v

psychologickém souladu, na velké vzdálenosti a s takovou

lehkostí, jako by stáli tváří v tvář. A nejen to, mohl také

promítat myšlený obraz na velké vzdálenosti, takže

příjemce jeho myšlenkových vln mohl vidět to, co viděl

Chand Kabi, nebo to, co Chand Kabi chtěl aby viděl. A

tyto věci naučil i mne.“

„Tak to vy jste mne přinutil spatřit půlnočního hosta

onoho třináctého?“ zeptal jsem se.

Přikývl. „Ten test byl nezbytný, abych se ubezpečil, že

jsme spolu v psychologické harmonii. Váš dopis, který

citoval přesně slova, která jsem vložil do úst tomu zjevení,

mě přesvědčil o tom, že jsem konečně našel člověka, jehož

hledám už dlouhý čas. Ale vraťme se k mému příběhu.

Doufám, že vás nenudím, ale myslím, že je naprosto

nezbytné, abyste znal všechny dosavadní okolnosti, kvůli

tomu, abyste se mohl rozhodnout, zda jsem hoden vaší

důvěry a pomoci, nebo ne.“

Ujistil jsem ho, že jsem daleko od toho, abych se nudil.

A on pokračoval.

12

„Ještě mi nebylo ani jedenáct, když můj otec zemřel a

matka mě odvezla do Ameriky. Nejdříve jsme odjeli do

Virginie a žili tam tři roky s dědečkem mojí matky –

soudcem Johnem Carsonem, jehož jméno a reputace je

vám nepochybně velice dobře známá, není-liž pravda?

Poté, co slavný stařec zemřel, odstěhovali jsme se s

matkou do Kalifornie. Tam jsem navštěvoval státní školy a

později jsem přešel na malou kolej v Claremontu, která je

proslulá vysokou kvalitou vyučování a výbornou skladbou

jak profesorů, tak i studentů.

Krátce po získání akademického titulu, se stala třetí a

největší tragédie mého života – moje matka zemřela. Byl

jsem z toho úplně otřesen. Život pro mě ztratil smysl.

Nechtěl jsem už dál žít, ale nikdy bych si nesáhl na svůj

vlastní život. Jako alternativu jsem si zvolil nezodpovědný

život, ale s jistým cílem – naučit se létat. Změnil jsem si

jméno a stal se kaskadérem u filmu.

Nemusel jsem pracovat. Přes mojí matku jsem zdědil

značné bohatství od mého pradědečka, Johna Carsona. Tak

velké bohatství, že jen neuvěřitelný marnotratník mohl

utratit alespoň výnosy z tohoto kapitálu. Zmiňuji se o tom

jen proto, že podnik, který jsem si naplánoval, má

zapotřebí značný kapitál, a přeji si, abyste věděl, že jsem

dostatečně schopen ho financovat bez cizí pomoci.

13

Jenže život v Hollywoodu mě nudil. A navíc mi jižní

Kalifornie příliš připomínala milovaného člověka, kterého

jsem zde ztratil. Rozhodl jsem se proto cestovat. Objel

jsem celý svět. V Německu jsem se začal zajímat o

raketové motory a podílel jsem se na několika návrzích.

Tam se také zrodil můj nápad. Není to nic originálního,

kromě toho, že já ho hodlám dovést k úplnému závěru.

Uskutečním cestu raketou k jiné planetě.

Má studia mě přesvědčila v tom, že ze všech planet

pouze Mars splňuje podmínky pro život podobných bytostí

jako jsme my sami. Zároveň jsem si byl jist, že pokud s

úspěchem dosáhnu Marsu pravděpodobnost mého návratu

zpět na Zemi bude velice malá. S pocitem, že musím najít

veškeré další důvody pro to, abych se vypravil na tento

riskantní podnik (jiné než sobecké), jsem se rozhodl najít

někoho s kým bych mohl komunikovat v případě, že bych

uspěl. Potom mě napadlo, že on by mohl také najít způsob

pro vyslání druhé výpravy, vybavené tak, aby byla schopna

vykonat také zpáteční cestu na Zemi. Nepochybuji, že se

najde mnoho dobrodruhů připravených podniknout

takovouto cestu, potom co já prokáži, že je to možné.

Více než rok jsem byl zaměstnán na stavbě obrovské

rakety na ostrově Guadalup u západního pobřeží dolní

Kalifornie. Mexická vláda mi poskytla veškerou pomoc a

dnes je vše dokončeno do posledního detailu. Jsem

připraven odstartovat každou chvíli.“

14

Jakmile Carson Napier skončil svou řeč, náhle začal

mizet. Židle ve které předtím seděl byla prázdná. V pokoji

nebylo nikoho, jen já sám. Byl jsem překvapený a téměř

vyděšený. Vzpomněl jsem si co Ralf říkal o účinku

narkotik na mou mysl. Také jsem si vzpomněl, že blázniví

lidé si jen zřídka uvědomí, že jsou blázni. Byl jsem blázen?

Polil mě studený pot. Natáhl jsem se po zvonku, abych

přivolal Ralfa. Není žádných pochyb o tom, že Ralf je

zdráv. Pokud viděl Carsona Napiera a rovněž ho uvedl do

mé studovny – jaká by to byla úleva!

Ale dříve než se můj prst dotkl tlačítka, Ralf vstoupil do

místnosti.

Na jeho tváři bylo vidět překvapení.

„Pan Nepier se vrátil,“ řekl a pak dodal. „Nevěděl jsem,

že odešel. Právě jsem ho slyšel s vámi mluvit.“

Oddechl jsem si úlevou a setřel si pot z čela a z rukou.

Pokud jsem pomatený blázen, pak Ralf není o nic lepší.

„Přiveďte ho sem,“ řekl jsem, „a vy tentokrát zůstanete

zde.“

Když Napier vstoupil v jeho očích byla otázka.

„Pochopil jste situaci kterou jsem vám právě popsal?“

zeptal se, jako kdyby z místnosti vůbec neodešel.

„Ovšemže, ale…“ začal jsem.

„Počkejte, prosím,“ požádal mě. „Vím co se mi chystáte

říci, ale nejprve mi dovolte abych se omluvil a vše

vysvětlil. Předtím jsem zde nebyl, to byl můj poslední test.

Pokud jste si jist, že jste mě viděl a mluvil se mnou a

vzpomenete si co jsem vám řekl, když jsem seděl ve svém

automobilu, pak spolu můžeme komunikovat stejně tak

snadno, až budu na Marsu.“

15

„Ale,“ vložil se do rozhovoru Ralf, „vy jste zde byl.

Cožpak jsem si s vámi nepotřásl rukou, když jste přišel, a

nemluvil jsem s vámi?“

„Vy jste si jenom mysleli, že se to děje,“ odpovědět

Napier.

„Tak kdo z nás dvou je teď blázen?“ zeptal jsem se

Ralfa, ale on dodnes trvá na tom, že jsme si z něho dělali

legraci.

„A jste si docela jistý, že teď je Carson opravdu zde?“

odpověděl mi Ralf otázkou.

„Ne, to nejsem,“ přiznal jsem se.

„Tentokrát jsem skutečně zde,“ rozesmál se Napier.

„Nyní mi ale řekněte, jak daleko jsem se ve svém

vyprávění dostal.“

„Říkal jste, že jste připraven kdykoliv odstartovat s vaší

raketou, která je na ostrově Gaudalupe,“ připomenul jsem

mu.

„Správně! Vidím, že jste obdrželi vše. Nyní, tak krátce

jak jen to bude možné, vám načrtnu svůj plán a vy mi pak

řeknete, mohu-li počítat s vaší pomocí.

Přivedlo mě k vám několik důvodů, tím nejdůležitějším

je váš zájem o Mars. Pak vaše profese (výsledky mého

experimentu musí být zaznamenány zkušeným

spisovatelem), rovněž vaše pověst čestného člověka –

dovolil jsem si zjistit o vás co možná nejvíce podrobností.

Přál bych si, abyste zaznamenal a uveřejnil zprávy, které

ode mne přijmete a abyste spravoval můj majetek během

mé nepřítomnosti.“

„Rád přijmu vaši nabídku, ale váhám převzít

zodpovědnost za druhé,“ namítl jsem.

16

„Již jsem připravil plnou moc, která vám zajistí

rozsáhlou ochranu,“ odpověděl tónem, který nepřijímal

další argumenty. Viděl jsem před sebou mladého muže,

který nestrpí žádné překážky. Vpravdě řečeno si myslím,

že on si nikdy nepřiznal samotný fakt existence překážek.

„Pokud jde o vaši odměnu,“ pokračoval, „můžete si

určit sám částku.“

Mávl jsem zamítavě rukou. „Pro mě bude potěšením

pracovat s vámi,“ ujistil jsem ho.

„To může zabrat velké množství vašeho času,“ vložit se

Ralf, „a váš čas je cenný.“

„Přesně,“ souhlasil Napier. „S vaším dovolením,

uspořádám finanční detaily později s panem Ralfem.“

„To se mi výborně hodí,“ souhlasil jsem, protože já

nemám rád obchody a všechno co je s tím spojeno.

„Ale teď, abychom se vrátili k důležitější a daleko více

zajímavé fázi našeho rozhovoru; co si myslíte celkově o

mém plánu?“

„Mars je daleko od země,“ oponoval jsem, „Venuše je o

devět nebo deset milionu mil1 blíž, a milion mil je milion

mil.“

1 1míle = 1,6 km

17

„Ano to je pravda, i já bych dal přednost cestě na

Venuši,“ odpověděl. „Zahalená v mracích, které nedovolují

spatřit její povrch, to představuje záhadu která burcuje

představivost. Nicméně podle posledních astronomických

výzkumů jsou tam nepřátelské podmínky ke vzniku

takového života jaký známe ze Země. Někteří vědci se

dokonce domnívají, že Venuše, kterou drží násilně vlastní

přitažlivostí Slunce, ještě z dob, kdy byla v tekutém stavu,

je k němu natočena stále stejnou stranou, tak jako Měsíc k

Zemi. Pokud to tak je, pak hrozné horko na jedné polokouli

a strašná zima na druhé, brání jakémukoliv životu.“

„I kdyby předpoklad pana Jamese Jeanse byl pravdivý,

každý z Venušiných dnů a nocí je několikrát delší, než ten

náš na zemi. V těch dlouhých nocích klesne teploměr až ke

třinácti stupňům pod nulou, Fahrenheitovy stupnice1, a den

bude opět nebývale horký.“

„Nicméně, život se možná přizpůsobil takovým

podmínkám,“ nevzdával jsem se, „člověk dokáže žít v

rovníkovém horku i v polárním mrazu.“

„Ale ne bez kyslíku,“ řekl Napier. „St. John zjistil, že

obsah kyslíku pod oblačnou pokrývkou, která Venuši

obklopuje, je méně než jedna desetina procenta toho

pozemského. Konec konců se musíme sklonit před názory

takových lidí jako je James Jeans, který říká: ‚Objektivním

pozorováním jsem dospěl k závěru, že Venuše, jediná

planeta v sluneční soustavě, kromě Marsu a Země, na které

by mohl existovat život, nemá žádné rostlinstvo a žádný

kyslík, který by vyšší formy života mohly dýchat.‘ To

posouvá hranice mého planetární výzkumu k Marsu.“

1 –13º Fahrenheita = –25º Celsia

18

Diskutovali jsme o jeho plánech během zbytku dne a

dlouho do noci, a brzy následující ráno odjel na ostrov

Guadalupe v jeho obojživelném stroji, který nesl jméno

Sikorsky. Od té doby jsem ho neviděl, alespoň osobně ne.

Nicméně pomocí skvělých možností telepatie, jsem s ním

byl ve spojení neustále a viděl jsem ho uprostřed cizího a

nadpřirozeného prostředí, které bylo graficky přenášeno

přímo na sítnici mých očí. Proto jsem pouze prostředník,

pomocí nějž jsou pozoruhodná dobrodružství Carsona

Napiera zaznamenávána zde na Zemi – jsem něco jako

psací stroj nebo diktafon.

Příběh, který následuje, už vypráví sám Carson Napier.

19

2.

Odlet na Mars.

Asi čtyři hodiny potom co jsem opustil Jerryho, jsem

dorazil na mé lodi do chráněné zátoky u břehu pustého

ostrova Gaudalupe. Malý mexický parník, který jsem najal

na přepravu mých lidí, materiálu a potravin z pevniny, nyní

pokojně kotvil v malém přístavu, zatímco na břehu, mě

vítala skupina dělníků, mechaniků a pomocníků, kteří

pracovali s takovou nadšenou oddaností a po celý dlouhý

měsíc, aby připravili vše potřebné k dnešnímu dni. Vysoko

nad ostatními se tyčící – po všech stránkách – se objevil

Jimmy Welsh, jediný Američan mezi nimi.

Přiblížil jsem se těsně ke břehu a zakotvil loď u

pontonu, zatímco muži spustili na vodu člun a veslovali ke

mě. Nebyl jsem pryč ani týden a velkou část toho času,

který jsem strávil zde, v Guajmase, jsem očekával dopis od

Jerryho. Nicméně oni mě vítali tak nadšeně, jako by nalezli

dávno ztraceného bratra, který se vrátil z hrobu. Tak

jednotvárný, pustý a izolovaný je Guadalupe pro ty, kteří

musí žít na jeho osamělém břehu bez kontaktu s pevninou,

třeba jen na krátký čas.

20

Možná měla srdečnost jejich uvítání skrýt jejich

opravdové city. Byli jsme spolu nepřetržitě po dobu

několika měsíců, mezi námi vznikla vřelá přátelství a dnes

večer se opět rozloučíme. Jen s malou pravděpodobností se

ještě někdy znovu setkáme. Toto je můj poslední den na

zemi. Po dnešku bych pro ně měl být tak mrtvý, jako

kdyby tři stopy1 hlíny pokryly mou mrtvolu.

Je možné, že moje vlastní pocity zabarvují mé vnímání

těch jejich, poněvadž, musím se přiznat, bojím se toho

posledního okamžiku těsně před startem, jako toho

nejobtížnějšího z celého dobrodružství. Stýkám se s lidmi

mnoha zemí, ale neznám milejší národ, než jsou Mexičané,

kteří nejsou nakaženi nesnášenlivostí, chamtivostí a

obchodními praktikami tak, jak to známe u Američanů.

A pak zde byl Jimmy Welsh! Rozloučení s ním bylo

jako loučení s vlastním bratrem. Po celých těch několik

měsíců, mne zapřísahal, abych ho vzal s sebou, a já jsem

věděl, že bude naléhavě žádat až do poslední minuty. Ale

nemohl jsem zbytečně riskovat žádný život.

Všechno jsme naložili do nákladních aut, která jsme

používali k přepravě zásob a materiálu z přístavu do tábora,

který ležel několik málo mil ve vnitrozemí a vyjeli jsme po

naší provizorní cestě k malé náhorní planině, kde leželo

obrovské torpédo na míli dlouhé dráze.

1 1 stopa (foot) = 0,3 metru

21

„Všechno je připraveno,“ řekl Jimmy. „Dnes ráno jsme

rychle dokončili poslední detaily. Každou kladku na dráze

zkontrolovalo přinejmenším tucet lidí, vlekli jsme tu

starou kraksnu náklaďákem sem a tam po celé dráze asi

třikrát a pak jsme znovu natřeli všechny kladky tukem. Tři

z nás překontrolovali jednotlivě každou položku ve výstroji

a zásobách. Udělali jsme všechno k vypuštění rakety a nyní

jsme připraveni odstartovat – chystáte se mě vzít s sebou,

že ano, Care?“

Potřásl jsem hlavou. „Prosím ne, Jimmy,“ naléhal jsem.

„Já mám právo hazardovat se svým vlastním životem, ale

ne s tvým, nezapomínej na to. Ale hodlám pro vás něco

udělat,“ dodal jsem, „jako projev toho, jak vysoko si cením

vaší pomoci, kterou jste mi poskytl, chystám se dát vám na

památku svou loď.“

Pochopitelně, byl mi vděčný, přesto však nebyl schopen

skrýt své zklamání nad tím, že jsem mu nedovolil, aby mě

doprovázel. Bylo to patrné z toho, jak závistivě se díval z

trupu letadla Sikorski na trup té staré kraksny – jak on

zamilovaně pokřtil raketu podobnou torpédu, která mě

měla za několik hodin odnést na cestu do vesmíru.

„Dolet třicet pět milionu mil,“ postesknul si, „myslete

na to! Mars jako bod maximálního doletu!“

22

„A tohoto bodu mohu dosáhnout!“ zvolal jsem.

Sklon dráhy, ze které měla raketa vzlétnout, vyžadoval

celý rok propočtů a konzultací. Den odletu byl naplánován

mnohem dříve. Dráha musela směřovat přesně k Marsu,

který se podle výpočtů objeví té noci právě nad východním

horizontem. Právě tak jako na čas, je zapotřebí přihlédnout

také na rotaci Země a přitažlivost nejbližších nebeských

těles. Dráha byla pak postavená přesně podle těchto

výpočtů. První tři čtvrti míle měla velice nepatrný sklon a

potom se pozvolna zvedala v úhlu dvou a jedné poloviny

stupně k horizontu.

Rychlost čtyři a půl míle za sekundu při vzletu, by měla

být dostačující k eliminování zemské přitažlivosti. K

jejímu překonání musím dosáhnout rychlosti 6,93 mil za

sekundu. Pro jistotu jsem měl dosáhnout rychlosti sedmi

mil za sekundu na konci vzletové a přistávací dráhy a

zamýšlel jsem překročit deset mil za sekundu při průletu

zemskou atmosférou. Nebylo jisté, jakou rychlost dosáhnu

ve vesmíru, protože všechny výpočty vycházely pouze z

odhadu. I tak bude rychlost mnohem vyšší, než při opuštění

zemské atmosféry, dokud nedosáhnu gravitačního pole

Marsu.

23

Přesný okamžik, kdy bych měl odstartovat mi také

působí značnou starost. Propočítával jsem to stále znovu a

znovu, ale je zde tolik ovlivňujících faktorů, které jsem

musel zvažovat, že jsem vyhledal vhodný způsob, jak

nechat své výpočty překontrolovat nějakým známým

fyzikem a zároveň vynikajícím astronomem. Jeho výpočty

dokonale souhlasily s mými – torpédo musí odstartovat

směrem k Marsu chvíli předtím, než se červená planeta

objeví nad východní obzorem. Oblouk dráhy letu se bude

neustále vyrovnávat, zpočátku značně ovlivňován zemskou

gravitací, která se bude postupně snižovat se čtvercem

dosažené vzdálenosti. Raketa opustí zemský povrch po

zakřivené dráze a její start musí být tak dobře načasován,

aby, když posléze unikne ze zemské přitažlivosti, byla jeho

příď směrována přímo k Marsu.

Na papíru se tyto výsledky jeví velmi přesvědčivě.

Přesto, když se přiblížila chvíle mého odletu, uvědomil

jsem si, že jsou všechna založena čistě na teorii. Byl jsem

zděšen šílenstvím tohoto bláznivého podniku.

Obrovská raketa, s jejími šedesáti tunami, očekávající

na konci míli dlouhé dráhy, se tyčila nade mnou a vypadala

jako rakev – moje rakev, ve které jsem měl nyní opustit

Zemi. Buď skončím na dně Tichého oceánu, nebo vyletím

do kosmu, kde budu putovat prostorem na věky věků. Měl

jsem strach, to připouštím, ale nebyl to strach ze smrti, byl

to spíše důsledek náhlého uvědomění si mocných

kosmických sil, proti kterým stavím své chabé síly, jenž

mě nyní znervózňoval.

24

Pak na mě Jimmy promluvil. „Pojďme se naposledy

podívat na věci uvnitř té staré škatule, dříve než

odstartujete,“ navrhl a má nervozita a mé obavy pominuly

pod kouzlem jeho klidného hlasu a jeho věcného chování.

Opět jsem byl sám sebou.

Společně jsme si prohlédli hlavní kajutu, kde je

umístěno řízení, široké s pohodlné lůžko, stůl, židle,

potřeby na psaní a bohatě zásobená polička na knihy. Za

hlavní kajutou je malá kuchyňka a hned za ní sklad

vybavený konzervovanými a sušenými potravinami, které

mi vystačí na celý rok. V zadní části je malá místnost ve

které jsou umístěny akumulátory pro osvětlení, topení a

vaření, dynamo a náhradní plynový agregát. V nejzazší

části rakety jsou umístěny motory a složité mechanické

zařízení, které ovládá raketové trysky pomocí ovládacích

prvků v řídící kabině. Před hlavní kajutou je prostorné

oddělení, ve kterém jsou v nádržích umístěny zásoby vody

a kyslíku, jakož i množství drobností pro mé bezpečí nebo

pohodlí.

25

Ani nemusím připomínat, že to všechno je spolehlivě

uchyceno před nenadálou událostí a velkým přetížením, jež

vzniká při startu. Jakmile budeme v prostoru,

nepředpokládám žádný pocit pohybu, ale start bude velice

nepříjemný. Pro pohlcení, všech možných otřesů při startu

se raketa skládá ze dvou trupů, menší trup je uvnitř toho

většího. Druhý je mnohem kratší a skládá se z několika

úseků, která jsem již popsal. Mezi vnitřní a vnější

skořepinou a mezi každými dvěmi odděleními je instalován

systém důmyslného hydraulického tlumiče nárazů,

navržený k tomu, aby pozvolna překonával setrvačnost

vnitřního torpéda během vzletu. Věřím, že to bude

jaksepatří fungovat.

Navíc k těmto opatřením pro bezpečnost při startu, je

křeslo, ve kterém budu sedět před ovládacími prvky, nejen

silně čalouněné, ale má zabezpečovací pásy a připevněno

ke kostře pomocí tlumiče. Kromě toho jsou zde také

řemeny, kterými se mohu já sám zajistit před vypadnutím.

Neopominul jsem žádnou maličkost pro moje bezpečí,

na němž závisí úspěch celého projektu.

26

Následovala závěrečná kontrola vnitřku lodi. Potom

jsme s Jimmym vyšplhali až na samý vršek torpéda

abychom provedli poslední kontrolu padáků, které jak

doufám, dostatečně zpomalí rychlost rakety, poté co

vstoupí do atmosféry Marsu a dovolí mi tak vyskočit s

mým vlastním padákem včas, abych stihl bezpečně přistát.

Hlavní padáky jsou umístěny v několika prostorech po

celém vršku torpéda. Abych to vysvětlil jasněji, musím

říci, že to jsou souvislé skupiny padáků, každá skupina se

skládá z několika padáků postupně se zvětšujících

průměrů, od nejmenšího, který je nahoře, až k tomu

největšímu, který je úplně dole. Každá skupina je v

odděleném prostoru a každý tento prostor má svůj vlastní

poklop, který může být otevřený ovládacími prvky z

kabiny lodě. Každý padák je upevněný k lodi samostatným

lanem. Předpokládám, že asi jedna polovina z nich bude

utržena při prvním podstatném snížení rychlosti rakety při

pádu a dovolí tak ostatním dále zpomalovat loď, až do té

doby kdy budu moci bezpečně otevřít dveře a vyskočit

vlastním padákem s nádrží kyslíku.

Okamžik startu se blížil. Sestoupili jsme s Jimmym na

zem. Nyní mně očekává nejtěžší zkouška – rozloučit se s

věrnými kamarády a spolupracovníky. Moc jsme

nemluvili, byli jsme příliš naplněni emocemi a mezi námi

nezbylo jediného suchého oka. Žádný z mexických

pracovníků, bez rozdílu, nemohl pochopit, proč příď lodi

nemířila přímo vzhůru, pokud zamýšleným cílem cesty měl

být Mars. Vůbec jsem jim nemohl vysvětlit, že neletím na

krátkou vzdálenost, že neponořím příď stroje dolů ladným

obloukem – přímo do Tichého oceánu. Ovšem, pokud

vůbec odstartuji, o čemž nejeden z nich pochyboval.

27

Všichni kolem si podávali ruce a já jsem pak vystoupal

po žebříku opřeném o bok lodi a vešel dovnitř. Jakmile

jsem zavřel dveře vnější skořepiny, viděl jsem mé přátele,

jak naskákali na náklaďák a ujížděli pryč. Vydal jsem totiž

nařízení, že nikdo nesmí být v okamžiku startu v okruhu

jedné míle od lodi. Obával jsem se obrovských explozí,

které musí doprovázet start. Zajistil jsem vnější dveře

velkou závorou, zavřel vnitřní dveře rovněž na závoru. A

pak jsem se posadil do pohodlného křesla před ovládací

prvky a zapnul jsem řemeny, které mě přidržovali v křesle.

Podíval jsem se na hodinky. Zbývalo devět minut do

startu. Za devět minuty se vydám na dalekou cestu do

velké prázdnoty, anebo budu za devět minut mrtev. Jestliže

se start nezdaří, katastrofa bude následovat ve zlomku

sekundy potom, co stisknu první tlačítko zážehu raket.

Sedm minut! Mám sucho v krku. Chtěl jsem doušek

vody, ale není čas.

Čtyři minuty! Třicet pět milionu mil je hodně mil, ale já

je zamýšlím překonat za čtyřicet až pětačtyřicet dnů.

Dvě minuty! Překontroloval jsem tlakoměr kyslíku a

pootevřel ventil ještě o trochu více.

Jedna minuta! Myslel jsem na svou matku a přemýšlel,

jestli tam někde daleko na mne čeká.

Třicet sekund! Položil jsem ruku na řídící panel. Patnáct

sekund… deset… pět, čtyři, tři, dva – jedna!

Otočil jsem přepínač! Ozvalo se tlumené burácení.

Raketa poskočila vpřed. Startuji!

28

Věděl jsem, že start se podařil. Letmo jsem pohlédl do

okénka na boku lodi v okamžiku, kdy loď odstartovala, ale

její počáteční rychlost byla tak veliká, že jsem viděl jenom

jakousi nejasnou skvrnu namísto vzdalující se krajiny. Byl

jsem nadšen a potěšen lehkostí a dokonalostí s jakou loď

odstartovala a musím připustit, že jsem byl velmi

překvapen, téměř zanedbatelným účinkem obrovského

zrychlení, který jsem pocítil v kabině. Měl jsem pocit jako

by mě obrovská ruka vtlačovala do čalounění mého křesla,

který však odezněl téměř okamžitě a nyní jsem se cítil jako

kdybych seděl v příjemném přijímacím pokoji někde na

nebesích.

Po několika sekundách, když jsem proletěl zemskou

atmosféru, jsem již nevnímal žádný pohyb. Nyní, když

jsem udělal všechno co jsem udělat měl, mohl jsem zbytek

práce přenechat gravitaci a náhodě. Uvolnil jsem si pásy,

které mě držely v křesle a prošel jsem kajutu, abych se

podíval ven z oken, kterých tam bylo několik po obou

stranách lodi a na vrcholu. Venku byla černá prázdnota

tečkovaná nesčetnými body světla. Zemi jsem nemohl

vidět, protože byla přímo za mnou. Daleko přede mnou byl

Mars. Všechno se zdálo být v pořádku. Zapnul jsem

elektrická světla, a usedl jsem ke stolu, abych udělal první

zápis do deníku. Potom jsem překontroloval různé výpočty

času a vzdáleností.

29

Mé výpočty udávaly, že asi tři hodiny po startu rakety

bych se měl pohybovat téměř přímo směrem k Marsu a čas

od času jsem provedl pozorování skrz širokoúhlý

teleskopický periskop, který je namontován v horním krytu

skořepiny, ale výsledky nebyly zcela uklidňující. Již po

dvou hodinách byl Mars přímo ve směru letu – zakřivená

dráha letu se srovnala dříve než jsem vypočítal. Začal jsem

mít obavy. Co se stalo? Že bychom se mýlili v našich

pečlivých výpočtech?

Zanechal jsem periskop a upřeně jsem vyhlížel hlavním

oknem. Vpředu dole byl Měsíc. Byl to úžasný pohled.

Průzračným prostorem ze vzdálenosti o nějakých

sedmdesát dva tisíce mil blíže, než jsem ho vůbec kdy

spatřil předtím a bez jakéhokoliv zkreslení, které by

způsobovala zemská atmosféra. Tycho de Brahe, Platon i

Koperník by žasli při tomto pohledu na žlutý disk velkého

satelitu, tmavé kontrasty stínů Mare Serenitatis a Mare

Tranquilitatis. Zbrázděné vrcholky Apennine a Altai byly

mnohem zřetelnější, než jsem vůbec kdy viděl tím,

největším dalekohledem. Byl jsem uchvácen, ale zároveň

vážně znepokojen.

30

O tři hodiny později jsem byl

méně než padesát devět tisíc

mil od Měsíce a

jestliže dříve byl

pohled na něj byl

úžasný, nyní se

tento pohled nedá

ani popsat. Ale se

zvětšujícím

se

Měsícem se také

zvyšovaly mé obavy,

řekl

bych

dvojnásobně oproti

vzrůstající

nádheře.

Periskopem jsem mohl sledovat jak křivka mé

předpokládané dráhy prochází kolem Marsu a mizí za ním.

V této chvíli jsem zcela určitě věděl, že svého cíle už nikdy

nedosáhnu. Pokoušel jsem se nemyslet na zkázu, které byla

přede mnou, ale namísto toho, usilovat o nalezení chyby,

která zapříčinila tuto pohromu.

Celou hodinu jsem ověřoval správnost různých výpočtů,

ale nemohl jsem najít nic, co by mohlo osvětlit příčinu

mých nesnází. Pak jsem zhasnul světla a podíval jsem se

oknem dolů na blízký Měsíc. Nebyl tam! Přešel jsem k

levému boku lodi a pohlédl jsem jedním ze silných

kruhovitých oken ven do prostoru. Na okamžik jsem byl

omráčen úžasem, přímo za oknem se objevil obrovský svět.

Byl to Měsíc, méně než dvacet tři tisíc mil daleko a já jsem

se řítil k němu rychlostí třicet šest tisíc mil za hodinu!

31

Skočil jsem k periskopu a v dalších několika sekundách

jsem v duchu provedl výpočty takovou rychlostí, že bych

docela určitě mohl vytvořit rekord všech dob. Pozoroval

jsem odchylku mého kursu směrem do Měsíce, sledoval

jsem to skrz čočky periskopu, vypočítal jsem vzdálenost k

Měsíci a rychlost torpéda a pak jsem došel k závěru, že

mám dost značnou naději, že tu obrovskou kouli minu. Z

ničeho ostatního jsem si obavy nedělal, pouze s přímé

srážky. Ale moje rychlost byla tak velká, že mě přitažlivost

Měsíce nemohla udržet. Pokud jsem již minul její

maximum, což nebylo zcela patrné, muselo to ovlivnil

dráho mého letu. S tímto poznáním přišla odpověď na

otázku, která mi byla záhadou.

Hned jsem si vzpomněl na příběh jednoho vydavatele o

první dokonalé knize. Kdysi bylo řečeno, že se doposud

nepodařilo vydat jedinou knihu, která by neobsahovala

alespoň jednu chybu. Jedno velké nakladatelství se ujalo

úkolu vydat takovou knihu. Sloupcové korektury byly

prováděny znovu a znovu deseti různými experty,

stránkové korektury byly vystaveny stejně pečlivé

kontrole. Nakonec bylo mistrovské dílo připraveno k tisku

– bez chyb! Kniha byla vytištěna, svázána a dána k

dispozici veřejnosti a pak bylo zjištěno, že název knihy

hned na titulní stránce obsahuje pravopisnou chybu. Přes

všechny naše důkladné výpočty a všechny kontroly, jsme

pominuli jednu očividnou věc – úplně jsme zapomněli na

vliv Měsíce.

32

Vysvětlete to pokud můžete, já nemohu. Byla to jedna z

těch věcí, kdy i dobrý tým prohrává kvůli špatnému

jednotlivci. Vše bylo zničeno kvůli jedinému opomenutí.

Jak špatně to nyní vypadá, jsem se ani nepokoušel

domýšlet, když jsem seděl u periskopu sledujíce Měsíc

blížící se směrem k nám. Jak jsem se přibližoval,

zvětšovala se i nejúžasnější podívaná, které jsem byl kdy

svědkem. Každý horský vrchol a kráter vystupoval v

jasném detailu. Dokonce i hřebeny hor menších než pět

tisíc stop byly jasně rozeznatelné, ačkoli na tom nese velký

podíl také moje představivost, vždyť jsem se na ně díval

shora.

Náhle jsem si uvědomil, že velká koule rychle mizí z

pole z periskopu, oddechl jsem si úlevou – už jsem se

nemohl srazit s Měsícem, už jsem ho míjel.

Tehdy jsem se vrátil k okénku. Měsíc byl vpředu a

poněkud vlevo. Nebyla to již jen velká koule, byl to svět,

který vyplnil veškerou moji vizi. Proti jeho černému

obzoru jsem stále viděl obrovské vrcholy a pode mnou

zívaly obrovské krátery. Byl jsem na úrovni Boha a shlížel

dolů na mrtvý svět.

Průlet kolem měsíce trval o něco méně než čtyři minuty.

Pozorně jsem měřil čas, abych mohl ověřit rychlost. Jak

blízko jsem se přiblížil, mohu pouze odhadovat, možná pět

tisíc stop nad nejvyššími vrcholy, nicméně bylo to velice

blízko. Měsíční gravitace rozhodně pozměnila můj kurs,

ale díky rychlosti jsem unikl jejímu objetí. Nyní se od ní

vzdaluji – ale kam?

33

Nejbližší hvězda, Alfa Centauri, je dvacet pět a půl

milionu milionů mil od země. Zkuste si to napsat – 25 500

000 000 000 mil. Ale proč se bavit s krátkými

vzdálenostmi jako je tato? Bylo jen málo pravděpodobné,

že bych měl navštívit Alfu Centauri, když všude kolem mě

byl celý neprozkoumaný vesmír a mnohem zajímavější

místa. Věděl jsem, že mám rozsáhlý prostor ve kterém se

potulovat, vědci vypočítali, že průměr vesmíru je osmdesát

čtyři tisíc milionů světelných let, a pokud si dobře

vzpomínám, světlo letí rychlostí jedno sto osmdesát šest

tisíc mil za sekundu. Stane se ze mě věčný poutník.

Nicméně, neznepokojoval jsem se všemi těmito

vzdálenostmi, protože jsem měl jídlo a vodu pouze na

jeden rok, přičemž torpédo mohlo cestovat o něco více než

tři sta patnáct milionů mil. Dokonce, i kdyby dosáhlo

našeho nejbližšího souseda, Alfu Centauri, už by mě to

příliš nezajímalo, protože bych byl mrtev více než

osmdesát tisíc let. Tak obrovský je vesmír!

Během příštích dvaceti čtyř hodin byla dráha torpéda

téměř souběžná s oběžnou dráhou Měsíce kolem Země.

Nejen přitažlivost Měsíce vychýlila naši dráhu, ale bylo

očividné, že nás Země zadržela a že my byli odsouzeni na

věky obíhat kolem ní, druhý menší satelit. Ale já jsem se

nechtěl stát Měsícem, určitě ne bezvýznamným Měsícem,

který nejspíše nebude viditelný ani tím největším

teleskopem.

34

Následující okamžiky byly nejvyčerpávající v mém

životě. Vypadá to jako přehnaná ješitnost, uvědomím-li si,

že můj život stojí tváří v tvář nezměrným kosmickým

silám, které ho pohltí, ale je to jediný život který mám a

mám ho rád. A čím více se blížil hrozivě vypadající

okamžik, kdy měl vyhasnout, tím více jsem ho měl rád.

Ke konci druhého dne bylo zcela patrné, že jsem unikl z

objetí Země. Nemohu ani vyjádřit jak radostně jsem byl

vzrušen tímto zjištěním. Můj plán navštívit Mars vzal za

své. Rád bych se vrátil na Zemi. Pokud bych mohl přistál

bezpečně na Marsu, zajisté bych mohl přistát bezpečně

také na Zemi. Ale byl zde ještě jeden důvod proč bych se

rád vrátil na Zemi, důvod který se vynořil přede mnou,

velký a děsivý – Slunce. Nyní mířím přímo ke Slunci.

Jakmile se ocitnu v sevření jeho ohromné síly, nic už

nebude moci zvrátit můj osud – budu ztracen! Za tři měsíce

mě očekává nevyhnutelný konec a potom zmizím v této

ohnivé peci. Pec nevystihuje dostatečně vysokou sluneční

teplotu, která je podle obecného mínění od třiceti do

šedesáti milionu stupňů v jádru (fakt, který mě ve

skutečnosti nemusí znepokojovat, protože jsem

nepředpokládal, že jádra dosáhnu).

Dny se vlekly. Lépe řečeno noci – nebyly zde žádné

dny. Velmi mnoho jsem četl. Nedělal jsem žádné záznamy

v deníku. Proč psát něco co se za okamžik ponoří do slunce

a shoří? Experimentoval jsem v kuchyni, prováděl jsem

pokusy ve vaření. Velmi mnoho jsem jedl, to mi pomáhalo

ukrátit si dlouhý čas, vychutnával jsem svá jídla.

35

Třicátý den jsem sledoval prostor před sebou, když jsem

uviděl nádherný, blikající půlměsíc daleko vpravo od

našeho kursu, ale musím se přiznat že jsem o něj nejevil

příliš velký zájem. Za šedesát dnů budu hořet ve Slunci.

Nicméně, již dlouho před tím mě zničí vysoký žár. Konec

se rychle blíží.

36

3.

K Venuši.

Tato situace vážně ovlivnila můj duševní život a třebaže

jsem to nemohl ani zvážit ani změřit, byl jsem si vědom

změny která se se mnou stala pod vlivem těchto událostí.

Třicet dnů jsem se řítil sám prostorem směrem k absolutní

zkáze, směrem ke konci, který nepochybně nezanechá

jediné jádro atomu, ze kterého se skládá mé tělo. Nejhorší

ze všeho je to, že vše prožívám v úplné samotě a výsledek

jen otupuje mou vnímavost – nepochybně moudré opatření

přírody.

Dokonce ani skutečnost, že nádherný půlměsíc,

objevující se napravo od torpéda, byl půlměsíc Venuše, mě

příliš nevzrušila. Co na tom, že se přiblížím k Venuši blíže

než jakákoliv jiná lidská bytost všech dob! To nyní

neznamenalo vůbec nic. Dokonce i kdybych teď spatřil

samotného pána Boha, neznamenalo by to vůbec nic. Bylo

patrné, že hodnota toho, co vidíme je měřitelná jen

velikostí našeho případného publika. Všechno to co jsem

spatřil, nemělo žádnou hodnotu, pokud jsem se neměl o své

zážitky s kým podělit.

37

Spíš proto, abych si ukrátil čas, než proto, že by mě to

nějak zvlášť zajímalo, jsem začal provádět nějaké hrubé

výpočty. Naznačovaly, že se nacházím asi 865 tisíc mil od

oběžné dráhy Venuše a že bych ji měl protnout asi za

dvacet čtyři hodin. Nicméně jsem nemohl vypočítat mou

současnou vzdálenost od planety přesně. Pouze jsem věděl

že se nachází velmi blízko. Když říkám blízko, mám na

mysli relativně blízko. Země byla nějakých dvacet pět

milionu mil daleko, slunce asi šedesát osm milionu, takže

objekt velikosti Venuše, ve vzdálenosti jeden nebo dva

miliony mil, se zdál být velmi blízko.

Jelikož se Venuše pohybuje po své oběžné dráze

rychlostí téměř dvaceti dvou mil za sekundu, nebo milion

šest set tisíc mil za jeden pozemský den, bylo mi jasné, že

zkříží mojí dráhu někdy během následujících dvaceti čtyř

hodin.

Blesklo mi hlavou, že průlet v tak těsné blízkosti

planety, bude nevyhnutelně znamenat, že její přitažlivost

vychýlí dráhu torpéda a to by mě mohlo zachránit od

srážky se Sluncem. Ale já jsem věděl, že je to planá naděje.

Nepochybně, dráha torpéda bude odkloněna, ale Slunce se

nevzdá své kořisti tak snadno jako Měsíc. S těmito

myšlenkami se mi vrátila má apatie a já jsem ztratil o

Venuši zájem.

Vzal jsem si knihu, lehl jsem si na lůžko a začal číst.

Vnitřek kabiny byl jasně osvětlený. Velice marnotratně

plýtvám elektřinou. Mám prostředky na výrobu proudu

ještě na více než jedenáct měsíců, ale za několik týdnů ji už

nebudu potřebovat, tak proč bych měl šetřit?

38

Četl jsem několik hodin, ale protože čtení v posteli mě

vždy uspává, nakonec jsem podlehl. Když jsem se vzbudil,

zůstal jsem ležet ještě několik minut v přepychovém

pohodlí. Řítil jsem se smrti vstříc rychlostí třicet šest tisíc

mil za hodinu, ale já sám jsem nikam nespěchal. Vzpomněl

jsem si na obdivuhodnou podívanou, kterou mi

poskytovala Venuše při mém poslednímu pozorování a

rozhodl jsem se ještě jednou se na ni podívat. Dlouze jsem

se protáhl, pak jsem vstal a přistoupil k jednomu z oken na

pravé straně lodi.

Obraz, lemovaný kruhovým rámem okna se dá jen těžko

vylíčit. Nyní byla více než dvakrát blíže a dvakrát tak

velká. Byla lemována svatozáří světla Slunce, které bylo

nyní vzadu za ní a osvětlovalo její oblačný obal a vytvářelo

jasně zářící tenký půlměsíc podél bližšího okraje.

Podíval jsem se na hodinky. Uplynulo dvanáct hodin od

té doby, co jsem poprvé spatřil Venuši a teprve nyní mě to

začínalo vzrušovat. Byla zjevně o polovinu blíže, než před

dvanácti hodinami, věděl jsem, že torpédo urazilo polovinu

vzdálenosti, která mě odděluje od oběžné dráhy planety.

Srážka byla možná a nyní se dokonce zdálo je více než

pravděpodobné, že budu zničen na povrchu toho

nehostinného, neživého svět.

Nu což, co na tom? Beztak jsem již ztracen? Jaký rozdíl

je mezi tím, jestliže konec přijde o několik týdnů dříve než

jsem předpokládal? A přesto jsem byl znepokojen.

Nemohu říci, že se bojím. Nemám strach ze smrti – ten mě

opustil, když zemřela má matka, ale teď, když se blížilo tak

velké dobrodružství, byl jsem udiven pochybami, které to

ve mně způsobilo. Co bude dál?

39

Dlouhé hodiny se vlekly. Zdálo se mi to až neuvěřitelné,

ačkoliv jsem si zvykl uvažovat v jednotkách té obrovské

rychlosti, že torpédo a Venuše se řítily ke stejnému bodu

tak rychle. Jeden rychlostí třiceti šesti tisíc mil za hodinu,

další v přes šedesát sedm tisíc.

Nyní bylo stále obtížnější sledovat planetu bočním

oknem, jak se k nám neustále přibližovala. Šel jsem k

periskopu – majestátně se vznášela v jeho poli. Věděl jsem,

že v této chvíli se torpédo nachází méně než třicet šest tisíc

mil od planety, méně než hodina cesty od její oběžné dráhy

a už nebylo pochyb o tom, že mě již držela ve své moci.

Bylo mi souzeno se s ní střetnout. Dokonce ani v této

chvíli jsem se nemohl ubránit úsměvu, při pomyšlení na to,

jak přesně jsme prováděli výpočty pro zaměření dráhy letu.

Cestuji k Marsu a nyní se mám střetnout s Venuší.

Nepochybně je to kosmický rekord všech dob mezi

nejhorším zaměřením cíle.

Třebaže se nebojím smrti, třebaže nás nejlepší

astronomové světa ujišťují, že Venuše není vhodná k

životu, že její povrch je nepředstavitelně horký a zároveň

mrazivý, třebaže je zde velice málo kyslíku, jak nás

přesvědčují, nicméně touha po životě, kterou má každý z

nás vrozenou, mě přinutila udělat stejné přípravy k přistání,

které bych býval udělal, kdybych úspěšně dosáhl mého

původního cíle cesty – Marsu.

40

Vklouznul jsem do vlněné kombinézy, nasadil jsem si

ochranné brýle a kuklu s vlněnou podšívkou a připnul si

kyslíkovou nádrž na prsa. Konstruktéři ji navrhli tak, aby

nepřekážela padáku. Nádrž s kyslíkem měla být

automaticky odhozena v okamžiku, kdy dosáhnu atmosféry

vhodné pro život, pak by byl již nepotřebný a mohl by

překážet při přistání. Nakonec jsem si připnul padák.

Zběžně jsem pohlédl na hodinky. Pokud byly mé

výpočty správné, měl bych přistát asi za patnáct minut.

Ještě jednou jsem se vrátil k periskopu.

Pohled, který se mi naskytl, ve mně vzbuzoval úzkost.

Ponořil jsem se do husté masy černých mraků. Vypadalo to

jako na počátku stvoření světa. Gravitace planety mě

přitahovala. Podlaha kabiny již nebyla pod mnou – nyní

jsem stál na přední stěně, ale tuto okolnost jsem

předpokládal již při návrhu torpéda. Padal jsem střemhlav

k planetě. Ve vesmíru neexistuje ani nahoru ani dolů, ale

nyní jsem jednoznačně směřoval dolů.

Tam odtud, kde jsem stál, jsem mohl dosáhnout na

ovládací prvky a vedle mne byly dveře na boku torpéda.

Uvolnil jsem tři baterie padáků a otevřel dveře ve stěně

vnitřního torpéda. Ucítil jsem náraz, jak se padáky otevřely

a okamžitě jsem zkontroloval rychlost torpéda. To

znamenalo, že jsem vstoupil do husté atmosféry a tak jsem

nemohl promarnit ani chvilku.

Jediným pohybem páky jsem vypustil zbývající padáky,

pak jsem se obrátil k vnějším dveřím. Jejich závora se

uvolňovala velkým kolem umístěným uprostřed dveří, aby

se daly otevřít rychle a snadno. Dal jsem si náustek od

kyslíku do úst a rychle roztočil kolo.

41

Jakmile jsem odjistil dveře, prudce se otevřely a tlak

vzduchu uvnitř torpéda mě vymrštil do prostoru. Pravou

rukou jsem uchopil provázek od mého padáku, ale

vyčkával jsem a rozhlížel jsem se po lodi. Padala

rovnoběžně se mnou, všechny padáky byly rozevřeny nad

ní. Zahlédl jsem ji jen na okamžik, pak se střemhlav

zabořila do mraků a ztratila se mi z dohledu, jaká čarovná

podívaná se mi naskytla v tom krátkém okamžiku!

Nyní, když už mi nehrozila srážka s torpédem, jsem

zatáhl za provázek padáku – právě v okamžiku, kdy mě

pohltily mraky. Skrz vlněnou kombinézu jsem ucítil ostrý

mráz. Ledová vlny chladných mraků mi zalila tvář, pak, k

mé úlevě, se padák otevřel a já jsem padal pomaleji.

Padal jsem dolů, dolů, dolů. Nemohl jsem odhadnout

ani délku, ani vzdálenost. Byla velmi hustá tma a vlhko,

jako kdybych klesal do hlubin oceánu jenom jsem necítil

tlak vody. Mé myšlenky během těch dlouhých chvil se

nedají ani popsat. Možná jsem byl trochu omámen

množstvím kyslíku, to nevím, jen jsem cítil radost a

horlivou touhu rozluštit velké tajemství, které se skrývá

pode mnou. Myšlenka, že jsem se právě chystal zemřít mne

znepokojovala čím dál méně. Právě přistávám na Venuši –

první člověk na světě, který spatří, co se skrývá pod

oblačnou pokrývkou planety.

Náhle jsem se vynořil v bezoblačném prostoru, ale

daleko pod mnou se objevily v temnotě další mraky, což

mi připomnělo rozšířenou teorii dvou oblačných obalů

Venuše. Podle toho jak jsem sestupoval, se teplota

postupně zvyšovala, ale byla stále mrazivá.

42

Když jsem vstoupil do druhé vrstvy mraků, teplota

počala velmi znatelně vzrůstat čím více jsem padal. Zavřel

jsem kyslíkovou bombu a zkoušel jsem dýchat nosem.

Hluboce jsem vdechl a zjistil, že atmosféra obsahuje

dostatečné množství kyslíku k životu – astronomické teorie

byly zničeny. Naděje ve mně hořela jako strážný oheň na

majáku.

Jak jsem zlehka klesal dolů, povšiml jsem si slabého

zářícího bodu daleko pode mnou. Co jen to mohlo být?

Existovalo mnoho zřejmých důvodů, proč to nemohlo být

sluneční světlo; sluneční paprsky nemohly prostoupit až

sem dolů, a mimoto, na této polokouli byla právě noc.

Přirozeně, že mou hlavou proběhlo mnoho podivných

dohadů. Zdalipak to může být světlo do běla rozžhavené

planety, ale hned jsem tento dohad zamítnul, protože jsem

věděl, že žár z takto rozžhavené země by mě již dávno

zničil. Pak mě napadlo, že by to mohlo být odražené světlo

od mraků z té toho části planety osvětlené Sluncem, ale

obloha pode mnou byla tmavá ze všech stran.

Vyvstalo mi na mysli jen jediné praktické řešení. Že zde

žijí inteligentní bytosti. Já, zástupce vyspělé civilizace, ze

světa pokročilé vědy a techniky, jsem přisuzoval zdroj

tohoto světla vyšší inteligenci. Mohl jsem si vysvětlovat

toto slabé světlo jenom tím, že se jedná o odraz umělého

světla od spodní vrstvy mraků. Světla vytvořeného

inteligentními bytostmi, žijícími na povrchu planety, ke

které jsem pomalu klesal.

43

Byl jsem zvědav, jak tyto bytosti vypadají a moje

vzrušení dále vzrůstalo, jak jsem očekával, že tento zázrak

brzy spatřím na vlastní oči. Věřím, že toto vzrušení bylo

ospravedlnitelné za těchto okolností. Kdo by nebyl

vzrušen, na prahu takového dobrodružství, které na něj

čeká?

Nyní, když jsem zjistil jak snadno mohu dýchat, jsem

vytáhl trubici dýchacího přístroje z úst. Světlo pode mnou

se postupně zvětšovalo. Zdálo se mi, jako bych zahlédl

nejasné tmavé skvrny mezi mraky. Snad stíny, ale čeho?

Odpojil jsem kyslíkovou nádrž a odhodil jsem ji. Zřetelně

jsem uslyšel jak o něco udeřila okamžitě potom co jsem ji

uvolnil. Pak se stín objevil pode mnou, a okamžik nato se

moje noha dotkla něčeho pružného i poddajného.

Propadl jsem chumáčem listí a ze všech sil jsem se

pokoušel něčeho zachytit. O chvilku později jsem začal

padat rychleji a tušil jsem co se stalo; padák byl poškozen

při kontaktu s větvemi. Snažil jsem se zachytit větví,

zbytečně. A pak jsem se náhle zastavil. Zřejmě se padák za

něco zachytil. Doufal jsem, že vydrží než najdu bezpečný

úchyt.

Chvíli jsem šátral ve tmě a nakonec moje ruka zachytila

statnou větev. O chvilku později jsem již seděl obkročmo

na větvi a opíral se zády o kmen velkého stromu – další

teorie vzala za své, bylo evidentní že na Venuši bylo

rostlinstvo. Přinejmenším tam byl jeden strom. Za to jsem

se mohl zaručit, protože jsem na něm zrovna seděl a černé

stíny, kolem kterých jsem padal, byly nepochybně další,

mnohem vyšší stromy.

44

Majíce spolehlivou oporu, zbavil jsem se svého padáku

poté co jsem zužitkoval šňůry a pásy z postroje, které by se

mohly hodit při sestupu ze stromu. Začal jsem slézat z

vrcholku stromu, ve tmě a mezi mraky a neměl jsem ani

tušení jak strom vypadá u země. Sundal jsem si ochranné

brýle a zahájil jsem sestup. Obvod stromu byl obrovský,

ale větve rostly dostatečně blízko u sebe, takže jsem bez

námahy měl kam klást nohy.

Netušil jsem jak daleko jsem se propadnul druhou

vrstvou mraků, než jsem se zachytil na stromě, ani jak

daleko jsem měl ještě slézt, ale všechno dohromady to

muselo být okolo dvou tisíc stop a stále ještě jsem byl v

mracích. Mohla by být celá Venuše neustále v mlze?

Doufám, že ne, protože to by byla bezútěšná vyhlídka.

Jak jsem sestupoval, světlo pode mnou se poněkud

zvětšovalo, ale ne moc. Kolem byla stále ještě tma.

Pokračoval jsem v sestupu. Bylo to únavné a nebezpečné,

slézat neznámý strom v mlze, v noci a směrem k

neznámému světu. Ale nemohl jsem zůstat tam, kde jsem

byl, a nahoru mě nic nelákalo, takže jsem pokračoval v

sestupu.

Jak podivně si se mnou osud zahrává. Původně jsem

chtěl navštívit Venuši, ale tento nápad jsem zamítl poté, co

mě mí přátelé astronomové ujišťovali, že planeta nemůže

podporovat ani živočišný ani rostlinný život. Měl jsem se

tedy vydat na Mars, a nyní, celých deset dnů předtím, než

jsem předpokládal, že dosáhnout červené planety, byl jsem

na Venuši, dýchal dokonale čistý vzduch a seděl ve větvích

stromu, který zjevně převyšuje obrovské sekvoje.

45

Světlo teď rychle sílí a mraky řídnou. Místy se mi dařilo

spatřit záblesk toho co leželo dole, zdálo se to jako

nekonečné moře listí, zlehka osvětlené měsícem – ale

Venuše žádný měsíc nemá. V tom, co se týče zdánlivého

měsíčního svitu, jsem mohl plně souhlasit s astronomy.

Toto světlo nepochází ze žádného měsíce, pokud ovšem

Venušina oběžnice neleží pod vnitřní vrstvou mraků, což je

absurdní.

O chvilku později jsem se zcela vynořil z mraků, a

ačkoli jsem se rozhlížel všemi směry, neviděl jsem nic než

listí, bylo nahoře, dole, všude, kam až jsem mohl

dohlédnout. V chabém světle jsem nemohl rozeznat jeho

barvu, ale byl jsem si jistý, že nebylo zelené; byl to jakýsi

světlý odstín jiné barvy.

Sestoupil jsem dalších tisíc stop od té doby, co jsem se

vynořil z mraků a byl jsem zcela vyčerpán (měsíc

nečinnosti a přejídání mě dostal z formy). Náhle jsem pod

sebou spatřil něco, co vypadalo jako most zavěšený ze

stromu na kterém jsem byl, na sousední strom. Také jsem

zjistil, že zrovna pod mýma nohama byly větve stromu

odříznuty až k mostu. Zde byly dva nepochybné důkazy o

přítomnosti inteligentních bytostí. Venuše byla obydlena!

Ale kým? Jaké podivné bytosti, žijící na stromech postavil

vysoký most mezi těmito obrovskými stromy? Byl to druh

jakýchsi opičích lidí? Byli na vysokém nebo na nízkém

stupni inteligence? Jak mě přijmou?

46

Náhle bylo moje zbytečné přemýšlení přerušeno hlukem

nade mnou. Něco se pohnulo nahoře ve větvích. Zvuk se

přibližoval a zdálo se mi že je to něco značně velikého a

těžkého, ale uvědomil jsem si, že velikost může být do

značné míry zkreslena mou fantazií. Nicméně, necítil jsem

se právě nejlépe. Nebyl jsem ozbrojen. Nikdy jsem nenosil

u sebe zbraně. Moji přátelé mě přesvědčovali, abych si vzal

na cestu celý arzenál zbraní, ale já jsem argumentoval tím,

že jestli přiletím na Mars neozbrojený, bude to nelepší

důkaz mých přátelských úmyslů. Dokonce i kdyby mě

přijali nepřátelsky, neukážu se ve špatném světle a budu

mít stejné vyhlídky, jako ozbrojený jedinec, který chce

dobýt svět, bez ohledu na to, jak dobře budu vyzbrojen.

Náhle se nade mnou ozval náraz nějakého těžkého těla a

skrz listí byl slyšet příšerný křik a vrčení. V hrozném

nesouzvuku jsem rozpoznal přítomnost více než jednoho

tvora. Jako bych byl sledován všemi hroznými obyvateli

tohoto lesa!

Možná, že moje nervy byly poněkud pocuchané, ale kdo

by mě za to mohl obviňovat, po tom všem, čím jsem v

posledních hodinách prošel. Ani během předcházejícího

měsíce jsem na tom nebyl psychicky nejlépe, nicméně,

musel jsem také uznat skutečnost, že sebemenší noční zvuk

nikoho neuklidní. Slyšel jsem jak kojoti v noci štěkali

kolem mého tábora v Arizoně a mohu odpřísáhnout, že jich

byli stovky, ale podle mých znalostí tam byl jen jeden nebo

dva. Kdybych se měl spoléhat jen na svůj sluch, mohl bych

přísahat na to, že jich byla stovka.

47

Ale v tomto případě jsem byl zcela přesvědčen, že se

jedná o hlasy více než jednoho tvora. Vytvářeli hrozný

hluk, který se ke mě nepochybně přibližoval. Přirozeně, že

jsem nevěděl jestli držitelé těchto děsivých zvuků sledují

zrovna mě, ačkoli mi ten tichý hlásek, někde uvnitř

neustále našeptával, že je to tak.

Chtěl jsem slézt až k zavěšenému mostu pode mnou

(cítil bych se bezpečněji ve stoje na obou nohách), ale byl

jsem ještě příliš vysoko a nebyly tam už žádné větve, po

kterých bych mohl sestoupit. Vzpomněl jsem si na

provazy, které jsem odřezal z padáku. Rychle jsem je

odmotal od pasu, spustil jsem oba konce přes větev na

které jsem seděl, uchopil oba prameny pevně do rukou, a

byl jsem připraven spustit se z mého posedu. Náhle křik a

vřeštění přestalo. Slyšel jsem jen, jak se něco prodírá listím

ke mně a uviděl jsem, jak se nade mnou pod jeho váhou

rozhoupaly větve.

Seskočil jsem z větve a sklouzl po provaze patnáct nebo

více stop dolů na most. Jakmile jsem sestoupil, ticho

velkého lesa bylo opět přerušeno příšerným řevem těsně

nad mojí hlavou. Vzhlédnul jsem rychle vzhůru, a uviděl

jsem podivné stvoření a za ním další hroznou řvoucí tlamu.

Viděl jsem to jen na okamžik – ale dost dlouho na to,

abych viděl, že to byla tvář s očima a ústy – pak to zmizelo

mezi listím.

Možná to byl jen ošklivý podvědomý přelud, že celý

tento výjev byl stvořen jen mou myslí. Ale zůstalo to

natrvalo zapsáno v mé paměti, abych si na to mohl

vzpomenout později a za okolností tak strašných, že mysl

smrtelného pozemšťana je sotva schopna si je představit.

48

V tom okamžiku, když jsem uskočil zpět, abych unikl

útoku jednoho z tvorů, který skočil kolem mne na druhou

větev, jsem stále ještě držel jeden konec lana, po kterém

jsem sešplhal na most. Jak jsem uskočil, mechanicky jsem

zatáhl za konec, který jsem stále podvědomě svíral. Tento

pohyb byl náhodný, ale nesporně ten nejšťastnější.

Tvor mě minul, přistál na husté větvi, na všech čtyřech,

několik stop ode mne, a tam se skrčil, očividně poněkud

zmatený a naštěstí pro mě, mu hned nedošlo co se stalo, dal

mi tak možnost sebrat rozum a couvat pomalu pryč.

Zároveň jsem pravou rukou mechanicky stáčel lano. Malé,

prosté věci, které děláme v okamžiku stresu, nebo

rozčilení, se často zdají být bezdůvodné a nevysvětlitelné,

ale já myslím, že jsou diktovány podvědomím jako reakce

podnícená sebezáchovou. Možná, že nejsou vždy dobře

směřovány a často jsou i úplně zbytečné, ale podvědomí

není o nic méně omylné než vědomá mysl, která chybuje

daleko častěji než je záhodno. Nemohu, ale najít žádné

rozumné vysvětlení toho, proč jsem si schoval provaz,

přestože jsem ještě nevěděl, že to bude tenká nit, na které

bude záviset můj život.

Ticho opět sestoupilo na tu tajemnou krajinu. Od

posledního výkřiku příšerného tvora, který se schoval v

listí, po tom co po mě skočil, zde bylo úplné ticho. Když se

předtím onen tvor krčil na větvi, zdál se mi mírně

vyplašený. Nyní jsem si jist, že on nesledoval mě, ale že

byl sám předmět pronásledování jinou šelmou.

49

V matném pološeru Venušiny noci jsem viděl proti sobě

stvoření, které může vytvořit pouze nějaký hrozný sen v

blouznění z horečky. Bylo to asi tak velké jako dospělá

puma a stálo to na čtyřech rukám podobných tlapách, což

naznačovalo, že zcela určitě žije na stromech. Přední nohy

byli mnohem delší než zadní, připomínal v tomto ohledu

hyenu, ale tady podobnost končí, jeho srst byla podélně

pruhovaná zrzavými a žlutými pruhy a jeho ohyzdná hlava

není podobna žádnému pozemskému zvířeti. Jeho uši

nebyly vidět a na nízkém čele bylo jedno veliké kulaté oko

na konci silného tykadla asi čtyři palce dlouhého. Jeho

tlama byla silná a vyzbrojena dlouhými, ostrými tesáky,

zatímco na obou stranách krku byla silná klepeta. Nikdy

předtím jsem neviděl žádné stvoření tak hrozně vyzbrojené

k útoku jako je tento neznámý tvor z jiného světa. S těmi

silnými, krabím podobnými klepety, může snadno udržel

protivníka mnohem silnějšího než člověk a zvednout ho ke

svým hrozným čelistem.

Nějaký čas si mě to stvoření prohlíželo tím jedním,

hrozným okem, kterým pohybovalo sem a tam na konci té

antény a jeho klepeto se neustále pomalu otevíralo a

zavíralo. V tom krátkém okamžiku otálení jsem se podíval

kolem sebe a první věc, kterou jsem spatřil bylo to, že jsem

stál přímo před jakýmsi otvorem, vyřezaném v kmeni

stromu. Otvor byl asi tři stopy široký a přes šest stop

vysoký. Ale nejpozoruhodnější věc na tom byla ta, že tam

byly zavřené dveře. Žádné masivní dveře, spíš jen náznak

pevné dřevěné mříže.

50

Jak jsem tam tak stál a přemýšlel co dál, zdálo se mi, že

vidím za tou mříží nějaký pohyb. Potom ke mě z temnoty

za mříží zazněl hlas. Zněl jako lidský hlas, ačkoli to

mluvilo jazykem, kterému jsem nerozuměl. Tón hlasu byl

rázný. Mohl bych téměř tvrdit, že to řeklo: „Kdo jste, a co

chcete zde uprostřed noci?“

„Já jsem cizinec,“ řekl jsem. „Přicházím v míru a

přátelství.“

Pochopitelně, že jsem věděl, že cokoli za těmi dveřmi

bylo, nemohlo mi to rozumět, avšak doufal jsem, že tón

mého hlasu ho ujistí o mých čistých úmyslech. Chvíli bylo

ticho a pak jsem uslyšel další hlasy. Očividně projednávali

vzniklou situaci. Vtom jsem zahlédl, jak se to zvíře pomalu

pohnulo směrem ke mě na most. Obrátil jsem svou

pozornost od vchodu ke zvířeti.

Neměl jsem žádnou zbraň, nic než dlouhé bezvýznamné

lano, ale věděl jsem, že musím něco udělat. Nemohl jsem

tam pouze netečně stát a nechat se tou nestvůrou sežrat bez

toho, abych se alespoň pokusil zachránit. Rozmotal jsem

část provazu a spíše v zoufalství než s nějakou velkou

nadějí, že bych mohl udělat něco pro svou záchranu,

šlehnul jsem koncem provazu postupující zvíře přes tlamu.

Viděli jste někdy chlapce jak se práskají mokrými ručníky?

A pokud jste někdy také dostali, určitě si ještě vzpomínáte

jak to bolí.

51

Pochopitelně jsem neočekával, že svého protivníka

přemohu takovými prostředky jak bylo tohle. Pravda, ani

jsem netušil čeho tím hodlám dosáhnout, snad jsem jenom

podvědomě cítil, že musím něco udělat, a toto bylo jediné,

co mě v tu chvíli napadlo. Výsledkem byla však jenom

ukázka schopností toho jediného oka a rychlost klepeta.

Prásknul jsem lanem jako krotitel bičem, ale přesto, že

konec lana letěl velkou rychlostí a čin musel být

neočekávaný, tvor zachytil lano v jednom z jeho klepet

ještě předtím, než dosáhlo jeho tváře. Pak se mě pokusil

tím lanem přitáhnout k těm hrozným čelistem.

52

Naučil jsem se mnoho triků s lasem od mých přátel

kovbojů z doby, kdy jsem pracoval u filmu, a jeden z nich

jsem se nyní pokoušel uplatnit ve snaze zamotat klepeto v

okamžiku kdy bude lano dostatečně uvolněné. Hodil jsem

smyčku kolem klepeta a okamžitě jsem jí utáhl, načež tvor

začal smyčku zoufale táhnout. Já se domnívám, že je to

instinktivní snaha přitáhnout k jeho čelisti vše, co držel ve

svém klepetu. Ale jak dlouho bude tahat za provaz, než se

rozhodne změnit taktiku a zúčtuje se mnou, jsem neměl ani

tušení. A tak jsem začal jednat podle okamžitého nápadu a

rychle jsem omotal druhý konec provazu tak, aby pevně

držel, okolo jednoho ze silných sloupů, který podpíral

konstrukci mostu. Pak náhle zvíře

začalo zuřivě řvát.

53

Otočil jsem se a utíkal, doufajíce, že se stačím dostat

pryč z dosahu těch hrozných klepet dříve než stvůru zastaví

lano a jen tak tak se mi to podařilo. Oddechl jsem si

úlevou, když jsem spatřil to veliké tělo jak vyletělo do

vzduchu a dopadlo na záda když se lano napjalo, avšak při

strašném výkřiku vzteku, který následoval, mi přeběhl

mráz po zádech. Avšak moje úleva neměla dlouhého

trvání. Jakmile se tvor postavil na nohy, uchopil dalším

klepetem provaz, který ho držel a přecvakl ho tak lehce

jako by měl místo klepete nůžky na plech. A pak mě začal

opět pronásledovat, ale tentokrát už se neplížil.

Bylo zřejmé, že můj pobyt na Venuši byl u konce. Když

vtom se dveře v kmeni stromu dokořán otevřely a tři muži

vyskočili na most přímo za zády netvora, který se rychle

sunul ke mně. Jejich vůdce mrštil krátký, těžký oštěp, který

se zabořil hluboko do zad mého rozzuřeného

pronásledovatele. Stvůra se okamžitě zastavila a obrátila se

čelem k původci této nové a nebezpečnější bolesti a když

se obracel, zaryly se do jeho hrudi další dva oštěpy,

vymrštěné společníky prvního muže. Se strašným

výkřikem, zvíře skončilo svou cestu, mrtvé.

Pak jejich vůdce přistoupil ke mně. V nejasném

tlumeném světle lesa se nikterak nelišil od pozemšťanů.

Mířil přímo na mě ostrým mečem. Za ním stáli jeho dva

společníci, každý s vytaseným mečem.

54

První muž se ke mně obrátil a promluvil na mě přísným,

panovačným hlasem. Zatřásl jsem hlavou, abych dal na

srozuměnou, že jsem nerozuměl. Na to on přitisknul hrot

jeho zbraně proti mojí kombinéze, přímo na žaludek a

přitlačil. Couvl jsem. On vykročil vpřed a bodnul do mě

znovu a já jsem opět couvnul po mostě. Nyní přiběhli další

dva lidé a důkladně si mě prohlíželi mezitím co mezi sebou

mluvili.

Teď jsem si je mohl prohlédnout lépe. Byli přibližně

mého vzrůstu a každý viditelný detail jejich těla se zdál být

stejný s anatomií pozemšťanů. Nemusel jsem ani použít

svou představivost – byli téměř nazí. Měli jen bederní

pokrývku a víc prakticky nic, kromě pásu, na kterém byl

zavěšen jejich meč. Jejich pleť se zdála být mnohem

tmavší než moje, ale ne zase tak tmavá jako u černochů, a

jejich tváře byly hezké a milé.

Několikrát ke mně promluvili, jeden potom další a já

jsem vždy odpověděl, že nerozumím. Ale nikdo z nás

nerozuměl tomu co říká ten druhý. Nakonec, po dlouhé

debatě, jeden z nich opět otevřel vchod do stromu a já jsem

za ním spatřil vnitřek místnosti, osvětlený pouze uvnitř.

Potom mi jeden z nich pohybem něco naznačil.

55

Pochopil jsem, že chce abych vešel. Vykročil jsem a jak

jsem procházel kolem nich, mířili na mě hroty svých mečů

– neponechávali nic náhodě. Další muž na mě čekal

uprostřed velké místnosti vytesané uvnitř toho velkého

stromu. Za ním byly další dveře vedoucí z této místnosti,

nepochybně do dalších místností. Byly zde židle a stůl, zdi

byly vyřezávané a pomalované a na podlaze byl velký

koberec. Uprostřed stropu byla zavěšena malá lampa a její

světlo ozařovalo vnitřek místnosti tak jasně, jako když

sluneční světlo prochází otevřeným oknem, přesto zde

nebylo žádné oslňující záře.

Ostatní lidé vešli dovnitř a zavřeli dveře, které potom

zajistili jakýmsi zařízením, které mi tehdy nebylo známé

Pak jeden z nich ukázal na židli a pobídl mě abych si sedl.

Pod jasným světlem si mě upřeně prohlíželi, a já je. Můj

oděv byl pro ně tou největší záhadou. Zkoumali ho a

diskutovali o materiálu, struktuře a způsobu výroby, pokud

jsem dobře vyrozuměl z jejich gest a tónu hlasů.

Začínalo mi být příšerně horko v té vlněné kombinéze,

proto jsem si ji sundal, potom kožený kabát a pak košili.

Každá nově odložená část mého oděvu vzbudila jejich

zvědavost a vše s velkým zanícení okomentovali. Moje

světlá pleť a plavé vlasy také vzbudili jejich soustředěnou

pozornost.

Za chvíli jeden z nich opustil místnost a zatímco byl

pryč, jiný odklidil různé předměty, které ležely na stole.

Stačil jsem si všimnout, že tam byly nějaké knihy, svázané

ve dřevě a potažené kůží, několik ozdob a dýka v krásné

tepané pochvě.

56

Když se muž vrátil, přinesl nějaké jídlo a pití, které

položil na stůl a naznačil mi, že mám jíst. Byly to plody a

ořechy ve velmi lesklé, vyřezané dřevěné míse a také něco,

co jsem pokládal za chléb, položený na zlatém podnose a

ve stříbrném džbánu byl med. Vysoký, štíhlý pohár

obsahoval bělavou kapalinu, která připomínala mléko.

Tento pohár byl tenký a průsvitný z jakéhosi modravého

skla. Tyto věci a vybavení místnosti, ukazovaly na vysokou

kulturu, vytříbenost a dobrý vkus a spolu s barbarským

oděvem jejich majitelů, to působilo poněkud absurdně.

Plody a ořechy se lišili od čehokoliv co jsem znal –

vzhledem, vůní i chutí. Chléb byl hrubý ale lahodný. A

med, pokud to byl med, měl chuť kandovaných plodů.

Mléko (nemohu najít žádné jiné možné slovo) bylo silné a

téměř štiplavé, ale vůbec ne nepříjemné. Dokázal jsem si

představit, že po čase by si ho mohl někdo i oblíbit.

Stůl a kuchyňské náčiní bylo podobné těm se kterým

jsme důvěrně obeznámeni v kulturních částech světa. Byl

zde vydutý nástroj, něco jako naběračka, pak cosi ostrého k

namazání a něco malého k napichování. Bylo zde také cosi,

co vypadalo jako klika nějakého posunovacího zařízení.

Všechno to bylo vyrobeno z kovu.

Zatímco jsem jedl, tři muži vážně rozmlouvali. Čas od

času mi některý z nich nabídl další jídlo. Zdáli se být

pohostinní a zdvořilí a pokud by to bylo typické pro

obyvatele Venuše, byl by můj život zde velice příjemný.

Že ale nebudu mít na růžích ustláno, dokazovaly zbraně,

které měli muži neustále při sobě. Nikdo nenosí pořád meč

a dýku pokud neočekává, že bude mít příležitost je použít,

snad kromě vojenských přehlídek.

57

Když jsem dojedl, dva z mužů mě odvedli z místnosti

zadními dveřmi po točitém schodišti do vyššího patra a

zamkli mě do malého pokoje. Schodiště a chodba byly

osvětleny malou lampou, podobající se té, která byla

zavěšena v pokoji, ve kterém jsem jedl, a světlo z této

lampy prosvítalo skrz těžké dřevěné zamřížované dveře, do

místnosti, kde jsem byl nyní zamčený a kde mě moji

uchvatitelé zanechali mému vlastnímu osudu.

Na podlaze byly měkké matrace a přes ně byla

rozprostřena přikrývka z hedvábné tkaniny. Bylo zde velice

horko. Vysvlékl jsem všechny svoje šaty, kromě spodků a

lehl jsem si. Byl jsem unavený po mém svízelném sestupu

po obrovském stromě. Usnul jsem téměř okamžitě.

Probudil mě hrůzný výkřik, který mě okamžitě přivedl k

naprosté bdělosti, přesně stejný jaký vydávala nestvůra,

která mě pronásledovala na mostě a kterým vyjadřovala

svou zuřivost, když jsem unikl ze spárů jejích klepet.

Netrvalo to dlouho a opět jsem usnul, ale moje dřímající

mysl byla naplněna chaosem z útržkovitých vzpomínek

mého úžasného dobrodružství.

58

4.

V domě krále.

Když jsem se probudil, v pokoji bylo téměř jasno.

Oknem jsem viděl listí stromů, květy, heliantrop a fialky ve

světle nového dne. Vstal jsem a popošel k oknu. Neviděl

jsem žádné známky po slunečních paprscích, přesto jas

rovnající se slunečnímu světlu prostoupil všechno. Vzduch

byl teplý a dusný. Dole jsem spatřil části různých mostů

sahajících od stromu ke stromu. Na některých z nich jsem

zahlédl lidi. Všichni byli nazí, s výjimkou bederních

pokrývek a ani jsem se nedivil jejich sporému oděvu,

vzhledem ke klimatu na Venuši. Byli zde jak muži, tak i

ženy. Muži byli vyzbrojeni meči a dýkami, zatímco ženy

měly pouze dýky. Lidé, které jsem dole spatřil, se zdáli být

všichni stejně staří, nebyly mezi nimi ani děti ani staří lidé

a všichni vypadali velmi mile.

Z mého omezeného výhledu jsem se snažil najít kousek

země, ale jak jen daleko jsem dohlédl všude bylo jen listí

stromů, květy, heliantrop a fialky. A jaké to byly stromy! Z

mého okna jsem mohl vidět několik enormních kmenů,

které měly zcela určitě přes dvě stě stop v průměru. Myslel

jsem si, že strom, ze kterého jsem slézal, byl gigantický,

ale ve srovnání s těmito, to byl jen mladý stromeček.

59

Jak jsem tak stál rozjímající o krajině přede mnou, ozval

se hlomoz u dveří. Otočil jsem se a uviděl jednoho z mých

uchvatitelů vstoupit do pokoje. Uvítal mě několika slovy,

kterým jsem nerozuměl a milým úsměvem, tomu jsem

rozuměl. Opětoval jsem úsměv a řekl, „dobrý den!“

Posunkem mě vybídl, abych ho následovat z místnosti,

ale já jsem mu naznačil, že si chci nejprve obléknout šaty.

Věděl jsem, že mi v nich bude horko a nepohodlno, byl

jsem si vědom, že nikdo koho jsem zde viděl nenosil žádné

šaty. Nicméně tak silné jsou zábrany ze zvyků a obyčejů,

že jsem nemohl ustoupit a udělat rozumnou věc a chodit

jen ve svých spodkách.

Zpočátku, když si uvědomil co jsem si přál udělat, kývl

na mě abych nechal své šaty tam kde jsou a šel s ním tak,

jak jsem byl, ale nakonec to s milým úsměvem vzdal. Byl

to muž atletické postavy, o málo menší než já. Za denního

světla, jsem mohl vidět, že jeho pleť má hnědý odstín, jako

když silné slunce opálí kůži lidí mé vlastní rasy. Oči měl

tmavě hnědé a vlasy černé. Jeho vzhled tvořil značný

kontrast k mé světlé kůži, modrým očím a plavým vlasům.

60

Když jsem oblékl, následoval jsem ho do spodní

místnosti, sousedící s tou, do které jsem poprvé vstoupil

předešlé noci. Zde již seděli oba jeho společníci a také dvě

ženy, u stolu na kterém bylo několik nádob s jídlem. Když

jsem vstoupil do pokoje, ženy na mě obrátily zvědavý

pohled. Muži se usmívali a uvítali mě jako svého kamaráda

a jeden z nich pokynul k židli. Ženy mě upřímně

zhodnotily, ale bez nestoudnosti. Bylo evidentní, že o mě

mezi sebou diskutují. Obě byly mimořádně krásné, jejich

pleť byla o něco světlejší než u mužů, zatímco jejich oči a

vlasy byly téměř stejné barvy, jak u jejich mužských druhů.

Každá měla jediný kus oděvu z hedvábí podobnému

materiálu, z jakého byla také přikrývka na mé posteli. Měl

tvar dlouhé šerpy, která byla omotaná pevně kolem těla

přes prsa, odtud byla spuštěna dolů k pasu a zde byla opět

omotána kolem boků. Volný konec pak procházel zezadu

mezi nohama, pak nahoru a u pasu byl provlečen pod

šerpou. Zbytek volně visel dolů až ke kolenům.

Kromě tohoto oděvu, který byl krásně barevně

vyšívaný, měly ženy ještě opasky na kterých byla zavěšena

mošna a pouzdro s dýkou. Obě měly na sobě spoustu

ozdob s ornamenty jako prsteny, náhrdelníky a spony do

vlasů. Mezi některými materiály, ze kterých byly tyto

ozdoby vyrobeny jsem rozpoznal zlato a stříbro, jiné mohly

být ze slonoviny a z korálů. Ale co na mě nejvíce

zapůsobilo, byla nádherná řemeslná zručnost jejich

zpracování. Pravděpodobně byla ceněna více krása šperků,

než skutečná hodnota materiálů, ze kterých byly vyrobeny.

Moje domněnka byla navíc podložena faktem, že mezi

několika ozdobami, nejlépe umělecky zpracovanými, byla

jedna, která byla zřejmě vyřezána z obyčejné kosti.

61

Na stole byl tentokrát jiný chléb než ten, který jsem měl

možnost ochutnat předešlou noc, v misce byla

pravděpodobně míchaná smažená vejce s masem, několik

rozličných pokrmů, která jsem nebyl schopen rozpoznat ani

vzhledem ani chutí a dobře známé mléko a med, kterážto

jsem ochutnal již v noci. Jídla se velice lišila množstvím

vůní a chutí, takže by bylo vskutku obtížné nenaleznout

pokrm, který by neodpovídal vkusu každého strávníka.

Během jídla byli ponořeni do vážné debaty a já jsem si

byl jist z jejich letmých pohledů a gest, že jsem byl

předmětem jejich diskuse. Obě dívky, posilněny jídlem, se

pokusily zavést se mnou rozhovor, který jim očividně

poskytoval notnou dávku veselí. Nemohl jsem odolat a

rovněž jsem se k nim přidal, jak byl ten smích nakažlivý.

Nakonec jedna z nich dostala skvělý nápad – naučit mě

svůj jazyk. Ukázala na sebe a řekla, „Zuro,“ pak ke druhé

dívce a řekla, „Alzo“. Poté se rovněž muži začali zajímat o

rozhovor a já jsem se zanedlouho dozvěděl, že pán domu,

muž, který mě první oslovil předešlou noc, se jmenoval

Duran a další dva byli Olthar a Kamlot.

Avšak, dříve než jsem zvládl více než několik těchto

slov a názvů některých z pokrmů na stole, snídaně skončila

a tři muži mě vedli ven z domu. Když jsme procházeli po

můstku, který vedl před domem Durana, zájem a zvědavost

těch, které jsme míjeli byli okamžitě poznat, jakmile na mě

spočinul jejich zrak. Bylo zřejmé, že jsem byl typ buď

úplně neznámý na Venuši nebo přinejmenším vzácný, moje

modré oči a světlé vlasy působily stejně neobvykle, jako

mé oblečení, jak ukazovala jejich gesta a směr jejich

zvědavých pohledů.

62

Často nás zastavovali zvědaví přátelé mého podmanitele

nebo hostitele (nebyl jsem si ještě docela jist do které

kategorie spadají), ale žádný z nich mi neubližoval, ani mě

nikterak neurážel. Jestliže jsem já byl předmět jejich

zvědavých pohledů, oni byli předmětem mého. Zatímco ani

dva z nich nevypadali stejně, všichni byli hezcí a všichni

asi tak stejného věku. Neviděl jsem žádné starce ani žádné

děti.

Zanedlouho jsme došli ke stromu tak enormně

širokému, že jsem stěží mohl uvěřit tomu, co vidí moje oči.

Měl v průměru plných pět set stop. Byl zbaven větví do

výšky sto stop nad a pod mostem, jeho povrch byl

tečkovaný okny a dveřmi a obklopen širokými balkony či

verandami. Před pompézně a spletitě vyřezávanými dveřmi

byla skupinka ozbrojených mužů. Zastavili jsme se a

Duran jednoho z nich oslovil.

Zdálo se mi, jako by nazýval tohoto muže Tofar, a

později jsem se dozvěděl, že to opravdu bylo jeho jméno.

Na krku měl náhrdelník na kterém visel kovový disk s

hieroglyfem, jinak se neodlišoval od jeho společníků. Jak s

Duranem hovořil, prohlížel si mě pozorně od hlavy k patě.

Poté vstoupili do vnitřku stromu, kdežto druzí pokračovali

ve zkoumání mé osoby a dotazovali se Kamlota a Olthara.

63

Zatímco jsem tam čekal, měl jsem možnost ocenit

vypracované řezbářské práce, které obklopovaly vchod,

tvarovaný rám dobrého půldruhého metru široký. Motiv se

mi jevil jako historický, snadno jsem si mohl představit

rozmanité výjevy významných událostí v životě dynastie

nebo národa. Řemeslné zpracování bylo znamenité, vůbec

jsem nemusel namáhat svou fantazii, abych uvěřil, že

každá jemně vyřezaná tvář byla portrétem nějaké mrtvé či

dosud žijící osobnosti. Nebylo nic groteskního v křivkách

postav, jako se často stává v práci podobného charakteru na

zemi, a jenom rámy, které rozdělovaly celek na jednotlivé

výjevy, byli konvenční.

Byl jsem stále zcela upoután tímto krásným příkladem

řezbářského umění, když se Duran a Tofar vrátili a kývli na

Olthara, Kamlota a mě, abychom je následovali dovnitř

velkého stromu. Prošli jsme několika velkými komnatami a

několika širokými chodbami, vše bylo vyřezané ve dřevě

živého stromu, až jsme došli k nádhernému schodišti, po

kterém jsem sestoupili do dalšího patra. Místnosti u okraje

stromu byly osvětleny světlem procházejícím okny,

zatímco vnitřní místnosti a chodby byly osvětlené

lampami, jež se podobaly těm, které jsem viděl v domě

Durana.

Skoro až na konci schodiště, po kterém jsme sestoupili,

jsme vešli do prostorné komnaty, před vchodem které stáli

dva muži vyzbrojení kopími a meči. Před námi, na opačné

straně komnaty, jsme viděli muže sedícího u stolu blízko

velkého okna. Ve dveřích jsme se zastavili, moji společníci

stáli v uctivém mlčení, dokud muž u stolu nevzhlédl a

neoslovil je. Pak teprve přešli místností, vedouce mě s

sebou a zastavili se před mužem, na protilehlé straně stolu.

64

Mile rozmlouval s mými společníky, oslovujíce

každého jménem, a když oni odpovídali, oslovovali ho

Jong. Byl to hezký muž s výraznou tváří a s panovačným

vzezřením. Jeho oděv byl obdobný těm, které nosí ostatní

muži na Venuši. Pokud jsem si všiml, lišil se jen v tom, že

měl kolem hlavy stuhu, která držela kruhový kovový disk

uprostřed jeho čela. Vypadal, že se o mě dost zajímá a

upřeně mě sledoval zatímco naslouchal Duranovu

vyprávění. Neměl jsem žádné pochyby o tom, že naslouchá

příběhu mého zvláštního a neočekávaného objevení

uplynulé noci.

Když Duran skončil, muž, kterému říkali Jong, mě

oslovil. Tvářil se vážně a tón jeho hlasu zněl laskavě. Ze

zdvořilosti jsem odpověděl, i když jsem věděl, že mi

nerozumí o nic lépe, než já jemu. Usmál se a zakroutil

hlavou. Pak pokračoval v rozhovoru s ostatními. Nakonec

udeřil do kovového gongu, který stál blízko něj na stole,

pak vstal, přešel kolem stolu až tam, kde jsem stál já.

Prohlížel si pozorně mé šaty, promnul v ruce látku a zřejmě

hovořil o materiálu a tkanině. Pak si prohlížel kůži na

mých rukou a na tváři, sáhl do mých vlasů, a otevřel mi

ústa, aby si mohl prohlédnout mé zuby. Připomínalo mi to

koňský trh, nebo trh s otroky. „Možná,“ pomyslel jsem si,

„je ten druhý případ blíž k pravdě.“

Vstoupil jakýsi muž, jehož jsem považoval za sluhu,

vyslechl příkazy od muže jménem Jong a opět odešel,

zatímco já jsem se stal předmětem opětovného zkoumání.

Mé vousy, které byly nějakých dvacet čtyři hodin staré,

vyvolaly značný komentář. Nejsou to hezké vousy, jsou

řídké a nazrzlé, proto jsem se také denně holil, pokud jsem

ovšem měl holící potřeby.

65

Nemohu říci, že bych byl nadšen z této důvěrné

prohlídky, ale způsob, jakým to bylo prováděno, byl zcela

bez jakéhokoliv náznaku úmyslné hrubosti nebo

nevychovanosti a mé postavení zde bylo tak choulostivé,

že jen moje slušnost mi bránila otevřeně odmítnout

důvěrnosti muže, kterému říkali Jong. A je dobře, že jsem

to neudělal.

Dveře napravo ode mne se otevřely a vstoupil další

muž, o němž jsem předpokládal, že byl zavolán sluhou,

který před chvílí odešel. Když přišel blíž, viděl jsem, že

vypadal stejně jako ostatní – asi třicetiletý krasavec. Kde

jsou ti kteří mluví proti jednotvárnosti, ale pro mě nikdy

nemůže být krása jednotvárná, i kdyby byly krásné věci

všechny identické, což Venušané, které jsem doposud viděl

nebyli. Všichni byli krásní, ale každý svým způsobem.

Jong, asi pět minuty hovořil s příchozím mužem,

očividně mu vyprávěl všechno co se o mě dozvěděl a

předal mu pokyny. Když skončil, kývnutím mě vyzval,

abych ho následoval. Za pár okamžiků jsme se ocitli v další

místnosti ve stejném patře. Byla zde tři velká okna, několik

stolů a židle. Většinu prostor kolem zdí zabíraly police, na

kterých ležely, jak jsem předpokládal, knihy – tisíce knih.

– – –

66

Následující tři týdny byly tak nádherné a zajímavé, jaké

jsem v životě ještě nezažil. Během této doby, Danus, do

jehož rukou jsem byl předán, mě vyučoval jazyku

Venušanů a vyprávěl mi velmi zajímavé věci o planetě, o

lidech, mezi kterými jsem se ocitl a o jejich historii. Zjistil

jsem, že jazyk lze snadno zvládnout, ale nebudu ho nyní

podrobně popisovat. Abeceda se skládá z dvaceti čtyř

znaků. Pět z nich představuje samohlásky, jsou to jediné

samohlásky, které venušanské hlasivky jsou schopny

vyslovit. Všechny ostatní znaky mají stejnou důležitost,

nejsou zde žádná velká písmena. Systém interpunkce se

odlišuje od naší a je praktičtější. Kupříkladu, ještě než

začnete číst zjistíte, zda se jedná o větu rozkazovací, tázací

nebo oznamovací případně o jednoduchý údaj.

Interpunkční znaky, jako je čárka a středník jsou používány

tak hojně jako u nás doma. Jejich jazyk nezná dvojtečku.

Znak, který má funkci naší tečky ukončuje každou větu,

kdežto otazník a vykřičník jsou naopak na začátku vět,

které definují.

Zvláštnost jejich jazyka, která ho dělá snadno

zvládnutelným je nepřítomnost nepravidelných sloves.

Slovesný kořen se nikdy nemění podle rodu, způsobu,

času, čísla, nebo osoby. Tyto rozdíly se docilují použitím

několika jednoduchých pomocných slov.

Zatímco jsem se učil jazyku mých hostitelů, učil jsem se

také číst a psát a strávil jsem mnoho příjemný hodin

pátráním v rozsáhlé knihovně, které byl Danus správcem,

zatímco můj učitel byl zaneprázdněn jeho dalšími

povinnostmi. A nebylo jich málo. Je hlavním lékařem a

chirurgem jeho země, lékařem a chirurgem krále a hlavou

univerzity lékařství a chirurgie.

67

Jedna z prvních otázek, kterou mi Danus položil, když

jsem získal praktickou znalost jeho jazyka, bylo odkud

jsem přišel. Když jsem mu ale řekl, že jsem přišel z jiného

světa, vzdáleného více než dvacet šest milionů mil od jeho

důvěrně známého Amtoru, což je jméno, kterým Venušané

nazývají svůj svět, zakroutil jen nevěřícně hlavou.

„Není žádný jiný život mimo Amtoru,“ řekl. „Jak může

existovat život tam, kde je všechno v jednom ohni?“

„Jaká je vaše teorie o…“ začal jsem, ale musel jsem

přestat. V jejich jazyce není žádné slovo pro vesmír,

neexistuje ani slovo pro Slunce, měsíce, hvězdy ani

planety. Úžasnou noční oblohu, kterou vidíme my na Zemi,

nikdy nespatří obyvatelé Venuše. Obloha je zde zakrytá

dvěma vrstvami hustých mraků. Začal jsem tedy znovu.

„Co se domníváte, že obklopuje Amtor?“ zeptal jsem se.

On přistoupil k polici a vrátil se s obrovskou knihou,

kterou otevřel na krásně vypracované mapě Amtoru.

Zobrazovala tři soustředné kruhy. Mezi dvěma vnitřními

kruhy byla zóna označená jako Trabol, což znamená teplá

země. Moře, kontinenty i ostrovy a byly nakreslené v

rozmezí těchto dvou. Pouze na několika místech

přesahovaly tyto hranice, tam, kam až se odvážní

cestovatelé odhodlali zajít, vydáni napospas nebezpečí v

neznámých a nehostinných zemích.

68

„Toto je Trabol,“ vysvětlil Danus a ukázal prstem na tu

část mapy, kterou jsem právě krátce popsal. „Zcela

obklopuje Strabol který ležel uprostřed Amtoru. Strabol je

extrémně horký, jeho země je pokrytá obrovskými lesy a

neproniknutelnými houštinami, avšak je zde velké

množství pozemní zvěře, plazů a ptáků, jeho horká moře se

hemží podmořskými netvory. Nikomu se ještě nepodařilo

zajít tak daleko, až do Strabolu, aniž by se vrátil živ.“

69

„Vně Trabolu,“ pokračoval a ukázal prstem na vnější

prstenec nazvaný Karbol (chladná země), „leží Karbol. Ten

je tak studený, jak horký je Strabol. Tam také žijí podivná

zvířata. Cestovatelé, kteří se odtud vrátili, vyprávěli

příběhy o divokých lidech oděných do kožešin. Ale to je

nevlídná země, kde nemá cenu riskovat, tak daleko se

odvážil proniknout jen málokdo z obavy, aby nespadl přes

okraj do žhavého moře.“

„Přes jaký okraj?“ zeptal jsem se.

Díval se na mě v úžasu. „Mohu celkem dobře uvěřit

tomu, že přicházíte z jiného světa, když mi pokládáte

takové otázky,“ poznamenal. „Chcete mi snad říci, že

nevíte nic o fyzické stavbě Amtoru?“

„Já nevím nic o vaší teorii vztahující se k Amtoru,“

odpověděl jsem.

„To není teorie, to je fakt,“ opravil mě mírně. „Přírodní

jevy nelze vysvětlit žádným jiným způsobem. Amtor je

obrovský disk se zvýšeným okrajem, jako velký talíř. Pluje

na moři roztaveného kovu a kamenů. Tato fakta, která jsou

nepopiratelná, prokazují proudy žhavé masy, které se občas

řinou z vrcholků hor, když žhavý kov propálí díru do dna

Amtoru. Karbol, chladná země, je moudré opatření přírody,

které tlumí prudký žár, jež způsobují žhavé vlny, narážející

na vnější okraj Amtoru.

70

„Nad Amtorem a nad žhavým mořem, které ho celý

obklopuje, je kopule z ohně a plamenů, od níž nás chrání

oblaka. Občas se mraky protrhnou, a tehdy je cítit žár z

ohňů nahoře. Pokud se trhlina objeví ve dne, žár je tak

intenzivní, že pálí rostliny a hubí tvorstvo, zatímco světlo,

který prosvítá skrz, je oslepující. Pokud se tyto trhliny

objeví v noci, není zde žádný žár, jsou vidět jen jiskry z

ohně hořícího nad námi.“

Pokoušel jsem se vysvětlit Danusovi kulatý tvar planet a

to, že Karbol je pouze chladná zem v okolí jednoho z

Amtorova pólu, zatímco Strabol, horký okraj, ležící v

oblasti rovníku. Trabol bylo pouze jedno ze dvou mírných

pásem, další leží za rovníkovým pásmem, který tvoří pruh

poblíž středu planety a nikoli, jak on se domnívá, kruhová

oblast uprostřed disku. Trpělivě mi naslouchal, ale jen se

usmíval a zakroutit hlavou, když jsem skončil.

Nejdříve jsem nemohl pochopit, že muž tak zjevné

inteligence, vzdělání a kultury by měl lpět na takových

názorech, ale když jsem uvážil skutečnost, že ani on, ani

žádný z jeho předků vůbec nikdy neviděli nebe, začal jsem

si uvědomovat, že zde není příliš podkladů pro jinou teorii

a každá teorie musí mít základy. Uvědomil jsem si také,

ještě víc než kdy předtím, jakou úlohu znamenala

astronomie na Zemi, při rozvoji vědy a kultury. Mohl by

být takový pokrok, kdyby nebe bylo trvale skryto našemu

pohledu? Nemyslím.

71

Ale nevzdával jsem se. Obrátil jsem jeho pozornost ke

skutečnosti, že jestli jeho teorie má být správná, území

mezi Trabolem a Strabolem (mírného a rovníkového

pásma) by mělo být mnohem kratší než mezi Trabolem z

Karbolem, polárním pásmem, jak byl zobrazen na mapě,

ale nemohl být dokázán aktuálním průzkumem. Zatímco

moje teorie by vyžadovala přesný opak, který byl snadno

prokazatelný a musel být předpokládán, pokud již někdy

byl prováděn průzkum, který, jak jsem soudil podle značek

na mapě, prováděn byl.

Danus přiznal, že průzkumy byly opravdu prováděny a

že ukázali zjevný rozpor na který jsem poukázal, ale

vysvětlil to vynalézavě čistě amtoriansky, teorií relativity

vzdálenosti, kterou mi následně objasnil.

„Jeden stupeň činí jednu tisícina části obvodu kruhu,“

začal. (Toto je amtorianský stupeň, jejichž vědci neměli

výhodu viditelného slunce při navrhování dalšího dělení

obvodu kruhu, tak jak to udělali Babylóňané, kteří určili tři

sta šedesát stupňů za dostačující rozdělení.) „A bez ohledu

na délku obvodu kruhu, měří vždy tisíc stupňů. Kruh který

odděluje Strabol od Trabolu má nevyhnutelně tisíc stupňů.

Můžete to připustit?“

„Ovšem,“ odpověděl jsem.

„Výborně. Potom musíte připustit i to, že kruh, který

odděluje Trabol z Karbolu měří právě tak tisíc stupňů?“

Souhlasně jsem přikývnul.

72

„Jsou si tedy navzájem totožné, není liž pravda? Pročež,

vnitřní a vnější hranice Trabolu mají totožnou délku, a toto

je pravdivé díky teorii relativity vzdálenosti. Stupeň je naše

jednotka délkové míry. Bylo by absurdní tvrdit, že čím dále

od středu Amtoru, tím větší budou jednotky vzdálenosti; to

se jen zdá, že jsou delší. Ve vztahu obvodu kruhu a

vzdálenosti od středu Amtoru, je stále stejná.

„Já vím,“ přiznal se, „na mapě se nezdají být stejné, ale

jak naše dosavadní průzkumy ukazují, musejí být stejné.

Poněvadž, jestliže to tak není, bylo by zřejmé, že Amtor je

největší blíže ke středu a nejmenší je na obvodu, což je

samozřejmě směšné a nemá cenu o tom ani mluvit.

„Tento zdánlivý rozpor způsoboval značnou odchylkou

až do doby asi před třemi tisíci lety, kdy Klufar, významný

vědec, vyložil teorii relativity vzdálenosti a demonstroval,

že skutečné a zdánlivé míry vzdálenosti by mohly být

sjednoceny vynásobením každé z nich druhou odmocninou

mínus jedné.“

Viděl jsem, že argumenty by byly na nic a tak jsem si

řekl už dost, není nic platné přít se s mužem, který může

násobit vše druhou odmocninou z mínus jedné.

73

5.

Dívka v zahradě.

Po nějaké době jsem se dozvěděl, že jsem v domě

Mintepa, krále, a že země se jmenuje Vepaja. Jong, což

jsem původně považoval za jeho jméno, byl pouze jeho

titul, to je amtorianský výraz pro krále. Zjistil jsem, že

Duran byl z domu Zara a že Olthar a Kamlot byli jeho

synové. Zuro, jedna z žen které jsem tam potkal, byla

spojena s Duranem a další, Alzo, byla spojena s Oltharem.

Kamlot neměl žádnou ženu. Používám slovo „spojena“,

částečně protože to je přiměřeně doslovný překlad

amtorianského slova a částečně proto, že žádné jiné slovo

přesně nevystihuje vztah mezi těmito muži a ženami.

Nebyli ženatí, protože instituce manželství zde není

známa. Nemohu říci, že ženy patřili mužům, protože

nebyly v žádném smyslu otrokyně nebo služky, nemohly

být koupeny ani získány zbraní. Přicházely dobrovolně po

námluvách a mohly kdykoli svobodně odejít. Zrovna tak

muži mohli kdykoliv svobodně odejít a hledat si další

spojení. Ale, jak jsem zjistil později, tato spojení se jen

zřídka rozpadají, zatímco nevěra je zde tak vzácná jak

hojná je na Zemi.

74

Každý den jsem cvičil na široké terase, která obepínala

strom v místě, kde byl umístěn můj pokoj. Alespoň jsem

předpokládal, že terasa prochází kolem celého stromu, ale

nevěděl jsem to zcela určitě. Ta část, která mi patřila, byla

jen sto stop dlouhá a byla to asi jedna patnáctina obvodu

tohoto ohromného stromu. Na každém konci mé malé části

byl plot. Část sousedící na pravé straně vypadala jako

zahrada, byla tam spousta květin a keřů rostoucích v půdě,

která musela být vynesena ze vzdáleného povrchu planety,

na nějž jsem dosud nevkročil a dosud jsem ho ani nespatřil.

Část po mé levici byla rozšířena dopředu o místnost

několika mladých důstojníků královské stráže. Říkám

„mladí“, protože Danus řekl mi, že jsou mladí, ale zdají se

mi být ve stejném věku jako všichni ostatní Amtoriané,

které jsem dosud viděl. Byli to příjemní chlapíci a potom

co jsem se naučil jejich jazyk, jsme si spolu příležitostně

přátelsky popovídali.

Ale v pravé části se zahradou, jsem nikdy nespatřil

lidskou bytost. A pak jednoho dne, kdy byl Danus

zaneprázdněn svými povinnostmi, jsem se procházel sám a

uviděl jsem tam, mezi květinami, dívku. Ona mě nespatřila

a já jsem ji spatřil pouze na okamžik, ale bylo zde něco, co

mě nutilo vidět ji znovu a raději oželet společnost mladých

důstojníků po mé levici.

Navštěvoval jsem část mé terasy vedle zahrady po

několik dnů, ale víckrát jsem už tu dívku nespatřil. Zdálo

se, že zahrada je docela opuštěna. Až jednoho dne jsem

spatřil mezi keři postavu muže. Pohyboval se velice

opatrně, neslyšně se plížil. A za ním jsem spatřil dalšího a

pak dalšího, až dokud jsem jich nenapočítal pět.

75

Byli podobní Vepajanům, ale byl zde malý rozdíl.

Vypadali hrubější a brutálnější, než jakýkoli z lidí, které

jsem dosud viděl. Bylo zde ještě několik drobností, které je

odlišovali od Danuse, Durana, Kamlota a mých dalších

venušanských známých. V jejich tichých, kradmých

pohybech bylo něco hrozivého a zlého.

Byl jsem zvědav, co tam dělali a také jsem myslel na

dívku. A z nějakého důvodu jsem došel k závěru, že

přítomnost těchto lidí zde, měla cosi společného s ní, a že

to nevěstilo nic dobrého. Ale co to bylo, to jsem nemohl

ani tušit, protože jsem zatím věděl jen velice málo o lidech,

mezi kterými jsem se ocitl. Ale ten pocit byl docela

jednoznačný a to mě vzrušovalo. Možná to poněkud

překonalo můj lepší úsudek a také to možná poněkud

ovlivnilo můj další přístup k této věci.

Bez pomyšlení na následky a bez znalosti totožnosti lidí

nebo jejich záměru proč byli na zahradě, přeskočil jsem

nízký plot a neslyšně jsem se vypravil za nimi. Nemohli

mě vidět, protože jsem byl ukryt jejich pohledům větším

keřem, který rostl blízko plotu, jež odděloval zahradu od

mojí terasy. Díky listí tohoto keře jsem je mohl pozorovat,

aniž by oni viděli mě.

Pohyboval jsem se opatrně, ale rychle, takže jsem brzy

dostihl posledního z nich. Viděl jsem všech pět mužů, jak

se pohybovali směrem k otevřeným dveřím, za nimiž byl

bohatě zařízený pokoj. Spatřil jsem dívku, která vzbudila

mou zvědavost a jejíž nádherná tvář mě zavedla do tohoto

bláznivého dobrodružství. Téměř současně, dívka vzhlédla

a uviděla prvního z mužů u vchodu. Vykřikla a já věděl, že

jsem nepřišel zbytečně.

76

Okamžitě

jsem skočil na muže přede

mnou a silně jsem zakřičel, doufajíce,

že odpoutám pozornost dalších čtyř mužů od dívky ke mně.

V tom jsem byl zcela úspěšný. Ihned se všichni otočili.

Chytil jsem muže, který byl naprosto překvapen a podařilo

se mi vytáhnout mu jeho meč z pochvy dříve, než se

vzpamatoval. Nato vytáhl dýku a vrhnul se na mě, v té

chvíli už ale pronikalo ostří jeho vlastního meče skrz jeho

srdce. V té chvíli už byli u mě i ostatní.

Jejich tváře byly zkřivené vztekem, a já jsem viděl, že

nemám žádnou šanci.

Omezený prostor mezi keři, zmenšoval výhodu, kterou

by měli čtyři muži normálně nad jedním protivníkem,

protože mohli zaútočit pouze po jednom. Ale věděl jsem

jaký výsledek musí posléze přijít, pokud rychle nepřijde

nějaká pomoc. A tak mým jediným cílem nyní bylo udržet

muže co nejdále od dívky. Pomalu jsem ustupoval směrem

k plotu mojí vlastní terasy a s radostí jsem pozoroval, jak

všichni čtyři muži postupují se mnou.

77

Můj výkřik a dívčí ječení vzbudily pozornost. Za

okamžik jsem již slyšel vběhnout muže do místnosti ve

které byla dívka a potom její hlas posílající je směrem k

zahradě. Doufal jsem, že budou rychlejší, než muž, který se

mě snažil přitisknout ke stěně. Kde jsem byl přesvědčen, že

musím klesnout přemožen čtyřmi muži zvyklými ovládat

meč mnohem lépe než já. Děkoval jsem velkému štěstí,

které mě přivedlo k šermu šavlí v Německu, což se mi nyní

velice hodilo, přestože jsem nemohl dlouho vzdorovat proti

těmto lidem z Venuše mečem, který byl pro mě novou

zbraní.

Nakonec jsem dosáhl plotu a bojoval dál zády přitištěn

k němu. Další muž se na mě zlostně vrhl. Slyšel jsem, jak

muži přicházejí z místnosti. Vydržím? Pak můj protivník

mávnul prudce mečem a sekl po mé hlavě a já, namísto

toho, abych výpad odrazil, uskočil jsem stranou a současně

jsem sekl i já po něm. To ho vyvedlo z rovnováhy a

samozřejmě ztratil koncentraci. Mé ostří se zaseklo

hluboko do jeho hrdla a přeťalo mu žíly. To už se na mě

hnal další muž, stojící za ním.

Posila přicházela. Dívka byla zachráněna. Již jsem

nemohl udělat víc, než zůstat tam a být rozsekán. Osud

jsem jen těsně zvrátit během několika sekund. Vymrštil

jsem svůj meč, poté co jsem ukázal, že se blíží Venušané, a

když se zabodl do protivníkovy hrudi, otočil jsem se a

přeskočil plot na mou vlastní terasu.

78

Když jsem se ohlédl, uviděl jsem, jak více než deset

vepajanských válečníků přemohlo dva zbývající vetřelce,

masakrujíce je jako dobytek na jatkách. Nebylo slyšet

žádný křik a žádné zvuky, nic než krátké řinčení mečů jak

se ti dva snažili usilovně, ale zbytečně zachránit. Vepajané

neřekli ani slovo. Zdáli se být šokováni a zděšeni. Bylo

zřejmé, že mají strach. Ale ne z bývalých protivníků. Bylo

zde něco docela jiného, něco tajemného v jejich chování.

Jejich mlčení a jejich chování následující ihned po střetu.

Rychle se zmocnili těl pěti cizích válečníků, kteří mě

chtěli zabít a odnesli je k venkovní zdi zahrady. Tam je

hodili přes zeď do bezedné propasti pralesa, do obrovské

hloubky, kterou moje oči nikdy nebyly schopny odhadnout.

Nato všichni mlčky opustili zahradu stejnou cestou, kterou

přišli.

Uvědomil jsem si, že mě neviděli a věděl jsem, že dívka

rovněž ne. Byl jsem zvědav, jak vysvětlí smrt oněch tří

mužů, které jsem vyřídil já, ale to jsem se nikdy

nedozvěděl. Celá věc byla pro mě záhadou a byla

objasněna až dlouho poté, ve světle pozdějších událostí.

79

Myslel jsem si, že Danus by se o tom mohl zmínit a tak

mi poskytnout možnost zeptat se, ale on to neudělal. A mě

zase cosi bránilo, abych se o tom zmínil, možná skromnost.

V jiných ohledech, však byla moje zvědavost, co se týče

těchto lidí, neukojená. Až jsem se bál, abych neotrávil

Danuse do krajnosti, mým neustálým dotazováním, ale

omlouval jsem to tím, že jsem se mohl naučit jejich jazyk

pouze neustálým mluvením a posloucháním. A Danus, ten

nejroztomilejší muž, trval na tom, že to pro něj není pouze

radost, učit mě, ale také jeho povinnost. Jong vyžadoval,

aby mě plně informoval o všem, co se vztahuje k životu,

zvykům a historii Vepajanů.

Jednou z mnoha věcí, které byly pro mě hádankou, bylo,

proč tak vzdělaný a kulturní národ žil na stromech. A jak

bylo vidět bez sloužících a otroků a bez styku s jinými

národy, jak jsem zjistil, když jsem se na to Danuse jednoho

večera zeptal.

„To je dlouhý příběh,“ odpověděl Danus, „velkou část

toho najdete v historii, tam na té polici, ale mohu vám

poskytnout krátký přehled, který alespoň zodpoví vaše

otázky.

Před stovkami let králové z Vepaji vládli ohromné zemi.

Nebyl to tento lesní ostrůvek, na kterém se nyní nalézáme,

ale rozsáhlá říše, která obsahovala tisíce ostrovů a sahala

od Strabolu až ke Karbolu. Zahrnovala spoustu půdy, lidí a

velkých oceánů. Vzkvétala ohromnými městy, honosila se

bohatstvím a hojností a obchodem nepřekonaným po celá

století před i po této době.

80

Počet obyvatel Vepaji v té době dosahoval několika

milionů. Byly zde miliony obchodníků a miliony dělníků a

miliony otroků a také menší skupina duševně pracujících.

Tato skupina zahrnovala učená povolání vědy, lékařství,

právníků, písemnictví a výtvarných umění. Vojenští vůdci

byli mimo všechny tyto skupiny. A nad těmi všemi byl

dědičný jong.

Přechody mezi těmito třídami nebyly ani pevně ani

striktně určeny. Otrok se mohl stát svobodným mužem,

svobodný muž se mohl stát čímkoliv, co by si vybral v

rámci jeho schopností, kromě jonga. Ve společenském

styku se čtyři hlavní třídy mezi sebou nestýkaly. To kvůli

tomu, že členové jedné třídy měli máloco společného se

členy ostatních tříd a ne proto, že by měl kdokoli pocit

nadřazenosti nebo podřadnosti. Když se člen nižší třídy

dostal vlastním přičiněním do třídy vyšší, byl přijat jako

rovný rovnými a nikdo nepřemýšlel o tom co dělal dříve.

Vepaja byla prosperující a šťastná, ale existovali zde i

nespokojenci. Ti byli líní a neschopní. Mnozí z nich byli

kriminálníci. Záviděli těm, kteří získali pozice, jaké oni

nebyli duševně schopni dosáhnout. Dlouho působili menší

rozbroje a nepokoje, ale lidé jim buď nevěnovali pozornost

a nebo se jim vysmáli. Pak si našli vůdce. Byl to dělník a

jmenoval se Thor, kriminální delikvent.

Tento muž zřídil tajnou organizaci známou jako

Thoristé a prosazoval třídní nenávist nazvanou Thorismus.

Přes propagandu Iying získal množství stoupenců a veškerá

jeho činnost byla zaměřena proti jednotlivým třídám,

shromáždil miliony lidí z dalších tří tříd. Přirozeně, že

našel jen málo příznivců mezi obchodníky a

zaměstnavateli, kde byla zahrnuta také zemědělská třída.

81

Jediným záměrem Thoristických vůdců byla osobní moc

a vzestup. Jejich cíle byly zcela sobecké. A protože

pracovali výhradně mezi nevzdělanými lidmi, nebylo

obtížné klamat jejich důvěru. Ti nakonec povstali pod

svými falešnými vůdci v krvavé revoluci, která přinesla

zkázu civilizace a pokroku na celém světě.

Jejich záměrem bylo absolutní zničení kulturní třídy.

Zástupci z ostatních tříd, které by jim vzdorovali, měli být

podrobeni nebo zničeni, jong měl být zabit a jeho rodina

vyvražděna. Pokud by se tyto události naplnily, lidé by se

těšili z naprosté svobody, nebyli by žádní páni, žádné daně,

žádné zákony.

Oni uspěli ve vyvraždění většiny z nás a velké části

obchodní třídy. Poté lidé zjistili to, co agitátoři věděli již

dávno předtím, že někdo musí vládnout a vůdci Thoristů

byly připraveni převzít otěže vlády. Lidé tak vyměnili

účinnou vládu zkušené kulturní třídy za chamtivé,

neschopné teoretiky.

Tím se všichni snížili na opravdové otroky. Armáda

špehů je hlídá a armáda vojáků jim brání postavit se proti

jejich pánům. Jsou nešťastní, bezmocní a bez jakékoliv

naděje.

82

Ti z nás, kteří unikli s naším jongem, vyhledali tento

odlehlý, neobydlený lesík. Tady jsme vybudovali stromová

města, jako je toto, vysoko nad zemí, ze které nemohou být

spatřeni. Přinesli jsme si s sebou naši kulturu a pak už

prakticky skoro nic. Ale naše potřeby jsou malé a jsme zde

šťastni. Nenavrátili bychom se již ke starému systému,

pokud bychom mohli. Byli jsme poučeni, že dělit lidi mezi

sebou, nebylo příliš zdařilé. I tam, kde je jen mírný třídní

rozdíl, je závist a žárlivost. Tady už nejsou žádné rozdíly –

zde jsme si všichni rovni.

Nemáme žádný sluhy. Cokoliv je potřeba udělat, to

uděláme lépe nežli by to udělal sluha. Dokonce i ti, kteří

slouží jongovi nejsou sluhové v tom smyslu, že jsou

podřadní, tato funkce je považována za čestnou. A ti

nejvýznamnější z nás si tento post předávají.“

„Ale pořád ještě nerozumím, proč jste si vybrali život

právě na stromech, vysoko nad zemí,“ zeptal jsem se.

„Po několik let nás Thoristé pronásledovali, aby nás

zničili,“ vysvětloval, „a my jsme byli přinuceni žít v úkrytu

na nedostupných místech. Tento typ města vyřešil náš

problém. Thoristé nás stále pronásledují a občas podnikají

příležitostné vpády, ale nyní již mají jiné úmysly. Namísto

zabíjení, touží zmocnit se co nejvíce z nás.

Jelikož zabili nebo vyhnali inteligenci z národa, jejich

civilizace chátrala, postihly je ošklivé nemoci a epidemie,

které nebyli schopni léčit, vrátilo se stáří a bere si svou

daň. Proto usilují o to, aby se zmocnili inteligence –

schopností a znalostí, kterých oni sami nejsou schopni

dosáhnout a které máme my.“

„Objevilo se stáří, co tím myslíte?“ zeptal jsem se.

83

„Cožpak sis ještě nevšimnul, že mezi námi není žádný

věkový rozdíl?“ zeptal se.

„Ale samozřejmě,“ odpověděl jsem, „ani žádné děti. Už

několikrát jsem se tě na to chtěl zeptat.“

„To není přirozený jev,“ ujistil mě, „je to vrcholný

úspěch lékařské vědy. Před tisíci lety bylo zdokonaleno

sérum dlouhověkosti. Každé dva roky je vpíchnuto do těla.

Nejenže poskytne obranu proti všem nemocem, ale také

zabezpečí kompletní obnovu veškeré odumřelé tkáně.

Ale ve všem dobrém je něco zlého. Když lidé nestárnuli

a neumírali, kromě těch jež potkala násilná smrt, stáli jsme

před vážným nebezpečím přelidnění. Abychom si s ní

poradili, zavedli jsme povinnou regulaci porodnosti. Děti

byly povoleny pouze v případě doplnění skutečných ztrát v

populaci. Když byl někdo zabit, žena z toho domu měla

povoleno porodit dítě, pokud toho byla schopna. Ale po

mnoha generacích bez dětí, stále klesá množství žen, které

jsou schopny dítě zplodit. Tuto situaci jsme předvídali.

Statistiky, sestavovány po dobu tisíce let, udávají

průměrnou očekávanou úmrtnost na tisíc lidí. Udávají také,

že pouze padesát procent našich žen bude schopno rodit

děti. Proto, padesát procent z požadovaných dětí je

povoleno každoročně těm, kteří si to přejí, v pořadí, ve

kterém byly jejich žádosti registrovány.“

„Od té doby, co jsem zde v Amtoru, jsem ještě dítě

neviděl,“ řekl jsem mu.

„Jsou tady děti,“ odpověděl, „pochopitelně, že ne

mnoho.“

„A žádní staří lidé,“ uvažoval jsem nahlas. „A mohli

byste aplikovat to sérum také mě, Danusi?“

84

Pousmál se. „Pouze s Mintepovým souhlasem, který ale

předpokládám nebude obtížné získat. Pojď,“ dodal,

„uděláme nějaké krevní testy, které určí typ a zředění séra,

jež bude nejlépe přizpůsobeno tvému organizmu.“ A už mě

vedl do své laboratoře.

Když dokončil testy, které udělal snadno a rychle,

zhrozil se rozmanitostí a povahou škodlivých bakterií které

objevil.

„Ty jsi hrozba pro další existenci lidského života na

Amtoru,“ zvolal s úsměvem.

„V mém vlastním světě mě považují za velmi zdravého

muže,“ ujistil jsem ho.

„Kolik je ti let?“ zeptal se.

„Dvacet sedm.“

„Nebyl bys tak zdravý za dvě stě let, pokud bychom

dovolili všem těm bakteriím žít s tebou i nadále.“

„A jakého věku se mohu dožít, když je zničíme?“ zeptal

jsem se.

Pokrčil jen rameny. „To nevíme. Sérum bylo

zdokonalené před tisícem roků. Mezi námi dodnes žijí lidé,

kteří přijali injekci jako první. Mně je více než pět set let a

Mintepovi přes sedm set. My věříme, že vyjma neštěstí,

budeme žít navždy, ale jistě to nevíme. Teoreticky bychom

měli.“

85

Vtom byl Danus odvolán a já jsem vyšel ven na terasu,

trochu si zacvičit. Vždy jsem měl atletické sklony a

vyžadoval jsem od sebe velmi mnoho. Plavání, box a

zápas, zesílily a vyvinuly mé svaly od té doby, co jsem se

vrátil s mou matkou do Ameriky, když mi bylo jedenáct.

Poté co zemřela, jsem cestoval po Evropě kde jsem se

začal zajímat také o šerm. Během mých univerzitních časů

v Kalifornii, jsem amatérsky boxoval ve střední váze a

získal jsem několik medailí za vytrvalostní plavání. Proto

mě nečinnost minulých dvou měsíců značně

znepokojovala. Ke konci mých univerzitních časů jsem

vyrostl v boxu až do těžké váhy, ale za to jsem vděčil

zpevnění svalů a kostí. Teď jsem byl přinejmenším o

dvacet liber1 těžší a těch dvacet liber, to byl pouze tuk.

1 1 libra (pound) = 454 gramů

86

Na mé sto stop dlouhé terase, jsem dělal co jsem mohl,

abych váhu zredukoval. Běhal jsem míli, boxoval jsem se

stínem, skákal jsem přes lano a trávil jsem hodiny

sedmnácti průpravnými cvičeními ze starých cvičebních

pravidel. Dnes jsem boxoval se stínem téměř u pravého

konce mé terasy, když jsem náhle zahlédl dívku v sousední

zahradě, jak mě pozoruje. Jakmile se naše oči setkaly,

přestal jsem se svými cviky a usmál se na ní. Vystrašený

pohled jí vstoupil do očí, otočila se a utekla. Byl jsem

zvědavý proč.

Byla to pro mě hádanka. Pozvolna

jsem se vracel zpět ke svému bytu a na

cvičení jsem úplně zapomněl. Tentokrát

jsem viděl celou dívčí tvář, díval jsem se jí přímo do očí a

byl jsem absolutně okouzlen její krásou. Všichni muži a

ženy, které jsem spatřil od té doby, co jsem se ocitl na

Venuši, byli krásní, alespoň jsem si to myslel. Ale

neočekával jsem, že spatřím v tomto, nebo v nějakém

jiném světě takovou nepopsatelnou dokonalost linií a tvarů,

kombinovanou s charakterem a inteligencí, jako to, co jsem

právě viděl v zahradě za svým nízkým plotem. Ale proč

utekla, když jsem se usmál?

87

Možná utekla jenom proto, že jsem ji neočekávaně

přistihl, jak si mě prohlíží, konec konců, lidská povaha je

asi všude stejná. Dokonce dvacet šest milionů mil od země

žijí lidské bytosti jako jsme my sami, a dívka se zcela

lidskou zvědavostí, která uteče když je objevena. Zajímalo

by mne, zdalipak se podobá pozemským děvčatům i v

jiných ohledech, ale vypadala příliš krásně na to, aby se

podobala čemukoli na zemi nebo v nebi. Byla mladá, nebo

stará? Připouštím, že jí může být i sedm set let!

88

Šel jsem do svého pokoje připravit si koupel a výměnu

bederní pokrývky. Již dávno jsem přijal oděv Amtoru. Jak

jsem pohlédl do zrcadla, které bylo zavěšeno v mé

koupelně, rázem jsem porozuměl proč se asi na mě ta dívka

dívala vystrašeně a utekla – moje vousy! Nyní byly téměř

měsíc staré a mohly by snadno vystrašit kohokoliv jiného,

kdo nikdy předtím vousy neviděl.

Když se Danus vrátil, zeptal jsem se ho, co bych s tím

mohl udělal. On šel do vedlejší místnosti a vrátil se s

lahvičkou nějaké masti.

„Vtírej si to do kořenů vousů na své tváři,“ nařídil, „ale

dávej dobrý pozor, aby se mast nedostala na vaše obočí,

řasy, nebo do vlasů. Nech to asi minutu působit a pak si

umyj obličej.“

Šel jsem do koupelny a otevřel sklenici. Její obsah

vypadal jako vazelína a smrděla jako čert, ale já jsem ji

vtíral až do kořínků mých vousů, jak Danus nařídil. Když

jsem si o chvilku později umyl obličej, po mém vousu

nebylo ani památky, zbyla jen hladká a bezvousá tvář.

Pospíchal jsem zpět do pokoje, kde jsem zanechal Danuse.

89

„Konec konců, jsi docela hezký,“ podotkl. „Opravdu

všichni lidé z toho báječného světa o kterém jsi mi tolik

vyprávěl, mají na tvářích vousy?“

„Téměř všichni,“ odpověděl jsem, „ale v mém kraji si je

většina lidí odstraňuje.“

„Já bych si myslel, že jenom ženy se holí,“ poznamenal.

„Žena s vlasy na tváři, to by byl docela odporný

Amtorian.“

„Ale naše ženy nemají vousy na tvářích,“ ujistil jsem

ho.

„A muži ano! Vskutku báječný svět.“

„Ale jestli Amtorianům nerostou vousy, na co pak

potřebujete tuto mast, kterou jsi mi dal?“ zeptal jsem se.

„Je to výborná pomoc při operaci,“ vysvětloval. „Při

zranění hlavy a v kraniektomiích, je nezbytné odstranit

vlasy kolem rány. Tato mast vyhovuje danému účelu lépe

než holení a také na delších dobu zpomalí růst nových

vlasů.“

„A vousy mi znovu narostou?“ zeptal jsem se.

„Pokud nebudeš používat mast často, tak ano,“

odpověděl.

„Jak často?“ zajímal jsem se.

„Používej ji denně po dobu šesti dnů a vousy už nikdy

na tvé tváři nevyrostou. Měli jme ve zvyku to používat na

hlavy nenapravitelných zločinců. Kdykoli někdo viděl

plešatého člověka, nebo člověka s parukou, vždy si

pozorně střežil své cennosti.“

„V mé zemi, když někdo vidí plešatého muže,“ řekl

jsem, „hlídá si své děvče. To mi připomíná, že jsem v

zahradě napravo odtud viděl krásnou dívku. Kdo to je?“

90

„Ona je jediná, kterou ti není dovoleno spatřit,“

odpověděl. „Na tvém místě už bych se víckrát nezmiňoval

o tom, že jsi ji spatřil. A ona tě také viděla?“

„Ano, viděla mě,“ odpověděl jsem.

„A co udělala?“ jeho hlas byl vážný.

„Polekala se a utekla.“

„Možná uděláš nejlépe, když se napříště tomu konci

terasy vyhneš,“ poradil mi.

V jeho chování bylo něco, co mi zabránilo klást mu

další otázky a dál už jsem se tím nezabýval. To byla

záhada, první náznak záhady, s kterým jsem se setkal v

životě Vepajanů a přirozeně to vzbudilo mou zvědavost.

Proč bych nesměl pohlédnout na tu dívku? Díval jsem se

na jiné ženy aniž bych tím způsobil pohoršení. Byla to jen

tato zvláštní dívka, na kterou nesmím pohlédnout, nebo zde

byly i další stejně posvátné ženy? Napadlo mě, že by to

mohla být kněžka z nějakého svatého řádu, ale musel jsem

tuto teorii zamítnout, jelikož tito lidé neměli žádné

náboženství, přinejmenším jsem nic takového při

rozhovorech s Danusem neobjevil. Pokusil jsem se mu

popsat některá z našich náboženství, ale on jednoduše

nechápal buď jejich účel nebo jejich smysl, stejně tak jako

si nedokázal představit sluneční soustavu vesmíru.

Když jsem tu dívku spatřil poprvé, zatoužil jsem vidět ji

znovu. A nyní, když jsem zjistil, že je to zakázáno, zatoužil

jsem nekonečně více než kdy předtím dívat se na tu

božskou krásu a promluvit s ní. Neslíbil jsem Danusovi, že

bych věnoval pozornost jeho návrhům, proto jsem se

rozhodl ignorovat je ihned, jakmile se naskytne příležitost.

91

Už mě začínalo unavovat zdánlivé vězení, ve kterém

jsem žil od té doby, co jsem se ocitl na Amtoru. Dokonce

ani laskavý žalářník a vlídný vězeňský režim nejsou

dostatečnou náhradou za svobodu. Ptal jsem se Danuse

jaké je moje postavení a co se mnou zamýšlejí v budoucnu,

ale on se vyhnul přímé odpovědi, pouze řekl, že jsem host

Mintepa, jonga, a moje budoucnost bude věcí jednání až mi

Mintep udělí slyšení.

Náhle jsem pocítil, více než kdy předtím, omezení mého

postavení a oni mě znepokojovali. Nespáchal jsem žádný

zločin. Byl jsem pokojný návštěvník Vepaji. Neměl jsem

žádnou touhu ani sílu, abych kdokoliv ublížil. Tyto úvahy

rozhodly za mě.

Několik málo minut předtím jsem byl spokojen se svým

údělem, ochotný čekat pro potěšení mého hostitele. Teď

jsem byl nespokojen. Co přivodilo tuto náhlou změnu?

Mohla by být tajemná alchymie charakteru, která mě

vytrhla z letargie a vedla mě k cílům mé ctižádostivé

touhy? Byla to snad vidina ženské krásy, která obrátila můj

náhled na život?

Obrátil jsem se na Danuse. „Byl jsi ke mě velice

laskavý,“ řekl jsem, „a mé dny zde byly šťastné, ale jsem z

rodu lidí, kteří si cení svobodu nadevše. Jak jsem ti již

vysvětloval, nejsem zde z vlastní viny, ale jsem zde, a

očekávám stejné zacházení, jaké by bylo poskytnuto vám,

pokud byste navštívil mou zemi za podobných okolností.“

„A jaké zacházení máte na mysli?“ tázal se.

92

„Právo na život, svobodu a usilování o štěstí – volnost,“

vysvětloval jsem mu. Nemyslím si, že by bylo nezbytné

zmiňovat se o náročných obchodních banketech, Rotaryho

a Kiwaniho obědech, o vítězoslavných přehlídkách a

telegrafních páskách, o klíčích k městům, o tiskových

zástupcích a fotografech ani o zpravodajských štábech,

cena kterou by musel nepochybně zaplatit za život,

svobodu a hledání štěstí.

„Ale, milý příteli, jeden by si z tvých slov mohl myslet,

že jsi tady vězněn!“ zvolal.

„Já jsem, Danusi,“ odpověděl jsem, „a nikdo to neví

lépe než ty.“

Pokrčil rameny. „Velice mě to mrzí, že máš tento pocit,

Carsone.“

„Jak dlouho to ještě bude pokračovat?“ zeptal jsem se.

„Jong je jong,“ odpověděl. „Pošle pro tebe až se mu

zachce, do té doby pokračujme v našem přátelství, které

jsme doposud navázali.“

„Doufám, že to se nikdy nezmění, Danusi,“ řekl jsem

mu, „ale můžeš říci Mintepovi, že už dále nemohu přijímat

jeho pohostinství. A jestli pro mne brzy nepošle, že sám

odejdu podle své vlastní vůle.“

„Nepokoušej se o to, můj příteli,“ varoval mě.

„A proč ne?“

„Nepřežil bys ujít ani deset schodů z bytu, který ti byl

přidělen,“ ujistil mě vážně.

„A kdo by mě zastavil?“

„V chodbách stojí vojáci,“ vysvětloval mi, „a mají

příkazy od jonga.“

„A pak, že nejsem vězeň!“ zvolal jsem s trpkým

smíchem.

93

„Je mi líto, že jsi o tom začal mluvit,“ řekl, „jinak bys o

tom neměl ani tušení.“

Tohle byla vskutku železná ruka v hedvábné rukavičce.

A já jsem pouze doufal, že není ovládaná vlkem v

beránčím rouše. Moje postavení nebylo nijak

záviděníhodné. Dokonce jsem měl prostředky pro útěk, ale

nebylo zde žádné místo, kam bych mohl jít. Ale já jsem

nechtěl opustit Vepaju – viděl jsem dívku v zahradě.

94

6.

Sběr tarelu.

Uběhl týden. Týden, během kterého jsem nadobro

odstranil své zrzavé vousy a dostal sérum dlouhověkosti,

což naznačovalo, že mě možná Mintep posléze osvobodí.

Proč by věnoval nesmrtelnost potenciálnímu nepříteli,

který je jeho vězněm. Ale pak jsem zjistil, že sérum

neposkytuje absolutní nesmrtelnost – Mintep by mě mohl

zničit, kdykoli by si jen přál. To mi vnuklo myšlenku, že

sérum bylo použité k tomu, aby mě uklidnilo do pocitu

bezpečí, který jsem neměl a abych z něj měl radost. Začínal

jsem být nedůvěřivý.

Zatímco mi Danus aplikoval sérum, zeptal jsem se ho,

jestli je ve Vepaje hodně doktorů.

„V poměru k obyvatelstvu je jich méně, než tomu bylo

o tisíc let dříve,“ odpověděl.

„Všichni lidé jsou nyní cvičeni v péči o svá těla a učí se

základní skutečnosti o zdraví a dlouhověkosti. Dokonce i

bez séra, které používáme ke zničení zárodků nemocí v

lidském organizmu, by se naši lidé dožili velmi vysokého

věku. Hygiena, zdravá strava a cvičení mohou vykonat

divy.

95

Přesto musíme mít nějaké doktory. Jejich počty jsou

omezeny, nyní je to asi tak jeden na každých pět tisíc

obyvatel. A kromě poskytování séra, doktoři navštěvují ty,

kteří jsou zraněni úrazy v každodenním životě, při lovu, v

soubojích a ve válce.

Kdysi tady bylo mnohem více doktorů než bylo

zapotřebí, ale nyní jsou zde různé podmínky, které omezují

jejich počty. Nejenže existuje zákon, který to omezuje, ale

je požadováno deset let studia, potom dlouhá doba učení a

obtížné zkoušky, který musí být splněny všechny, čímž se

dále redukují počty těch, kteří usilují o vykonávání této

profese. Ale jeden faktor pravděpodobně vedl více, než

všechny ostatní, k prudkému snížení velkého počtu doktorů

na Amtoru.

Bylo to nařízení, které přinutilo každého lékaře a

chirurga, podrobně zaregistrovat průběh každého případu s

hlavním lékařem z jeho oblasti. Z diagnóz celkového

uzdravení nebo smrti, každý detail činnosti u všech případů

musel být archivován a dán k dispozici veřejnosti. Když

občan nyní vyžaduje služby od lékaře nebo chirurga, může

snadno zjistit ty lékaře, kteří měli úspěch a ty kteří úspěch

neměli. Chválabohu, dnes už je jen málo těch druhých. Jak

se ukázalo, zákon byl úspěšný.“

Toto bylo zajímavé, už kvůli tomu, jaké jsem měl já

zkušenosti s lékaři a chirurgy na Zemi.

„Kolik doktorů přežilo aplikaci tohoto nového zákona?“

zeptal jsem se.

„Kolem dvou procent,“ odpověděl.

„Na Amtoru musí být více dobrých doktorů než na

Zemi,“ poznamenal jsem.

96

Čas se vlekl neskonale pomalu. Hodně jsem četl, ale

čilý mladý muž nemůže odbýt všechny své životní zájmy

pouze knihou. A byla zde také zahrada na pravé straně

mojí terasy. Byl jsem upozorněn, abych se tomu konci

zahrady raději vyhýbal, ale já toho nedbám, alespoň tehdy,

když tady Danus není. Navštěvoval jsem tu stranu terasy

vždy, když byl Danus pryč, ale zahrada se zdála opuštěná.

A pak, jednoho dne, jsem ji na okamžik spatřil. Sledovala

mě za rozkvetlým keřem.

Stál jsem poblíž plotu, který odděloval mou terasu od

její zahrady. Nebyl to vysoký plot, o málo menší než

půldruhého metru. Dívka tentokrát neutekla, ale zůstala stát

dívajíce se přímo na mě, možná si myslela, že ji nemohu

vidět za listím rozkvetlého keře. Neviděl jsem ji dost jasně,

to je pravda, ale Bůh ví, že jsem ji vidět chtěl!

Jaký je to jenom nevysvětlitelný jemný půvab, který

přitahuje ženy k mužům? Pro některé muže je jen jediná

žena na světě, která na ně má tento vliv. Možná je jich

více, ale ony nikdy nezkříží jejich cestu. Pro jiné muže jich

existuje několik, pro některé žádné. Pro mě to byla tato

dívka cizí rasy, na cizí planetě. Možná jsou ještě jiné, ale

pokud existují, dosud nikdy jsem se s nimi nesetkal. V

celém mém životě mě dosud neovládala taková

neodolatelná touha. A to co jsem udělal, udělal jsem z

mocného popudu tak nekontrolovatelného jak

nekontrolovatelné jsou zákony přírody, možná to byl právě

zákon přírody, které mě motivoval. Přeskočil jsem plot.

Postavil jsem se před dívku, aby mi nemohla utéct. V

její očích se objevilo zděšení a hrůza. Myslel jsem si, že se

mě bojí.

97

„Neboj se,“ řekl jsem, „nepřišel jsem ti ublížit, chci s

tebou jen mluvit.“

Hrdě se napřímila. „Nebojím se tě,“ řekla, „já…“

zaváhala a pak pokračovala, „Pokud zde budeš spatřen,

budeš zabit. Okamžitě se vrať zpět do svého domu a nikdy

už se neopovaž takový unáhlený čin znovu opakovat.“

Byl jsem vzrušen pomyšlením, že strach, který jsem

viděl zřetelně se odrážet v její očích, byl strach o moje

bezpečí. „Kdy tě zase uvidím?“ zeptal jsem se.

„Nikdy mě nesmíš spatřit,“ odpověděla.

„Ale já už jsem tě viděl, a mám v úmyslu vidět tě

znovu. Hodlám tě vidět často a míním pro to třeba i

zemřít.“

„Buď nevíš co děláš, nebo jsi blázen,“ řekla a obrátila se

proti mě, když začala odcházet.

Chytil jsem ji za ruku. „Počkej,“ naléhal jsem.

Otočila se jako tygřice, dala mi facku a vytáhla z

pochvy u pasu dýku. „Jak se odvažuješ,“ křičela,

„vztáhnout na mě ruku! Měla bych tě okamžitě zabít.“

„Tak proč to neuděláš?“ zeptal jsem se.

98

„Já tě nenávidím,“ řekla, a znělo to jako by to myslela

doopravdy.

„Já tě miluji,“ odpověděl jsem, a věděl jsem, že říkám

pravdu.

Při tom vyhlášení její oči odrážely opravdovou hrůzu.

Otočila se tak rychle, že jsem ji nemohl zastavit a odešla.

Chvilku jsem tam stál a přemýšlel zda ji mám následovat

nebo ne, pak ale zasáhla špetka rozumu co mi ještě zbyla a

uchránila mě od jisté sebevraždy. Hned nato jsem opět

přeskočil plot. Nevěděl jsem jestli mě někdo viděl nebo ne

– v tu chvíli mě to vůbec nezajímalo.

Když se Danus o chvíli později vrátil, řekl mi, že

Mintep ho poslal pro mě. Zdali bylo předvolání nějakým

způsobem spojeno s mým předchozím dobrodružstvím v

zahradě, po tom jsem nepátral. Kdyby bylo, dozvím se to v

pravý čas. Jednání Danuse vůči mně se nezměnilo, ale to

mě již dlouho neuklidňuje. Začínal jsem Amtoriany

podezřívat, že byli mistři přetvařování.

Dva mladí důstojníci ze sousedního pokoje, nás

odprovázeli do komnaty kde mě jong očekával. Jestli mě

doprovázeli, aby zabránili mému útěku, to jsem netušil.

Mile si se mnou povídali, během krátké chůze chodbou a

po schodišti nahoru. Ale tak to obvykle bývá, že si stráže

vesele povídají s mužem odsouzeným na smrt. Doprovázeli

mě až do místnosti, kde seděl jong. Tentokrát nebyl sám.

Okolo něho bylo několik mužů, mezi nimiž jsem poznal

Durana, Olthara a Kamlota. Z nějakého důvodu mi toto

shromáždění připomínalo porotu soudu. Nemohl jsem si

pomoci, ale zajímalo mě, zdali se chystají mě obhajovat.

99

Uklonil jsem se před jongem, který mě celkem srdečně

přivítal, usmál se a kývnul ke třem mužům v jejichž

domově jsem strávil svou první noc na Venuši. Mintep si

mě chvilku mlčky prohlížel – když mě viděl předtím, měl

jsem na sobě své staré šaty, tentokráte jsem byl oblečen

(nebo spíše vysvlečen) jako Vepajané.

„Tvá pleť není tak světlé barvy jak jsem si myslel,“

poznamenal.

„Působením denního světla na terase ztmavla,“

odpověděl jsem. Nemohl jsem říct sluneční světlo, protože

oni neznají žádné slovo pro slunce, o jehož existenci

nemají ani ponětí. Nicméně tak to bylo, ultrafialové

paprsky ze slunečního světla, které pronikly mraky

obklopující planetu a opálili mé tělo tak dokonale, jako

bych byl vystaven přímým slunečním paprskům.

„Byl jsi zde celkem šťasten, doufám,“ řekl.

„Bylo se mnou zacházeno laskavě a ohleduplně,“

odpověděl jsem, „a byl jsem celkem tak spokojený, jak jen

vězeň může být.“

Stín úsměvu přelétl přes jeho rty. „Jsi upřímný,“

podotkl.

„Upřímnost je charakteristická pro zemi ze které jsem

přišel,“ odpověděl jsem.

„Nicméně, já nemám rád slovo vězeň,“ řekl.

„Já také ne, jongu, ale mám rád pravdu. Byl jsem vězeň

a čekal jsem na tuto příležitost, abych se tě zeptal proč

jsem byl uvězněn a požadoval své propuštění.“

Zvedl obočí a pak se zcela otevřeně usmál. „Myslím, že

smýšlím stejně jako ty,“ řekl, „jsi upřímný a odvážný, a já

nejsem žádný soudce lidí.“

100

Sklonil jsem hlavu jako uznání komplimentu.

Neočekával jsem, že by mohl pochopit můj tvrdý

požadavek v duchu tak velkorysého porozumění. Ale ještě

jsem si úplně neoddechl, zkušenost mě naučila, že tito lidé

mohou být velmi zdvořilí a zároveň velice neoblomní.

„Je zde něco co bych ti chtěl říci a nějaké otázky, které

bych ti chtěl položit,“ pokračoval. „Jsme stále ještě

obklopeni naším nepřítelem, který proti nám podniká

občasné nájezdy a který k nám občas posílá své špiony. My

máme tři věci, které potřebují jestliže nechtějí vymřít:

vědecké znalosti, inteligenci a zkušenosti. Pro jejich

získání jsou ochotni zajít jakkoli daleko a unášejí naše lidi,

které chtějí zotročit a využít jejich znalostí, které oni sami

nemají. Unášejí také naše ženy v naději, že porodí děti s

větší inteligencí, než ty které se jim rodí nyní.

Příběh, který jsi nám vypravoval o překonání milionu

mil prostoru z jiného světa, je samozřejmě nesmyslný a

přirozeně vzbudil naše podezření. Viděli jsme v tobě

dalšího, chytře převlečeného Thoristského špiona. Z tohoto

důvodu jsi byl po mnoho dnů, pod pečlivým a bystrým

pozorováním Danuse. On nám oznámil, že není pochyb o

tom, že jsi vůbec neovládal amtorianský jazyk, když jsi

přišel mezi nás. A jelikož toto je jediný jazyk kterým

hovoří všechny národy tohoto světa, musíme dospět k

závěru, že tvůj příběh může být částečně pravdivý.

Skutečnost, že tvoje kůže, vlasy a oči se barvou liší od

všech známých ras, jen dále dotvrzuje tuto domněnku.

Proto jsme ochotni připustit, že nejsi Thorista, ale otázky

zůstávají: kdo jsi a odkud jsi přišel?“

101

„Řekl jsem vám jenom pravdu,“ odpověděl jsem,

„nemám víc co dodat. Pozorně zvažte skutečnost, že husté

mraky, které obklopují Amtor, úplně zakrývají váš pohled

a proto nemáte vědomosti o tom, co leží v dáli za nimi.“

On zakroutil hlavou. „Nechme této diskuze, to je marný

pokus o popření nahromaděných vědeckých výzkumů a

znalostí za tisíce let. Jsme ochotni připustit, že pocházíš z

jiné rasy, což bylo také naznačeno oděvem, který jsi měl na

sobě při svém příchodu z mrazivého a pustého Karbolu.

Nic ti nebrání, abys dělal co je ti libo, nebo odešel kam

budeš chtít. Jestliže ale zůstaneš, musíš se řídit zákony a

zvyky Vepaji a musíš se stát soběstačným. Co tedy

uděláš?“

„Pochybuji, že bych mohl konkurovat Vepajanům v

jejich vlastních řemeslech nebo povoláních,“ připustil

jsem, „ale mohu se něčemu naučit, pokud mi dáte čas.“

„Možná bychom mohli najít někoho, kdo by se ujal

tvého výcviku,“ řekl jong, „a zatím můžeš setrvat v mém

domě, vypomáhat Danusovi.“

„My bychom ho rádi vzali do našeho domu a vycvičili

ho,“ promluvil nahlas Duran, „jestli nám bude chtít

pomáhat sbírat tarel a lovit.“

102

Tarel je silné, hedvábné vlákno ze kterého tkají látky a

vyrábějí lana. Představoval jsem si, že sbírání bude nudná a

jednotvárná práce, ale představa lovu mě zaujala. Ačkoli

jsem mohl Duranovo dobře míněné pozvání odmítnout, v

žádném případě jsem ho nechtěl obtěžovat, v této chvíli

bylo přijatelné cokoliv, co by mi mohlo poskytnout

prostředky kterými bych se mohl osamostatnit. Proto jsem

přijal jeho nabídku a audience byla skončena. Rozloučil

jsem se s Danusem, který mě požádal, abych ho přišel

navštívit, kdykoliv si jen budu přát a odešel jsem s

Duranem, Oltharem a Kamlotem.

Jelikož o tom nepadla žádná zmínka, uzavřel jsem celou

záležitost tím, že nikdo nespatřil moje setkání s dívkou v

zahradě, které jsem měl stále plnou hlavu a velice mě

mrzelo, že jsem opouštěl dům jonga.

Opět jsem byl ubytován v domě Duranu, ale tentokrát

ve větší a pohodlnější místnosti. Kamlot si mě vzal na

starost. Byl nejmladší z bratrů, tichý, zdrženlivý muž se

svalnatým tělem cvičeného atleta. Potom co mi ukázal moji

místnost, odvedl mě do jiné místnosti, miniaturní

zbrojnice, ve které bylo mnoho kopí, mečů, dýk, luků, štítů

a nespočetně šípů. Před oknem byla dlouhá lavice s

policemi na kterých bylo nejrozličnější nářadí, nad lavicí

byly narovnány suroviny na výrobu luků, šípů a násad k

oštěpům. Poblíž lavice byla výheň a kovadlina a vedle ní

byly naskládány kovové pláty, tyče a ingoty.

„Už jsi někdy používal meč?“ zeptal se a jeden mi

vybral.

„Ano, ale jenom pro cvičení,“ odpověděl jsem, „v mé

zemi jsme zdokonalili zbraně tak, že meč pro boj je už

zbytečný.“

103

Chtěl abych mu o těchto zbraních vyprávěl a moc se

zajímal o popis všech možných střelných zbraní. „Na

Amtoru máme podobné zbraně,“ řekl. „My Vepajané je

nemáme, protože jediná zásoba materiálu se kterým se

nabíjejí spočívá v srdci země Thoristů. Když se zbraně

vyrobí jsou nabity prvkem, který vysílá paprsek extrémně

krátké vlnové délky, jenž ničí živou tkáň. Ale tento prvek

vysílá paprsky pouze když je vystaven záření dalšího

vzácného prvku. Existuje několik kovů, které nepropouští

tyto paprsky. Štíty, které vidíte pověšené tady na stěně,

jsou pokryty tímto kovem, je to dostatečná ochrana před

těmi zbraněmi. Malá clona ze stejného kovu je použita ve

zbrani k oddělení těchto dvou prvků, když se tato clona

zvedne, jeden prvek je vystaven záření toho druhého, tím je

uvolněn zničující R–paprsek, který prochází hlavní směrem

k cíli, který byl předtím zaměřen.“

„Naši lidé tuto zbraň vymysleli a zdokonalili,“ dodal

smutně, „a nyní se to obrátilo proti nám. Ale my si

vystačíme velmi dobře s tím co máme, pokud setrváme v

našich stromech.

Kromě meče a dýky, budeš potřebovat také luk, šípy a

oštěp,“ a jak je vyjmenovával, zároveň mi je podával,

posledním z nich byl skutečně krátký těžký oštěp. Na konci

oštěpu bylo kruhové poutko, na němž byl dlouhý, tenký

provázek se smyčkou na ruku. Tento provázek nebyl těžší

než obyčejný balicí motouz a Kamlot ho zvláštním

způsobem svinul a zastrčil do malého otvoru na boku

oštěpu.

„Jaký je účel toho provázku?“ zeptal jsem se, zkoumaje

zbraň.

104

„Lovíme vysoko v korunách stromů,“ odpověděl, „a

nebýt provázku, ztratili bychom mnoho kopí.“

„Ale ten provázek na to není dostatečně pevný, nebo

je?“ zeptal jsem se.

„Je vyroben z tarelu,“ odpověděl, „a může udržet váhu

deseti lidí. Naučíš se ještě hodně o vlastnostech a

důležitosti tarelu, pokud s námi zůstaneš. Zítra spolu

půjdeme nějaký nasbírat. Přestože je již dost pozdě a

vyskytuje se jen zřídka.“

Toho dne u večeře jsem opět potkal Zuru a Alzu, byly

ke mně velice laskavé. Večer mě všichni učili hrát

oblíbenou vepajanskou hru, tork, která se hraje s kostkami,

které jsou stejné jako ty používané v mah-jongu a nápadně

připomíná poker.

Té noci jsem spal dobře v mém novém obydlí a když

mě probudilo denní světlo, vstal jsem. Kamlot mě

upozornil, že musíme vyrazit časně ráno. Nemohu říci, že

bych očekával s nějakým velkým nadšením den, kdy budu

sbírat tarel. Ovzduší Vepaji je teplé a dusné a já jsem si

představoval tu práci asi tak jednotvárnou a protivnou, jako

je přebírání bavlny v Imperial Valley.

Po lehké snídani, kterou jsem pomáhal Kamlotovi

připravit, mi řekl abych si vzal své zbraně. „Měl bys vždy

nosit svůj meč a dýku při sobě,“ dodal.

„Dokonce i v domě?“ zeptal jsem se.

„Vždy, ať už jsi kdekoli,“ odpověděl. „Není to jen zvyk,

je to zákon. Nikdy nevíme, kdy budeme muset bránit sebe,

naše domy, nebo našeho jonga.“

„Předpokládám, že je to všechno co si mám s sebou

vzít,“ podotkl jsem odcházejíce z místnosti.

105

„Nezapomeň si vzít kopí, chystáme se sbírat tarel,“

odpověděl.

Proč bych měl potřebovat kopí při sběru tarelu jsem si

nedovedl představit, ale přinesl jsem si všechny zbraně,

které zmínil a když jsem se vrátil, podával mi vak s

řemenem, který jsem si omotal kolem krku a vak hodil na

záda.

„To je na tarel?“ zeptal jsem se.

On odpověděl, že ano.

„Neočekáváš, že ho nasbíráme příliš,“ popíchl jsem ho.

„Nemusíme také přinést nic,“ odpověděl. „Jestli

přineseme plný pytel, budeme se mít s čím pochlubit, až se

vrátíme.“

Neřekl jsem už nic, myslel jsem, že bude lepší získat

poznatky ze zkušenosti, než neustále ukazovat svou

žalostnou neznalost. Jestli byl tarel tak vzácný, jak

napovídala jeho slova, neměl bych mít při sbírání příliš

práce a to se mi dokonale zamlouvalo. Nejsem líný, ale

mám raději práci, která udržuje mou mysl ve střehu.

Když jsme byli oba připraveni, Kamlot mě vedl nahoru.

To mě poněkud zmátlo a lákalo mě to klást další otázky.

Prošli jsme dvěma horními patry domu a vystoupali jsme

po neosvětlených točitých schodech, který vedly ještě dále

vzhůru po stromu. Stoupali jsme takto ještě asi patnáct

stop, když se Kamlot zastavil a zaslechl jsem, jak něco

nade mnou prohledává.

106

Chodba byla zaplavena světlem, které proniklo skrz

malé kruhové okno, které bylo uzavřeno pevnou závorou.

Kamlot prolezl tímto oknem a já jsem ho následoval. Ocitl

jsem se na okraji stromu. Můj společník zavřel a zamkl

okno, používajíce malého klíče. Nyní jsem viděl, že toto

okno bylo zvenku pokryto kůrou a když bylo zavřeno, bylo

obtížné pro kohokoliv, objevit ho.

S téměř opičí obratností stoupal Kamlot nahoru, zatímco

já, podobný něčemu úplně jinému, jenom ne opici, jsem ho

následoval, vděčný menší gravitaci Venuše. Ačkoliv byla

jen o málo menší než na Zemi, pomohlo mi to, protože

nejsem zvyklý žít na stromech.

Vystoupali jsme asi sto stop. Kamlot přelezl na sousední

strom po větvi, které byly propleteny s těmi po kterých

jsme vystoupali a opět začal šplhat nahoru. Občas se

Vepajan zastavil a poslouchal, když jsme přelezli ze

stromu na strom, nebo vyšplhali výše. Potom, co jsme

šplhali asi jednu hodinu, možná více, se zastavil a počkal,

až jsem ho předstihl. Položením prstu na ústa mi přikázal,

abych byl potichu.

„Tarel,“ zašeptal, ukazujíce skrz listí směrem k

přiléhajícímu stromu.

Byl jsem zvědavý proč šeptal. Mé oči sledovaly směr

jeho ukazováčku a asi dvacet stop před námi jsem uviděl

něco, co vypadalo jako obrovská pavučina, částečně ukrytá

mezi listím.

„Buď připraven se svým oštěpem,“ zašeptal Kamlot.

„Navlékni si oko na ruku a následuj mě, ale ne moc blízko,

můžeš potřebovat místo na hození oštěpu. Vidíš ho?“

„Ne,“ přiznal jsem. Neviděl jsem nic, jen náznak

pavučiny. Co jsem měl ještě vidět jsem netušil.

107

„Já také ještě ne, ale může se skrývat. Občas se podívej

nahoru, aby vás odtud nepřekvapil.“

Toto bylo víc vzrušující, než sbírat bavlnu v Imperial

Valley, aspoň dokud jsem nevěděl co by mě mělo

vzrušovat. Kamlot nevypadal vzrušeně. Byl klidný, ale

obezřetný. Pomalu se plazil směrem k velké pavučině, svůj

oštěp připraven v ruce. Následoval jsem ho. Když jsme ji

spatřili celou, byla opuštěná. Kamlot vytáhl dýku.

„Začni řezat odtud,“ řekl. „Blízko u větví a pokračuj

kolem pavučiny, já budu odřezávat v opačném směru,

dokud se nesetkáme. Dávej pozor, ať se do toho

nezamotáš, obzvláště jestli se vrátí.“

„Nemůžeme to obejít?“ zeptal jsem se.

Kamlot se na mě zmateně podíval. „Proč bychom to

měli obcházet?“ ptal se udiveně.

„Abychom získali tarel“ odpověděl jsem.

„A co si myslíš, že je tohle?“ zeptal se.

„Nějaká pavučina.“

„To je tarel.“

To mě uklidnilo. Myslel jsem, že tarel je za pavučinou,

kam ukazoval prstem a já jsem tam nic neviděl. Na druhou

stranu, ani jsem nevěděl co tarel je ani jak vypadá. Několik

minut jsme řezali, když jsem zaslechl hluk na stromě

blízko nás. Kamlot ho také zaslechl.

„Už přichází,“ řekl. „Buď připraven!“ Schoval dýku do

pochvy a uchopil kopí. Následoval jsem jeho příkladu.

108

Zvuk ustal, ale já jsem skrz listí nic neviděl. Teď se

ozval šelest mezi listovím a nějakých patnáct yardů1 od nás

se objevil hrozný čenich. Byl to ohavný čenich – tvář

ohromně zvětšeného pavouka. Když ta věc uviděla, že jsme

ji spatřili, začala vydávat ten nejpříšernější jekot, jaký jsem

vůbec kdy předtím slyšel. Teď jsem ho poznal – ten hlas a

ta tvář. Byla to stejná příšera, jako ta co stíhala mého

pronásledovatele, té noci, když jsem spadnul na most před

domem Durana.

„Buď připravený,“ varoval mě Kamlot, „bude útočit.“

Sotva to dořekl už se ohyzdný tvor hnal směrem k nám.

Jeho tělo a nohy byly pokryté dlouhými černými chlupy a

nad každým okem měl žlutou skvrnu o velikosti talířku.

Příšerně křičel jak se blížil, jako kdyby nás chtěl

paralyzovat řevem.

Kamlotova ruka se napřáhla a vymrštila těžký oštěp.

Ten se řítil na rozzuřenou příšeru, aby ji proměnil na

ohavnou zdechlinu, ale nestačil zabránit útoku. Tvor se

sunul přímo na Kamlota. Nezastavil se dokonce, ani když

jsem já vymrštil svůj oštěp, který nestvůru zasáhl do boku.

K mé hrůze jsem spatřil, jak tvor uchopil mého společníka

a ten dopadl na záda na širokou větev na které stál, s

pavoukem na sobě.

1 1 yard = 0,9 metru

109

Větev byla celkem bezpečná pro Kamlota i pro

pavouka, protože oba byli zvyklí se ve větvích pohybovat,

ale já jsem si moc jistý nebyl. I když větve stromů byly

obrovské a často prorůstaly jedna druhou, já jsem cítil něco

úplně jiného, nežli jistotu. Nicméně, neměl jsem čas, abych

o to nyní uvažoval. Jestliže Kamlot již nebyl mrtev, brzy

bude. Tasil jsem svůj meč, skočil ze strany na ohromného

pavouka a ťal jsem mocně po jeho hlavě. Tvor pustil

Kamlota a obrátil se ke mě. Ale to už byl tak vážně zraněn,

že se pohyboval jen s velkými obtížemi.

110

Pak jsem ho udeřil ještě jednou,

tentokrát do jeho šeredné tváře. Byl

jsem zděšen, když jsem uviděl Kamlota ležet, jako kdyby

byl mrtev. Nehýbal se. Ale já jsem měl čas, tak akorát na

tento jediný letmý pohled. Kdybych nebyl dost opatrný, byl

bych brzy také mrtev. Pavouk mi čelil s neuvěřitelnou

vytrvalostí. Z několika ran mu vytékala lepkavá krev. O

dvou z nich jsem si myslel, že jsou smrtelné. Ale on stále

zápasil, máchal po mně předníma nohama na kterých měl

silné drápy, aby si mě mohl přisunout do svých šeredných

čelistí.

111

Vepajanské meče jsou ostré, dvojsečné, poněkud širší a

silnější u rukojeti, sice podle mého vkusu nejsou moc

dobře vyvážené, ale je to smrtelná sečná zbraň. To jsem

zjistil při mé první zkušenosti s ním. Když po mně pavouk

natáhl svůj dráp, aby mě zachytil, já jsem ho odsekl

jediným úderem. Tentokrát příšera zařvala mnohem

hrozněji než kdy předtím a s posledními zbytky sil se na

mě vrhla, jak můžete vidět pavouky na jaře, když se vrhají

na svou kořist. Seknul jsem po něm znovu a uskočil jsem

zpět a pak jsem mu vrazil ostří svého meče přímo do jeho

šeredné tváře. Pak mě zdolala váha té nestvůry a já jsem

klesl dolů pod něho.

Jakmile na mě dopadl, moje tělo se svalilo z velké větve

na které jsem stál a já jsem cítil jak padám. Naštěstí,

proplétající se menší větve mi poskytly jakousi oporu,

zachytil jsem se za ně a zpomalil svůj pád, před dopadem

na ploché větvi deset nebo patnáct stop pode mnou. Stále

jsem držel svůj meč a byl nezraněn. Šplhal jsem zpět co

nejrychleji, abych mohl ochránit Kamlota od dalšího útoku,

ale on už žádnou ochranu nepotřeboval – velký targo, jak

příšeru nazývali, byl mrtev.

Ale mrtev byl také Kamlot. Nemohl jsem nahmatat

žádný puls a necítil jsem ani tlukot jeho srdce. Moje vlastní

srdce se mi sevřelo. Ztratil jsem přítele. Já, který jich tady

měl tak málo, byl jsem zdrcen a úplně ztracený. Věděl

jsem, že nikdy nenajdu cestu zpátky k vepajanskému

městu, třebaže na tom závisel můj život. Mohl jsem lézt

dolu anebo nahoru, ale jestli jsem byl ještě nad městem,

nebo už ne, to jsem nevěděl.

Tak toto je sbírání tarelu, zaměstnání jehož jsem se

obával, aby mě nenudilo svou jednotvárností!

112

7.

U Kamlotova hrobu.

Předtím než nás napadl pavouk, byli jsme se sběrem

tarelu téměř hotovi a já jsem se rozhodl započatou práci

dokončit. Kdyby se mi přece jenom podařilo najít cestu

zpět, přinesl bych alespoň něco. Ale co Kamlot? Představa,

že bych ho měl opustit se mi příčila. Dokonce v tomto

krátkém čase co jsem s ním byl, jsem na něj pohlížel jako

na mého přítele. Jeho národ mě přijal přátelsky. A to

nejmenší co jsem pro ně mohl udělat bylo, vzít jeho tělo

zpátky. Ovšemže jsem věděl, že to bude velice obtížné, ale

musel jsem to udělat. Naštěstí jsem byl výjimečně svalnatý

a také mi pomáhala menší gravitace na Venuši, takže jsem

nesl na ramenou asi o dvacet liber méně, než bych býval

musel nést na Zemi a stejně tak asi o dvacet liber méně mé

vlastní živé váhy, i když jsem o trochu těžší než Kamlot.

S menšími těžkostmi, než jsem předpokládal, jsem si

přehodil Kamlotovo tělo přes rameno a přivázal ho

provázkem z jeho oštěpu. Nejdříve jsem mu připevnil k

tělu jeho zbraně a pytel s tarelem, který byl z poloviny

plný. Neznal jsem zvyky této země a nevěděl jsem co mě

ještě očekává za nebezpečí v této krajině, a tak jsem dal

přednost jistotě.

113

Mé zážitky z následujících deseti nebo dvanácti hodin

jsou jako zlý sen, který bych chtěl zapomenout. Kontakt s

mrtvým a nahým tělem mého společníka byl dostatečně

hrozný, ale pocit naprostého zmatku a marnosti v tomto

cizím světě byl ještě víc skličující. Jak ubíhaly hodiny,

během nichž jsem neustále sestupoval, s výjimkou

krátkých okamžiků odpočinku, zdálo se, jakoby se váha

mrtvého těla stále zvětšovala. Zaživa by Kamlot vážil asi

sto osmdesát liber na Zemi a téměř sto šedesát na Venuši,

ale než tma zahalila ponurý les, vzal bych na to jed, že

vážil alespoň tunu.

Byl jsem tak unaven, že jsem se musel pohybovat velmi

pomalu. Pečlivě jsem vyzkoušel každou novou oporu pro

ruce a nohy předtím, než jsem na ni položil své unavené

končetiny i s břemenem, které nesli. Jediný špatný úchyt

nebo krok, by mě vrhly do věčnosti. Smrt kráčela po mém

boku.

114

Zdálo se mi, že jsem sestoupil tisíce stop a ještě jsem

neviděl žádné známky po městě. Několikrát jsem zdálky

zaslechl zvířecí pohyb skrz stromy, a dvakrát jsem slyšel

příšerný křik targa. Kdyby mě některý z těchto obludných

pavouků napadl… Raději jsem na to nemyslel. Místo toho

jsem se pokoušel zaměstnávat svou mysl vzpomínkami na

mé pozemské přátele. Vzpomínal jsem na své dětství v

Indii, jak jsem se učil od starého Chand Kabi. Myslel jsem

na starého Jimmy Welshe a na houf děvčat, která jsem

miloval a některá celkem vážně. Tato vzpomínka mi

vybavila nádhernou dívku v zahradě jonga a ostatní

vzpomínky zmizely do ztracena. Kdo byla ta dívka? A jaký

zvláštní zákaz bránil ji spatřit nebo s ní mluvit? Řekla mi,

že se jí hnusím, ale slyšela mě, jak jsem jí řekl, že ji miluji.

Zní to dost hloupě, když o tom teď přemýšlím. Jak se

mohu zamilovat do dívky, hned jak ji spatřím a o níž nevím

zhola nic, ani věk, ani jméno? To bylo pošetilé, ale vím, že

je to pravda. Miloval jsem bezejmennou krásku z malé

zahrady.

Možná přílišné zaujetí těmito myšlenkami, mě učinilo

neopatrným, to nevím, ale má mysl tím byla zaměstnána,

když mi trochu podklouzla v tmavé noci noha a já jsem

ztratil rovnováhu. Máchl jsem rukama, abych se něčeho

zachytil, ale moje váha a váha mrtvého těla mě táhla dolů.

Spolu s mým mrtvým společníkem jsme se řítili dolů do

temnoty. Na tváři jsem cítil smrtelně chladný dech.

115

Nepadali jsme dlouho, náhle nás odrazilo zpět nahoru

něco měkkého. Opět jsme do toho spadli a pak se znovu

odrazili nahoru. A znovu, a znovu. Kmitali jsme jako

vzdušní artisté v ochranné síti. V mdlém, ale vše

prostupujícím světlem Amtorianské noci, jsem mohl spatřit

to co jsem předpokládal – spadl jsem do sítě jednoho z

amtorských divokých pavouků.

Pokoušel jsem se odplazit k okraji, kde bych mohl

dosáhnout na větev a osvobodit se, ale každým pohybem

jsem se zaplétal stále více do pavučiny. Situace byla dost

špatná a o chvilku později se stala ještě mnohem horší.

Letmo jsem se podíval ke vzdálenějšímu okraji obrovské

pavučiny a tam jsem zahlédl ohavné tělo targa.

Vytáhl jsem svůj meč a sekal zaplétající se vlákna

pavučiny, zatímco odporný pavouk se pomalu blížil

směrem ke mě. Uvědomil jsem si v té chvíli, jakou asi

beznadějí a duševními muky trpí moucha zapletená do

pavučiny, protože stejnými pocity jsem nyní trpěl i já, při

mém marném a chabém úsilí, uniknout z této smrtící léčky

a divokému netvoru, který postupoval stále blíž, aby mě

zhltnul. Přesto jsem ale měl nějaké výhody, které žádná

moucha nemá. Měl jsem svůj meč a inteligenci. Nebyl

jsem tak úplně bezmocný, jako ona ubohá moucha.

Targo se plazil stále blíž a blíž. Nevydával žádný zvuk.

Domýšlel jsem si, že pavouk předpokládal, že nemohu

nijak uniknout, a proto neviděl žádný důvod proč by se měl

pokoušet ochromit mě řevem. Ze vzdálenosti asi deseti

stop se s neuvěřitelnou hbitostí rozběhl na svých osmi

chlupatých nohách. Já jsem ho již čekal s napřaženým

mečem.

116

Nebyl to povedený výpad, bylo to jen čiré štěstí, že

špička mého meče pronikla zvířecím malým mozkem.

Když se targo zhroutil mrtvý vedle mne, mohl jsem jen

stěží uvěřit vlastním očím. Byl jsem zachráněn!

Hned jsem začal oddělovat vlákna tarelu, do kterých

jsem byl zapleten. Po čtyřech nebo pěti minutách jsem byl

volný a slezl jsem na spodní větev. Mé srdce ještě silně

tlouklo a byl jsem mrtvý vyčerpáním. Čtvrt hodiny jsem

odpočíval a pak jsem pokračoval v nekonečném sestupu z

těchto příšerných stromů.

Neměl jsem ani tušení jakému dalšímu nebezpečí budu

muset čelit. Věděl jsem, že na těchto obrovských stromech

žijí ještě další zvířata, ty silné pavučiny, schopné udržet

váhu býka, nebyly postaveny pro jednoho muže. Během

předchozího dne jsem měl možnost spatřit obrovské ptáky,

kteří mohli být, pokud byli také masožraví, stejně velikou

hrozbou jako targo. Ale těch jsem se zatím neobával.

Obával jsem se nočních dravců, kteří loví za noci v každém

lese.

Sestupoval jsem stále níž a níž. S vědomím, že každým

dalším okamžikem mi mohou dojít i ty poslední síly, které

mi ještě zbývaly. Střetnutí s targem mi ubralo velké

množství sil, již tak malých po krutých zážitcích minulého

dne. Ale zastavit jsem se neodvážil. Kolik času ještě zbývá

mému uštvanému tělu, než se definitivně zhroutí?

117

Už jsem téměř padal vysílením, když mé nohy narazily

na pevnou zem. Nejdříve jsem nemohl uvěřit, že je to

pravda, ale letmý pohled kolem, mě přesvědčil, že jsem

vskutku dosáhl země. Po měsíci pobytu na Venuši jsem

konečně stál na jejím povrchu. Neviděl jsem téměř nic

jiného, než obrovské kmeny velkých stromů všude kolem,

kam jsem se jen podíval. Pod mýma nohama byl tlustý

koberec z opadaného listí, bledý jak smrt.

Rozřezal jsem provázky, které držely mrtvolu Kamlota

na mých zádech a položil ubohého kamaráda na zem. Pak

jsem se svezl vedle něho a hned jsem usnul.

Když jsem se probudil, byl opět bílý den. Rozhlédnul

jsem se kolem sebe, ale neviděl jsem nic, než pokrývku z

bílého listí rozprostřenou mezi kmeny stromů tak

obrovských obvodů, že téměř váhám odhadnout velikost

některých z nich, abych nezdiskreditovat věrohodnost

celého příběhu mých zážitků na Venuši. Ale kmeny musí

být vskutku obrovské, aby udržely jejich mimořádnou

výšku, mnoho z nich převyšovalo šest tisíc stop, jejich

vysoké vrcholy byly navždy zahaleny ve věčné mlze

vnitřní vrstvy mraků.

Velikost těchto lesních monster mi vnukla nápad.

Obešel jsem jeden z těchto gigantů a napočítal jsem tisíc

kroků v obvodu, což udává obvod kmene, zhruba tisíc stop

a takových tam bylo hodně. Strom silný deset stop v

průměru se zdál být křehotinku a tenkým stromečkem – na

Venuši, kde nemůže být žádná vegetace!

118

Moje slabá znalost fyziky, kterou jsem měl a nepatrné

vědomosti z botaniky, mi říkaly, že stromy takové výšky

nemohly existovat, ale musí zde být nějaká zvláštnost,

která dovoluje silám působícím na Venuši, dokázat

zdánlivě nemožné. Pokusil jsem se to vysvětlit na základě

pozemských podmínek a dospěl jsem k závěru, který

naznačuje možné vysvětlení pro tento jev. Jestliže svislá

síla je ovlivňovaná gravitací, pak menší gravitace Venuše

by podporovala růst vyšších stromů a skutečnost, že jejich

vrcholy jsou stále v mracích, jim umožňuje získávat

bohatou zásobu uhlohydrátů z bohatých vodních par. V

atmosféře Venuše je také dostatečné množství kysličníku

uhličitého, který podporuje fotosyntézu.

Musím připustit, že v té době jsem nebyl příliš zaujat

touto zajímavou úvahou. Musel jsem přemýšlet o sobě

samém a o nešťastném Kamlotovi. Co mám udělat s

mrtvým tělem mého přítele? Chtěl jsem udělat vše pro to,

abych ho přinesl zpět k jeho lidem, ale selhal jsem.

Přestával jsem věřit, že bych ještě někdy mohl najít jeho

lid. Zůstávala tedy jediná možnost – pohřbít ho.

Po tomto rozhodnutí jsem začal odhrabávat listy vedle

jeho těla, abych se dostal k půdě a mohl vykopat hrob.

Vrstva listů byla tlustá asi jednu stopu a pod listy měkká a

úrodná půda, kterou jsem rozryl velice snadno hrotem

mého kopí a odhrabal svýma rukama. Zanedlouho jsem

vyhloubil hezký hrob. Byl šest stop dlouhý, dvě stopy

široký a tři stopy hluboký. Posbíral jsem trochu čerstvě

spadaného listí a vystlal jsem s ním dno. Pak jsem posbíral

další, abych ho mohl nasypat na tělo Kamlota. Potom jsem

ho položil na místo jeho posledního odpočinku.

119

Zatímco jsem pracoval, pokoušel jsem si vzpomenout

na zádušní mši pro mrtvého. Chtěl jsem tak Kamlotovi

přichystat důstojný a řádný pohřeb. Takový jaký jsem si

jen mohl dovolit. Zajímalo by mne, co si o tom pomyslí

náš Bůh, ale neměl jsem žádné pochybnosti, že přijme jeho

první amtorianskou duši, vrženou do neznáma

křesťanským pohřbem a přivítá ji s otevřenou náručí.

Když jsem se sklonil, abych položil jeho zbraně do

hrobu vedle těla, byl jsem ohromen zjištěním, že bylo

docela teplé. To vrhlo zcela jiný pohled na věc. Muž byl

mrtev osmnáct hodin, tělo by tedy mělo být studené.

Mohlo by se stát, že Kamlot nebyl mrtev? Přitiskl jsem

ucho k jeho hrudi – slyšel jsem slabý tlukot jeho srdce.

Nikdy předtím jsem nezažil takový příval úlevy a radosti.

Cítil jsem se jako znovuzrozený s novou nadějí. Dosud

jsem si neuvědomil hloubku mé samoty.

Ale proč nebyl Kamlot mrtev? A čím jsem ho oživil?

Cítil jsem, že bych měl nejdříve porozumět tomu, co se

přihodilo na začátku a ne začínat od konce. Znovu jsem si

prohlédl zranění. Na prsou, hned pod klíční kostí měl dva

hluboké řezy. Trochu krváceli, ale ne mnoho, kolem byla

barevná skvrna, jak jsem si nyní všiml měla nazelenalý

odstín. Toto zjištění nebylo významné, ale může mi to

pomoci objasnit stav Kamlota. Nazelenalý odstín byl podle

mého mínění způsoben jedem. Najednou jsem si vzpomněl,

že existují různé druhy pavouků, kteří omráčí své oběti

vstříknutím omamné látky do jejich těla a tak si je uchovají

v položivém stavu do té doby, dokud nebudou připraveni je

pohltit. Targo omráčil Kamlota!

120

Má první myšlenka byla podnítit koloběh krve a

dýchání. A tak jsem střídavě masíroval jeho trup a

aplikoval první pomoc, která se používá pro vzkříšení

utopených. Co z toho pomohlo, nevím (možná každý

trochu), ale v každém případě jsem byl po dlouhém úsilí

odměněn – Kamlot začal projevovat známky života.

Zhluboka se nadechl a jeho oční víčka se zachvěla. Po další

dlouhé době, když už jsem byl téměř vyčerpán oživováním,

otevřel oči a podíval se na mne.

Zpočátku byl jeho pohled nevýrazný a já jsem si myslel,

že je snad jeho mysl stále ještě ovlivňovaná jedem. Pak se

na mě tázavě podíval a za chvíli mě již poznával. Byl jsem

svědkem zmrtvýchvstání.

„Co se stalo?“ zašeptal, a hned poté dodal, „Ó, ano, už

si vzpomínám, targo mě dostal.“ S mojí pomocí se posadil

a rozhlédl se kolem. „Kde to jsme?“ zeptal se.

„Na zemi,“ odpověděl jsem, „ale kde, to nevím.“

„Zachránil jsi mě od targa,“ řekl. „Zabil jsi ho? Musel

jsi ho zabít, jinak bys mě odtud nedostal. Vyprávěj mi o

tom.“

Krátce jsem mu o všem řekl. „Pokoušel jsem se dostat

tě zpět do města, ale ztratil jsem cestu a musel jsem ho

minout. Nemám vůbec žádnou představu kde leží.“

„Co je tohle?“ zeptal se při pohledu na vykopanou jámu

vedle něj.

„Tvůj hrob,“ odpověděl jsem. „Myslel jsem si, že jsi

mrtev.“

„A ty jsi nesl mrtvolu půl dne a polovinu noci? Ale

proč?“

121

„Neznám všechny zvyky tvého lidu,“ odpověděl jsem,

„ale tvoje rodina byla vůči mě laskavá a tím nejmenším co

jsem pro ně mohl udělal bylo, přinést jim tvé tělo zpátky a

také jsem nemohl zanechat přítele tam nahoře, aby ho

sežrali ptáci a šelmy.“

„Nikdy ti to nezapomenu,“ řekl tiše. Pokoušel se vstát,

pak jsem mu ale musel pomoci. „Teď už budu v pořádku,“

ujistil mě, „musím se jen trochu rozhýbat. Účinek targova

jedu zmizí sám asi po dvaceti čtyřech hodinách. Vše co jsi

se předtím pokusil udělat pro mou záchranu, bylo zbytečné.

Trocha pohybu brzy zažene veškeré známky po jedu.“ Stál

a rozhlížel se kolem, jakoby se snažil zorientovat. A jak se

tak rozhlížel, jeho oči padly na jeho zbraně, které jsem

zamýšlel pohřbít s ním a které nyní ležely na zemi vedle

hrobu. „Ty jsi dokonce nesl i mé zbraně!“ on zavolal. „Ty

jsi jong mezi přáteli!“

Potom co si připnul svůj opasek s mečem kolem boků,

zvedl své kopí a společně jsme vyrazili lesem, hledajíce

nějaké značky, který by nám ukázaly, že jsme dosáhli bodu

pod městem. Kamlot mi vysvětloval, že stromy podél

důležitých cest vedoucích městem byli nenápadně a skrytě

označeny. Takto lze spolehlivě určit strom, vedoucí vzhůru

k městu v korunách stromů.

„Vycházíme na povrch Amtoru jen zřídka,“ řekl, „občas

sestoupí obchodníci a jdou k pobřeží, aby se tam setkaly s

loděmi jiných národů se kterými udržujeme tajné styky.

Prokletí Thoristé jsou rozprostřeni široko daleko v této

zemi, ale existuje několik národů, jak víme, které nejsou

vystaveni jejich hrozné a sobecké nadvládě. A občas také

sestupujeme na zem lovit basta, pro jeho kůži a maso.“

„Co je basto?“ zeptal jsem se.

122

„To je veliké, všežravé zvíře se silnými čelistmi

vyzbrojenými čtyřmi velkými tesáky, kromě jeho ostatních

zubů. Na hlavě mu vyrůstají dva silné rohy. Je vysoký asi

jako dospělý muž. Já jsem zabil jednoho a ten vážil třicet

šest stovek tobů.“

Tob je amtorianská jednotka váhy a má hodnotu jedné

třetiny anglické libry. Všechny váhy jsou počítány v tobech

nebo v jejich desetinách. Desítkovou soustavu používají

výlučně v měrných a váhových tabulkách. Zdá se mi to

mnohem praktičtější než matoucí pozemská sbírka gramů,

uncí, liber, tun a jiných označení běžně používaných mezi

různými národy na naší planetě.

Podle Kamlotova popisu jsem si představil basta jako

obrovského kance s parohy nebo buvola s kly a zuby

šelmy. A z těch jeho dvanáct set liber váhy bych soudil na

nejhroznější šelmu. Zeptal jsem se ho s jakými zbraněmi

lovili takové zvíře.

„Někteří dávají přednost šípům, jiní používají kopí,“

vysvětloval, „ale vždy je dobré mít nablízku strom s

větvemi dostatečně nízko nad zemí,“ dodal s úsměvem.

„Jsou bojovní?“ zeptal jsem se.

„Velice. Když se basto objeví na scéně, lovci se často

stávají štvanci. Ale teď basty nelovíme, teď bych nejraději

našel značku, která by mi řekla, kde vlastně jsme.“

123

Procházeli jsme dál lesem, hledajíce malé znamení

Vepajanů, které mi Kamlot popsal tak dobře, jako mi

vysvětlil polohu, kde jsou vždy umístěny. Znak je vlastně

dlouhý, ostrý hřebík s plochou hlavou na níž je v reliéfu

číslice. Tyto hřebíky jsou naraženy do stromů ve stejné

výšce od země. Lze je jen těžko najít, ale je to nezbytné,

kvůli nepřátelům Vepajanů. Ti je odstraňují, když je

najdou, nebo z nich získávají informace při hledání měst.

Metoda použití těchto znaků k potřebám Vepajanů je

důmyslná. Tyto malé hodnoty však slouží Vepajanům jako

průvodce. Každý hřebík totiž v úvodu vypráví

pozoruhodný příběh; krátce totiž informuje, že je na

ostrově, který tvoří království jonga Mintepa. Každý hřebík

je umístěný v pozici zaměřovací strany a jeho přesné

umístění je označeno na mapě ostrova, spolu s číslem na

hlavičce hřebíku. Dříve, než je Vepajanu dovoleno

sestoupit na samotnou zem, musí se dokonale naučit

umístění každého znaku hřebíku ve Vepaji. Kamlot taktéž.

Řekl mi, že kdybychom objevili alespoň jediný hřebík,

ihned by znal směr a vzdálenost dalších hřebíků po obou

stranách od něj, naši přesnou polohu na ostrově a umístění

města. Ale přiznal také, že můžeme putovat velice dlouho

než nějaký hřebík vůbec nalezneme.

Les byl monotónně jednotvárný. Byly zde stromy

několika druhů, některé s větvemi ohnutými až k zemi, jiné

s holými kmeny do výše několika set stop. Kmeny měli

hladké jako sklo a rovné jako lodní stěžen, bez jediné

větve, kam až oko dohlédlo. Kamlot mi vysvětlil, že listí

těchto stromů roste v jediném obrovském trsu vysoko

nahoře mezi mraky.

124

Zeptal jsem se ho, jestli už někdy byl tam nahoře. řekl

mi, že šplhal, jak věřil, na vrcholek nejvyššího stromu, ale

při tom pokusu málem umrznul. „Získáváme vodu z těchto

stromů,“ podotkl. „Stromy berou vodu z mraků a přenášejí

ji dolů ke kořenům. Tyto stromy jsou jiné, než ostatní.

Střední porézní jádro vede vodu z mraků ke kořenům,

odkud je znovu rozváděna vzhůru ve formě mízy bohaté na

živiny získané ze země. Naříznutím těchto stromů můžeme

získat bohatou zásobu čisté chladné vody.“

„Kamlote, něco se blíží,“ přerušil jsem ho. „Slyšíš to?“

Chvilku pozorně naslouchal. „Ano,“ odpověděl. „Raději

bychom měli vylézt na strom, alespoň do té doby, než

zjistíme co to je.“

Vylezl do větví sousedního stromu, následoval jsem ho,

a tam jsme vyčkávali. Zřetelně jsem slyšel pohyb mezi

stromy, jak se to k nám přibližovalo. Měkký koberec z listů

pod jeho nohama tlumil zvuk jeho kroků. Bylo slyšet jen

šelest suchých listů. Přicházelo to klidně a stále blíž a blíž.

Pak se najednou objevila velká hlava za jedním kmenem

blízko nás.

„Basto,“ zašeptal Kamlot, ale podle jeho předchozího

popisu zvířete, jsem již odhadl jeho totožnost.

125

Vypadal jako basto, byl jen poněkud větší. S očima na

vrcholu hlavy připomínal amerického bizona, se stejně

krátkými silnými rohy. Jeho hlava a čelo bylo pokryté

dlouhými, vlnitými chlupy, oči měl malé a červeně

lemované. Jeho kůže byla namodralá a byla podobná sloní

s řídce rostoucími chlupy, pouze na hlavě a na špičce ocasu

měl chlupy husté. Nejvyšší byl na plecích a prudce se

snižoval k zadku. Jeho přední nohy byly krátké a podsadité

a končily širokým, tříprstým chodidlem. Zadní nohy byly

delší a zadní chodidlo menší, rozdíl si vynutila skutečnost,

že přední nohy a chodidla nesly plně tři čtvrtiny jeho váhy.

Jeho čenich byl podobný kančímu, až na to, že byl širší, a

nesl mohutné, zahnuté kly.

„Přichází naše jídlo,“ poznamenal Kamlot normálním

tónem hlasu. Basto zastavil a rozhlížel se kolem, jakmile

zaslechl hlas mého druha. „Je to výborné jídlo,“ přidal

Kamlot, „a my už jsme dlouho nejedli. Není nad biftek z

basta grilovaný nad hořícím dřevem.“

Začaly se mi sbíhat sliny. „Jdeme,“ řekl jsem, a začal

slézat ze stromu s oštěpem připraveným ve své ruce.

„Vrať se!“ zvolal Kamlot. „Nevíš co děláš.“

Basto nás objevil a začal se přibližovat, vydávajíce

zvuk, který by musel zahanbit i to největší úsilí dospělého

lva. Nevím zda to mohu popsat jako bučení nebo řvaní.

Začínalo to sérií chrochtání a pak se hlasitost postupně

zvyšovala, dokud se nezačala otřásat zem.

„Vypadá to, že se zlobí,“ podotkl jsem, „ale pokud ho

chceme sníst, měli bychom ho nejprve zabít, a jak to máme

udělat, když zůstáváme sedět na stromě?“

126

„Nehodlám zůstat stále na stromě,“ odpověděl Kamlot,

„ale ty tady zůstaneš. Nevíš nic o lovu těchto zvířat, a

pravděpodobně bys zabil nejen sebe, ale i mě. Zůstaneš kde

jsi. Já se o basta postarám.“

Tento plán se mi vůbec nelíbil, ale musel jsem uznat

Kamlotovi větší znalosti a zkušenosti a podrobit se jeho

přání. Nicméně byl jsem připraven vyrazit mu na pomoc,

pokud by to okolnosti vyžadovaly.

K mému překvapení, odhodil své kopí na zem a vzal si

místo něj slabou listnatou větev, kterou odříznul ze stromu.

Předtím než slezl, požádal mě, abych odvrátil pozornost

basta křikem. Křičel jsem a třásl větvemi stromu. Kamlot

nesestoupil dolů přímo před zvíře, ale slezl na větev, která

se skláněla až k zemi.

Současně, k mé hrůze, jsem spatřil Kamlota dole na

volném prostranství asi tucet kroků za zvířetem,

vyzbrojeného jen svým mečem a listnatou větví, kterou

nesl v levé ruce. Jeho kopí leželo na zemi nedaleko od

vzteklé bestie. Jeho postavení vypadalo naprosto

beznadějně. Kdyby ho basto objevil mohl by se ještě

zachránit na větvi dalšího stromu, a proto jsem

zdvojnásobil své úsilí, abych upoutal pozornost zvířete.

Pak na mě ale Kamlot zakřičel, abych přestal.

Myslel jsem si, že musel zešílet a neměl bych ho

poslouchat a měl bych i dále udržovat pozornost basta. V

okamžiku, když na mě Kamlot zavolal, zvíře obrátilo svou

velkou hlavu těžkopádně jeho směrem a divoké oči ho

objevily. Zvíře se otočilo a chvilku zůstalo nehnutě stát

prohlížejíce si tohoto maličkého tvora. Pak se rozběhl k

němu.

127

Nečekal jsem již déle a seskočil na zem, abych zaútočil

na zvíře ze zadu. Co se stalo potom se seběhlo tak rychle,

že bylo po všem dříve, než jsem si to uvědomil. Když jsem

se pustil do pronásledování, spatřil jsem, jak ohromný

basto sklání hlavu přímo k mému kamarádovi, který tam

stál nehybně se svým maličkým mečem v jedné a listnatou

větví v druhé ruce. Zčistajasna, právě v tom okamžiku,

když jsem si myslel, že ho tvor chtěl právě napíchnout na

své ohromné rohy, mávl Kamlot listy pokrytou větví do

jeho tváře a uskočil lehce stranou, současně vrazil ostrý

hrot svého meče z levé strany do hrudi až celé ostří

zmizelo v těle zvířete.

Basto ztuhl, jeho čtyři nohy se rozjely, na okamžik se

zakymácel a pak dopadl na zem u nohou Kamlota. Měl

jsem na rtech výkřik obdivu, když jsem náhle pohlédl

nahoru. Co upoutalo mou pozornost nevím, možná mě

varoval vnitřní hlas, kterému někdy říkáme šestý smysl. To

co jsem spatřil, odvedlo mou pozornost od basta a činu

Kamlota.

„Můj ty Bože!“ křičel jsem anglicky a pak

Amtoriansky, „podívej, Kamlote! Co to je?“

128

8.

Na palubě Sofalu.

Nad námi se vznášelo něco, co se zpočátku zdálo jako

obrovští ptáci, ale brzy jsem rozpoznal, ke své nevíře, že

jsou to okřídlení lidé. Byli vyzbrojeni meči a dýkami, a

každý měl dlouhé lano na konci kterého visela drátěná

smyčka.

„Voo klangan!“ křičel Kamlot. (Ptačí muž!)

Nestačil ani domluvit a už se na každého z nás snesl pár

drátěných smyček. Snažili jsme se osvobodit, bili jsme do

smyček našimi meči, ale naše ostří nezanechala na drátě

ani škrábanec a lana ke kterým byly přivázány byla mimo

dosah našich mečů. Když jsme zápasili, abychom se

osvobodili, klangani dosedli na zem, každý pár na opačné

straně své oběti, kterou chytili. Drželi nás tak, že jsme byli

bezmocní, jako dva kovbojové drží svázaného býčka,

zatímco pátý angan se k nám přiblížil s nataženým mečem

a odzbrojil nás. (Možná bych měl vysvětlit, že angan je

jednotné číslo a klangan množné číslo, množná čísla

amtorianských slov jsou vytvořená předponou kloo k

slovům začínajícím souhláskou a kl pro ta která začínají

samohláskou.)

129

Naše polapení bylo vykonáno tak rychle a hbitě a jen s

malým nebo téměř žádným úsilím na straně ptačích mužů.

Neměl jsem ani čas abych se vzpamatoval z úžasu z toho

jejich zvláštního vzhledu. Vzpomněl jsem si na Danuse, jak

se zmínil o voo klanganech při jedné nebo dvou

příležitostech, ale já jsem si tenkrát myslel, že tak označují

chovatele drůbeže nebo něco podobného. Tak málo se mi

to zdálo pravděpodobné!

„Myslím, že v tom lítáme,“ poznamenal Kamlot

sklíčeně.

„Co s námi udělají?“ zeptal jsem se.

„Zeptáme se jich,“ odpověděl.

„Kdo jste?“ obrátil se na nás jeden z našich uchvatitelů.

Z nějakého důvodu jsem byl udiven slyšet ho promluvit,

ačkoli netuším jak mě mohlo nyní něco udivit. „Já jsem

cizinec z jiného světa,“ řekl jsem mu. „Můj přítel a já

nemáme proti vám nic. Nechte nás jít.“

„Jenom plýtváte svým dechem,“ upozornil mě Kamlot.

„Ano, plýtvá svým dechem,“ souhlasit angan. „Vy jste

Vepajané a my máme příkazy přivést Vepajany na loď. Vy

nevypadáte jako Vepajan,“ dodal, prohlížeje si mě od hlavy

k patě, „ale ten druhý ano.“

„V každém případě, nejste Thorista a proto musíte být

nepřítel,“ prohodil další.

Sundali smyčky a uvázali nám lana kolem krku a další

lana omotali kolem našich těl pod rukama. Pak dva

klangani uchopili lana uvázaná ke Kamlotovi a dva další ty

moje. Rozprostřeli svá křídla a vzlétli do vzduchu, nesouce

nás s sebou. Naše váha byla držena lany pod našima

rukama, ale další lana byla stálou připomínkou toho, co se

může stát, pokud bychom se sami o něco pokusili.

130

Jak letěli, kličkovali mezi stromy. Naše těla byla

zavěšena jenom pár stop nad zemí. Lesní cesty byly často

hustě lemovány převislými větvemi. Klangani mezi sebou

stále mluvili, křičeli na sebe, smáli se a zpívali. Vypadali

velice spokojeni sami se sebou i se svým hrdinským činem.

Jejich hlasy byly měkké a sladké a jejich písně matně

připomínaly černošské spirituály, podobnost, která mohla

být zvýšena barvou jejich pleti, která byla velmi tmavá.

131

Kamlot byl unášen přede mnou a já jsem měl možnost si

prohlédnout tělesnou stavbu těchto zvláštních bytostí, do

jejichž rukou jsme padli. Měli nízké, ustupující čelo,

obrovský orlí nos a vystouplou čelist. Oči měli malé a

hluboko posazené, uši ploché a mírně zašpičatělé. Měli

širokou hruď, tvarem připomínající ptáky. Jejich ruce byly

velmi dlouhé, zakončené dlouhými prsty se silnými nehty.

Spodní část trupu byla štíhlá, boky úzké. Velmi krátké a

silné nohy byly zakončeny tříprstým chodidlem s dlouhými

zahnutými drápy. Na hlavě měli místo vlasů peří, které se

vztyčilo, když byli vzrušení. Když nás napadli, tato pera

byla vzpřímená, ale nyní opět leží. Toto peří je všude

stejné. U kořenu je bílé, pak přechází do černé, dále

přechází opět v bílou a je zakončeno zrzavou špičkou.

Podobné peří vyrůstá také vepředu na spodní části trupu.

Další, celkem velkou skupinu per mají na zádech a když se

předvádějí rozevřou nádherný ocas do širokého vějíře.

132

Jejich křídla, která se skládají z velmi tenké blány a jsou

vyztužena lehkou kostrou, tvarem připomínají netopýří a

jeví se nedostatečná vzhledem k váze těla. Teprve později

jsem zjistil, že jejich odhadovaná váha je klamná, jelikož

jejich kosti, stejně jako kosti ptáků, jsou duté.

Bytosti nás nesli velice dlouho, ale jak daleko, to nevím.

Byli jsme ve vzduchu celých osm hodin a když to les

dovolovat, letěli velmi rychle. Vypadali naprosto neúnavní,

ačkoli Kamlot a já jsme byli téměř vyčerpáni již dlouho

předtím, než jsme dosáhli cíle jejich cesty. Lana pod

našima rukama se nám zařezávala do masa. I toto

přispívalo k našemu vyčerpání, stejně tak jako naše snaha

ulehčit tomuto utrpení a nadlehčovat váhu našich těl

rukama.

Ale, jak všechny věci musí, i tato hrozná cesta jednou

skončila. Náhle jsme vylétli z lesa a pokračovali velice

rychle k nádhernému uzavřenému přístavu. Poprvé jsem

spatřil vody Venušina moře. Mezi dvěma výběžky, kterými

byl tvořen vjezd do přístavu, jsem mohl vidět jak se táhne

dál, kam až mohlo oko dohlédnout – tajemný, záhadný,

provokativní svět. Jaké divné země a neznámé národy žijí

tam v té dálce? Dozvím se to někdy?

133

Náhle byla má pozornost a mé myšlenky soustředěny k

něčemu po levé straně, což jsem zpozoroval již dříve. Byla

to loď. Kotvila v klidných vodách přístavu poblíž druhé

lodi. A právě k jedné z nich zamířili naši podmanitelé. Jak

jsme se k nim blížili, viděl jsem plavidlo, jehož trup se jen

málo lišil od podobných pozemských lodí. Měla velmi

vysokou palubu, její příď byla ostrá a svažovala se vpřed

jako šavle. Loď byla dlouhá a úzká. Vypadala jako by byla

postavena pro rychlostní plavbu. Ale co ji pohánělo?

Neměla žádné stěžně, plachty, sklady, ani komín. Na zádi

byly dvě oválné budovy – ta menší spočívala na střeše té

větší. A nahoře té menší byla ještě jakási oválná věž na níž

byl postaven malý stožárový koš. Na budovách a na věži

byla okna a dveře. Když jsme se přiblížili, spatřil jsem

otevřený poklop na palubě a lidi stojící na ochozech

obklopujících věž a horní budovu. Také na hlavní palubě

byli lidé. Všichni sledovali jak se blížíme.

Když nás naši únosci postavili na palubu, ihned jsme

byli obklopeni hordou brebentících lidí. Muž, kterého jsem

pokládal za důstojníka, přikázal, aby nám sundali lana, a

zatímco nás rozvazovali, vyptával se klanganů, kteří nás

přinesli.

Všichni lidé, které jsem viděl, měli stejnou barvu pleti a

postavu jako Vepajané, ale jejich výraz byl divoký a

neinteligentní. Velmi málo z nich bylo pohledných a jen

jednoho, nebo dva bych mohl nazvat krásný. Viděl jsem

mezi nimi rozdíly věku a náznaky nemocí – poprvé na

Amtoru.

134

Poté, když nám odstranili lana, nám důstojník přikázal,

abychom ho následovali. V doprovodu čtyř ošklivě

vypadajících chlapíků, nás vedl na záď až ke věži, která

stála na menší budově. Zde nás zanechal, zatímco sám

vešel dovnitř.

Naši čtyři strážci si nás prohlíželi s mrzutou nelibostí.

„Vepajané, ech!“ ušklíbl se jeden. „Myslíte si, že jste lepší

než obyčejní lidé, že ano? Ale brzy zjistíte, že ne, ne ve

svobodné zemi Thora. Zde jsou si všichni rovni. Nevidím

nic dobrého na tom, že lidi vašeho rodu přivádějí do naší

země. Kdyby bylo po mém, dal bych vám ochutnat toto,“ a

poklepal na zbraň, kterou měl v pochvě u pasu.

Zbraň, nebo její rukojeť, vypadala jako druh nějaké

pistole a já jsem předpokládal, že to byla jedna z těch

zvláštních střelných zbraní vyzařujících smrtící paprsek,

jak mi Kamlot popisoval. Právě jsem chtěl požádat

chlapíka, aby mi ji ukázal, když z věže vyšel důstojník a

nařídil strážcům, aby nás zavedli dovnitř.

Dovedli nás do místnosti, ve které seděl zamračený muž

nejošklivějšího vzezření. Na tváři se mu objevil úsměšek,

když si nás prohlížel – úsměšek podřadného člověka k

člověku vznešenějšímu. Pokusil se ho zakrýt, ale jen

odhalil komplex méněcennosti, který ho vyvolal. Věděl

jsem, že se mu to nelíbí.

„Další dva klooganfalové!“ zavolal. (Ganfal je

zločinec.) „Další dvě bestie, které se pokouší rozeštvat naše

dělníky, ale nedaří se vám to, nebo jo? Teď jsme páni my.

To zjistíte brzy, dokonce ještě předtím, než dosáhneme

Thory. Je některý z vás doktor?“

Kamlot zakroutit hlavou. „Já ne,“ řekl.

135

Chlápek, kterého jsem pokládal za kapitána lodi, si mě

zblízka prohlížel. „Ale vy nejste Vepajan,“ řekl. „Kdo jste,

ještě nikdo neviděl muže se žlutými vlasy a modrýma

očima.“

„Pokud se mne týče,“ odpověděl jsem, „jsem Vepajan.

Nikdy jsem nebyl v žádné jiné zemi zde na Amtoru.“

„Co myslíte tím: pokud se mě týče?“ nechápal.

„Protože nezáleží na tom, co si o tom myslíte vy,“

odsekl jsem. Ten chlápek se mi vůbec nelíbil, a když

někoho nemám rád, mám problém, abych to skryl. V tomto

případě jsem se to skrývat ani nepokoušel.

Zčervenal a napůl vstal ze židle. „Jak to?“ křičel.

„Sedněte si,“ doporučil jsem mu. „Vy máte příkazy

dodávat Vepajany a nikoho nezajímá co si o tom myslíte,

ale budete mít problém, jestliže nás nedopravíte tam, kam

máte.“

Diplomacie by měla omezit moji řeč, ale já nejsem

žádný diplomat, zejména když jsem rozzloben, a teď jsem

rozhněvaný a zhnusený. Něco bylo v postoji těchto lidí

vůči nám, což prozrazovaly jejich předsudky a zloba.

Mimoto jsem se domníval, ať už z útržků informací, které

jsem získal od Danuse, nebo z poznámky námořníka, který

nám oznámil, že by nás nejraději zabil, že jsem nebyl

daleko v mém předpokladu, že důstojník, kterého jsem tak

oslovoval, by překročil své pravomoci, pokud by nám

ublížil. Nicméně jsem si uvědomoval, že jsem dosti

riskoval a očekával jsem se zájmem účinek mých slov.

136

Chlapík vypadal jako opařený. Dosedl zpět na židli a

zmohl se už jen na chabou výhružku. „O to už se

postaráme.“ Obrátil se ke knize, kterou měl otevřenou před

sebou. „Jak se jmenujete?“ zeptal se a kývnul směrem na

Kamlota. Dokonce i jeho kývnutí bylo urážlivé.

„Kamlot z rodu Zarů,“ odpověděl můj druh.

„Jaká je vaše profese?“

„Lovec a řezbář.“

„Jste Vepajan?“

„Ano.“

„Z jakého města Vepaji?“

„Z Kooaadu,“ odpověděl Kamlot.

„A vy?“ obrátil se důstojník na mě.

„Já jsem Carson z rodu Napierů,“ odpověděl jsem,

používajíce amtorianského tvaru jména, „a jsem Vepajan z

Kooaadu.“

„Jaká je vaše profese?“

„Jsem pilot,“ odpověděl jsem, používajíce anglického

slova a anglické výslovnosti.

„Co?“ zeptal se překvapeně. „Nikdy jsem neslyšel nic

podobného.“ Nejdříve se pokoušel zapsat to slovo do své

knihy a pak ho zkusil vyslovit, ale nepodařilo se mu ani

jedno, jelikož Amtoriané nemají žádné ekvivalenty pro

mnoho našich samohláskových zvuků a patrně nejsou

schopni je ani vyslovit. Mohl jsem mu napsat to slovo

foneticky amtoriansky, ale ani potom by ho nedokázal

vyslovit.

Nakonec, skryl svou neznalost a cosi napsal do knihy,

ale co, to jsem nevěděl. Potom se na mě znovu podíval.

„Jste doktor?“

137

„Ano,“ odpověděl jsem a když důstojník dělal záznam

do knihy, mrknul jsem koutkem oka na Kamlota.

„Odveďte je,“ nařídil chlápek, „a na tohoto dávejte

pozor,“ dodal, ukazujíce na mě. „Je to doktor.“

Odvedli nás na hlavní palubu za úšklebků a posměšků

námořníků, kteří se tam začali shromažďovat. Viděl jsem

rozčepýřené Klangany s rozevřeným ocasním peřím. Když

nás spatřili, ukázali prstem na Kamlota a zaslechl jsem jak

říkají jednomu z námořníků, že to byl on který zabil basta

jediným úderem svého meče. Vypadalo to, že tento výkon

si zasloužil jejich obdiv. A není se čemu divit.

Došli jsme až k otevřenému poklopu v palubě a pak nás

odvedli dolů do tmy. Ve špatně větraném podpalubí jsme

se setkali s několika dalšími vězni. Někteří z nich byli

Thorané podstupující trest za porušení disciplíny, jiní byli

Vepajané žijící v kleci jako nyní i my. Mezi těmi druhými

byl jeden, kterého Kamlot znal a pozdravil ho, když jsme

se ocitli v jejich středu.

„Jodades, Kamlot!“ volal, vyjadřujíce tak amtorianský

pozdrav „štěstí pro vás.“

„Ra jodades,“ odpověděl Kamlot, „jaký zlý osud sem

přinesl Honana?“

„'Zlý osud' to není to správné slovo,“ odpověděl Honan,

„katastrofa by to vystihovalo lépe. Klangani hledali ženy

právě tak jako muže, spatřili Duare1 a pronásledovali ji. Já

jsem se snažil ji chránit a oni zajali i mě.“

„Vaše oběť nebyla marná,“ řekl Kamlot, „zemřít při

konání takového skutku není zbytečné.“

„Ale bylo to zbytečné. Je to pohroma.“

„Co tím myslíte?“ ptal se Kamlot.

1 Duare – vyslovuj Du–ah–ri

138

„Myslím tím, že ji dostali,“ odpověděl Honan sklíčeně.

„Oni zajali Duare!“ vykřikl Kamlot hrůzou. „Pro život

jonga, to se nemůže stát.“

„Přál bych si, aby se to nestalo,“ řekl Honan.

„Kde je? Na této lodi?“ ptal se Kamlot.

„Ne, oni ji odvedli na tu druhou loď, na tu větší.“

Kamlot vypadal zničeně. Mohl jsem to přisuzovat

depresi zoufalství milence, který navždy ztratil svou

milovanou. Naše přátelství nebylo ani dostatečně blízké ani

dlouhý, aby podporovalo důvěru a proto jsem nebyl

překvapený, že jsem ho nikdy neslyšel mluvit o dívce

jménem Duare. Přirozeně, že za těchto okolností, jsem se

ho nemohl na ní vyptávat. Respektoval jsem proto jeho žal

mlčením a zanechal ho jeho vlastním smutným

myšlenkám.

Následujícího rána, krátce po svítání, se loď rozjela.

Přál jsem si, abych mohl být na palubě a mohl se kochat

fascinujícími pohledy na tento cizí svět. Moje nejistá

situace jako vězně nenáviděných Thoristů vyvolávala méně

lítosti než skutečnost, že já, první pozemšťan plavící se na

moři Venuše, byl odsouzen dřepět pod zámkem v

podpalubí, kde jsem nemohl nic vidět. Obával jsem se, že

budu držen dole po celou dobu plavby, ale tyto obavy byly

brzy zahnány, protože krátce po vyplutí lodi jsme byli

všichni vyhnáni na palubu a dali se do čištění a leštění.

Když jsme vystoupili na palubu, loď právě proplouvala

mezi dvěma výběžky, které tvořily vstup do přístavu. Plula

těsně za druhou, větší lodí. Naskytl se mi znamenitý pohled

na přilehlou zemi, na břeh který jsme obeplouvali a na

široký oceán rozprostírající se až k obzoru.

139

Skalnaté výběžky byly protkány jemnými odstíny

zeleně a rostlo tam poměrně málo stromů. Byly to menší

druhy, než giganti na pevnině. Ti obři v dálce vzbuzovaly

opravdu respekt pro oči pozemšťana, při pohledu ze širého

moře. Jejich ohromné kmeny s podivně barevným listím se

tyčily do výše pět tisíc stop, kde se ztrácely mezi mraky.

Ale mě nebylo dovoleno zírat dlouho na tu čarokrásnou

scenérii. Nebyl jsem zde proto, abych uspokojoval

estetické touhy mé duše.

S Kamlotem jsme byly nasazeni na čištění a leštění děl.

Bylo jich několik po obou stranách paluby, jedno na zádi a

dvě na věži. Byl jsem překvapen, když jsem je viděl,

protože když jsem přišel na palubu předchozího dne,

nebyla zde ani známka po zbraních. Brzy se mi však

dostalo vysvětlení – děla byla na zvedacím zařízení a když

byla spuštěna dolů, uzavřel se posuvný poklop na palubě a

ukryl je.

Hlavně těchto děl měly asi osm palců v průměru,

zatímco vývrt byl stěží větší než můj malíček. Zaměřování

bylo důvtipné a komplikované, ale nebyl zde žádný závěr,

záklapka ani otvor do komory, pokud ovšem nebyl ukryt

pod obručí, která obepínala hlaveň, ke které byla upevněna.

To jediné, co jsem objevil, by mohla být roznětka uložena

na zádi hlavně a něco jako otáčivou kliku, která se používá

pro otevírání a zajišťování uzávěru u některých typů

pozemských zbraní.

140

Hlavně děl měly asi patnáct stop v průměru a byly asi

tak stejně dlouhé od uzávěrky k ústí. Při boji mohou

popojet po kolejnici blíže k okraji lodi, a to asi o dvě

třetiny své délky, tím umožní širší rozsah a více místa na

palubě, což bylo velice důležité na této lodi, která měla

velice úzký trup.

„Co vystřelují tato děla?“ zeptal jsem se Kamlota, který

pracoval vedle mě.

„T–paprsky,“ odpověděl.

„Čím se liší od R–paprsků, které jste mi popsal, když

jste vyprávěl o ručních zbraních, které používají Thorané?“

„R–paprsek zničí jen organickou tkáň,“ odpověděl,

„zatímco T–paprsek zničí vše. Práce s tímto paprskem je

velice nebezpečná, protože ani materiál hlavně děla není

vůči nim zcela odolný a jediný důvod že může být dělo

vůbec použito vůbec je, že jeho největší síla vychází

směrem nejmenšího odporu, kterým je v tomto případě

přirozeně vývrt hlavně. Ale po čase dělo zničí samo sebe.“

„Jak střílí?“ zeptal jsem se.

Dotkl se kliky na konci uzávěru. „Otočením tohoto se

zvedne klapka, která umožní záření z prvku 93 působit na

náboj, který se skládá z prvku 97, tím se uvolní smrtelný

T–paprsek.“

„Proč teď neotočíme tuto zbraň a nestřelíme do lodi,“

navrhoval jsem, „abychom zničili Thorany a získali

svobodu?“

Ukázal na malý, nepravidelný otvor na konci kliky.

„Protože nemáme žádný klíč, který by se hodil sem,“

odpověděl.

„A kdo má ten klíč?“

141

„Důstojníci mají klíče od zbraní, kterým velí,“

odpověděl. „A v kapitánově kajutě jsou klíče ke všem

zbraním, a on má navíc univerzální klíč, kterým odemkne

kteroukoliv zbraň. Alespoň takový byl řád ve starém

vepajanském válečném loďstvu a takový je nepochybně i

dnes v tom thoranském.“

„Rád bych se zmocnil univerzálního klíče,“ řekl jsem.

„Já také,“ souhlasil, „ale to je nemožné.“

„Nic není nemožné,“ odsekl jsem.

Neodpověděl. Ani já jsem už v tomto rozhovoru

nepokračoval, ale hodně jsem o tom přemýšlel.

Jak jsem pracoval, zaznamenal jsem lehký, tichý chod

lodi a zeptal jsem se Kamlota co ji pohání. Jeho vysvětlení

bylo dlouhé a dosti technické, a tak postačí, řeknu–li, že

velmi užitečný prvek 93 (vik-ro) je i zde použit v

materiálu, který se jmenuje lor. Ten obsahuje značný

poměr prvku yor-san (105). Vliv vik-ro na yor-san má za

následek naprosté zničení loru, uvolňujíce všechnu jeho

energie. Když uvážíte, že se při tom uvolní osmnáct tisíc

milionkrát tolik energie, než by se dalo získat hořením tuny

uhlí, jistě oceníte podstatnou skutečnost tohoto zázračného

venušanského vědeckého objevu. Palivo pro celoživotní

chod lodi může být uloženo v půllitrové nádobě.

142

Jak den postupoval, všiml jsem si, že jsme se plavili

stále podél pobřeží. Poté jsme vyrazili na širé moře, kde

nebyla v dohledu žádná země. A pak po dobu několika dnů

jsem zaznamenal stejný fakt – země byla skoro vždy v

dohledu. To naznačovalo, že pevniny Venuše by měly být

mnohem větší v poměru k jejím mořím. Ale v tom bodě

jsem neměl žádnou možnost ukojit svou zvědavost, a

samozřejmě, že jsem nebral vážně žádnou z map, které mi

Danus ukazoval, protože amtorianská představa o tvaru

jejich světa vylučoval existenci jakékoli spolehlivé mapy.

Byli jsme s Kamlotem rozděleni. On byl přidělen do

služby v lodní kuchyni, která byla umístěna v přední části

hlavní paluby budovy na zádi. Já jsem se spřátelil s

Honanem, ale nepracovali jsme společně a v noci jsme byli

obvykle tak unaveni, že jsme hovořili jen málo před

usnutím na tvrdé podlaze našeho vězení. Avšak jedné noci,

mi stesk po Kamlotovi přinesl i další žalostné vzpomínky

na bezejmennou dívku ze zahrady. Zeptal jsem se Honana

kdo je to Duare.

„Ona je nadějí Vepaji,“ odpověděl, „a snad i nadějí

celého světa.“

143

9.

Armáda svobody.

Stálé styky vytvářejí určité kamarádství, dokonce i mezi

nepřáteli. Jak dny ubíhaly, nenávist a opovržení, které vůči

nám chovali námořníci (jak se alespoň zdálo v přístavu,

když jsme poprvé vstoupili na palubu lodi), byli nahrazeny

téměř přátelskou známostí. Jako kdyby zjistili, že nakonec

nejsme až tak špatní. A co se mne týče, našel jsem téměř

zalíbení v těchto jednoduchých, i když nevzdělaných

lidech. Že byli oklamáni bezohlednými vůdci, to je asi to

nejhorší co o nich mohu říci. Většina z nich byla laskavá a

velkorysá, ale jejich neznalost z nich udělala důvěřivce a

jejich emoce byly snadno vyburcovány líbivými

argumenty, které by nemohly udělat žádný dojem na

vzdělanou mysl.

144

Přirozeně, že jsem se lépe seznámil se svými

spoluvězni, než se strážemi a naše vztahy byly brzy

postaveny na přátelských základech. Všichni byli značně

ohromeni mými plavými vlasy a modrýma očima, které

vyvolávaly neustálé dotazy na můj původ. Když jsem

odpověděl pravdivě na jejich otázky, začali se hluboce

zajímat o můj příběh a každý večer po práci jsem byl

obléhán, abych vyprávěl tajuplné příběhy o velmi

vzdáleném světě, ze kterého jsem přišel. Na rozdíl od

vysoce inteligentních Vepajanů, námořníci věřili všemu co

jsem jim vyprávěl. V důsledku toho jsem se brzy stal v

jejich očích hrdinou. Byl bych pro ně bohem, kdyby měli

alespoň nějakou představu o božství.

Občas jsem se vyptával já jich a zjistil jsem, že s mnoha

dalšími nebyli vůbec spokojeni, což pro mne nebylo zas až

takové překvapení. Bývalí svobodní lidé mezi nimi, měli

již dávno přijít na skutečnost, že vyměnili svojí svobodu,

své postavení a výdělky za otroctví, které již déle není

možné skrývat za takzvanou rovností.

Mezi vězni byli tři, které jsem si obzvláště oblíbil pro

jejich charakteristické rysy. Byl to Gamfor, obrovský,

mohutný chlapík, který byl rolníkem v dávných dobách za

vlády jonga. Byl mimořádně inteligentní a třebaže se

zúčastnil revoluce, nyní ostře odsuzoval Thoristy, alespoň

mi to tajně šeptal.

Další byl Kiron, urostlý voják, hezký chlapík atletické

postavy, který sloužil v armádě jonga, ale spolu s dalšími

se v době revoluce vzbouřili. Nyní byl potrestán za

neposlušnost vůči jednomu důstojníkovi, který byl malým

vládním úředníkem před povýšením.

145

Třetí byl otrok. Jmenoval se Zog. Co on postrádal na

rozumu, to nahradil silou a dobrosrdečností. Zabil

důstojníka, který ho udeřil a proto byl transportován zpět

do Thory k soudu a popravě. Zog byl hrdý na skutečnost,

že je svobodný muž, ačkoli přiznával, že jeho nadšení bylo

narušováno skutečností, že byli svobodní všichni a

poznáním, že si svobody užil více jako otrok než nyní jak

svobodný občan.

„Tehdy,“ vysvětloval, „jsem měl jednoho pána, nyní

mám tolik pánů kolik je vládních úředníků, špionů a vojáků

a žádný z nich se o mě nestará, zatímco můj starý pán byl

vůči mě laskavý a staral se o moje blaho.“

„Chtěl bys být opravdu svobodný?“ zeptal jsem se ho,

poněvadž v mé mysli se pomalu rodil plán.

Ale k mému překvapení řekl, „ne, já bych chtěl být

raději otrok.“

„Ale chtěl by sis vybrat svého vlastního pána, že ano?“

naléhal jsem.

„Ovšem,“ odpověděl, „pokud bych našel nějakého,

který by byl vůči mě laskavý a chránil mě od Thoristů.“

„A pokud bys mohl od nich nyní utéci, rád bys to

udělal, že?“

„Samozřejmě! Ale co tím myslíš? Nemohu od nich

utéci.“

„Ne bez pomoci,“ souhlasil jsem, „ale jestli by se k tobě

připojili i další, pokusil by ses o to?“

„Proč ne? Vezou mě nazpět do Thory, aby mě tam

zabili. Nemůže být už hůře, ať udělám cokoli. Ale proč mi

dáváš všechny tyto otázky?“

146

„Pokud se nám podaří sehnat dost lidí, kteří by se k nám

připojili, nebude žádný důvod, proč bychom neměli být

volní,“ řekl jsem mu. „Až budeš osvobozen, můžeš být

svobodný muž nebo si vybrat pána podle své vůle.“

Pozorně jsem sledoval jeho reakci.

„Ty myslíš další revoluci?“ ptal se. „To nevyjde. Jiní to

už zkoušeli, ale vždy neúspěšně.“

„Žádnou revoluci,“ ujišťoval jsem ho, „jenom utéct ze

zajetí.“

„Ale jak to chceš udělat?“

„Pro několik lidí by nemělo být obtížné ukrást tuto

loď,“ navrhoval jsem. „Kázeň je zde špatná, noční hlídky

se skládají z velice málo mužů a jsou si tak jistí sami

sebou, že by byli zcela ohromeni.“

Zogovi oči se rozzářily. „Kdyby se nám to podařilo,

mnoho mužů z posádky lodi by se k nám připojilo,“ řekl.

„Málokterý z nich je šťastný, téměř všichni nenávidí své

důstojníky. Myslím si, že vězni by se k nám připojili téměř

jako jeden muž, ale musíš být opatrný na špiony, ti jsou

všude. To je to největší nebezpečí se kterým musíš počítat.

Nemůže být pochyb o tom, že mezi námi vězni je

přinejmenším jeden špion.“

„A co Gamfor,“ zeptal jsem se, „ten je v pořádku?“

„Na Gamfora se můžeš spolehnout,“ ujistil mě Zog. „On

moc nemluví, ale v jeho očích mohu vidět nenávist k nim.“

„A Kiron?“

„Správný muž!“ zvolal Zog. „On jimi pohrdá, a nijak se

s tím netají, to je důvod proč je vězněn. Není to jeho první

přestupek a povídá se, že bude popraven za velezradu.“

„Ale já jsem myslel, že on jenom odmlouval

důstojníkovi a odmítal poslušnost,“ řekl jsem.

147

„To je vlastizrada, pokud si přejí někoho zlikvidovat,“

vysvětlil Zog. „Na Kirona se můžeš spolehnout. Chceš,

abych s ním o tom promluvil?“

„Ne,“ řekl jsem mu. „Já si s ním a Gamforem raději

promluvím sám. A pokud nás špioni odhalí, o tobě se

nedozví.“

„Nic mi do toho není,“ zvolal. „Mohou mě zabít jen

jednou a je mi jedno za co to bude.“

„Nicméně, s nimi si promluvím já a když budou ochotni

se s námi spojit, pak můžeme společně přemýšlet, jak to

sdělit ostatním.“

V té době jsme společně se Zogem drhli kartáči palubu,

a teprve až v noci jsem měl možnost promluvit si s

Gamforem a Kironem. Oba dva byli tím plánem nadšeni a

vůbec si nepřipouštěli, že byla velice malá

pravděpodobnost úspěchu. Nicméně, oba mě ujistili svou

podporou. Pak jsme vyhledali Zoga a všichni čtyři jsme

začali uprostřed noci projednávat podrobnosti. Uchýlili

jsme se do vzdáleného rohu místnosti, kde jsme mohli

nerušeně, s hlavami těsně u sebe a šeptem, hovořit.

Během následujících dnů jsme přibrali několik dalších

mužů. Byl to velice ošemetný úkol, poněvadž mě všichni

ujišťovali, že je to téměř hotová věc, že mezi námi je špion.

Každý nový muž musel být šikovně vyslechnut a my jsme

rozhodli, že tuto práci bude provádět Gamfor s Kironem. Já

jsem byl vyřazen kvůli mé malé znalosti psychologie

těchto lidí. Zoga jsme zamítli, protože tato činnost

vyžadovala mnohem více inteligence než měl.

148

Gamfor upozorňoval Kirona, aby nerozšiřoval náš plán

před vězni, kteří dávali velice otevřeně najevo svou

nenávist k Thoristům. „Toto je starý trik, který dělají

všichni špioni, aby zahnali podezření ostatních a vyvolali

dojem zrádcovských myšlenek a aby je donutili k přiznání

jejich odpadlictví. Vybírají si muže, o kterých je známo, že

jsou nespokojeni a kteří jsou mrzutí a mlčenliví,“ radil.

Byl jsem poněkud znepokojen možností řídit loď v

případě, že bychom uspěli a zmocnili se jí a proto jsem o

tom hovořil s Gamforem a Kironem. Co jsem se od nich

dozvěděl bylo sice poučné, ale nijak zvlášť užitečné.

Amtoriané mají kompas podobný našemu. Podle

Kirona, ukazuje vždy směrem ke středu Amtoru – to

znamená, směrem ke středu smyšlené kruhové oblasti

pojmenované Strabol neboli Horká země. Toto tvrzení mě

ujistilo, že jsme se nacházeli na jižní polokouli planety,

střelka kompasu samozřejmě směřovala k severu, směrem

k severnímu magnetickému pólu. Nemajíce žádné slunce,

měsíc, ani hvězdy, je veškerá jejich navigace dělána

přibližným odhadem. Ale vyvinuli přístroje mimořádné

citlivosti, které naleznou zemi na velkou vzdálenost a

přesně udávající tuto vzdálenost i směr. Jiné zase měří

rychlost, vzdálenost a proud, právě tak jako hloubku,

kterou mohou změřit kdekoli v dosahu jedné míle od lodi.

149

Všechny jejich přístroje pro měření využívají

radioaktivitu jádra rozličných prvků. Paprsky Gama, pro

něž mají samozřejmě jiný název, nejsou ovlivněny ani těmi

nejsilnějšími magnetickými silami, a proto jsou ideální pro

jejich účely. Pohybují se přímo a stejnoměrnou rychlostní

až do té doby, než narazí na překážku, která je nemůže

vychýlit, ale zpozdí je a přístroj toto zpoždění zaznamená a

určí vzdálenost, ve které k tomu došlo. Zvukové přístroje

využívají stejného principu. Nástroj zaznamenává

vzdálenost od lodi, kde se paprsek setkal s odporem dna

oceánu. Vytvořením pravoúhlého trojúhelníka s touto

vzdáleností představující přeponu, lze jednoduše vypočítat

hloubku oceánu i vzdálenost od lodi ve které je tato

hodnota naměřena, proto mají trojúhelník, kde je známa

jedna jeho strana a všechny tři úhly.

Vzhledem k jejich neobyčejně chybným mapám, byla

přesnost měření těchto přístrojů citelně snížena, bez ohledu

na to, jakým směrem se pohybovali, pokud to nebylo

přesně na sever. Když postupují v přímém směru, vždy se

přibližují antarktické oblasti. Mohou vědět, že země je před

nimi a znají i její vzdálenost, ale nikdy si nejsou jisti, jaká

je to země, kromě případu, že cesta je krátká a známá pro

navigátora. Proto plují tak, aby měli pokud možno pevninu

v dohledu. Následkem toho se i krátká cesta může velice

prodloužit. A také rozsah amtorianských námořních

průzkumů byl velmi omezen. A to natolik, že si troufám

odhadnout, že jsou v jižním mírném pásmu obrovské

oblasti, které nikdy nebyly objeveny ani Vepajany ani

Thoristy, zatímco o existenci severní polokoule nemají ani

tušení. Na mapách, které mi Danus ukazoval, byly velké

prázdné oblasti, označené slovem joram, oceán.

150

Nicméně, přesto všechno (a možná právě kvůli tomu),

jsem je přesvědčil, že by se nám mohlo podařit navigovat

loď stejně tak uspokojivě, jako jejím současným

důstojníkům a s tím Kiron souhlasil.

„Přinejmenším víme, kterým směrem leží Thora,“

argumentoval, „a tak jediné co musíme udělat je, vydat se

opačným směrem.“

Jak naše plány dozrávaly, proveditelnost útoku se jevila

stále více jistá. Přibrali jsme dalších dvacet vězňů, pět z

nich byli Vepajané. Tuto malou skupinku jsme řídili

tajnými příkazy s hesly, která byla denně měněna, znaky a

stisky rukou. To poslední mi připomínalo náš spolek na

universitě. Zvolili jsme si jméno – Armáda svobody. Já

jsem byl vookor, čili kapitán. Gamfor, Kiron, Zog a Honan

byli moji přední důstojníci, přesto jsem jim připomněl, že

Kamlot bude zástupcem velitele, pokud se nám podaří

získat loď.

Plán akce byl podrobně promyšlen, každý muž přesně

věděl, jaký byl jeho úkol. Jedni museli odzbrojit hlídky,

jiní museli jít do kajut důstojníků a zajistit jejich zbraně a

klíče. Pak bychom nechali nastoupit posádku a nabídli jim

možnost připojit se k nám, a kdo by nechtěl… tady jsem

narazil na problém. Celá Armáda svobody, jako jeden muž,

chtěla zničit všechny ty, kteří se k nám nepřipojí a opravdu

se zdálo, že není žádná jiná možnost, ale já jsem pořád

doufal, že naleznu lidštější způsob, jak s nimi naložit.

151

Mezi vězni byl jeden muž, kterého jsme všichni

podezřívali. To že měl zlou tvář nebylo jedinou příčinou

našeho podezření – on velice nahlas a veřejně odsuzoval

Thorismus. Pozorně jsme ho sledovali, vyhýbali jsme se

mu jak jen jsme mohli a každý člen skupiny byl varován,

aby byl opatrný v rozhovorech s ním. Gamforovi byl tento

chlapík, který se jmenoval Anoos, hned od začátku velice

podezřelý. Neustále vyhledával různé členy naší skupiny a

navazoval s nimi rozhovor, který byl vždy o Thorismu a o

jeho nenávisti k němu. Stále se každého vyptával na ostatní

a vždy naznačoval, že podezřívá určitého člověka ze

špionáže. Samozřejmě, že jsme museli očekávat něco

podobného a měli jsme se před ním na pozoru. Ten muž

nás mohl podezřívat jak jen mu bylo libo, ale pokud neměl

proti nám žádný důkaz, nevěděl jsem, jak by nám mohl

uškodit.

Jednoho dne za mnou přišel Kiron, očividně potlačoval

vzrušení. Bylo to ke konci dne a právě se vydávala večeře

– sušená ryba a tmavý chléb zhotovený z hrubé mouky.

„Mám novinky, Carsone,“ zašeptal.

„Pojďme se najíst do rohu místnosti,“ navrhl jsem a

odcházeli jsme společně pryč. Smáli jsme se a normálním

hlasem jsme mluvili o událostech uplynulého dne. Jakmile

jsme se usadili na podlaze v rohu a začali jíst naše mizerné

jídlo, připojil se k nám Zog.

„Posaď se blíž, Zogu,“ nařídil Kiron, „musím vám říct

něco, co nesmí slyšet nikdo, kromě Armády svobody.“

Neřekl Armáda svobody, ale „kung, kung, kung,“ což je

amtorianská zkratka z počátečních písmen. Kung je název

amtorianského znaku, kterého představuje „k“ v našem

jazyce. Když jsem poprvé přeložil tuto zkratku, přinutilo

152

mě to k úsměvu. Podobala se zkratce názvu jedné tajné

organizace ve Spojených státech amerických1.

„Zatímco budu mluvit,“ nabádal nás Kiron, „musíte se

často smát, jako kdybych vám vyprávěl humorný příběh,

potom nás možná, nikdo nebude podezřívat z něčeho

nekalého.

Dnes jsem pracoval v lodní zbrojnici, čistil jsem

pistole,“ začal. „Voják, který mě střežil je jeden můj starý

přítel, sloužili jsme společně v armádě jonga. On je jako

můj bratr. Jeden pro druhého bychom zemřeli. Mluvili

jsme o starých časech pod vládou jonga a porovnávali jsme

ty dny s těmi dnešními, zejména jsme porovnávali

důstojníky starého režimu s těmi současnými. Stejně jako

já a jako každý válečný veterán, také on nenávidí své

důstojníky, takto příjemně jsme společně strávili čas.

Nakonec mi zčistajasna řekl: Slyšel jsem o spiknutí mezi

vězni, nevíš o tom něco?

Málem se mi podlomily nohy, ale nedal jsem na sobě

nic znát. Ty tam jsou časy, kdy jeden nemůže věřit ani

svému bratru. Co jste slyšel? zeptal jsem se.

Zaslechl jsem, jak jeden z důstojníků mluvím s jiným,

řekl mi. Povídal, že muž jménem Anoos ohlásil věc

kapitánovi a že kapitán nařídil Anoosovi, aby získal jména

všech vězňů, kteří jsou zapojeni do tohoto spiknutí a aby

zjistil jejich plány, pokud je to možné.

A co řekl Anoos? zeptal ;se svého přítele.

Řekl, že pokud by mu kapitán dal láhev vína, věří, že by

mohl opít jednoho ze spiklenců a něco z něj vytáhnout. Tak

mu kapitán dal láhev vína. To se stalo dnes.

1 Ku Klux Klan

153

Můj přítel se na mě zblízka zahleděl a pak řekl: Kirone,

jsme si víc než bratři a jestli ti mohu pomoci, pomohu,

stačí jenom říct.

Věděl jsem to a věděl jsem také, jak blízko prozrazení

jsme již byli, proto jsem se rozhodl důvěřovat mu a získat

jeho pomoc. Tak jsem mu o všem řekl. Doufám, že nemáte

pocit, že jsem udělal chybu, Carsone.“

„V žádném případě,“ ujistil jsem ho. „Museli jsme říci o

našich plánech také jiným lidem, které dobře neznáme a

kterým důvěřujeme méně než důvěřujeme svým přátelům.

A co na to řekl, když jste mu vše pověděl?“

„Řekl, že by nám pomohl a pak až udeříme, že se k nám

připojí. Také slíbil, že mnoho ostatních vojáků by udělalo

to samé. Ale to nejdůležitější co udělal bylo, že mi dal

klíče k zbrojnici.“

„Výborně!“ zvolal jsem. „Teď už neexistuje žádný

důvod proč bychom měli otálet.“

„Tedy dnes večer?“ ptal se Zog netrpělivě.

„Dnes večer!“ odpověděl jsem. „Vyřiď to Gamforovi a

Honanovi a pak ostatním Vojákům svobody.“

Všichni jsme se srdečně smáli, jako kdyby někdo z nás

řekl nejvtipnější historku. Potom Kiron se Zogem odešli

seznámit Gamfora a Honana s naším plánem.

Ale na Venuši, stejně jako na Zemi, i ty nejlépe

vymyšlené plány nikdy nefungují tak jak si autoři

představovali. Každou noc, od té doby, co jsme opustili

přístav Vepaji, byl v našem vězení otvor v palubě vždy

otevřen kvůli větrání a střežil ho pouze jediný člen hlídky,

aby nikdo z nás nemohl vyjít na palubu. Ale dnes večer byl

otvor zavřený.

154

„No tohle,“ zabručel Kiron, „to je určitě Anoosova

práce.“

„Budeme muset zaútočit až ve dne,“ šeptal jsem, „ale

my už nestihneme zrušit akci na dnešní noc. Tady dole je

taková tma, že by nás mohl zaslechnout někdo mimo naší

skupinu, pokud bychom se o to pokusili.“

„Tak tedy zítra,“ řekl Kiron.

Té noci jsem nemohl usnout, mé myšlenky se topily v

obavě o celý náš plán. Nyní už bylo zcela zřejmé, že

kapitán má podezření. A tak, zatímco nemohl vědět nic o

detailech naší akce, kterou jsme zamýšleli provést, věděl,

že něco visí ve vzduchu a proto neponechal nic náhodě.

Během noci, jak jsem tak ležel a plánoval zítřejší akci,

zaslechl jsem někoho, jak se krade kolem místnosti a tu a

tam nějaký šepot. Byl jsem překvapen a pokoušel jsem se

uhádnout co se asi děje. Vzpomněl jsem si na láhev vína,

kterou měl Anoos dostat a pak mě napadlo, že by to mohl

být on, shánějíce společnost, ale hlasy byly příliš tlumené,

aby mohly potvrdit mou domněnku. Nakonec jsem zaslechl

tlumený výkřik a hluky, které zněly jako krátká rvačka a

pak nastalo opět hluboké ticho.

„Někdo měl špatný sen,“ pomyslel jsem si a usnul jsem.

Nastalo ráno a poklop byl otevřen. Do našeho ponurého

vězení vstoupilo světlo. Jeden z námořníků spustil koš,

který obsahoval jídlo pro naši ubohou snídani. Seskupili

jsme se kolem, každý si vzal svůj díl a odešel, aby ho

snědl. Když vtom se z opačné strany místnosti ozval

výkřik.

„Podívejte se co je to tady!“ křičel muž. „Anoos byl

zavražděn!“

155

10.

Vzpoura.

Ano, Anoos byl zavražděn a v podpalubí nastal velký

nářek a křik, zdálo se mi, že byl mnohem větší, než by

měla vyvolat smrt obyčejného vězně. Důstojníci a vojáci se

v našem vězení jen hemžili. Našli Anoose jak leží na

zádech a vedle se válela láhev vína. Na krku měl tmavou

skvrnu, jak ho silné prsty drtily. Anoos byl uškrcen.

Zanedlouho nás vyhnali na palubu, kde nás na příkaz

kapitána prohledávali a pátrali po zbraních, pak nás

odváděli k vyšetřování. Kapitán byl rozzlobený a rozčílený

a myslím, že byl i poněkud vystrašený. Jednoho po druhém

se vyptával. Když byla řada na mě, neřekl jsem mu nic o

tom, co jsem zaslechl během noci. Řekl jsem mu, že jsem

celou noc spal na opačné straně místnosti, než bylo

objeveno Anoosovo tělo.

„Znali jste se s mrtvým?“ ptal se.

„Ne více, než s jakýkoli z ostatních vězňů,“ odpověděl

jsem.

„Ale s některými se znáte velmi dobře,“ řekl velice

jízlivě. „Už jste s ním někdy mluvil?“

„Ano, několikrát jsem s ním promluvil.“

„A o čem?“ dotazoval se dále kapitán.

156

„Hlavně o jeho nenávisti proti Thoristům.“

„Ale on byl Thorista,“ zvolal kapitán.

Věděl jsem, že se pokoušel odhalit, jestli mám nějaké

podezření ohledně současného života Anoose, ale nebyl

natolik chytrý, aby uspěl.

„Z jeho rozhovoru jsem o tom neměl ani potuchy,“

odpověděl jsem. „Kdyby byl Thorista, muset být zrádcem

své země, protože neustále usiloval o to, aby mě získal ke

svému plánu zmocnit se lodi a pobít všechny její

důstojníky. Myslím si, že se o to pokusil i u dalších.“

Mluvil jsem dost hlasitě, aby to slyšeli také ostatní, chtěl

jsem, aby si Armáda svobody ode mě vzala příklad. Pokud

by několik z nás vyprávělo stejnou historku, mohli bychom

přesvědčit důstojníky, že Anoosovo vyprávění bylo

spiknutí vymyšlené jeho vlastní hlavou a vytvořené jeho

vlastním úsilím v pokusu, aby sklidil uznání a odměnu od

svých nadřízených. Lest, která není nikterak cizí morálce

špionů.

„A měl úspěch v přesvědčování některého z vězňů, aby

se k němu připojil?“ zeptal se kapitán.

„Myslím, že ne. Všichni se mu vysmívali.“

„Máte nějaké podezření, kdo ho mohl zavraždit?“

„Pravděpodobně nějaký vlastenec, který neschvaloval

jeho zradu,“ nenuceně jsem lhal.

Pokládal i ostatním podobné otázky a já jsem byl

potěšen zjištěním, že téměř všichni z Armády svobody

popisovali Anoose jako zrádce, jehož vlastizrádné návrhy

tvrdě odmítli. Zog řekl, že ještě nikdy nemluvil s mužem,

který tolik sdílel jeho názory, to byla pravda.

157

Když kapitán dokončil své vyšetřování, byl dále od

pravdy, než když výslech zahájil. Byl jsem si jist, že nabyl

přesvědčení, že na Anoosových historkách, které mu

navykládal, nebylo ani trochu pravdy.

Velice jsem se obával, když nás prohledávali, že

naleznou u Kirona klíče ke zbrojnici. Ale nenašli. Později

mi řekl, že je ukryl ve svých vlasech, noc předtím, z obavy

právě z takovéhoto možnému výsledku, který se vyskytl.

– – –

Amtorianský den trvá 26 hodin, 56 minuty a 4 sekundy

pozemského času, který Amtoriané rozdělují na dvacet

stejných částí nazvaných te. Kvůli srozumitelnosti je

převedu na nejbližší pozemskou hodnotu, což je hodina,

přestože obsahuje 80,895 pozemských minut. Na lodi jsou

celé hodiny oznamovány trubačem a každá hodina má

odlišnou melodii. První hodina dne, nebo-li jedna hodina,

odpovídá průměrné hodině východu slunce. V tomto čase

jsou vězni probuzeni a je jim rozděleno jídlo. O čtyřicet

minut později začínají vykonávat svou práci, která

pokračuje až do desáté hodiny s krátkými přestávkami na

jídlo během dne. Občas máme povoleno opustit práci v

devět, či dokonce v osm hodin, podle nálady našich pánů.

158

Dnešního dne se Armáda svobody začala shromažďovat

během polední přestávky. Má mysl byla definitivně

rozhodnuta o okamžité akci. Rozhlásil jsem, že bychom

měli zaútočit během odpoledne. Právě teď trubač

oznamoval sedmou hodinu. Ti z nás, kteří pracovali na

zádi, blízko zbrojnice, měli s Kironem vniknout dovnitř a

odemknout ji v případě že bude zamčená. Ostatní měli

zaútočit na vojáky, kteří jim stáli nejblíže, s čímkoli, co

mohli použít jako zbraně, nebo i holýma rukama, pokud by

žádné zbraně neměli a vzít jim jejich pistole a meče. Pět z

nás bylo odpovědno za důstojníky. Polovina z nás měla

stále křičet náš válečný pokřik „Za svobodu“ a druhá

polovina měla nařízeno přemluvit zbývající vězně a

vojáky, aby se k nám připojili.

Byl to bláznivý plán, ve kterém jen zoufalý člověk mohl

naleznout naději.

Sedmá hodina byla vybrána, protože v té době se téměř

všichni důstojnících scházeli v důstojnické jídelně, kde byli

denně obsluhováni lehkým jídlem a vínem. Raději bychom

uskutečnili náš plán v noci, ale obávali jsme se, že bude

pokračovat zamykání poklopu našeho vězení a naše

zkušenost s Anoosem nás poučila, že můžeme očekávat, že

celý náš plán může být kdykoli prozrazen jiným špionem.

Proto jsme se neodvážili čekat.

159

Musím se přiznat k pocitu narůstajícího vzrušení, jak se

naše hodina přibližovala. Čas od času jsem pohlédl na

ostatní členy naší malé skupiny. Myslel jsem si, že si

povšimnu náznaku nervozity v některých z nich, ale oni

pracovali tak klidně, jako kdyby se nic neobvyklého

nemělo stát. Zog byl jedním z nich. Pracoval blízko mě.

Nikdy se ani nepodíval k věžové palubě, ze které by za

chvíli měl trubač ohlásit osudný okamžik, zatímco já jsem

sotva udržel své oči, aby se tam nedívaly. Nikdo neměl ani

ponětí, že Zog měl v plánu zaútočit na vojáka stojícího

blízko něj, ani že předešlé noci zavraždil muže. Broukal si

nějakou melodii, když zrovna leštil hlaveň velkého kanónu

na němž pracoval.

Gamfor a chválabohu také Kiron, pracovali na zádi a

drhli tam palubu. Viděl jsem, jak Kiron drhnul palubu stále

blíž a blíž ke dveřím zbrojnice. Jak se přibližoval

rozhodující okamžik, přál jsem si, aby byl co nejblíže!

Právě Kiron mohl udělat velice mnoho pro zajištění

úspěchu naší akce a to ani nevěděl, že jsme o této akci

jednali a že jsme se rozhodli ji spustit.

Když jsem se ohlédl, setkal jsem se se Zogovým

upřeným pohledem. Slavnostně na mě mrkl levým okem.

Pak mi dal znamení, že je připraven. Byla to sice

maličkost, ale dodalo mi to nové síly. Z nějakého důvodu,

jsem se poslední půlhodinu cítil velmi osamělým.

160

Naše hodina se blížila. Pomalu jsem se přibližoval k

mému strážci, až jsem stanul zády k němu a rovnou u něj.

Přesně jsem věděl co udělám a byl jsem si jist, že budu

úspěšný. Ani nesnil o tom co se stane za minutu, nebo

možná za několik sekund, že bude ležet v bezvědomí na

zemi, nebo že muž kterého střežil bude mít jeho meč, jeho

dýku a jeho pistoli, jakmile poslední nota sedmé hodiny

odplave klidně pryč přes tiché vody tohoto amtorianského

moře.

Nyní jsem stál zády k palubní budově. Nemohl jsem

vidět trubače, když vyšel z věže ohlašovat hodinu, ale

věděl jsem, že to nemůže trvat již dlouho, než vystoupí na

věžovou palubu. A když zazněl první tón, tak jsem se

vylekal, jako kdybych tento zvuk neočekával. Myslím, že

to byla reakce po dlouhém období nervového napětí.

Nicméně moje nervozita byla čistě duševní a

neovlivnila mé fyzické reakce, které jsem v tomto

okamžiku potřeboval nejvíce. Když první tón zlehka dolehl

k mým uším, otočil jsem se na patě a máchnul svojí pravicí

do brady mého bezstarostného strážce. Byl to jeden z těch

úderů, který je často popisován jako uspávačka a vykonal

své. Chlapík klesnul v kolenou. A když jsem se sklonil,

abych mu sebral zbraně, na palubě propuklo peklo. Bylo

slyšet křik sténání a nadávky, a především pokřik Armády

svobody – moje skupina udeřila a udeřila tvrdě.

161

Teprve nyní jsem poprvé uslyšel zvláštní stakatové

syčení amtorianských střelných zbraní. Slyšeli jste někdy

rentgen v činnosti? Toto bylo stejné, jen poněkud hlasitější

a hrozivější. Vytrhl jsem meč a pistoli z pochvy mého

padlé stráže, nemajíce času na odstranění jeho opasku.

Nyní se přede mnou odehrávala scéna na kterou jsem tak

dlouho čekal. Spatřil jsem jak silný Zog vykroutil zbraně z

rukou vojáka, a pak zvedl muže nad hlavou a hodil ho přes

palubu. Zog neměl očividně čas na to, aby obracel strážce

na naši víru.

U dveří zbrojnice byla sváděna bitva. Naši muži se

snažili vniknout dovnitř, ale vojáci na ně stříleli. Rozběhl

jsem se tím směrem. Najednou se přede mnou objevil

voják a já jsem uslyšel syčení smrtících paprsků, kterých

museli projít blízko mě, jak se mě pokoušel zastavit. Buď

byl nervózní nebo moc špatný střelec, že mě netrefil.

Namířil jsem na

něj svou vlastní

zbraň a stiskl

páčku. Muž klesl

na palubu s dírou

v hrudi, a já jsem

se opět rozběhl.

162

U dveří zbrojnice bojovali muž proti muži s meči,

dýkami i holýma rukama. Teď už byli muži z obou stran

tak promícháni, že si nikdo netroufal použít střelnou zbraň

z obavy, aby nezranil svého druha. Vrhl jsem se do této

rvačky. Zastrčil jsem pistoli za bederní pás a zabořil svůj

meč do velkého surovce, který se právě chystal podříznout

Honana. Pak jsem popadl za vlasy dalšího a odvlekl jsem

ho od dveří. Křičel jsem na Honana, aby to s ním skončil –

zabralo by to příliš mnoho času, vrazit do něj meč a opět

ho vytáhnout a já jsem se chtěl rychle dostat do zbrojnice z

Kironovy strany a pomoci mu.

Stále jsem slyšel své lidi jak křičí: „Za svobodu!“ nebo

přesvědčují vojáky, aby se k nám připojili – jak jsem si

stačil všimnout, všichni vězni se už připojili. Nyní mi stál v

cestě další voják. Byl ke mě zády a já jsem se právě chystal

ho chytit a odhodit zpět od Honana a ostatních, kteří

bojovali na jeho straně. Když vtom jsem spatřil, jak vrazil

svojí dýku do srdce vojáka, který bojoval před ním a slyšel

jsem ho křičet, „Za svobodu!“. Tedy alespoň jednoho

vojáka jsme získali na svou stranu. Tehdy jsem to ještě

nevěděl, ale tou dobou už s námi bylo více takových

vojáků.

Když jsem se nakonec dostal do zbrojnice, nalezl jsem

tam Kirona vydávajícího zbraně tak rychle, jak jen mohl.

Mnoho vzbouřenců prolezlo okny zbrojnice aby získali

zbraně a každému z nich přidal Kiron ještě několik mečů a

pistolí, aby je tito lidé rozdali mužům na palubě.

163

Jelikož všichni byli právě zde, shromáždil jsem hrst lidí

a vydali jsme se po palubním schodišti k horní palubě, ze

které stříleli důstojníci po vzbouřencích a také po svých

vlastních lidech. Byl to právě tento krutý a hloupý čin,

který přesvědčil mnoho vojáků, aby se přidali na naši

stranu. Prvního muže, kterého jsem spatřil, když jsem

skočil na horní palubu, byl Kamlot. Měl v jedné ruce meč a

ve druhé pistoli a rychle střílel na skupinu důstojníků, kteří

se pokoušeli dosáhnout hlavní paluby a tam převzít velení

nad svými věrnými vojáky.

Dovedete si představit, jak mé srdce zaplesalo, když

jsem opět spatřil svého přítele. Když jsem k němu doběhl a

začal střílet po důstojnících, objevil se i jemu na rtech

úsměv radosti.

Tři z pěti důstojníků padli a zbývající dva se otočili a

prchali po schůdkách k nejvyšší palubě. Za námi bylo asi

dvacet vzbouřenců horlivých dosáhnout paluby, na které

teď všichni zbývající důstojníci hledali útočiště. Uviděl

jsem další skupinu vzbouřenců běžící po schůdkách z

hlavní paluby, aby se připojili ke svým. Kamlot a já jsem

chtěli vystoupat na další palubě, ale u schůdků se kolem

nás prohnal křičící dav vzbouřenců a vrhl se na důstojníky.

Muži byli naprosto nekontrolovatelní. Mezi nimi bylo

jen několik málo členů původní malé skupinky Armády

svobody, většina z nich neměla žádného vůdce a

výsledkem bylo, že každý muž bojoval sám za sebe. Chtěl

jsem důstojníky zachránit a byl jsem odhodlán to udělat,

ale byl jsem úplně bezmocný. Už se nedalo odvrátit

krvavému masakru, který následoval, ani následným

ztrátám na životech.

164

Důstojníci, bojující za své životy zády ke zdi, pobili

mnoho vzbouřenců, ale posléze podlehli přesile. Každý z

prostých vojáků a námořníků vypadal, že má mimořádnou

chuť vyrovnat se s každým důstojníkem osobně a zároveň

se všemi naráz a tak zde nyní zuřilo šílené běsnění, když

znovu a znovu zdolávali poslední zbytky moci na oválné

věži horní paluby.

Každý důstojník který padl, buď zabit nebo zraněn, byl

svržen přes zábradlí na dolní palubu můstku, kde další

ochotné ruce hodili tělo dolů na hlavní palubu ze které je

postupně házeli do moře. A nakonec vzbouřenci vstoupili

do věže, odkud vyvlekli ostatní důstojníky, které na horní

palubě zmasakrovali a pak je řvoucí dav hodil dolů.

Kapitán byl vyvlečen jako poslední. Našli ho, jak se

schovává v kuchyňském příborníku ve své kajutě. Při

pohledu na něj nastal takový řev nenávisti a vzteku, že

bych už takový znovu slyšet nechtěl. Kamlot a já jsme stáli

opodál, jako bezmocní svědci tohoto masakru nenávisti.

Viděli jsme je doslova trhat kapitánovo tělo na kusy a házet

je do moře.

Smrtí kapitána bitva skončila, loď byla naše. Můj plán

uspěl, ale náhle jsem si uvědomil, jak hroznou sílu jsem

vytvořil, kterou ale musím ovládnout.

Dotkl jsem se Kamlotova ramene. „Pojď za mnou,“ řekl

jsem mu a vydali jsme se na hlavní palubu.

„Kdo to všechno začal?“ ptal se Kamlot když jsme se

prodírali mezi nadšenými vzbouřenci.

„Vzpoura byla můj plán, ale ne tenhle masakr,“

odpověděl jsem. „Nyní se musíme pokusit obnovit pořádek

a zabránit chaosu.“

„Jestli budeme moci,“ podotkl nevěřícně.

165

Jak jsme se prodírali směrem k hlavní palubě,

soustřeďoval jsem kolem sebe tolik mužů z Armády

svobody, kolik jsem mohl a když jsem nakonec dosáhl cíle,

shromáždil jsem většinu z nich. Mezi vzbouřenci jsem

spatřil trubače, který nevědomě vydal povel k útoku.

Nařídil jsem mu, aby zatroubil nástup všech mužů na

palubě. Jestli budou tóny trubky vyslyšeny, to jsem

nevěděl. Ale návyk disciplíny mezi vycvičenými muži byl

tak silný, že ti se začali okamžitě po zaznění prvních tonů

scházet ze všech částí lodi na palubě.

Vystoupil jsem na jedno z děl a obklopen svou věrnou

skupinou jsem oznámil že Armáda svobody převzala vládu

nad lodí a ten kdo nás chce doprovázet musí se podrobit

vookoru skupiny. Ostatní budou vysazeni na břeh.

„A kdo je vookor?“ ptal se voják, ve kterém jsem

poznal jednoho z těch, kteří byli nejvíce krutí při útoku na

důstojníky.

„Já jsem vookor,“ odpověděl jsem.

„Vookor by měl být jeden z nás,“ zavrčel.

„Carson naplánoval vzpouru a dovedl ji k vítězství,“

volal Kiron. „Carson je vookor.“

Z hrdel všech mužů mé původní skupiny a ze stovky

dalších znělo souhlasné volání, ale bylo zde mnoho těch,

kteří mlčeli nebo mluvili tlumeným hlasem k těm, kteří jim

stáli nejblíže. Mezi těmito muži byl také Kodj, voják který

měl námitky proti mému velení a já jsem viděl jak se

kolem něj začíná shromažďovat skupina stejně

smýšlejících.

166

„Je nutné,“ řekl jsem, „aby se všichni lidé vrátili ihned

ke svým povinnostem, protože loď musí být řízena, bez

ohledu na to kdo velí. Jestli jsou jakékoliv dotazy o velení,

tyto můžeme vyřídit později. Zatím jsem velitelem já a

Kamlot, Gamfor, Kiron, Zog a Honan jsou moji zástupci.

My budeme nyní důstojníci lodi. Všechny zbraně musí být

ihned vráceny Kironovi do zbrojnice, kromě těch, které

budou mít muži určení pro strážní službu.“

„Nikdo se neopováží mě odzbrojit,“ protestoval Kodj.

„Já mám stejné právo nosit zbraň, jako kdokoliv jiný. My

všichni jsme nyní svobodní lidé. Nebudu od nikoho

přijímat rozkazy.“

Zog, který se k němu přiblížil, zatímco muž mluvil, ho

chytil pod krkem jednou ze svých obrovských rukou a

druhou strhl opasek z jeho boku. „Budeš poslouchat

příkazy nového vookora, nebo půjdeš přes palubu,“

zabručel, když ho pustil a předával jeho zbraně Kironovi.

Chvilku bylo ticho, a situace vypadala zle. Pak se někdo

zasmál a zvolal: „Nikdo se neopováží mě odzbrojit,“

napodobujíce Kodjův hlas. To vyvolalo všeobecný smích a

já jsem věděl, že prozatím nebezpečí pominulo. Kiron cítil,

že nastal ten správný čas a přikázal mužům, aby šli ke

zbrojnici a tam odevzdali své zbraně. Ostatní muži z

původní skupiny jim šli příkladem.

167

Uběhla hodina, než byl znovu obnoven běžný provoz

lodi. Kamlot, Gamfor a já jsme se usídlili v navigační

kabině ve věži. Naše druhá nepřátelská loď byla těsně před

obzorem a my jsme se radili o způsobu, jak bychom se jí

bez krveprolití zmocnili a zachránili Duare a ostatní

Vepajany zbavené svobody na její palubě. Tento nápad se

zrodil v mé mysli ještě dříve, než jsme se chystali zmocnit

naší lodi. A nyní to byla první věc se kterou Kamlot přišel,

potom co jsme uklidnili posádku a obnovili pořádek, ale

Gamfor upřímně pochyboval o proveditelnosti tohoto

záměru.

„Muži se nebudou starat o prospěch Vepajanů,“

připomenul nám, „a mohou odmítnout akci ohrožující

jejich životy a znovu nalezenou svobodu v riskantním

podniku, který jim vůbec nic nepřinese.“

„A osobně, co si o tom myslíte?“ zeptal jsem se ho.

„Já jsem pod vaším velením,“ odpověděl, „a udělám vše

co nařídíte, ale já jsem jen jeden, máte ještě dvě stě lidí,

jejichž touhy musíte vzít na vědomí.“

„Musím se radit jen s mými důstojníky,“ odpověděl

jsem, „ostatním, budu pouze předávat příkazy.“

„Ten je jediná cesta,“ řekl Kamlot s ulehčením.

„Oznamte ostatním důstojníkům, že při rozbřesku

zaútočíme na Sovong,“ nařídil jsem jim.

„Ale my se neodvážíme na ní vystřelit,“ namítal

Kamlot, „abychom neohrozili život Duare.“

168

„Já ji zamýšlím obsadit,“ odpověděl jsem, „v čase, kdy

nebude na palubě nikdo, kromě stráže. Naše lodě se již

dvakrát přiblížili na klidném moři a tak naše přiblížení

nevzbudí žádné podezření. Přepadová skupina bude mít asi

stovku mužů, kteří budou ukryti, než se přiblížíme natolik,

aby mohli přeskočit na druhou palubu. Brzy zrána bývá

moře obvykle klidné. Když nebude klidné zítra, odložíme

útok na další ráno.

„Vydejte přísné rozkazy, že nesmí dojít k žádnému

zabíjení. Nesmí být zabit nikdo, kdo nebude klást odpor.

Přeložíme ze Sovonga na Sofal všechny zbraně a

převážnou část jejích zásob, stejně tak jako Vepajanské

vězně.“

„A co zamýšlíte učinit potom?“ ptal se Gamfor.

„To se uvidí potom,“ odpověděl jsem, „ale nejdříve

bych chtěl zjistit náladu lidí na palubě Sofalu. Vy a Kamlot

obeznámíte ostatní důstojníky s mým plánem natolik, jako

bych jim to vysvětloval já sám, pak shromáždíte

zakládající členy Armády svobody a vysvětlíte jim mé

záměry. Až budete hotovi, vysvětlíte jim, jak mají rozšířit

informace mezi zbytkem posádky a nahlásí vám jména

všech, kteří nebudou s tímto plánem souhlasit. Tyto muže

zanecháme na palubě Sovongu s ostatními, kteří si to

budou přát. V jedenáct hodin nastoupí všichni muži na

hlavní palubě. Zde jim vysvětlím své plány podrobně.“

169

Poté Kamlot s Gamforem odešli, aby předali mé

rozkazy a já jsem se vrátil do navigační kabiny. Sofal se

pohyboval zvýšenou rychlostí vpřed. Pomalu jsme

doháněli Sovong, ačkoli ne tak rychle, aby se to mohlo

označit za pronásledování. Byl jsem si jist, že na Sovongu

nevěděli nic o tom, co se stalo na její sesterské lodi,

poněvadž Amtoriané neznají bezdrátovou komunikaci a

důstojníci ze Sofalu neměli čas, aby předali signál jejich

kolegům na palubě Sovongu, protože vzpoura vypukla

rychle a stejně tak rychle byla ukončena.

Jak se blížila jedenáctá hodina, pozoroval jsem tvořící

se malé skupinky lidí shromažďující se na různých místech

lodi, zjevně diskutující o informacích, kterou mezi nimi

rozšířila Armáda svobody. Jedna skupina, větší než ostatní,

byla vehementně přemlouvána řečníkem, ve kterém jsem

poznal Kodje. Bylo zřejmé již od začátku, že s tímto

chlápkem budou potíže. Jenom jak velký vliv měl, jsem

nevěděl. Ale cítil jsem, že ať už je jak chce velký, bude

využívaný proti mě. Doufal jsem, že se ho zbavíme, když

ho zanecháme na Sovongu.

Lidé se shromáždili celkem rychle, když trubač ohlásil

jedenáctou hodinu a já jsem sešel dolů po lodním schodišti,

abych k nim promluvil. Zastavil jsem se nad nimi, na

jednom z dolních schodů tak, abych je mohl přehlédnout a

abych byl všemi viděn. Většina z nich mlčela a zdála se

pozorná. Byla tu jen jedna malá skupina, která mručela a

šeptala – uprostřed byl Kodj.

170

„Při rozbřesku vstoupíme na palubu Sovongu a

zmocníme se ho,“ začal jsem. „Obdržíte příkazy od vašich

nadřízených důstojníků. Chci zdůraznit především jedno,

nebude žádné zbytečné zabíjení. Po převzetí lodi

přemístíme do Sofalu tolik zásob, zbraní a vězňů, kolik si

budeme přát vzít s sebou. V této době se také přemístí ze

Sofalu na Sovong všichni, kteří nebudou chtít zůstat na této

lodi pod mým velením, právě tak jako ti, které nebudu chtít

já,“ a jak jsem to dořekl, podíval jsem se přímo na Kodje a

na hlouček, který ho obklopoval.

„Objasním vám, co plánuji do budoucna, proto, aby se

každý z vás mohl do svítání rozhodnout, jestli se chce stát

členem mé skupiny. A od těch, kteří zůstanou, bude

vyžadováno, aby plnili rozkazy, ale také budou mít podíly

na zisku z plavby, bude-li nějaký. Cíle výpravy jsou dva:

Přepadat lodě Thoristů a loupit jejich zboží a zkoumat

neznámé části Amtoru, poté co vrátíme vepajanské vězně

do jejich zemí.

Bude to vzrušující a dobrodružné, ale také nebezpečné,

příliš nebezpečné. A já nechci mít kolem sebe žádné

zbabělce, ani kohokoli, kdo by činil problémy. Nějaké

zisky by měly být, protože jsem si jist, že bohatě naložené

lodě Thoristů neustále křižují známé moře Amtoru a já

jsem informován o tom, že můžeme vždy najít odbyt pro

zboží, které padne do našich rukou ve válce. Armáda

svobody bude bojovat s útiskem a tyranií Thorismu.

Nyní se vraťte do vašich kajut a při rozbřesku buďte

připraveni podat dobré zdůvodnění sami sobě.“

171

11.

Duare.

Té noci jsem spal málo. Moji důstojníci ke mně neustále

přicházeli s novými zprávami, ze kterých jsem zjistil to, co

pro mě bylo v té době nejdůležitější, nálada posádky.

Nikdo neměl chuť se přidat k Sovongovi, ale byly zde

rozdílné názory, pokud se týkalo další činnosti. Několik z

nich chtělo přistát v Thoranské zemi, aby se mohli vrátit do

svých domovů, většina však byla nadšena přepadáváním

obchodních lodí. Představa bádání v neznámých vodách

Amtoru naplnila většinu z nich strachem. Někteří neměli

chuť k přepravě Vepajanských vězňů do jejich vlastní

země a byla zde aktivní a mimořádně hlasitá menšina, která

trvala na tom, aby velení lodi bylo předáno do rukou

Thoranů. Tušil jsem, že v tom má určitě ruce Kodj,

dokonce předtím, než mi řekli, že návrh měl přijít z frakce,

kterou vytvořili jeho následovníci.

„Ale je zde ještě celá stovka mužů,“ řekl Gamfor, „na

jejichž oddanost se můžete spolehnout. Přijali vás za svého

vůdce a budou vás následovat a poslouchat vaše rozkazy.“

172

„Tyto muže ozbrojte,“ nařídil jsem, „a umístěte všechny

ostatní do podpalubí, dokud nezískáme Sovong. A co

klangani? Oni se nezúčastnili povstání. Jsou s námi nebo

proti nám?“

Kiron se zasmál. „Neúčastnili se boje, protože neměli

žádné příkazy,“ vysvětlil. „Oni nemají žádnou iniciativu,

pokud nejsou motivováni takovými primitivními instinkty

jako je hlad, láska nebo nenávist, nebudou dělat nic bez

příkazů svých nadřízených.“

„A nezajímají se kdo je jejich pánem,“ dodal Zog.

„Slouží celkem oddaně až do smrti jejich pána, nebo když

je jejich pán prodá, vyžene, nebo je svržen. Tehdy

přenesou stejnou oddanost k novému pánovi.“

„Bylo jim řečeno, že vy jste jejich nový pán,“ řekl

Kamlot, „a nyní budou poslouchat vás.“

Na palubě Sofalu bylo pouze pět ptačích mužů a já jsem

nebyl příliš nadšen jejich přítomností, ale byl jsem rád,

když jsem se dozvěděl, že nebudou proti nám.

Ve dvacet hodin jsem přikázal stovce mužů, na které

jsem se mohl spolehnout, aby se shromáždili na spodní

palubě můstku. Ostatní byli začátkem noci zavřeni v

podpalubí a druhé vzpouře jsem zabránil jen tím, že všichni

muži byli předtím odzbrojeni s výjimkou loajálních vojáků

z Armády svobody.

Celou noc jsme postupně doháněli nic netušící Sovong.

Teď už jsme byli sotva sto yardů za ní, lehce stranou. Přes

štíhlou špici naší lodi jsem ji mohl vidět. Tmavou, v

tajemném nočním žáru bezměsíčné amtorianské noci, bílá

světla jejích luceren a barevné, matně viditelné skvrny

strážných na její palubě.

173

Sofal plul stále blíž a blíž ke své oběti. Každý voják z

Armády svobody, který měl dříve nějakou funkci v

thoranském loďstvu, byl v jednom kole. Na palubě nebyl

nikdo, jen členové hlídky. Na spodní palubě můstku bylo

schouleno asi sto lidí, čekajících na rozkaz skočit na

palubu. Já jsem stál vedle Honana v navigační kabině (on

velel Sofalu, zatímco já jsem vedl přepadový oddíl) a mé

oči sledovaly podivný amtorianský časoměr. Dal jsem mu

povel a on pohnul pákou. Sofal se pomalu přibližoval k

Sovongu. Pak Honan zašeptal příkaz kormidelníkovi a my

jsme přirazili k naší kořisti.

Spěchal jsem po lodním schodišti dolů na hlavní palubu

až ke Kamlotovi stojícímu ve dveřích palubního můstku.

Obě lodě byly již téměř u sebe. Moře bylo klidné, jen

jemné vlnky lehce kolébaly plující lodě. Nyní jsme byli tak

blízko, že muži snadno mohli přeskočit z jedné lodi na

druhou.

Důstojník hlídky na palubě Sovongu nás pozdravil. „Co

je to s vámi?“ ptal se. „Plujte odsud dál!“

Místo odpovědi jsem přeběhl palubu Sofalu a skočil na

palubu druhé lodi, stovka mlčících mužů mě následovala.

Nebylo slyšet žádný křik, jen malý hluk, který se mísil s

dusotem sandálů na jejich nohách a s občasným řinčením

zbraní.

Za námi byly přehozeny kotevní háky, které spojily obě

lodi. Každý člověk měl své instrukce, pokud se týkalo

činnosti při přepadu. Zanechal jsem Kamlota, aby řídil akci

na hlavní palubě a běžel jsem k věži asi s tuctem mužů,

zatímco Kiron vedl mnoho bojovníků na druhou palubu,

kde měla kajuty většina důstojníků.

174

Dříve než mohl strážný soustředit své rozptýlené

smysly, držel jsem ho v šachu pistolí. „Mlč,“ zašeptal jsem,

„a nebude ti ublíženo.“ Můj plán byl navržen jako jeden z

mnoha dalších možných tak, abychom před všeobecným

poplachem odzbrojili co nejvíce mužů a tak minimalizovali

možnost krveprolití. Proto bylo nutné, chovat se tiše. Když

jsem ho odzbrojil, předal jsem ho jednomu z mých mužů.

Pak jsem začal pátrat po kapitánovi, zatímco dva muži z

mé skupiny se věnovali kormidelníkovi.

Když jsem našel důstojníka, kterého jsem hledal, zrovna

sahal po své zbrani. Probudil ho neobvyklý hluk, který

nezbytně vydával náš přepadový oddíl a počínal tušit, že

něco není v pořádku. Když vstal, uchopil svou zbraň a

rozsvítil světlo v kajutě.

Skočil jsem k němu jakmile zvedl pistoli a vyrazil jsem

mu jí z ruky dříve, než mohl vystřelit, ale on ustoupil a tasil

svůj meč. Chvilku jsme tak stáli tváří v tvář.

„Vzdejte se,“ řekl jsem mu, „a nebude vám ublíženo.“

„Kdo jste?“ ptal se, „a kde jste se tu vzal?“

„Byl jsem vězeň na palubě Sofalu,“ odpověděl jsem,

„ale nyní rozkazuji vám. Pokud se chcete vyhnout

krveprolití, pojďte se mnou ven na palubu a vydejte příkaz

ke kapitulaci.“

„A co bude potom?“ zeptal se. „Proč jste vstoupili na

naši loď, když nás nechcete zabít?“

„Vzít si zásoby, zbraně a vepajanské vězně,“ vysvětlil

jsem mu.

Najednou jsme zaslechli z dolní paluby syčivý zvuk

střílející pistole.

„Myslel jsem, že nebude žádné zabíjení!“ křikl.

175

„Jestli to chcete zastavit, běžte tam a vydejte rozkaz,

aby se vzdali,“ odpověděl jsem.

„Nevěřím vám,“ křičel. „To je jenom lest,“ a přistoupil

ke mně se svým mečem.

Nechtěl jsem ho chladnokrevně zastřelit a tak jsem

odrazil jeho útok mým vlastním mečem. Výhoda byla na

jeho straně, co se týká schopností, protože já jsem si ještě

úplně nezvykl používat amtorianský meč, ale měl jsem

zase výhodu síly a rozsahu paží a znal jsem nějaké fígle z

německého šermu, které jsem se naučil, když jsem pobýval

v Německu. Amtorianský meč je v první řadě sečná zbraň,

jeho váha u špičky ho dělá mimořádně účinným pro tento

způsob útoku, ačkoli to zmenšuje jeho účinnost v odrážení

úderů, čímž se stává špatnou obrannou zbraní. Proto jsem

měl velké problémy, abych odrazil jeho divoký výpad.

Důstojník byl čilý muž a obratně zacházel s mečem. Byl

zkušený a proto pro něj nebylo těžké zjistit, že sem byl

začátečník a dával mi svou převahu zle najevo. Takže jsem

brzo litoval své ušlechtilosti, když jsem nedal přednost mé

pistoli před tímto soubojem. Ale teď už bylo příliš pozdě –

kapitán mě tak zaměstnával, že jsem neměl žádnou

možnost vytáhnout pistoli.

Přinutil mě ustoupit do středu místnosti, takže stál mezi

mnou a vchodem a pak, když už jsem neměl žádnou šanci

k úniku, připravoval se urychleně to se mnou skoncovat.

Souboj, na který jsem se soustředil, byl založen pouze na

obraně. Tak rychlé a neustálé byly jeho útoky, že mi

nezbývalo nic jiného než se bránit a ani jednou během

prvních dvou minut našeho souboje jsem na něj nezaútočil.

176

Byl jsem zvědav co se stalo s muži, kteří mě

doprovázeli, ale hrdost mi nepovolila, abych je zavolal na

pomoc. Později jsem se dozvěděl, že by mi stejně

nepomohli, protože se všichni věnovali odrážení útoku

několika důstojníků, kteří přiběhli zdola.

Můj protivník vycenil zuby ve vzteklém a zuřivém

úsměvu, jak se vehementně snažil prolomit mou obranu,

jako kdyby již tušil vítězství a měl předem škodolibou

radost. Zvuky úderů oceli na ocel nyní přehlušovaly

všechny ostatní zvuky zvenčí. Nemohl jsem říci jestli bitva

pokračovala i v dalších částek lodi, ani jestli se nám daří

nebo ne. Uvědomoval jsem si, že to musím vědět, protože

jsem byl zodpovědný za jakýkoliv vývoj na palubě

Sovongu a proto se musím dostat z této kajuty a vést mé

muže, ať už k vítězství nebo k porážce.

Takové myšlenky dělaly mojí pozici ještě

neudržitelnější, než kdyby byl v sázce jen můj život a

nutily mě k hrdinskému pokusu o uvolnění se z této

situace. Musím zničit svého protivníka a musím to udělat

okamžitě!

Už jsem stál zády téměř u zdi. Hrot jeho meče mě

zasáhl jednou do tváře a dvakrát na těle, přestože to bylo

jen škrábnutí, byl jsem samá krev. Pak ke mě zuřivě

přiskočil, rozhodnut skoncovat to se mnou, ale tentokrát

jsem neustoupil. Odrazil jsem jeho výpad, tak, že čepel

prošla napravo od mého těla, které bylo nyní těsně u jeho.

Pak jsem rychle napřáhnul dozadu svůj meč a dříve než se

mohl vzpamatovat, projel mu srdcem.

177

Jakmile klesl na podlahu, vytrhl jsem svůj meč z jeho

těla a vyběhl z jeho kajuty. Celá příhoda si ale vyžádala

trochu času, ačkoli mně to připadalo jako věčnost. Přesto

se v tom krátkém čase, odehrálo na palubě a v kajutách

Sovongu mnoho. Horní paluby byly zbaveny živých

nepřátel, jeden z mých vlastních mužů byl u kormidla,

další v řídící kabině, někteří ještě bojovali na hlavní

palubě, kde vedli někteří z důstojníků Sovongu zoufalý boj

s poslední hrstkou jejich vlastních mužů. Ale za okamžik

už bylo po všem, důstojníci se vzdali Kamlotovi, který je

ujistil, že ušetří jejich životy – Sovong byl náš. Sofal získal

svou první kořist!

Musel na mne být hrozný pohled, když jsem skočil mezi

vzrušené válečníky na hlavní palubě, celý od krve z mých

tří zranění. Ale moji muži mě uvítali s hlasitým jásotem.

Teprve později jsem se dověděl, že moje nepřítomnost v

boji na hlavní palubě byla zpozorována a zanechala dosti

špatný dojem na mých lidech, ale když mě viděli, jak jsem

se objevil se šrámy z boje, moje pověst byla zachráněna.

Ty tři malé škrábance mi získaly velkou úctu, ale to nebylo

vůbec nic ve srovnání s psychologickým účinkem

vytvořeným zcela nepřiměřeným množstvím krve, která se

mi rozlila po mé nahé kůži.

Nyní jsme rychle posbírali naše zajatce a odzbrojili je.

Kamlot si vzal oddíl mužů a osvobodil vepajanské zajatce,

které okamžitě převedli na Sofal. Téměř všichni zajatci

byly ženy, ale jak byli převáděny z lodi na loď jsem už

neviděl, protože jsem byl zaneprázdněn jinými

záležitostmi. Mohl jsem si pouze domýšlet, jak dopadlo

setkání Kamlota s Duare, v nějž už asi pravděpodobně

žádný z nich nedoufal.

178

Rychle jsme přenesli všechny malé zbraně ze Sovongu

na Sofal a zanechali jsme jen přiměřenou výzbroj

důstojníkům z nešťastné lodi. Tato práce byla svěřena

Kironovi a uskutečnili ji pouze naši vlastní lidé, zatímco

Gamfor s našimi novými zajatci, přenesl všechny

nadbytečné zásoby ze Sovongu na palubu naší vlastní lodi.

Jakmile to bylo dokončeno, nařídil jsem aby všechny

zbraně svrhly s paluby Sovongu do moře, tím jsem chtěl

zmenšit sílu Thoristů. Posledním dějstvím tohoto mořského

dramatu bylo, předat stovku našich uvězněných a

nespokojených mužů ze Sofalu na Sovong a předat je, s

mou poklonou, novému veliteli lodi. Nevypadal příliš

potěšený, nicméně nemohu ho za to obviňovat. Nikdo

nemá rád vězně. Mnozí z nich naléhali, abych je vzal zpět

na palubu Sofalu, ale já jsem už měl více mužů, než jsem

potřeboval k navigaci a obraně lodi. Navíc, každý z vězňů

vyjadřoval nesouhlas s některou částí našeho plánu, takže

by nebyli naprosto spolehliví a tudíž pro mě byli bezcenní.

Kodj, což bylo velice zvláštní, naléhal nejvíce. Skoro

padl na kolena, jak mě prosil o svolení, aby mohl zůstat na

Sofalu, sliboval mi takovou oddanost, jako nikdy nikdo

předtím, ale já už jsem toho měl dost a řekl jsem mu rázně

NE. Když zjistil, že jsem neoblomný, obrátil se ke mně a

přísahal na všechny své předky, že mi to ještě spočítá, třeba

by to trvalo tisíce let.

179

Když jsem se vrátil na palubu Sofalu, nařídil jsem

odpojit kotvící háky. Nyní mohly obě lodě pokračovat svou

cestou. Sovong zamířil směrem k thoranskému přístavu,

který byl jeho prvotním cílem a Sofal se obrátil zpět

směrem k Vepaji. Nyní jsem měl poprvé možnost zajímat

se o naše ztráty a zjistil jsem, že byli zabiti čtyři naši muži

a dvacet jedna jich bylo zraněných, oběti posádky Sovongu

byly ovšem mnohem větší.

Po větší část zbytku dne jsem byl zaměstnán spolu s

mými důstojníky organizováním posádky Sofalu a

uspořádáváním činností tohoto nového a neznámého

dobrodružství. V této práci mi Kiron s Gamforem byli

neocenitelnými pomocníky. Až teprve pozdě odpoledne

jsem měl možnost zajímat se o pohodlí zachráněných

vepajanských zajatců. Když jsem se na ně zeptal Kamlota,

řekl mi, že neutrpěli žádnou újmu v zajetí na palubě

Sovongu.

„Thoranské přepadové skupiny mají příkazy, přivést

ženy do Thory nezraněné a v dobrém stavu,“ vysvětloval.

„Jsou určeni pouze pro velmi důležité osoby než lodní

vojsko, a to je zárukou bezpečí zajatců.

Nicméně, Duare mi řekla, že přesto všechno s ní kapitán

poněkud laškoval. Měl jsem to vědět, když jsem byl ještě

na palubě Sovongu, pak bych ho za tu troufalost zabil.“

Kamlotův hlas byl zatrpklý a jevil znamení neobvyklého

vzrušení.

„Můžeš být úplně klidný,“ řekl jsem mu, „Duare byla

již pomstěna.“

„Co tím myslíš?“

„Já sám jsem kapitána zabil,“ vysvětlil jsem mu.

180

Poklepal mi rukou po rameně, jeho oči zazářili radostí.

„Opět jsi získal nehynoucí vděčnost Vepaji,“ zvolal. „Přál

bych si, abych měl sám to štěstí zabít tu bestii a tak smýt

urážku Vepaji, ale když jsem to nemohl být já sám, pak

jsem velice rád, že jsi to byl ty, Carsone.“

Myslel jsem si, že dává té věci příliš velký význam a

dělá přespříliš důležitým čin kapitána Sovongu, vždyť

přece té dívce nijak neublížil. Ale nakonec, jsem si

samozřejmě uvědomil, že láska dělá s mužovou duší

zvláštní věci a tak když někdo urazí jeho milenku, připadá

mu to jako národní pohroma.

„Dobrá, teď už je všemu konec,“ řekl jsem, „a tvoje

milá ti byla vrácena živá a zdráva.“

Zděšeně se na mě podíval. „Moje milá!“ zvolal. „Ve

jménu předků všech jongů! Chceš mi snad říci, že nevíš

kdo je to Duare?“

„Myslel jsem, že je to dívka, kterou miluješ,“ přiznal

jsem. „A kdo to teda je?“

„Samozřejmě, že ji miluji,“ vysvětloval, „celá Vepaja ji

miluje – je to nedotčená dcera vepajanského jonga!“

Když oznamoval přítomnost bohyně na lodi, jeho hlas

nemohl být uctivější. Snažil jsem se vypadat více

ohromený než jsem byl, abych ho neurazil.

„Kdyby to byla tvoje dívka,“ řekl jsem, „byl bych více

potěšen účastnit se její záchrany, než kdybych zachránil

dcery tuctu jongů.“

„To je od tebe hezké,“ odpověděl, „ale nepřej si, aby

jiní Vepajané slyšeli, že říkáš takové věci. Vyprávěl jsi mi,

o bozích z toho divného světa ze kterého pocházíš – jong a

jeho děti jsou podobně posvátné zase u nás.“

„Pak ovšem, jsou posvátní také pro mě,“ ujistil jsem ho.

181

„Mimochodem, musím ti říci něco, co tě určitě potěší a

všichni Vepajané by to považovali za velikou čest. Duare si

tě přeje vidět, aby ti osobně poděkovala. Ovšem, je to

zakázané, jenže v této situaci nemůžeme důsledně trvat na

dodržování zákonů a zvyků naší země, pokud je to

nemožné. Několik stovek mužů na ni už pohlédlo a

promluvilo s ní a téměř všichni byli nepřátelé, takže jí

nemůže ublížit, když se setká se svým zachráncem a

promluví s ním i s jeho přáteli.“

Nerozuměl jsem kam tím míří, ale souhlasil jsem s tím a

řekl jsem mu, že můj respekt k princeznám bude platit do

posledního dne mého života.

Abych pravdu řekl, měl jsem velmi mnoho práce a nijak

zvlášť jsem netoužil po návštěvě princezny. Ve skutečnosti

jsem se spíše obával toho, že nejsem obzvlášť horlivý a

podlézavýma to, abych se klaněl královskému majestátu,

nebo někomu podobnému. Ale nakonec jsem se rozhodl, že

z úcty ke Kamlotovým citům, to musím udělat co nejdříve,

abych se potom mohl v klidu věnovat svým povinnostem.

Odešel jsem tedy do míst vymezených pro Duare na druhé

palubě.

Amtoriané neklepají na dveře – oni hvízdají. Myslím, že

je to mnohem praktičtější, než náš zvyk. Každý má svůj

vlastní charakteristický hvizd. Někteří mají docela

vypracované melodie. Každý se brzy naučí rozlišovat

signály svých přátel. Klepání nás pouze informuje, že si

někdo přeje vstoupit, ale pískání vám řekne stejnou věc a

navíc odhalí totožnost návštěvníka.

182

Můj signál, je velmi jednoduchý, sestává ze dvou

krátkých nízkých tónů následovaných vyšším a delším

tónem. Když jsem se ocitl před dveřmi Duare, zapískal

jsem. Má mysl se nezabývala princeznou uvnitř kajuty, ale

jinou dívkou, daleko ve stromovém městě Kooaad, ve

Vepaji. Byla často v mé mysli – dívka, kterou jsem spatřil

dvakrát, ale vždy pouze krátce, se kterou jsem promluvil,

ale pouze jednou a tenkrát jsem jí vyznal lásku, která mě

úplně ovládla, tak spontánně a neodvolatelně, jako přichází

smrt v posledním dni života.

Odpovědí na můj signál, byl jemný ženský hlas, který

mě vybídl abych vstoupil. Vešel jsem do místnosti a ocitl

se před Duare. Při pohledu na mě se jí oči rozšířily a její

líce prudce zrudly.

„Ty!“ vykřikla.

Byl jsem stejně šokován jako ona – byla to dívka ze

zahrady jonga!

183

12.

„Loď!“

Jaké neočekávané setkání! Překvapením jsem úplně

ztratil řeč a rozpaky Duare byly až příliš zjevné. Byla to tak

zvláštní a šťastná náhoda, přinejmenším pro mě.

Přistoupil jsem k ní. Mé oči musely vyjadřovat mnohem

víc, než jsem si uvědomoval, protože ona ustoupila a

zčervenala ještě víc.

„Nedotýkej se mě!“ zašeptala. „Neodvažuj se!“

„Už jsem ti snad někdy ublížil?“ zeptal jsem se.

Ta otázka, zdá se, jí vrátila důvěru. Potřásla hlavou.

„Ne,“ připustila, „tělesně jsi mi neublížil. Poslala jsem pro

tebe, abych ti poděkovala za službu, kterou jsi pro mě

vykonal. Ale nevěděla jsem, že jsi to byl právě ty.

Nevěděla jsem, že Carson, o kterém mluvili je ten,

který…“ odmlčela se a prosebně se na mě podívala.

„Muž, který ti řekl na zahradě jonga, že tě miluje,“

pobízel jsem ji.

„Ne!!!“ vykřikla. „Cožpak si neuvědomuješ důsledky

tohoto trestuhodného prohlášení?“

„Cožpak je zločin milovat tě?“ zeptal jsem se.

„Je zločin mi to říci,“ odpověděla trochu povýšeně.

184

„Pak jsem nenapravitelný zločinec,“ odpověděl jsem,

„protože se nemohu ovládnout a neříct ti, že tě miluji,

kdykoli tě spatřím.“

„Jestli je tohle ten důvod, nesmíš mě už nikdy vidět,

protože mi nesmíš taková slova říkat,“ řekla rázně. „Za

službu, kterou jsi mi prokázal, ti odpustím tvůj přečin, ale

už se to nesmí nikdy opakovat.“

„Co když si nemohu pomoct?“ zeptal jsem se.

„Musíš si pomoct,“ řekla vážně, „je to pro tebe otázka

života a smrti.“

Její slova mě zmátla. „Nerozumím co tím myslíš,“

přiznal jsem.

„Kamlot, Honan,

nebo kterýkoli z

Vepajanů na palubě

této lodi tě zabije,

pokud se to dozví,“

odpověděla. „Jong,

můj otec, by tě

zničil po našem

návratu do Vepaji,

všechno závisí na

tom, komu to řeknu

nejdříve.“

Přistoupil jsem k

ní ještě trochu blíž a

podíval se jí přímo

do očí. „Ty bys to

ale nikdy neudělala,“

zašeptal jsem.

185

„Proč ne? Co si o sobě vůbec myslíš?“ ptala se a její

hlas se poněkud chvěl.

„Protože chceš, abych tě miloval,“ odpověděl jsem jí.

Dupla rozzlobeně nohou. „Překračuješ hranice tolerance

a slušnosti!“ vykřikla. „Opusť okamžitě mou kajutu. Už tě

nechci nikdy vidět.“

Ňadra se jí zvedala, její krásné oči se blýskaly. Stála

téměř u mě a já jsem měl nutkání vzít ji do náručí. Chtěl

jsem přitisknout její tělo k mému, chtěl jsem pokrýt její rty

polibky, ale více než všechno ostatní jsem toužil po její

lásce. Nevím proč jsem to neudělal, možná ze strachu, že

bych zašel příliš daleko a ztratil tak šanci na získání její

lásky, která, jak jsem cítil, se vznášela na prahu jejího

podvědomí. Nevím, proč jsem si tím byl tak jistý, ale byl

jsem. Nemohl jsem se jí vnutit silou, stal bych se tak v

jejích očích odporným, ale již v prvním okamžiku, kdy

jsem viděl tuto dívku, jak mě sleduje v zahradě ve Vepaji,

byl jsem vnitřně přesvědčen jejím zájmem o mne, byl to

více než obyčejný zájem. To byla jen jedna z těch věcí,

které byly výsledkem výcviku starého Chand Kabiho,

výcviku, který mě udělal mnohem víc jasnozřivějším než

jsou ženy.

„Je mi líto, že mě posíláš pryč do zdánlivého

vyhnanství,“ řekl jsem. „Myslím, že si to nezasloužím, ale

přirozeně, že zvyklosti vašeho světa nejsou zvyklostmi

toho mého. Tam není žena zneuctěna, miluje-li jiného

muže, ani vyznáním jeho lásky, pokud ovšem již není v

manželském svazku s jiným,“ pak mě náhle napadla

myšlenka, která mě měla napadnout již dříve. „Jsi snad již

zaslíbena jinému?“ zeptal jsem se, celý ztuhlý touto

myšlenkou.

186

„Ovšemže ne!“ vyhrkla. „Ještě mi není devatenáct.“

Byl jsem překvapen, že mě ještě nikdy předtím

nenapadlo, že dívka v zahradě Jonga by mohla být vdaná.

Nevěděl jsem, co s tím má co dělat její věk, ale byl jsem

rád, když jsem se dozvěděl, že jí není sedm set let. často

jsem přemýšlel o jejím věku, i když zde, na Venuši, v tom

není žádný rozdíl. Na Venuši i kdekoli jinde ve vesmíru,

nejsou žádní lidé starší, než vypadají – pokud se týká jejich

přitažlivosti.

„Tak odejdeš?“ požadovala, „nebo mám zavolat

některého z Vepajanů, aby tě zabil za to, že jsi mě urazil?“

„Nechat mě zabít?“ zeptal jsem se. „Ne, nemohu uvěřit

tomu, že bys to udělala.“

„Pak tedy odejdu já,“ rozhodla, „a pamatuj si, že už mě

nikdy neuvidíš, ani se mnou nepromluvíš.“

S tímto sdělením opustila místnost a vstoupila do své

druhé kajuty. Vypadalo to, že rozhovor skončil. Dost dobře

jsem ji nemohl následovat a tak jsem se otočil a odešel

jsem velice nešťastný do kapitánovy kabiny ve věži.

Když jsem si znovu promyslel k čemu zde došlo, bylo

mi zřejmé, že jsem nejenom neudělal žádný pokrok, ale že

moje naděje byla ještě menší než jsem kdy měl. Zdá se, že

mezi námi je jakási nepřekonatelná hradba, přestože jsem

to nedovedl pochopit. Nemohl jsem uvěřit, že bych jí byl

naprosto lhostejný, ale možná, že to byl právě odraz mé

přehnané ješitnosti. Proto jsem musel připustit, že to určitě

řekla dost jasně a již podruhé, že si nepřeje mít se mnou

něco společného.

Byl jsem nesporně persona non grata1.

1 persona non grata – osoba nežádoucí

187

Přesto všechno, anebo možná kvůli tomu, jsem si

uvědomoval, že tento druhý a delší rozhovor zvýšil mou

touhu a moje vášeň se rozhořela ještě silněji, zanechajíc mě

v dokonalém stavu zoufalství. Její blízká přítomnost na

palubě Sofalu mě neustále provokovala a její zákaz

jakéhokoli styku mezi námi, jen podněcovaly mou touhu

být s ní. Byl jsem nejnešťastnějším tvorem na planetě a

jednotvárnost monotoní plavby směrem k Vepaji

nenabízela žádné rozptýlení. Toužil jsem po tom, abychom

spatřili nějakou loď, protože jakákoliv loď, kterou uvidíme

bude nepřátelská.

Byli jsme psanci, my Sofalští piráti, bukanýři,

korzárové. Kloním se spíše k té poslední a nejvíce zdvořilé

definici našeho stavu. Samozřejmě, že jsme dosud neměli

pověření Mintepa k útočné plavbě za Vepaju, ale byli jsme

připraveni udeřit na vepajanské nepřátele a proto jsem cítil,

že máme určitý nárok na určité privilegium a úctyhodnost.

Nicméně, ani ostatní dva názvy mě příliš nedeprimovaly.

Bukanýr má bezstarostný okruh působnosti, který závisí

jen na jeho fantazii a zní více romanticky než pirát.

Jak hodně záleží na jménu. Od prvního dne jsem měl

rád jméno Sofal. Možná to byla psychologie toho jména,

která mi vnukla životní osud do kterého jsem se nyní

pouštěl. Sofal znamená zabiják. Význam slovesa fal

znamená zabít. Předpona so mění význam na zabiják. Vong

je amtorianský výraz pro bránit, proto Sovong, jméno naší

první oběti, znamená obránce. Ale Sovong se nechoval se

podle svého jména.

188

Přemýšlel jsem o jménech ve snaze zapomenout na

Duare, když přišel Kamlot a já jsem se rozhodl využít této

možnosti položit mu pár otázek týkajících se jistých

amtorianských zvyků, které ovlivňují společenský život

mužů a dívek. Sám mi k tomu napomohl, když se mě

zeptal, jestli jsem již navštívil Duare.

„Ano, viděl jsem ji,“ odpověděl jsem, „ale nerozumím

jejímu postoji, který naznačoval, že to byl téměř zločin,

když jsem na ni pohlédl.“

„Bylo by tomu tak za normálních okolností,“ řekl mi,

„ale samozřejmě, jak jsem ti vysvětlil již předtím, to čím

jsme spolu s ní prošli, poněkud snížilo význam některých

vážených vepajanských zákonů a zvyků.

Vepajanská děvčata dosahují plnoletosti ve věku dvaceti

let, předtím nemohou vstoupit do svazku s mužem. Zvyk,

který má téměř sílu zákona, je absolutně nejvíce

uplatňován u dcer jonga. Ony nemohou dokonce ani vidět

nebo mluvit s jakýmkoli jiným mužem, než s jejich

pokrevními příbuznými a s několika dobře vybranými

sloužícími, až do té doby, než dosáhnou svých dvacátých

narozenin. Kdyby tento zvyk porušily, znamenalo by to pro

ně velké zneuctění a smrt pro muže.“

„To je ale hloupý zákon!“ vybuchl jsem, ale přece jen

jsem si uvědomil, jak ohavný se musel zdát Duare můj

přestupek.

Kamlot pokrčil rameny. „Může to být hloupý zákon,“

řekl, „ale stále je to zákon a v případě Duare jeho dodržení

znamená mnoho pro Vepaju, protože ona je nadějí Vepaji.“

Tento přívlastek, kterým ji označil, jsem již jednou

slyšel, ale připadalo mi to bezvýznamné. „Co tím myslíte,

když říkáte, že ona je nadějí Vepaji?“ zeptal jsem se.

189

„Ona je Mintepovo jediné dítě. Ještě nikdy neměl syna,

alespoň sto žen usilovalo o to, aby mu ho dalo. Život

dynastie skončí, pokud Duare neporodí syna. Pokud syna

porodí, pak je podstatné, aby otec tohoto chlapce byl hoden

stát se otcem jonga.“

„A je už vybrán otec jejího dítěte?“ zeptal jsem se.

„Ovšemže ještě ne,“ odpověděl Kamlot. „Tato záležitost

nebude dokonce ani projednávána, dokud Duare nedovrší

svých dvacátých narozenin.“

„A jí není ještě ani devatenáct,“ podotkl jsem s

povzdechem.

„Ne,“ souhlasil Kamlot, pozorně na mě pohlédl, „ale ty

mluvíš, jako kdyby měla tato skutečnost pro tebe nějaký

význam.“

„To má,“ připustil jsem.

„Co tím myslíš?“ zeptal se.

„Mám v úmyslu vzít si Duare!“

Kamlot vyskočil a vytasil svůj meč. To bylo vůbec

poprvé, kdy jsem ho viděl takto rozrušeného. Myslel jsem

si, že mě chce na místě zabít.

„Braň se!“ křičel. „Nemohu tě zabít, když se nebudeš

bránit.“

„A proč mě vůbec chceš zabít?“ zeptal jsem se.

„Cožpak jsi zešílel?“

Hrot Kamlotova meče klesl pomalu k jeho nohám.

„Nechci tě zabít,“ řekl posmutněle a z jeho chování

vycházelo silné rozrušení. „Jsi můj přítel, zachránil jsi mi

život. Ne, raději bych zemřel sám než abych zabil tebe, ale

to co jsi právě řekl, vyžaduje abych tě zabil.“

Pokrčil jsem rameny, bylo mi to záhadou. „Co jsem

řekl, že za to mám zemřít?“ ptal jsem se.

190

„Že si chceš vzít Duare.“

„V mém světě,“ řekl jsem mu, „muž zemře, když si

odmítne vzít nějakou dívku.“

Celou dobu jsem ve své kajutě seděl, ani tehdy, když mě

Kamlot ohrožoval jsem nevstal. Nyní jsem se zvedl a

podíval se mu zpříma do očí. „Udělal bys lépe, Kamlote,

kdybys mě zabil,“ řekl jsem mu, „protože já jsem říkal

pravdu.“

Chvilku váhal, stál a díval se na mě. Pak vrátil meč do

pochvy. „Nemohu,“ řekl chraptivě. „Moji předkové mi jistě

prominou! Nemohu zabít svého přítele.“

„Možná,“ dodal, hledajíce nějakou polehčující okolnost,

„neměl bys být za to zodpovědný, protože jsi tento zvyk

neznal. Často zapomínám, že jsi z jiného světa, než z toho

našeho. A proto ti odpustím tvůj zločin, že jsi věřil, že si

vezmeš Duare za ženu? Musel bych obvinit i sebe, že jsem

to poslouchal.“

„Já přesto zamýšlím vzít si ji za ženu, protože vím, že ji

miluji a věřím, že ona již napůl miluje mě.“

To Kamlota šokovalo a zděsilo znovu. „To je

vyloučeno,“ křičel. „Ona tě nikdy předtím neviděla, ona

nemůže mít ani zdání co je ve tvém srdci nebo ve tvé

bláznivé mysli.“

„Naopak, spatřila mě již předtím a moc dobře ví co je v

mé bláznivé mysli“ ujistil jsem ho. „Již v Kooaadu jsem jí

to řekl. A dnes jsem jí to řekl znovu.“

„A ona to slyšela?“

„Zhrozila se,“ přiznal jsem, „ale vyslechla mě, pak mě

pokárala a nařídila mi abych ihned odešel.“

191

Kamlot si oddechl úlevou. „Alespoň ona má rozum.

Nechápu na čem zakládáš svou domněnku, že ona může

opětovat tvou lásku.“

„Její oči mi to prozradily a co může být přesvědčivější,

také neodhalila můj přečin a tím mi zachránila život.“

Přemýšlel o tom a zakroutil hlavou. „To je všechno

šílenství,“ řekl, „nerozumím tomu. Ty tvrdíš, že jste spolu

hovořili v Kooaadu, ale to je vyloučeno. A pokud jsi ji

viděl již dříve, proč jsi jevil tak malý zájem o její osud,

když jsi se dozvěděl, že je vězněna na palubě Sovongu?

Proč jsi říkal, že sis myslel, že je to moje dívka?“

„Předtím jsem nevěděl,“ vysvětloval jsem mu, „že

dívka, kterou jsem viděl a se kterou jsem hovořil na

zahradě v Kooaad byla Duare, dcera jonga.“

– – –

O několik dní později jsem opět hovořil s Kamlotem v

mé kajutě, když jsme byli přerušeni hvizdem za dveřmi.

Vyzval jsem příchozího aby vstoupil. Objevil se jeden z

vepajanských vězňů, které jsme osvobodili ze Sovongu.

Nebyl z Kooaadu, ale z jiného města Vepaji a proto žádný

z dalších Vepajanů na palubě o něm nevěděl nic. Jmenoval

se Vilor a působil příjemným dojmem, přestože toho moc

nenamluvil. Projevoval velký zájem o klangany a trávil s

nimi mnoho času. Tuto náklonnost vysvětloval tím, že je

vědec a přál si studovat ptačí muže, které nikdy předtím

neviděl.

192

„Přišel jsem,“ odpověděl na můj tázavý pohled,

„požádat vás, abyste mě jmenoval důstojníkem. Chtěl bych

se k vám připojit a podílet se na práci a povinnostech

výpravy.“

„Nyní máme důstojníků dost,“ vysvětlil jsem mu, „a

máme všechny muže, které potřebujeme. Kromě toho,“

přidal jsem upřímně, „nevím o vás tolik, abych si mohl být

jist vaší způsobilostí. Než dosáhneme Vejapi, měli bychom

vás lépe poznat a pokud vás budeme potřebovat, řekneme

vám.“

„Dobře, ale přál bych si být užitečný,“ naléhal. „Mohu

strážit janjong, dokud nedorazíme do Vepaji?“

Tak označil Duare, jejíž titul je spojení dvou slov –

dcera a král, znamená to princezna. Zdálo se mi, že jsem v

jeho hlasu zpozoroval nepatrnou stopu vzrušení, když

vyslovil tuto žádost.

„Nyní je dobře střežena,“ vysvětlil jsem mu.

„Ale já bych to velice rád vykonával,“ naléhal. „Byla by

to služba z lásky a oddanosti pro mého jonga. Mohl bych

držet noční hlídku, nikdo nemá rád tuto část služby.“

„To nebude nutné,“ řekl jsem krátce, „stráž je již

dostačující.“

„Ona je v několika kajutách druhého palubního můstku,

že ano?“ ptal se.

Odpověděl jsem mu, že ano.

„A má zvláštní stráž?“

„V noci stojí vždy před jejími dveřmi strážce,“ ujistil

jsem ho.

„Jediný?“ zeptal se, jako kdyby si myslel, že to nestačí.

193

„Při obvyklé stráži pokládáme jednoho muže za

dostatečnou ochranu a navíc, na palubě Sofalu nejsou žádní

nepřátelé.“ Tito lidé byli věru velice pečující o dobro a

bezpečí svého hodnostáře, pomyslel jsem si a zdálo se mi,

že až příliš. Ale nakonec to Vilor vzdal a odešel poté, co

mě požádal, abych o jeho žádosti ještě popřemýšlel.

„Zdá se mi, že on je ještě více znepokojen blahem

Duare než vy,“ poznamenal jsem ke Kamlotovi, když Vilor

odešel.

„Ano, také jsem si všiml,“ odpověděl můj poručík.

„Nikdo jí není více znepokojen, než já,“ řekl jsem, „ale

nevidím důvod k jakýmkoli dalším opatřením.“

„Ani já,“ souhlasil Kamlot, „ona je již nyní velice dobře

střežena.“

Pustili jsme Vilora z hlavy a mluvili o jiných

záležitostech. Když vtom jsme zaslechli volání

pozorovatele ve stožárovém koši, „Voo notar!1“. Vyběhli

jsme na horní palubu, abychom zjistili směr neznámé lodi,

když se volání ozvalo podruhé. A opravdu, téměř přímo na

pravoboku jsme zpozorovali na obzoru loď.

Z nějakého důvodu, kterému jsem dost dobře

nerozuměl, je obvykle viditelnost na Venuši výjimečně

dobrá. Nízké mlhy a opary jsou ojedinělé, nehledě na

vlhkost ovzduší. Příčina může být v záhadném záření

nějakého neznámého prvku ve struktuře planety, která, jak

jsem již vysvětlil nemá měsíční noci. Nevím.

1 Voo notar! = Loď!

194

Buď jak buď, spatřili jsme loď a téměř okamžitě

vypuklo na palubě Sofalu vzrušení. Byla zde další kořist a

muži se jí už nemohli dočkat. Jakmile jsme změnili kurs a

zamířili k naší oběti, nálada mužů na palubě rychle

vzrůstala. Zbraně byly vydány, děla skloněna a oba věžové

kanóny byly vyzvednuty do palebného postavení. Sofal

vyrazil kupředu plnou rychlostí.

Jak jsme se přibližovali našemu úlovku, viděli jsme, že

loď je asi tak stejné velikosti jako Sofal a plaví se pod

znaky Thory. Bližší prohlídka odhalila, že jde

pravděpodobně o vyzbrojenou obchodní loď.

Odeslal jsem téměř všechny střelce na dolní palubu

můstku, protože jsem plánoval přepadnout tuto loď tak, jak

jsme to udělali u Sovongu a nepřál jsem si, aby viděli naši

palubu plnou ozbrojených lidí, ještě předtím, než budeme u

jejího boku. Tak jako dříve, byly vydány jednoznačné

rozkazy, aby každý člověk věděl co je od něj očekáváno.

Všichni byli varováni před zbytečným zabíjením. Když už

jsem pirát, tak chci být tak laskavý pirát jak jen to bude

možné. Nechci zbytečně prolévat krev.

Vyptával jsem se Kirona, Gamfora a mnoha dalších

Thoranů v mých službách na zvyky a praktiky thoranských

lodí při boji, chtěl jsem s nimi být obeznámen. Věděl jsem,

že válečná loď může prohledávat obchodní lodi. To bylo

právě to, na čem jsem stavěl svou strategii, při ukotvení u

boku této lodi, dříve než zjistí náš pravý cíl.

195

Kdy jsme byli v doslechu, řekl jsem Kironovi, aby jim

nařídil zastavit motory, jelikož jsme si přáli vstoupit na její

palubu a prohlédnout ji. A právě tehdy jsme narazili na

naši první velkou překážku. Ta přišla ve formě vlajky náhle

vztyčené na palubě naší zamýšlené oběti. Pro mě to

neznamenalo nic, ale něco to znamenalo pro Kirona a další

Thorany na palubě Sofalu.

„Nebudeme se moci nalodit na její palubu tak lehce,“

řekl Kiron. „Na této lodi je ongyan a ten vylučuje její

prohledávání. To nepochybně také ukazuje, že přepravuje

větší počet vojáků než běžná obchodní loď.“

„Čí kamarád?“ zeptal jsem se. „Váš?“ protože ongyan

znamená velký kamarád, ve smyslu vznešený nebo

ušlechtilý.

Kiron se usmíval. „To je titul. V hierarchii Thory je

stovka klongyanů a právě jeden z nich je na palubě této

lodi. Jsou to bezesporu velcí přátelé, velcí přátelé sami

mezi sebou, vládnou Thoře krutěji, než jakýkoli jong, ale

sami pro sebe.“

„Co by řekli muži útoku na loď, která převáží takto

vysoce postavenou osobnost?“ zeptal jsem se.

„Budou se mezi sebou hádat, kdo bude první na palubě

a probodne ho mečem.“

„Nesmějí ho zabít,“ odpověděl jsem. „Mám mnohem

lepší plán.“

„Jsou těžko ovladatelní, když jsou v zápalu a v davu,“

ujistil mě Kiron. „Ještě jsem neviděl důstojníka, který by je

ovládl. V dávných dobách, ve dnech jongů, byl ještě

pořádek a disciplína, ale nyní…“

„Bude i zde – na palubě Sofalu,“ ujistil jsem ho.

„Pojďte se mnou, chystám se promluvit s muži.“

196

Společně jsme vstoupili na dolní palubu můstku, kde

byla stěsnána většina posádky, čekající na příkaz k útoku.

Byla zde téměř stovka tvrdých a statných bojovníků a

skoro všichni byli nevzdělaní a suroví. Byli jsme společně,

jako velitel a posádka, příliš krátký čas, abych mohl zjistit

jejich názor na mě, ale uvědomoval jsem si, že nemůže být

sporu o tom, co se týče kapitána lodi, bez ohledu na to, co

si o mně kdo myslí.

Když jsme vstoupili na palubu, Kiron je vyzval k

pozornosti. Začal jsem mluvit a oči všech se upřely na mě.

„Chystáme se přepadnout další loď, na palubě které je

jeden muž, o kterém mi Kiron řekl, že ho budete chtít zabít.

Je to jakýsi ongyan. Přišel jsem vám říci, že ten muž nesmí

být zabit.“ Bručení nelibosti uvítalo toto sdělení, ale já

jsem to ignoroval a pokračoval jsem, „Přišel jsem vám

navrhnout něco docela jiného, protože, jak jsem byl

informován, žádný důstojník vás nemůže řídit potom co

vstoupíte do boje. Jsou jisté důvody proč bude pro nás lepší

držet toho muže jako vězně, než ho zabít. Ale to nemá nic

společného s tím, že musíte poslouchat moje rozkazy a

rozkazy svých důstojníků.

Vybrali jsme si činnost, při které můžeme uspět jen v

případě, že zde bude vládnout disciplína. Očekávám

úspěch akce. Budu vyžadovat disciplínu. Neposlušnost a

nekázeň bude trestána smrtí. To je vše.“

197

Když jsem je opustil, zanechal jsem za sebou téměř

stovku mlčících mužů. Nebylo zde nic, co by naznačovalo

jejich reakci. Záměrně jsem vzal Kirona s sebou ven. Chtěl

jsem mužům dát možnost, aby tu záležitost projednali sami

mezi sebou, bez přítomnosti velitelů. Věděl jsem, že

nemám nad nimi žádnou skutečnou pravomoc a tak se musí

rozhodnout sami, zda mě poslechnou. Čím dříve dosáhnou

tohoto rozhodnutí, tím lépe pro nás pro všechny.

Amtorianské lodě používají jen nejprimitivnější

způsoby dorozumívání. Existuje nezralý a těžkopádný

ruční signalizační systém při kterém se používají praporky.

Pak je zde standardizovaný systém troubení, které zahrnuje

docela široký okruh obecných zpráv, ale nejvíce vyhovující

a nejvíce používaný je lidský hlas.

Na naší kořisti je vztyčena vlajka signalizující

přítomnost ongyana, drželi jsme souběžný kurs s ní a

poněkud za ní. Na její hlavní palubě se shromáždila

skupina ozbrojených mužů a připravovala čtyři děla, která

byla zvednuta do palebného postavení. Loď byla

připravena k útoku, ale myslím si, že nás dosud

nepodezřívají ze špatných úmyslů.

Pak jsem vydal rozkaz, aby Sofal přirazil k další lodi. A

jak se vzdálenost mezi námi zmenšovala, viděl jsem

náznak rostoucího vzrušení na palubě naší zamýšlené oběti.

„Co to děláte?“ křičel důstojník z její věžové paluby.

„Udržujte odstup! Na naší lodi je ongyan.“

198

Když nedostal žádnou odpověď a jak se Sofal stále

přibližoval, jeho vzrušení narůstalo. Rychle gestikuloval

jak hovořil s tlustým mužem, stojícím mu po boku. Pak

zakřičel, „Zůstaňte stát, nebo za to bude někdo pykat!“ Ale

Sofal se sunul neustále blíž. „Zůstaňte stát, nebo budeme

střílet!“ křičel kapitán.

Jako odpověď jsem rozkázal vysunout naše zbraně na

pravoboku do palebného postavení. Věděl jsem, že on by

se nyní neodvážil zahájit palbu, protože jediný soustředěný

útok ze Sofalu by ho poslal ke dnu, za méně než jednu

minutu. To byla eventualita, které jsem se chtěl vyhnout,

stejně jako on.

„Co od nás chcete?“ ptal se.

„Chceme vstoupit na vaši loď,“ odpověděl jsem, „pokud

možno bez krveprolití.“

„Toto je revoluce! Toto je vlastizrada!“ křičel tlustý

muž po kapitánově boku. „Já vám nařizuji zůstat stát a

nechat nás odplout. Já jsem ongyan, Moosko,“ a pak

zakřičel na vojáky na hlavní palubě, „Zažeňte je! Zabijte

každého muže, který vkročí na palubu této lodi!“

199

13.

Katastrofa.

V stejném okamžiku, když ongyan Moosko, nařídil

svým vojákům zabránit jakémukoli pokusu o nalodění na

jeho loď, kapitán rozkázal plout plnou rychlostí a otočit

kormidlo na pravobok. Loď se otočila směrem od nás a

vyrazila vpřed ve snaze uniknout. Přirozeně, že jsem ji

mohl potopit, ale její peníze by byly pro mě bezcenné na

dně moře. Místo toho jsem nařídil poblíž stojícímu trubači,

aby předal signál k nejvyšší rychlosti důstojníkovi ve věži.

A započalo pronásledování.

200

Yan, jejíž jméno bylo nyní rozeznatelné na zádi, byla

mnohem rychlejší než tvrdil Kiron, ale Sofal byl

mimořádně rychlý a brzy bylo všem jasné, že loď nám

nemohla uniknout. Pomalu jsme doháněli ztrátu, kterou

jsme předtím nabrali, když Yan tak neočekávaně vyrazil.

Pomalu, ale jistě jsme ji doháněli. Tehdy kapitán Yan dělal

právě to, co bych býval dělal i já, být na jeho místě – držel

si Sofala stále za svou zádí a namířil na nás věžové dělo a

dělo, které bylo umístěné v zádi na dolní palubě. Manévr

byl takticky bezchybný, od té doby jsme měli velice

omezený počet zbraní, které bychom mohli použít bez

změny kursu a to bylo to jediné co mohl učinit pro získání

naděje na únik.

Na zvuku prvního těžkého amtorianského děla bylo

něco hrozivého, když jsem ho slyšel vystřelit. Nic jsem

neviděl, žádný kouř ani oheň, slyšel jsem jen hlasité

přerušované burácení, které spíše připomínalo kulometnou

palbu než nějaký jiný zvuk. Nejdříve nebylo vidět žádný

účinek, pak jsem ale spatřil, že zmizel kus zábradlí na

pravé straně naší lodi a dva z mých mužů klesli mrtvi k

zemi.

V té době již bylo naše skloněné dělo v činnosti. Byli

jsme vůči Yanu v takovém úhlu, který nám velice ztěžoval

přesný zásah. Obě lodě závodily v plné rychlosti. Lodní

příď Sofalu vrhala bílou vodu a pěnu daleko na obě strany,

moře bezprostředně za Yanem bylo rozbouřené a my jsme

jen s obtížemi řídili naší kymácející se loď. Vzrušení z

pronásledování a bitvy nám kolovalo v krvi, a nad tím vším

bylo slyšet vzteklý rachot těžkých děl.

201

Běžel jsem na příď lodi, abych tam řídil střelbu z děla.

O chvíli později jsme s uspokojením uviděli, jak muži z

posádky jednoho Yanova děla padají na palubu jeden za

druhým, když náš střelec na ně zamířil a kosil je hlava

nehlava.

Sofal rychle nabýval nad Yanem převahu a naše zbraně

se soustředily na věžové dělo nepřítele. Ongyan již dávno z

horní paluby zmizel, hledaje nepochybně bezpečí v méně

odkryté části lodi. Nyní na věžové palubě, kde původně

stál vedle kapitána, zbyli na živu pouze dva muži. Tito

muži tvořili posádku děla, které nám dělalo největší potíže.

Tenkrát jsem nechápal, proč naše zbraně byly tak málo

účinné. Věděl jsem, že T–paprsek je vysoce destruktivní a

proto jsem nemohl pochopit, proč jejich loď ještě nebyla

zničena nebo potopena. To bylo ale proto, že jsem ještě

nevěděl, že všechny důležité části lodí byly chráněny

tenkou vrstvou stejného kovu, ze kterých byla vyrobena

velká děla. Je to jediná látka, která je odolná proti T–

paprsku. Kdyby tomu tak nebylo, naše střelba by již dávno

vyřadila Yan z činnosti, jak naše T–paprsky mířily na její

věžové dělo, prošly by skrz věž a usmrtily by muže, kteří

toto dělo ovládali a zničily by také jeho ovládací prvky.

Museli jsme tedy nejdříve zničit ochranné opevnění věže.

Nakonec jsme úspěšně umlčeli poslední dělo. Ale pokud

chceme přirazit k boku Yana, budeme vystaveni palbě z

ostatních zbraní umístěných na její hlavní palubě a na

přední části věže. Již jsme utrpěli nějaké ztráty a já jsem

věděl, že můžeme očekávat mnohem větší, pokud budeme

vystaveni palbě z ostatních zbraní. Patrně nebyla žádná jiná

možnost, než zcela zanechat pronásledování, ale to jsem

neměl v úmyslu udělat.

202

Nařídil jsem dohnat loď a přirazit k jejímu levému

boku. Pak jsem nařídil pálit z děla podél jejího zábradlí,

kde byla umístěna lodní děla a ničit tak jedno po druhém,

jak se k ní budeme přibližovat. Vydal jsem také nařízení,

aby všechny naše zbraně na pravoboku stále pálily jakmile

se budou postupně objevovat další Yanova děla. Tak jsme

udržovali stálou a nepřetržitou palbu na nešťastné plavidlo,

až do doby, kdy jsme přirazili k jejímu boku a zahákovali

obě lodi k sobě.

Utrpěli jsme nějaké ztráty, ale to nebylo nic ve srovnání

s těmi na druhé lodi, jejíž paluba byla nyní poseta mrtvými

nebo umírajícími muži. Její situace byla beznadějná a její

velitel si to také uvědomoval, protože vydal rozkaz ke

kapitulaci a nechal zastavit motory. O několik minut

později jsme již přelézali přes zábradlí na její palubu.

S Kamlotem jsme tyto muže sledovali, jak se pod

vedením Kirona zmocňovali kořisti a přiváděli nějaké

zajatce na palubu Sofalu. Uvažoval jsem o tom, jaká bude

jejich reakce na můj rozkaz ohledně velitelů. Věděl jsem,

že jejich svoboda po neustálých hrozbách jejich tyranských

pánů, byla pro ně nová a že od nich mohu očekávat, že se

dopustí nějakých výstřelků. Obával jsem se následků,

protože jsem slíbil, že příkladně potrestám každého muže,

který mě neposlechne. Viděl jsem, jak většina z nich

přeběhla palubu pod velením velkého Zoga, zatímco Kiron

vedl menší skupinku k horním palubám, aby tam pátral po

kapitánovi a ongyanovi.

203

Muselo uplynout dobrých pět minut, když jsem opět

spatřil mého poručíka vyjít z věže Yana s jeho dvěma

vězni. Vedl je dolů po palubním schodišti a pak přes hlavní

palubu směrem k Sofalu, zatímco stovka mých pirátů je

mlčky sledovala. Ani ruka se nezvedla, když procházeli

kolem.

Kamlot si oddechl úlevou, když oba muži šplhali přes

zábradlí Sofalu a přiblížili se k nám. „Myslím, že naše

životy visely na vlásku, stejně jako ty jejich,“ řekl a já jsem

s ním souhlasil. Pokud by totiž tito muži začali na palubě

Yana zabíjet, navzdory mému rozkazu, museli by zabít i

mě a ti, co mi byli věrní, by museli chránit své vlastní

životy.

Ongyan byl dost vzteklý, když stanul přede mnou, ale

kapitán byl uctivý. Na celé této události bylo něco, co ho

mátlo a když přišel dostatečně blízko ke mně a viděl barvu

mých vlasů a očí, spatřil jsem, že je šokován.

„Toto je urážka,“ křičel ongyan Moosko, „postarám se o

to, abyste byli do posledního muže zničeni.“ Celý se třásl a

byl rudý vztekem.

„Postarej se o to, aby už nepromluvil, dokud nebude

osloven,“ nařídil jsem Kironovi a pak jsem se obrátil na

kapitána. „Jakmile si vezmeme z vaší lodi vše, co chceme,“

řekl jsem mu, „budete volní a můžete pokračovat v plavbě.

Lituji, že jste mě neposlechli, když jsem vám nařídil

zastavit loď, ušetřilo by to mnoho životů. Příště, až vám ze

Sofalu nařídíme zastavit, uděláte to a až se vrátíte do své

země, poradíte i ostatním kapitánům, kteří Sofal ještě

neznají, že ho musí poslechnout.“

204

„Můžete mi říci,“ žádal mě, „kdo vlastně jste a pod

jakou vlajkou plujete?“

„Teď jsem Vepajan,“ odpověděl jsem, „ale my se

plavíme pod svou vlastní vlajkou. Žádná země není

zodpovědná za to, co děláme a ani my nejsme zodpovědní

žádné zemi.“

Zapojili jsme posádku Yana do práce. Kamlot, Kiron,

Gamfor a Zog vzali všechny jejich zbraně a tolik jejich

zásob, kolik jsme chtěli. Cennosti a menší část jejího

nákladu přemístili na Sofal ještě před setměním. Pak jsme

shodili jejich děla přes palubu a nechali je pokračovat v

cestě.

Mooska jsem zadržel jako rukojmí pro případ, že

bychom ho mohli někdy potřebovat. Zatím byl v

doprovodu hlídky na hlavní palubě, než rozhodnu co s ním

uděláme. Vepajanské ženy, zajatkyně, které jsme

osvobodili ze Sovongu, spolu s našimi vlastními

důstojníky, kteří byli rozmístěni na druhé palubě,

nezanechali žádnou prázdnou kajutu, do které bych mohl

Mooska zavřít a já jsem si nepřál zavřít ho v podpalubí

spolu s ostatními vězni.

Zmínil jsem se o této věci Kamlotovi v přítomnosti

Vilora, a Vilor hned navrhnul, že by mohl sdílet svou

vlastní malou kajutu spolu s Mooskem a být za něho

odpovědný. Jelikož se to zdálo být nejjednodušší řešení,

předvolal jsem Mooska a předal ho Vilorovi, který ho

okamžitě odvedl do své kajuty.

205

Stíhání Yana nás odchýlilo mimo náš kurs, a nyní, když

jsme znovu zamířili směrem k Vepaji, byla matně viditelná

temná země na pravoboku. Mohl jsem se jen domnívat,

jaká tajemství leží za touto temnou pobřežní čárou, jaká

neznámá zvířata a lidé obývají tuto terra incognita1, která

se táhla do Strabolu – do neprozkoumaných rovníkových

regionů Venuše. Abych alespoň částečně uspokojil mou

zvědavost, šel jsem do navigační kabiny, abych určil naši

pozici tak přesně, jak jsem jen byl schopen učinit pouze

hrubým výpočtem polohy. Zjistil jsem, že jsme poblíž

břehů Noobolu. Vzpomněl jsem si, že mi Danus o této

zemi vyprávěl, ale už jsem si nemohl vzpomenout, co o ní

říkal.

1 terra incognita = země neznámá

206

S lákavými představami jsem vyšel ven na palubu věže,

kde jsem mohl být sám a vyhlížel jsem přes slabě osvětlené

noční vody Amtoru směrem k tajemnému Noobolu.

Najednou se zvedl vítr téměř o síle bouře. Byla to první

bouře se kterou jsem se setkal na Jitřence. Začaly se zvedat

těžké vlny, ale já jsem měl veškerou důvěru v naši loď a ve

schopnosti mých důstojníků, vést ji za jakýchkoli

okolností, takže jsem nebyl příliš rozrušen zvětšující se

silou bouře. Ale napadlo mě, že ženy na palubě by mohly

mít strach, a moje myšlenky se opět vrátily k Duare.

Možná, že i ona byla vystrašená!

Každá záminka je dobrá muži, který si přeje vidět

předmět svého pobláznění. A nyní jsem se těšil vlastní

ješitností, že jsem měl opravdu důvod, abych ji spatřil,

důvod, který ona sama musí ocenit, protože to byla starost

o její blaho. A tak jsem se vydal dolů po lodním schodišti

na druhou palubu s úmyslem zapískat před dveřmi Duare.

Ale jak jsem procházel kolem Vilorovy kajuty, pomyslel

jsem si, že bych se mohl zastavit u našeho vězně.

207

Po mém signálu bylo chvíli ticho a pak mě Vilor vyzval

abych vstoupil. Když jsem vstoupil do kajuty, byl jsem

překvapen, když jsem spatřil angana sedícího s Mooskem a

Vilorem. Vilorovy rozpaky byly očividné, Moosko vypadal

klidně a angan byl vystrašený. Že byli znepokojeni, to mě

nepřekvapilo, protože není zvykem pro členy ze

vznešeného rodu, aby se bratříčkovali s klanganskou

společností. Pokud oni byli na rozpacích, já tedy ne. Spíše

jsem byl rozzloben. Postavení Vepajanů na palubě Sofalu

bylo křehké. Bylo nás málo a naše převaha záležela

výhradně na respektu který jsme si vytvořili a který jsme

podporovali v myslích Thoranů. Ostatní, kteří

představovali většinu naší společnosti, se dívali na

Vepajany jako na své nadřízené, navzdory úsilí jejich

vůdců, kteří je přesvědčovali o rovnosti všech lidí.

„Vaše kajuty jsou v přední části lodi,“ řekl jsem

anganovi, „tady nemáte co dělat.“

„To není jeho chyba,“ řekl Vilor, když ptačí muž opustil

kajutu. „Moosko, ač se to může zdát divné, nikdy neviděl

angana a já jsem přivedl tohoto chlapíka, abych uspokojil

jeho zvědavost. Lituji jestli jsem udělal chybu.“

„Samozřejmě,“ řekl jsem, „to dává této záležitosti

poněkud jiný vzhled, ale myslím si, že bude lepší, když si

vězeň prohlédne klangany na palubě, která jim náleží. Má

moje svolení, aby si je zítra prohlédl.“

Vyměnil jsem si ještě pár slov s Vilorem a pak jsem ho

zanechal s jeho vězněm a vydal jsem se ke kajutě, kde byla

ubytována Duare. Příhoda, který se právě udála vymizela z

mé mysli téměř okamžitě a byla nahrazena mnohem

příjemnějšími myšlenkami.

208

V kajutě Duare se svítilo, když jsem zapískal před jejími

dveřmi. Byl jsem zvědavý jestli mě pozve dál nebo bude

mou přítomnost ignorovat. Chvilku bylo ticho a já jsem

začal uvažovat o tom, že mě možná neslyšela, když vtom

jsem uslyšel její jemný hlas, který mě zval dál.

„Vy jste ale vytrvalý,“ řekla, ale v jejím hlasu bylo

méně hněvu, než když se mnou mluvila naposledy.

„Přišel jsem se zeptat, jestli vás bouře nevystrašila a

ujistit vás, že nehrozí žádné nebezpečí.“

„Nemám strach,“ odpověděla. „To je vše, co jste mi

chtěl říci?“

Znělo to jako odmítnutí. „Ne,“ ujistil jsem ji, „nepřišel

jsem jenom kvůli tomu.“

Zvedla obočí. „Co ještě mi chcete říci, co jste mi ještě

neřekl?“

„Možná jsem to chtěl zopakovat,“ odpověděl jsem.

„To nesmíte!“ vykřikla.

Přišel jsem k ní blíž. „Podívejte se na mě, Duare.

Dívejte se mi přímo do očí a řekněte mi, že se vám nelíbí,

když vám říkám, že vás miluji!“

Její oči klesly. „Nesmím to poslouchat!“ zašeptala a

vstala, jako kdyby chtěla odejít z místnosti.

Byl jsem šílený láskou k ní. Z její blízké přítomnosti mi

vřela krev v žilách. Uchopil jsem ji do náručí a přitiskl k

sobě a dříve než tomu mohla zabránit, pokryl jsem její rty

polibky. Pak se ode mne trochu odtáhla a já jsem spatřil jak

se v její ruce zableskla dýka.

„Máte pravdu,“ řekl jsem. „Bodněte! Udělal jsem

neodpustitelnou věc. Mojí jedinou omluvou je moje velká

láska k vám. Ukončíte tak moje utrpení.“

209

Její ruka s dýkou poklesla. „Nemohu,“ zavzlykala,

otočila se a utekla z místnosti.

Vrátil jsem se do své vlastní kajuty, proklínal jsem sám

sebe, nazývajíce se surovcem a hulvátem. Nechápal jsem,

jak jenom jsem mohl spáchat takový neodpustitelný čin.

Zlořečil jsem si a zároveň, při vzpomínce na její hebké tělo

tisknoucí se k mému a na její dokonalé rty dotýkající se

mých úst, mě zaléval horký žár spokojenosti, který silně

překonával moje pokání.

Ještě dlouho potom, co jsem si šel lehnout, jsem nemohl

usnout. Stále jsem přemýšlel o Duare, připomínajíce si

všechno co se mezi námi událo. Objevil jsem skrytý

význam v její výkřiku, „Nesmím to poslouchat!“ Já jsem se

radoval ze skutečnosti, že jednou mě odmítala vydat

druhým do rukou smrti a nyní mě opět odmítla zabít sama.

Její „Nemohu“ mi znělo v uších téměř jako vyznání lásky.

Můj rozum mi říkal, že jsem se musel zbláznit, ale já jsem

našel potěšení v tomto mém šílenství.

Bouře během noci narostla do tak prudkého běsnění, že

mě kvílící, divoký vítr probudil ještě před úsvitem. Hned

jsem vstal a vyšel jsem na palubu, kde mě vítr téměř odnesl

pryč. Velké vlny vysoko zvedly Sofal, aby ho vzápětí opět

ponořily hluboko do vodních propastí. Vlny, jakoby si s

lodí jenom hrály, občas obrovská vlna přeběhla přes

zábradlí a zaplavila hlavní palubu. Po pravé straně se

objevilo velké skalisko, který se zdálo nebezpečně blízko.

Situace vypadala hrozivě.

210

Vstoupil jsem do řídící místnosti a našel tam Honana a

Gamfora s kormidelníkem. Dělali si starosti, kvůli naší

blízkosti u pobřeží. Pokud by selhal motor nebo kormidlo,

budeme nevyhnutelně zahnáni ke břehu. řekl jsem jim, aby

zůstali kde jsou a pak jsem sešel na druhou palubu můstku

probudit Kirona, Kamlota a Zoga.

Když jsem se otočil k lodnímu schodišti vedoucímu na

druhou palubu, všiml jsem si, že dveře Vilorovy kajuty

jsou otevřené a kývají se s každým zhoupnutím lodi, ale

nyní jsem tomu nepřikládal žádnou zvláštní důležitost a

pokračoval jsem v cestě, abych co nejdříve probudil své

ostatní důstojníky. Pokračoval jsem kolem kajuty Duare,

obával jsem se, jestli se vzbudí, mohla by se polekat

houpáním lodi a kvílením větru. K mému překvapení jsem

našel její dveře otevřené, houpající se v pantech.

211

Něco vzbudilo mé podezření, že cosi nebylo v pořádku,

bylo to něco jiného, než otevřené dveře do její kajuty.

Rychlými kroky jsem vešel dovnitř, rozsvítil jsem světlo a

rozhlédl se rychle po místnosti. Nebylo zde nic zvláštního,

kromě skutečnosti, že dveře do její ložnice byly také

otevřené a houpaly se v pantech. Byl jsem si jist, že nikdo

nemůže spát, zatímco oboje dveře se otvírají a bouchají. Je

ovšem také možné, že Duare byla příliš vystrašená, aby

vstala a zavřela je.

Přistoupil jsem ke dveřím ložnice a nahlas zavolal její

jméno. Neozvala se žádná odpověď. Zavolal jsem znovu,

hlasitěji. Opět bylo ticho mou jedinou odpovědí. Teď už

jsem byl velmi znepokojen. Vstoupil jsem do místnosti,

rozsvítil světlo a podíval se na postel. Byla prázdná –

Duare tam nebyla! Ale v rohu kajuty leželo tělo muže,

který stál na stráži před jejími dveřmi.

Hodil jsem společenské zvyklosti přes palubu a spěchal

jsem k jedné ze sousedících kajut, kde byly ubytovány

ostatní vepajanské ženy. Všechno bylo na svém místě,

kromě Duare. Nikdo ji neviděl, ženy nevěděly kde je.

Šílený strachem jsem běžel zpět do Kamlotovy kajuty a

obeznámil jsem ho s mým tragickým objevem. Byl

zděšený.

„Musí být na palubě,“ křičel. „Kde jinde by mohla být?“

„Vím, že musí být tady,“ odpověděl jsem, „ale něco mi

říká, že tady není. Musíme okamžitě prohledat celou loď,

od přídi až po záď.“

212

Zog a Kiron vycházeli ze svých kajut právě v okamžiku,

když jsem já vycházel od Kamlota. Řekl jsem jim o svém

objevu a nařídil zahájit pátrání. Pak jsem si zavolal člena

stráže a poslal jsem ho do stožárového koše, aby se zeptal

hlídky, zda něco neobvyklého během své služby nespatřila,

protože z jeho vysokého stanoviště mohla přehlédnout

celou loď.

„Shromážděte všechny lidi,“ řekl jsem Kamlotovi,

„všechny spočítejte, prohlédněte každý kout lodi.“

Když muži odešli, aby splnili mé rozkazy, vzpomněl

jsem si na náhodnou shodu dvou otevřených dveří,

houpajících se v bouři. Byly to dveře od kajuty Duare a

Vilora. Nedovedl jsem si představit, jaký vztah mohl

spojovat oba tyto fakty, ale chtěl jsem vyšetřit vše, ať už to

byla pouze podezřelá náhoda nebo ne. Proto jsem rychle

běžel k Vilorově kajutě a v okamžiku, kdy jsem rozsvítil

světlo jsem viděl, že Vilor ani Moosko zde nejsou. Ale kde

jsou? Nikdo by nemohl živý opustit Sofal v takové bouři a

spustit záchranný člun by nebylo možné, dokonce i za

pěkného počasí, aniž by byli odhaleni.

Když jsem vyšel z Vilorovy kajuty, předvolal jsem

námořníka a odeslal ho, aby informoval Kamlota, že Vilor

a Moosko nejsou ve své kajutě a aby je ihned poslal za

mnou, jakmile je najde. Pak jsem se vrátil do kajut

vepajanských žen, abych je podrobněji vyslechl.

213

Byl jsem překvapen zmizením Mooska a Vilora, což

spolu se zmizením Duare z její kajuty, představovalo

obrovskou záhadu a já jsem se snažil objevit nějaké

spojení, které by mohlo obě události objasnit. Když náhle

jsem si vzpomněl na Vilorovo naléhání, aby mu bylo

dovoleno strážit Duare. Tohle bylo první, slabé vodítko,

nicméně to zatím nikam nevede. Tito tři lidé zmizeli ze

svých kajut, ale rozum mě ujišťuje, že budou brzy nalezeni,

protože je nemožné opustit loď, ledaže…

Toto jednoduché slovo „ledaže“ mě vyděsilo nejvíce ze

všeho. Od té doby, co jsem zjistil, že Duare není ve své

kajutě, mě neopouštěla myšlenka, že vzhledem k tomu, že

jsem ji zneuctil svým vyznáním lásky, vrhla se přes palubu.

Jakou má teď cenu skutečnost, že se stále obvinuji pro

nedostatek sebekontroly a sebeovládání? Jakou cenu má

moje marná lítost?

Ale stále ještě jsem viděl malý paprsek naděje. Pokud

nepřítomnost Vilora a Mooska v jejich kajutě a Duare v její

byla více než náhoda, pak by se dalo určitě předpokládat,

že jsou spolu a je absurdní věřit tomu, že všichni tři skočili

přes palubu.

S těmito rozporuplnými obavami a nadějemi vířícími

mou myslí, jsem přišel do kajut vepajanských žen, které

jsem chtěl právě vyslechnout, když námořník, kterého jsem

poslal ke stožárovému koši, ke mně přiběhl ve stavu

zjevného vzrušení.

„Dobrá,“ uklidnil jsem ho, když bez dechu zastavil

přede mnou, „tak co říkala hlídka?“

„Nic, můj kapitáne,“ odpověděl muž, jeho řeč byla

přerušována vzrušením a vypětím.

„Nic! Jak to?“ vyhrkl jsem.

214

„Strážný je mrtev, můj kapitáne,“ lapal po dechu

námořník.

„Mrtev!“

„Zavražděn.“

„Jak?“ zeptal jsem se.

„Byl probodnut mečem – zezadu, myslím. Ležel tváří k

zemi.“

„Běž a informuj Kamlota, řekni mu, aby vyměnil hlídku

a vyšetřil tu vraždu, pak ať se ohlásí u mě.“

Otřesený těmito neblahými zprávami, jsem vstoupil do

kajuty žen. Choulily se v jedné kajutě, bledé a vystrašené,

ale navenek klidné.

„Našli jste již Duare?“ tázala se ihned jedna z nich.

„Ne,“ odpověděl jsem, „ale objevil jsem další záhadu –

ongyan a Moosko chybí a s nimi také Vepajan Vilor.“

„Vepajan!“ vykřikla Byea, žena, která se mě ptala na

Duare. „Vilor není žádný Vepajan.“

„Co tím myslíte?“ ptal jsem se. „Pokud to není Vepajan,

kdo to tedy je?“

„Je to thoranský špion,“ odpověděla. „Byl již dávno

poslán na Vepaju, aby ukradl tajemství séra dlouhověkosti,

a když jsme se dostali do zajetí a klangan vzal omylem

také jeho, dozvěděli jsme se to na palubě Sovongu.“

„Ale proč jste mě neinformovaly, když byl přiveden na

palubu?“ ptal jsem se.

„Myslely jsme, že to vědí všichni,“ vysvětlila Byea, „a

myslely jsme, že Vilor byl přemístěn na Sofal jako vězeň.“

Byl připojen další článek řetězu! Ale byl jsem ještě

příliš daleko, co se týkalo znalosti, kde teď leží druhý

konec řetězu.

215

14.

Bouře.

Po výslechu žen jsem odešel na hlavní palubu. Velmi

netrpělivě jsem očekával zprávy od mých důstojníků.

Dozvěděl jsem se, že právě prohledali loď a nyní jdou ke

mě s jejich hlášením. Nikdo z pohřešovaných nebyl

nalezen, ale prohlídka objevila další otřesný fakt – chybělo

pět klanganů!

Pátrání v některých částech lodi bylo velmi nebezpečné,

jelikož se loď silně kymácela a paluba byla čas od času

zaplavena velkými vlnami, ale vše bylo vykonáno bez

nějaké nehody a muži se nyní shromažďovali ve velké

místnosti na hlavní palubě můstku. Kamlot, Gamfor,

Kiron, Zog a já jsme vstoupili do stejné místnosti, kde jsme

diskutovali o celé této záhadné záležitosti. Honan byl v

řídící místnosti ve věži.

Řekl jsem jim, že jsem právě zjistil, že Vilor nebyl

Vepajan, ale thoranský špion a připomněl jsem Kamlotovi,

jak mě žádal, abych mu dovolil střežit janjong. „Dověděl

jsem se ještě něco od Byei, když jsem se vyptával žen,“

dodal jsem. „Během jejich zajetí na palubě Sovongu, Vilor

vytrvale obtěžoval Duare svou pozorností, byl do ní šíleně

zamilovaný.“

216

„Myslím, že nám to dává poslední část důkazu, který

potřebujeme, abychom mohli rekonstruovat až dosud

zdánlivě nevysvětlitelnou událost z minulé noci,“ řekl

Gamfor. „Vilor se chce zmocnit Duare a Moosko chce

utéct z vězení. Dřívější kamarádství s klangany a získání

jejich přátelství, bylo známé každému muži na palubě

Sofalu. Moosko byl ongyan a během celého života,

klangani pohlíží na klongyany jak na zdroj nejvyšší moci.

Oni věřili jeho slibům a chtěli poslouchat jeho příkazy.

Vilor a Moosko nepochybně promysleli detaily spiknutí

společně. Poslali angana zabít hlídku, aby jejich pohyb

nevzbudil podezření a nebyl prozrazen předtím, než mohli

dovést svůj plán k úspěšnému konci. Hlídky se zbavili a

ostatní klangani se shromáždili ve Vilorově kajutě. Pak

Vilor, pravděpodobně doprovázený Mooskem, odešel do

kajuty Duare, kde zabili stráž a zmocnili se dívky ve

spánku. Umlčeli ji roubíkem a odnesli ven na chodbičku,

kde již čekali klangani.

Byla silná bouře, to je pravda, ale vítr foukal směrem ke

břehu, který byl nedaleko na pravoboku a klangani jsou

silní letci.

Toto je, jak věřím, pravdivý obraz toho co se stalo na

palubě Sofalu, zatímco my jsme spali.“

„A vy věříte, že klangani zanesli tyto tři lidi k břehům

Noobolu?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že o tom nemůže být žádná pochybnost,

takový je fakt,“ odpověděl Gamfor.

„Naprosto s ním souhlasím,“ prohlásil Kamlot.

„Pak nám zbývá jen jediné, co můžeme udělat,“ oznámil

jsem. „Musíme se vrátit a vyslat na Noobol pátrací

skupinu.“

217

„Žádná loď nemůže v tomto moři přežít,“ namítal

Kiron.

„Bouře nevydrží navždy,“ připomenul jsem mu.

„Budeme se držet dál od břehu až do té doby, než se

uklidní. Jdu nahoru k věži. Chci, abyste zůstali zde a

vyptávali se posádky, není totiž vyloučeno, že mezi nimi

může být někdo, kdo zaslechl něco, co by mohlo na věc

vrhnout nové světlo. Klangani jsou velcí mluvkové a

možná, že prohodili nějakou poznámku, která nám může

naznačit, co má Vilor s Mooskem v úmyslu.“

Když jsem vystoupil na hlavní palubu, Sofal se vzpínal

na hřebenu velké vlny a v zápětí ponořil příď dolů do

vodní hlubiny za ní s nakloněnou palubou šikmo dopředu v

úhlu téměř pětačtyřiceti stupňů. Mokrá a kluzká prkna pod

mýma nohama mi nenabídla žádnou oporu. Bezmocně

jsem sklouznul téměř padesát stop dopředu, než jsem se

zachytil. Pak loď zabodla svou příď do obrovské vlny a

velká vodní stěna mě smetla z přední paluby na zadní,

převracela mě a já jsem se bezmocně otáčel na jejím

hřebenu.

Chvilku jsem byl

pod vodou a pak

jakýsi

rozmar

Titána mě zachytil

a vynesl mou

hlavu nad hladinu.

Pak jsem spatřil

Sofal kolébající se

padesát

stop

daleko ode mě.

218

Dokonce ani v nezměrném mezihvězdném prostoru

jsem se necítil tak bezmocně a tak beznadějně, než v tomto

okamžiku v moři neznámého světa, bičovaném bouří,

obklopený temnotou a chaosem a množstvím hrozných

tvorů této tajemné hlubiny, které jsem si nedokázal ani

představit. Byl jsem ztracen! I kdyby moji kamarádi věděli

o neštěstí, které mě potkalo, byli by bezmocní poskytnout

mi jakoukoli pomoc. Žádná loď nemohla přežít v tomto

moři, jak nám Kiron správně připomenul a žádný plavec

nemohl čelit prudkému útoku těchto živlů. Větrem hnané

hory vod, jinak to nemohu popsat, protože vlna je příliš

slabé slovo.

Beznaděj! Neměl bych to říkat, protože nikdy neztrácím

naději. Když nemohu plavat proti moři, možná že bych měl

plavat s ním a pevnina neleží příliš daleko. Jsem zkušený

vytrvalostní plavec a silný muž. Jestli může někdo přežít v

takovém moři, byl jsem si jist, že jsem to já. A pokud se mi

to nepodaří, přinejmenším budu mít satisfakci a zemřu v

boji.

219

Nepřekážely mi žádné šaty, jelikož amtorianskou

bederní pokrývku lze jen stěží nazvat šaty. Jediné co mi

překáželo byly moje zbraně a tyto jsem se rozpakoval

odhodit. Věděl jsem, že moje šance na přežití na tom

nepřátelském břehu by byla nepatrná, kdybych nebyl

ozbrojen. Ani pás, ani pistole, ani dýka mi příliš

nepřekážely a jejich váha byla zanedbatelná, ale meč, to

byla jiná věc. Pokud jste ještě nikdy nezkoušeli plavat s

mečem visícím vám u pasu, nepokoušejte se o to v

rozbouřeném moři. Mohli byste si myslet, že meč bude

viset přímo dolů a nebude překážet při plavání, ale tak to

není. Velké vlny si se mnou nemilosrdně pohazují, převrací

mě a otáčejí a můj meč mě tluče do těch nejcitlivějších

míst, plete se mi mezi nohama a jednou, když mě vlna

otočila vzhůru nohama, mě udeřil po hlavě. A přesto jsem

se ho nechtěl zbavit.

Prvních několik málo minut boje s mořem, mě

přesvědčilo, že nejsem bezprostředně ohrožen utonutím.

Dokázal jsem držet hlavu nad vlnami dost dlouho a dost

často na to, abych zajistil dostatečný přísun vzduchu do

mých plic. Voda byla teplá, takže mi nehrozilo nebezpečí,

že budu vysílen mrazem, jak se často stává, když se lidé

ocitnou v chladném moři. Nicméně, mnohem blíže, než

jsem jen mohl tušit v tomto neznámém světě, byly dvě

mnohem větší a okamžité hrozby pro můj život. První

spočívala v možnosti útoku nějakého divokého monstra z

hlubiny amtorianského moře. Druhá a mnohem vážnější,

bylo pobřeží bičované vlnami, na kterém se nyní musím

pokusit bezpečně přistát.

220

Toto samo o sobě by mělo pro mě být dostatečně

deprimující, protože jsem již viděl rozbouřená moře u příliš

mnoha břehů, abych mohl lehce ignorovat hrozbu těchto

nezměrných tun vody, které boří skály a proráží si cestu až

do samotného nitra nehynoucích hor.

Plaval jsem pomalu směrem ke břehu, který,

chválabohu pro mě, byl ve směru kterým mě bouře

unášela. Neměl jsem v úmyslu plýtvat zbytečně silami a

vyčerpávat se. A jak jednoduše jsem si to představoval, tak

jednoduše jsem to i provedl. Jenom jsem se držel nad

vodou a bouře mě pozvolna posouvala stále blíž ke břehu.

Přišlo svítání a jak mě každá další vlna zvedla na svůj

hřeben, viděl jsem břeh stále zřetelněji. Nacházel se asi

míli ode mne a byl to hrozný pohled. Obrovské vlny se

lámaly o skalnaté pobřeží, vrhajíce rozbouřené fontány bílé

pěny vysoko do vzduchu. Přes kvílivou vichřici se valil

hřmot příboje rozhněvaného moře, celou tu míli, až ke

mně, aby mě varoval, že mě očekává u pobřeží s otevřenou

náručí smrt.

221

Myšlenka je jedna věc a skutečnost, druhá. Bez ohledu

na to jak moc jsem si přál žít, věděl jsem, že proto musím

také něco udělat. Moje současná situace mi nedávala

žádnou šanci na záchranu, jenom na břehu jsem mohl

přežít. Bez váhání jsem vyrazil ke břehu. Jak jsem se k

němu blížil, hlavou mi prolétlo mnoho myšlenek, některé

zcela bezvýznamné, ale jiné byly pro mě docela důležité,

mezi jiným také pohřební obřad. Nebyl správný čas, abych

o tom přemýšlel, ale cožpak můžeme vždy ovládat své

myšlenky. Nicméně, „Uprostřed života se objeví smrt“ mi

připadá zcela vhodné pro mojí situaci. Ale přehozením slov

jsem získal něco, co mi obsahovalo zárodek naděje –

„Uprostřed smrti objevíme život“. Možná…

Neuvěřitelně vysoké vlny mě zvedaly do výše,

dopravujíce mě vždy jen na krátký okamžik do výhodného

postavení, ze kterého jsem se mohl podívat na blížící se

smrt, se kterou se snažím bojovat. Pobřeží se přibližovalo.

Už to nebyla jen souvislá řada rozeklaných útesů a bílé

vody, ale detaily jsem stále ještě nemohl rozlišit, protože

mi bylo dovoleno ho spatřit vždy jen na krátký okamžik

předtím, než jsem opět klesnul dolů do vodní propasti.

Mé vlastní úsilí, spolu s běsněním bouře mě zavedly

blízko břehu, do místa, kde jsem měl nyní být uchopen

rozzuřeným mořem a mrštěn proti útesům, které odhalují

své rozeklané stěny pokaždé, když vlna, která se o ně

zrovna roztříštila, ustoupí.

222

Velká vlna mě vyzvedla na hřeben a nesla mě vpřed –

konec přicházel! Rychlostní závodního koně mě odnášela

směrem k mé zkáze. Změť pěny zaplavila mou hlavu. Byl

jsem zkroucený a otáčel jsem se jako korek ve víru. Stále

jsem zápasil, abych dostal ústa nad vodu a občas mohl

lapat po vzduchu. Bojoval jsem, abych mohl žít o krátký

okamžik déle, abych nezemřel dříve, než budu roztříštěn

nelítostným mořem o nemilosrdné skály – tak silná byla

moje touha žít.

Stále jsem se ještě držel. Okamžiky se zdály věčností!

Kde jsou ty skály? Skoro jsem po nich toužil, aby už

skončil můj marný zápas. Myslel jsem na svou matku a na

Duare. Dokonce jsem zvažoval, s poněkud filozofickým

klidem, zvláštnost mého konce. V tomto cizím světě, se

vůbec nikdo nedozví o mém konci. Tak mluvila věčná

ješitnost muže, jenž dokonce i ve smrti si přál mít

publikum.

Nyní jsem na okamžik spatřil útes. Byl nalevo ode mne!

Měli však být přede mnou. Bylo to nepochopitelné. Pak mě

chytla obrovská vlna a nesla mě s sebou. Avšak stále ještě

žiji a proti mému nahému tělu stála pouze vodní masa.

Běsnění moře sláblo. Byl jsem opět zdvižen na hřeben

vlny a s úžasem jsem spatřil poměrně klidné vody zátoky.

Byl jsem přenesen přes skaliska uzavírající zátoku a před

sebou jsem uviděl písečnou pláž ve tvaru půlměsíce. Unikl

jsem temným drápům smrti. Byl to zázrak!

223

Moře mi dalo poslední pohlavek a pak mě vyvrhlo

daleko na písečnou pláž k řasám a travinám vyplaveným

mořem. Vstal jsem a rozhlédl se kolem sebe. Zbožný

člověk by teď vzdával díky, ale já jsem cítil, že zatím

nemám proč. Můj život byl prozatím ušetřen, ale Duare

byla ještě v ohrožení.

Zátoka do které jsem byl vyvržen, tvořila hrdlo kaňonu,

který ubíhal mezi nízkými kopci směrem do vnitrozemí,

svahy byly posety malými stromy. Nikde nebylo ani

památky po obrech, které jsem znal z Vepaji, ale možná,

napadlo mě, to co zde vidím nejsou stromy Venuše, ale jen

lesní podrost. Nicméně, budu je nazývat stromy, protože

mnohé z nich byly vysoké padesát až osmdesát stop.

Malá říčka stékala na dno kaňonu a vlévala se do

zátoky. Světle fialová tráva, poseta modrými a

purpurovými květy, ohraničovala a zahalovala kopce.

Některé stromy měly červené kmeny, hladké a lesklé, jako

nalakované, jiné byly blankytné. Pokrývalo je stejně

zvláštní listí otočníku, levandule a violky, jako stromy

Vepaji, což mě velice překvapilo.

Jakkoli krásná a neobvyklá byla tato scenérie, nemohla

zcela zaujmout moji pozornost. Zvláštní osud mě zanesl na

tento břeh, na který, jak jsem se důvodně domníval, musela

být Duare nepochybně unesena. A nyní moje jediná

myšlenka byla, využít tuto šťastnou okolnost a pokusit se jí

najít a osvobodit.

Mohl jsem pouze předpokládat, pokud jí nakonec její

únosci přivezli na tento břeh, museli se vylodit poněkud

vpravo ode mne, ve směru, kterým plul Sofal. Pouze na

základě tohoto nepatrného a nedostačujícího úsudku, jsem

začal okamžitě zkoumat pravou stranu kaňonu.

224

Na hřebenu jsem se na okamžik zastavil a prohlédl si

okolní krajinu, abych zjistil, kde vlastně jsem. Přede mnou

se táhla náhorní planina, posetá stromy a bujnou trávou a

dále do vnitrozemí se nejasně a tajuplně zvedalo podél

vzdáleného obzoru pohoří. Stál jsem na východě, podél

pobřeží (budu používat body pozemského kompasu), hory

byly na sever, směrem k rovníku. Předpokládal jsem,

samozřejmě, že jsem na jižní polokouli planety. Moře bylo

na jih ode mne. Pohlédl jsem na okamžik tím směrem,

hledajíce Sofal. Byl tam, velmi daleko a plul směrem k

východu. Očividně plnili moje rozkazy. Drželi se dál od

pobřeží a vyčkávali na klidnější počasí, které by umožnilo

přistání.

Vyrazil jsem na východ. Na každém návrší jsem se

zastavil a prohlížel náhorní plošinu křížem krážem, hledaje

nějaké stopy těch, po kterých jsem pátral. Viděl jsem

známky života, ale ne lidského. Býložravci se pásli v

hojném počtu na rozkvetlých planinách. Mnoho z nich bylo

dost blízko, abych si je mohl dobře prohlédnout a abych je

mohl přirovnat k podobným pozemským zvířatům, ale

nepodobali se ničemu, co jsem vůbec kdy viděl na zemi.

Jejich mimořádná ostražitost a známky rychlosti a hbitosti

ve stavbě jejich těl vypovídaly o tom, že měli nepřátele.

Ostražitost naznačovala, že mezi těmito nepřáteli byl

člověk. Rychlostí a hbitostí unikali divokým šelmám.

225

Tento poznatek mě upozornil, že musím být stále ve

střehu, kvůli podobnému nebezpečí, jež mohlo hrozit i mě.

Byl jsem rád, že náhorní planina byla dobře zásobena

stromy ve vhodných intervalech. Nezapomněl jsem na

divokého basta, na kterého jsme spolu s Kamlotem narazili

ve Vepaji. A protože jsem zatím mezi zvířaty, která stála

poblíž, neviděl nic tak hrozného a ve značné vzdálenosti

ode mne se pásla další, velice podobná bizonům, velice mě

to uklidnilo.

Postupoval jsem dost rychle, protože jsem byl sklíčen

strachem o bezpečí Duare a obavami, že jestli nenajdu

nějakou stopu hned první den, moje pátrání by nemuselo

být úspěšné. Klangani, jak jsem se domníval, museli

sestoupit blízko pobřeží, kde by mohli zůstat alespoň do

úsvitu, ale doufal jsem, že se zdrží déle. Pokud by odletěli

hned, moje šance na jejich vypátrání by byly nepatrné. A

teď má jediná naděje tkví v tom, že na ně narazím ještě

předtím, než zvednou svá křídla.

Náhorní planina byla rozryta strouhami a roklemi

sestupujícími dolů k moři. Téměř ve všech tekly říčky

různých velikostí, od malého potůčku až po ty, které by se

mohly s klidem nazývat řekami, ale žádný, na který jsem

narazil, nebyl překážkou v mém postupu, i když jednou

nebo dvakrát jsem byl přinucen přeplavat hlubší koryta.

Pokud byly tyto řeky obývané nebezpečnými plazy, já jsem

žádného z nich nezahlédl, přesto připouštím, že byli

neustále v mých myšlenkách, když jsem se dostával z

jednoho břehu na druhý.

226

Jednou jsem spatřil jakousi velkou kočkovitou šelmu,

která opodál zřejmě sledovala stádo zvířat vypadajících

jako nějaký druh antilopy, ale buď mě neviděla nebo se

více zajímala o její přirozenou kořist. I když jsem byl na

volném prostranství, nevěnovala mi žádnou pozornost.

Krátce nato jsem sestoupil do malé rokle, a když jsem

znovu vystoupal nahoru na opačné straně, šelma už tam

nebyla. Současně jsem byl vytržen ze svých myšlenek

slabými zvuky, které přicházely ze značné vzdálenosti

přede mnou. Znělo to jako výkřiky lidí a jasný hukot

amtorianské palné zbraně.

Ačkoli jsem urputně pátral očima daleko na obzoru,

neviděl jsem žádný náznak původců těchto zvuků. Ale

stačilo to, abych věděl, že někde tam vepředu je člověk a

že bojuje. Jsem jen člověk a tak jsem si přirozeně

představoval ženu, kterou jsem miloval uprostřed

ohromného nebezpečí, třebaže mi můj rozum říkal, že střet

odrážející se v dálce, nemusí mít žádnou spojitost s ní ani

jejími únosci.

Všechny moje myšlenky šly stranou, dal jsem se do

běhu. Jak jsem se přibližoval, zvuky byly stále hlasitější.

Dovedli mě až na okraj širokého kaňonu, který byl bylo

tvořen nádherným údolím, uprostřed něhož se vinula řeka

mnohem větší, než jakou jsem kdy spatřil.

Ale ani krása údolí ani velikost řeky neodlákaly mou

pozornost ani na okamžik. Na dně toho bezejmenného

kaňonu se odehrávala scéna, který zaujala mou pozornost a

úplně mě zmrazila strachem. Za zčásti chráněným

výstupkem skály se krčilo nebo leželo šest postav. Pět z

nich byli klangani a šestá byla žena. Byla to Duare!

227

Proti nim, ukryto za stromy a skalisky, bylo asi dvanáct

chlupatých, lidem podobných tvorů, střílejících kameny z

praků a jednoduché šípy z primitivních luků na šestici

nešťastníků před nimi. Divoši a klangani si navzájem

vyměňovali posměšky a urážky, stejně tak jako střely. To

byl ten křik, který jsem slyšel zpovzdálí spolu se stakatem

klanganských pistolí.

Tři klangani ležely nehybně na travnaté zemi za skálou,

zřejmě byli mrtvi. Zbývající klangani a Duare, přikrčeni s

pistolemi v rukou, bránili svou pozici a své životy. Divoši

vrhali své kamenné střely ihned, kdykoli se objevila část

některého z protivníků za skalnatou bariérou, ale šípy

vypouštěli tak, že všechny dopadali za kamenný val.

Roztroušeni mezi stromy a za kameny bylo více jak

deset chlupatých divochů, kteří padli pod výstřely

klanganských pušek. Zatímco ochránci Duare si vynutili

těžké ztráty na nepříteli, výsledek nerovné bitvy musel být

jen totální zničení klanganů a Duare, a to mohlo trvat

hodně dlouho.

Popisování podrobností by trvalo příliš dlouho a já jsem

je získal jen z letmého pohledu, nemarnil jsem drahocenný

čas uvažováním o nejlepším postupu. Každou chvíli mohl

jeden z těch hrubých šípů probodnout dívku, kterou jsem

tak miloval. A proto moje první myšlenka byla odvést

pozornost divochů a střelbu od jejich zamýšlených obětí na

mě.

228

Byl jsem poněkud za nimi a to byla výhoda, stejně tak

jako skutečnost, že jsem byl poněkud výše. Ječíce jako

indián jsem skočil dolů příkrou stěnou kaňonu a neustále

jsem pálil ze své pistole. Situace pode mnou se okamžitě

změnila. Divoši se nyní museli bránit zezadu novému

nepříteli a to v jejich řadách vyvolalo obrovský zmatek.

Zároveň dva zbývající klangani, kteří mě poznali a

pochopili, že jim přišla pomoc, vyskočili z úkrytu za

skálou a vyběhli vpřed, aby zničili divochy.

Společně jsme postříleli šest nepřátel a ostatní se otočili

a utíkali, ale přitom jednoho z klanganů trefili mezi oči

velkým kouskem kamene. Viděl jsem jak upadl a když už

jsme nebyli v ohrožení nepřítelem, šel jsem k němu, myslel

jsem si, že je jenom omráčený, ale tehdy jsem neměl ani

tušení o síle, s jakou tito primitivní opičí lidé házeli

kameny z jejich praků. Klanganova lebka byla rozdrcená a

část kamene pronikla až do mozku. Byl mrtev, když jsem k

němu dorazil.

Ihned jsem spěchal k Duare. Stála s pistolí v ruce,

vyčerpaná a rozrušená, ale očividně to bylo kvůli zážitku,

který právě prodělala. Myslím si, že byla ráda, když mě

uviděla. Určitě dávala přednost mě, před chlupatými

poloopicemi, před kterými jsem jim pomohl se zachránit.

Stále ještě se v jejích očích odráží stopy strachu, jako

kdyby si nebyla docela jistá tím co může nyní očekávat ode

mě. K mojí hanbě, byly její obavy oprávněné, kvůli tomu,

jak jsem se k ní choval dříve. Ale já jsem byl rozhodnut, že

jí už nikdy nedám podnět k tomu, aby si na mě mohla

stěžovat. Chtěl jsem získat její důvěru a doufal jsem, že se

v ní posléze probudí i láska.

229

V jejích očích nebylo ani světélko radosti, když jsem se

k ní přiblížil a to mě ranilo více než mohu vyjádřit. Její tvář

odmítala jakékoli další pokusy, které by mohly hrozit z mé

přítomnosti.

„Neublížila sis?“ zeptal jsem se. „Jsi v pořádku?“

„Docela v pořádku,“ odpověděla. Její oči hleděly mimo

mě, pátrajíce po hřebenu kaňonu, odkud jsem napadl

divochy. „Kde jsou ostatní?“ ptala se rozpačitým a lehce

ustaraným tónem.

„Jací ostatní?“ zeptal jsem se.

„Ti, kteří s tebou přišli ze Sofalu, aby po mně pátrali.“

„Nikdo jiný tady není, jsem zde docela sám.“

V tváři se jí objevil smutek po této zprávě. „Proč jsi

přišel sám?“ ptala se vystrašeně.

„Budu k tobě upřímný, nebyla to chyba mých mužů, že

jsem přišel sám,“ vysvětloval jsem. „Potom, co jsme tě na

Sofalu začali postrádat, jsem vydal rozkaz, držet se poblíž

pobřeží, dokud bouře neskončí a potom teprve vyšleme

pátrací skupinu. Hned nato mě vlna smetla přes palubu –

nejšťastnější náhoda, jak se zdá. A přirozeně, když jsem se

dostal bezpečně na břeh, má první myšlenka byla na tebe.

Pátral jsem po tobě a pak jsem zaslechl výkřiky těch

divochů a zvuky pistolí.“

„Přišel jsi včas, abys mě od nich zachránil,“ řekla, „ale

proč? Co se chystáš se mnou nyní udělat?“

„Chystám se vzít tě na pobřeží tak rychle, jak je to bude

možné,“ odpověděl jsem, „a tam pošleme signál na Sofal,

aby pro nás poslali loď, která nás dopraví na její palubu.“

Duare se zjevně ulevilo, když jsem jí sdělil své plány.

„Získáš nehynoucí vděk jonga, mého otce, jestliže mě

odvezeš v pořádku zpět do Vepaji,“ řekla.

230

„Pro mě je dost velká odměna již to, že mohu sloužit

jeho dceři,“ odpověděl jsem, „přestože se mi nedaří získat

si její náklonnost.“

„Tu jsi již získal za to, co jsi právě udělal s nasazením

vlastního života,“ a v jejím hlase bylo více laskavosti, než

předtím.

„Co se stalo s Vilorem a Mooskem?“ zeptal jsem se.

Její rty se zkřivily opovržením. „Když nás napadli

kloonobargani, oni utekli.“

„A kam šli?“ zeptal jsem se.

„Přeplavali řeku a utekli v tamtím směrem,“ ukázala k

východu.

„Proč neutekli také klangani?“

„Ti dva jim nařídili, aby mě chránili. Klangani neznají

nic jiného, než poslouchat své pány a také rádi bojují. Mají

málo rozumu a žádnou představivost, ale jsou skvělí

bojovníci.“

„Nechápu proč neuletěli z nebezpečí a nevzali tě s

sebou, když viděli, že porážka je nevyhnutelná. Tak byste

se zachránili všichni.“

„Než na to přišli, bylo už příliš pozdě,“ vysvětlila mi.

„Nemohli vzlétnout z pozice naší obrany bez toho, aby

nebyli zasaženi střelami kloonobarganů.“

Toto slovo, za pomoci vsuvky, je zajímavý příklad

odvozování amtorianských podstatných jmen. Všeobecně

to znamená divochy. Doslova to znamená chlupatí lidé. V

jednotném čísle je to nobargan. Gan znamená člověk, bar

znamená vlasy nebo chlupy. Předpona no značí přívlastek,

proto nobar znamená chlupatý, nobargan, chlupatý člověk.

Předpona kloo tvoří množné číslo, pak tedy dostaneme

kloonobargan (chlupatí lidé), divoši.

231

Po zjištění, že čtyři klangani byli mrtvi, jsme se Duare,

poslední angan a já vydali po řece směrem k oceánu. Po

cestě mi Duare řekla, co se stalo předchozí noci na palubě

Sofalu a já jsem zjistil, že to bylo téměř přesně tak, jak to

vylíčil Gamfor.

„Co s tebou měli v úmyslu, že tě odvedli s sebou?“

zeptal jsem se.

„Vilor mě chtěl,“ ona odpověděla.

„A Moosko chtěl pouze utéct?“

„Ano. On si myslel, že ho zabiješ, jakmile loď dosáhne

Vepaji.“

„Jak chtěli přežít v tak divoké zemi jako je tato?“ zeptal

jsem se. „Vědí vůbec kde se nacházejí?“

„Mysleli si, že tato země je Noobol,“ odpověděla, „ale

nebyli si jistí. Thorané měli v Noobolu agenty, kteří

podněcovali nepokoje v pokusu o svržení vlády. Několik z

nich je ve městě na pobřeží a Mooskovým záměrem bylo,

toto město najít. Byl přesvědčen, že by mohl najít přátele,

kteří by byli schopni zařídit dopravu pro něj, Vilora a mě

na Thoru.“

Nějakou dobu jsme kráčeli mlčky dál. Šel jsem hned

před Duare a angan šel vzadu. Byl zahanbený a sklíčený.

Měl svěšenou hlavu i ocasní pera. Klangani jsou obyčejně

tak hluční, že toto nepřirozené mlčení přitahovalo mou

pozornost, myslel jsem si, že byl zraněn v boji, tak jsem se

ho na to zeptal.

„Nejsem zraněn, můj kapitáne,“ odpověděl.

„Co je tedy s tebou? Jsi smutný kvůli smrti svých

kamarádů?“

„To není tím,“ odpověděl, „tam, odkud oni pocházeli, je

jich ještě hodně. Ze své vlastní smrti jsem smutný.“

232

„Ale ty nejsi mrtev!“

„Ale brzy budu,“ tvrdil.

„A proč si to myslíš?“ ptal jsem se.

„Až se vrátíme zpátky na loď, tvoji lidé mě zabijí kvůli

tomu, co jsem provedl minulou noc. Pokud se nevrátím,

zemřu tady. Nikdo nemůže žít dlouho sám v zemi jak je

tato.“

„Pokud mi budeš dobře sloužit a poslouchat mě,

nebudeš zabit až opět dorazíme na Sofal,“ ujistil jsem ho.

Nato znatelně ožil. „Budu ti dobře sloužit a poslouchat

tě, můj kapitáne,“ sliboval a opět se začal usmíval a zpívat,

jako kdyby neměl na světě žádnou jinou starost než smrt.

Při několika příležitostech, když jsem se ohlédl po mých

společnících, zachytil jsem pohledy Duare a ona vždy

rychle odvrátila oči stranou, jako kdybych ji přistihl při

nějakém podezřelém činu. Mluvil jsem s ní jen když to

bylo nezbytně nutné, abych napravil své dřívější chování a

abych ji ujistil v mé oddanosti k ní a nedal jí žádnou

záminku k obavám pokud se týče mých úmyslů.

Byl to pro mě těžký úkol, přetvařovat se, zatímco jsem

prahnul po tom, abych jí vzal do náručí a opět se jí vyznal z

velké lásky, která mě tak soužila. Zatím jsem se úspěšně

ovládal a neviděl jsem žádný důvod abych v tom nebyl

schopen pokračovat i nadále, alespoň do té doby, než mi

Duare poskytne nějakou záminku. Ta představa, že by mi

právě ona mohla dát záminku, vyvolala na mé tváři úsměv.

K mému překvapení, však nyní řekla: „Neustále mlčíš.

Co se děje?“

233

To bylo poprvé, kdy Duare sama začala rozhovor se

mnou, nebo mi dala najevo, že vůbec existuji jako

osobnost. Jako bych byl hrouda hlíny, nebo kus nábytku,

tak mě jak se zdá vnímala při těch dvou příležitostech,

když jsem ji překvapil, jak mě sledovala, ukrytá za keřem

ve své zahradě.

„Se mnou se neděje nic,“ ujistil jsem jí. „Jsem jen

zaneprázdněn tvým blahem a nutností dostat tě zpět na

Sofal tak rychle, jak jen to bude možné.“

„Nepovídáš si se mnou,“ stěžovala si. „Dříve, vždy

když jsem tě viděla, jsi velmi mnoho mluvil.“

„Pravděpodobně až příliš mnoho,“ přiznal jsem, „ale jak

vidíš, nyní se pokouším, abych tě neobtěžoval.“

Sklopila oči. „Mě by to neobtěžovalo,“ řekla téměř

neslyšitelně.

Právě mě vyzvala, abych udělal to po čem jsem tak

dlouho toužil. Naprosto jsem oněměl. Nenapadalo mě nic,

co bych jí řekl.

„Vidíš,“ pokračovala normálním hlasem, „nyní je

situace jiná, než ty, se kterými jsem se dosud setkala.

Pravidla a zákazy pod kterými jsem dosud žila mezi svými

lidmi, jak si nyní uvědomuji, nemohou být dodržovány v

situaci tak neobvyklé nebo k lidem a místům tak cizím,

protože pro ně tato pravidla nebyla určena.

234

Velmi mnoho jsem přemýšlela o různých věcech – a o

tobě. Začala jsem mít tyto divné myšlenky poté, co jsem tě

poprvé viděla na zahradě v Kooaadu. Myslela jsem, že by

to mohlo být docela hezké, mluvit také s jinými lidmi než

pouze s těmi, které jsem měla dovoleno vidět v domě

jonga, mého otce. Byla jsem již unavena z rozhovorů s

těmito stále stejnými muži a ženami, tento zvyk ze mě

udělal otroka a zbabělce. Neodvažovala jsem se dělat věci,

které jsem si přála dělat. Vždycky jsem chtěla s tebou

mluvit, a teď, alespoň na krátký čas, předtím než se

ocitneme znovu na palubě Sofalu, kde se budu muset opět

řídit zákonem Vepaji, chci být svobodná, chci udělat to, co

si přeji – chci s tebou mluvit, chci tě poslouchat.“

Toto dětinské vyhlášení odhalilo novou Duare. Ve

světle toho, bylo ještě obtížnější držet se svého odhodlání.

Přesto jsem byl k sobě tvrdý a byl jsem odhodlaný

pokračovat ve svém úmyslu.

„Proč se mnou nemluvíš?“ ptala se, když jsem jí

neodpovídal.

„Já nevím o čem mluvit,“ přiznal jsem, „pokud nebudu

mluvit o jedné věci, která mě zajímá nejvíce.“

Chvíli mlčela, obočí zachmuřené v myšlenkách, a pak

se zeptala se zdánlivou nevinností, „Co to je?“

„Láska,“ řekl jsem, hledíce jí do očí.

Přivřela víčka a její rty se zachvěly. „Ne!“ zvolala.

„Nesmíme o tom mluvit. Je to hříšné. Je to špatné.“

„Na Amtoru je láska něco špatného?“ zeptal jsem se.

„Ne, ne, to nemyslím,“ rychle se ohradila, „ale je špatné

mluvit se mnou o lásce, dokud mi ještě není dvacet.“

„A potom budu moci, Duare?“ zeptal jsem se.

235

Potřásla hlavou, poněkud smutně pomyslel jsem si. „Ne,

ani potom ne,“ odpověděla. „Nikdy se mnou nebudeš moci

mluvit o lásce, aniž by ses prohřešil, ani já tě nemohu

poslouchat aniž bych se prohřešila, protože já jsem dcera

jonga.“

„Možná by bylo bezpečnější, kdybychom spolu

nemluvili vůbec,“ řekl jsem nevrle.

„Ach ano, povídejme si,“ prosila. „Vyprávěj mi o tom

zvláštním světě, ze kterého, jak tvrdíš, jsi přišel.“

Abych ji zabavil, udělal jsem to, co po mně požadovala

a kráčeje vedle ní jsem ji hltal svýma očima, dokud jsme

nedorazili k oceánu. V dáli jsem spatřil Sofal. Teď bylo

nezbytné, abychom vymysleli nějaký způsob, jak dát lodi

znamení.

Po obou stranách kaňonu, kterým protékala řeka

vlévající se do oceánu, byly vysoké útesy. Na západní

straně, blíže k nám, byl vyšší a na tu stranu jsem se vydal,

doprovázen Duare a anganem. Výstup byl příkrý a většinu

výstupu jsem hledal schůdnou cestu, nebo pomáhal Duare s

výstupem, takže jsem ji držel za ruku nebo jí napůl

poponášel nahoru.

236

Nejdříve jsem se obával, že bude protestovat proti

takovémuto těsnému kontaktu, ale nenamítala nic.

Dokonce v místech, kde byla docela schůdná cesta a ona

nepotřebovala žádnou pomoc, jsem ji stále držel za ruku a

ona ji neodtáhla a zdálo se, že jí to nebylo ani nepříjemné.

Na hřebenu útesu jsem rychle s pomocí angana posbíral

suché větve a listí. Pak jsme zapálili signální oheň

vysílající do vzduchu sloup hustého dýmu. Vítr slábl a kouř

stoupal vysoko nad útes, který byl předtím úplně pustý. Byl

jsem si jist, že byl spatřen na palubě Sofalu, ale zda byl

správně vyložen, to jsem nevěděl.

Vysoké vlny stále dorážely na ostré útesy a tím bránily

přistání malé lodi, ale my jsme měli angana a pokud by

Sofal připlul blíže ke břehu, on by nás mohl snadno

dopravit na její palubu jednoho po druhém. Nicméně, váhal

jsem riskovat život Duare dokud byla loď v tak značné

vzdálenosti od břehu a proti takovému větru, který dul

přímo od lodi.

Z hřebenu tohoto útesu jsme mohli přehlédnout útesy na

východní straně kaňonu.

Angan ukazoval na něco v tom směru. „Přicházejí

nějací lidé,“ řekl.

Spatřil jsem je okamžitě, ale byli ještě dost daleko na to,

abych byl schopen určit o koho se jedná. Ačkoli i na tu

vzdálenost jsem si byl jist, že nebyli stejné rasy, jako ti

divoši kteří napadli Duare a klangany.

Nyní bylo nutné, abychom upoutali pozornost Sofalu co

nejdříve. Proto jsme postavili dvě další hranice, trochu dále

od té první, aby bylo komukoliv na palubě lodi zřejmé, že

toto je ve skutečnosti signál a ne jen náhodný oheň nebo

táborák.

237

Ať už na Sofalu spatřili náš signál nebo ne, bylo zjevné,

že neznámá skupina lidí se k nám musí dostat mnohem

dříve. Určitě byli přilákáni kouřem a vydali se to místo

prozkoumat. Neustále se přibližovali a jak čas ubíhal,

viděli jsme, že jsou to ozbrojení muži stejné rasy jak

Vepajané.

Byli ještě docela daleko od nás, když jsme uviděli jak

Sofal změnil svůj kurs a mířil ke břehu. Náš signál byl

spatřen a naši kamarádi přicházeli zjistit co se děje. Ale

přijdou včas? Pro nás to byl vzrušující souboj. Vítr opět

zesílil a vlny se zvětšily. Zeptal jsem se angana, zda může

čelit takové bouři, protože jsem měl v úmyslu poslat Duare

ihned pryč, jestliže dostanu příznivou odpověď.

„Sám bych mohl,“ řekl, „ale pochybuji, že zvládnu

odnést ještě někoho dalšího.“

Sledovali jsme Sofal, houpající se v rozbouřeném moři

a blížící se neustále k útesům. Sledovali jsme skupinu

mužů jak se neustále přibližuje. Nebylo pochyb, kdo z nich

nás dostihne dříve. Moje jediná naděje nyní spočívala v

tom, že by mohl Sofal zmenšit vzdálenost tak, aby angan

bezpečně dopravil Duare na palubu.

Nyní skupina dosáhla hřebenu útesu na protilehlé straně

kaňonu. Zde se muži zastavili, pozorovali nás a o něčem

rozmlouvali.

„Vilor je s nimi!“ zvolala náhle Duare.

„A Moosko také,“ dodal jsem. „Teď je vidím oba.“

„Co budeme dělat?“ zavzlykala Duare. „Znovu mě už

nesmějí dostat!'

„Nedostanou,“ ujistil jsem ji.

238

Pak sestoupili dolů do kaňonu, přeplavali řeku a své

kroky namířili přímo k útesu, na kterém jsme stáli.

Sledovali jsme, jak se Sofal pozvolna blíží k pobřeží.

Stoupl jsem si na okraj útesu a shlížel dolů na stoupající

muže. Teď byli asi v polovině cesty. Vrátil jsem se k Duare

a k anganovi.

„Nemůžeme již déle čekat,“ řekl jsem. Otočil jsem se k

anganovi, „vezmi janjong a leť k lodi. Nyní je už blíž.

Dokážeš to? Musíš to dokázat!“

Začal se připravovat, ale Duare se od něho odtáhla. „Já

nepůjdu,“ řekla tiše. „Nenechám tě zde samotného!“

Za ta slova bych rád položil svůj život. To byla jiná

Duare, než jakou jsem ji znal předtím. Nic takového jsem

nečekal, neměl jsem pocit, že by mi dlužila takovou

oddanost. Ale nebylo to tím, ona mě milovala. Takovou

obětavost můžeme od ženy očekávat, jen k muži, kterého

miluje. Byl jsem dočista bez sebe, ale jen na okamžik.

Nepřátelé, pokud to byli nepřátelé, museli jistě již

dosáhnout hřebenu útesu, za chvíli budou u nás. Jakmile

jsem na to pomyslel, uviděl jsem prvního z nich jak běží

směrem k nám.

„Odnes ji!“ křikl jsem na angana. „Nemůžeme marnit

čas.“

On se po ní natáhl, ale dívka se pokusila mu uniknout.

Pak jsem ji chytil, ale když jsem se jí dotkl, všechna má

dobrá předsevzetí byla pryč. Jakmile jsem ji ucítil ve svých

rukách, na okamžik jsem ji přitiskl k sobě, pak jsem ji

políbil a podal ptačímu muži.

„Spěchej!“ volal jsem, „už přicházejí!“

239

Roztáhl svá silná křídla a vznesl se ze země, zatímco

Duare natáhla ruce směrem ke mě. „Neposílej mě pryč,

Carsone! Neposílej mě pryč! Miluji tě!“

Ale už bylo příliš pozdě. Nikdy bych ji nezavolal zpět, i

když jsem to mohl udělat, protože ozbrojení muži byli už u

mě.

Tak jsem padl do

zajetí v zemi Noobol.

Ale provázelo mě

vědomí, že dívka,

kterou jsem miloval,

milovala mě. A já

jsem byl šťasten.

Ale to už je jiný

příběh.

K O N E C .

240

O B S A H :

1.

C

arson Napier.

............................................................. . . . . . . . .5

2.

O

dlet na Mars.

................................................ . . . . . . . . . . . . . . . . . . .20

3.

K

Venuši.

.................................................................... . . . . . . .37

4.

V

domě krále.

............................................. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .59

5.

D

ívka v zahradě.

........................................................ . . . . . . . .74

6.

Sběr

tarelu.

..................................... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .95

7.

U

Kamlotova hrobu.

......................................... . . . . . . . . . . . . . . .113

8.

N

a palubě Sofalu.

..................................... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .129

9.

A

rmáda svobody.

......................... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .144

10.

V

zpoura.

................................................... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .156

11.

D

uare.

....................................................... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .172

12.

„ Loď!“

........................................................... . . . . . . . . . . . . . . . . . .184

13.

K

atastrofa.

............................................ . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .200

14.

B

ouře.

....................................................... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .216

CARSON NAPIER Z VENUŠE

1. část

Piráti z Venuše

Pirates of Venus

1934

2. část

Ztracen na Venuši

Lost on Venus

1935

3. část

Carson z Venuše

Carson of Venus

1939

4. část

Útěk na Venuši

Escape on Venus

1946

5. část

Čaroděj z Venuše

The Wizard of Venus

1964

6. část

Krev pirátů

Pirate Blood

1985

7

Document Outline

1. Carson Napier.

2. Odlet na Mars.

3. K Venuši.

4. V domě krále.

5. Dívka v zahradě.

6. Sběr tarelu.

7. U Kamlotova hrobu.

8. Na palubě Sofalu.

9. Armáda svobody.

10. Vzpoura.

11. Duare.

12. „Loď!“

13. Katastrofa.

14. Bouře.