Jack Campbell v nakladatelství

1

Stál tváří v tvář smrti už mnohokrát a raději by si to

znovu zopakoval, než aby se účastnil téhle schůze.

„Nečeká vás popravčí četa,“ připomněla mu kapitánka

Táňa Desjaniová. „Budete dělat brífink alianční velkoradě.“

Kapitán John Geary otočil hlavou a zadíval na

kapitánku své vlajkové lodi, bitevního křižníku Neochvějný.

„Zkuste mi ještě jednou připomenout, čím se to liší od

popravčí čety.“

„Politici by neměli nosit zbraně a bojí se vás víc než vy

jich. Uklidněte se. Pokud vás uvidí takhle napjatého, budou si myslet, že opravdu chystáte převrat,“ odpověděla Desjaniová a pak nasadila znechucený výraz: „Měl byste vědět, že je s nimi admirál Otropa.“

„Admirál Otropa?“ Geary byl doslova mimo po celých

sto let, takže znal jen ty důstojníky flotily, kteří sloužili na jeho lodích.

Desjaniová přikývla a dokázala do toho jednoduchého

gesta vložit značnou dávku nechuti, zjevně směrovanou jinam

než na Gearyho.

„Vojenský poradce velkorady. Nemusíte se bát, že by

velkorada předala velení nad flotilou jemu. Nikdo ve flotile by Kovadlinu Otropu jako vašeho nástupce nepřijal.“

Geary se zadíval na svůj obraz v zrcadle. Ve slavnostní

uniformě se cítil nepohodlně a nervózně. Nikdy neměl rád

schůze a před sto lety by si ani nedokázal představit, že by mohl někdy osobně dělat brífink alianční velkoradě.

„Kovadlina? To zní jako dobrá přezdívka.“

„Říká se mu Kovadlina, protože do něj stejně často

někdo mlátil,“ vysvětlila mu Desjaniová. „Jelikož Otropovy

politické schopnosti značně převyšují jeho bojové umění, došlo mu nakonec, že pozice vojenského poradce pro něj nebude tak riskantní.“

Geary se málem zadusil, jak se snažil potlačit smích.

„No, zjevně existují i horší přezdívky než Black Jack.“

„Spousta.“

Geary si koutkem oka všiml, jak Desjaniová tázavě

naklání hlavu.

„Nikdy jste mi neřekl, jak jste přišel k přezdívce Black

Jack ani proč ji tak nesnášíte. Stejně jako každé jiné alianční děcko jsem se ve škole dozvěděla oficiální důvod z vašeho životopisu, ale ten příběh nijak nevysvětluje, proč tu přezdívku nemáte rád.“

„Jaký je oficiální důvod?“ zadíval se na ni. Geary se

přečtení oficiálních informací o sobě vyhýbal už od chvíle, kdy ho vytáhli z poškozeného hibernačního modulu, probudili a oznámili mu, že je hrdina.

„Že jste nikdy nedostal červenou známku za nedostatek

nebo selhání, ani vy, ani žádná jednotka pod vaším velením,“

vysvětlila Desjaniová. „Vždy jste měl černé známky, které

znamenají splňuje nebo přesahuje všechna očekávání, proto

Černý Black Jack.“

„Předkové, zachraňte nás,“ prohlásil Geary a měl co

dělat, aby se nerozesmál. „Stačilo by se podívat na moje

záznamy, a hned by bylo vidět, že to není pravda.“

„Tak co je pravda?“

„Měl bych před vámi mít aspoň jedno tajemství.“

„Pokud je to osobní tajemství. Kapitánka vaší vlajkové

lodi musí znát všechna vaše profesionální.“ Na chvíli se

odmlčela, než pokračovala: „Ta schůze s velkoradou. Prozradil jste mi všechno? Uděláte, co jste mi řekl?“

„Ano a ano,“ obrátil se k ní a ukázal na sobě své obavy.

Jako velitel flotily musel na veřejnosti předvádět sebevědomí, bez ohledu na to, jak špatná situace byla. Desjaniová byla jednou z mála lidí, kterým mohl ukázat nejistotu. „Bude to jako chůze po hodně tenkém ledě. Musím je přesvědčit, že to musíme udělat, musím je dotlačit k tomu, aby mi to přikázali, ale přitom si nesmí myslet, že je k tomu nutím a snažím se převzít všechnu moc.“

Desjaniová přikývla a tvářila se, jakoby osobně žádné

obavy neměla.

„Zvládnete to, pane. Já se půjdu postarat, aby bylo

v hangáru vše připraveno k odletu na stanici Ambaru. Vy si

upravte uniformu.“

Zasalutovala mu s naprostou precizností, udělala čelem

vzad a odešla.

Geary sledoval vchod do své kabiny i poté, co se za

Desjaniovou zavřel. S Táňou Desjaniovou měl bezchybný

profesionální vztah, tedy až na fakt, že se dopustil neuvěřitelně neprofesionálního poklesku a zamiloval se do ní. Ne snad že by jí to někdy otevřeně řekl, nebo to měl kdy v plánu. Rozhodně ne, dokud byla jeho podřízenou. Situaci nijak nepomáhal fakt, že k němu zjevně cítila to samé, ačkoli ani jeden z nich o tom nemohl mluvit, natož s tím něco udělat. Teoreticky by to měl být malý problém ve světě sto let vzdáleném od Gearyho vlastního, zvlášť když Aliance považovala Gearyho za mytického hrdinu, který povstal z mrtvých, a kde celé století zuřila nekonečná válka mezi Aliancí a Syndikovanými světy.

V tom nepochopitelném světě, kde byli unavení občané

Aliance natolik znechuceni svým politickým vedením, že by

uvítali, kdyby se Geary prohlásil za diktátora. Někdy mu ale jeho „malý“ osobní problém připadal jako ten, se kterým se nejhůř srovnával.

Soustředil se znovu na svůj obraz a stejně nedokázal

najít na uniformě žádný nedostatek, přestože mu bylo jasné, že by mu Desjaniová naznačila problém, kdyby si něčeho všimla.

Geary se zamračením posunul pár věcí o zlomek milimetru na

stranu a zadíval se na alianční hvězdu visící hned pod límcem.

Nelíbilo se mu nosit medaili, která mu byla udělena domněle in memoriam za jeho poslední bitvu před sto lety. Neměl pocit, že by si takovou čest zasloužil, nicméně řády jasně říkaly, že důstojník ve vycházkové uniformě musí mít na sobě „všechny insignie, výložky, ocenění, stužky a medaile, na které má právo“. Geary si nemohl dovolit vybírat si, které řády bude

dodržovat a které ne, přestože mu bylo jasné, že je to teď

v jeho moci. Právě proto nemohl, jelikož kdyby jednou začal, nedalo se říct, kde by s tím skončil.

Když už byl na odchodu, zapípal jeho komunikátor.

Geary stiskl tlačítko příjmu. V kabině se objevil obraz kapitána Badayi se sebevědomým úsměvem na rtech. Hologram byl natolik důvěryhodný, až to vypadalo, že je Badaya fyzicky přítomný na lodi.

„Dobré ráno, kapitáne,“ prohlásil Badaya s úsměvem.

„Díky. Právě se chystám odejít na schůzi s velkoradou.“

S Badayou musel pracovat velmi opatrně. Ačkoli to byl

teoreticky jen obyčejný kapitán bitevního křižníku Proslavený, vedl také frakci, která by bez zaváhání Gearyho dosadila jako vojenského diktátora, pokud by k tomu dostala sebemenší záminku. Jelikož tu frakci teď tvořila naprostá většina flotily, musel se Geary postarat, aby k převratu nedošlo. Když převzal velení nad flotilou, obával se zpočátku, že se proti němu flotila vzbouří. Záhy tuto obavu ale vystřídala horší, když si uvědomil, že by mohla jeho jménem snadno vyvolat vojenský převrat proti samotné Alianci.

Badaya přikývl a jeho úsměv nabral na tvrdosti.

„Někteří kapitáni chtěli, abychom ke stanici Ambaru

poslali pár bitevních lodí, ať velkoradě připomeneme, kdo tady tomu ve skutečnosti velí. Ale řekl jsem jim, že to takhle nechcete.“

„Přesně tak,“ souhlasil Geary a snažil se, aby jeho hlas

neprozradil úlevu. „Musíme zachovávat dojem, že stále vládne velkorada.“

Alespoň tohle byla krycí historka, kterou Geary

používal na Badayu a jeho frakci. Kdyby velkorada přikázala

Gearymu udělat něco, co by bylo zjevně proti jeho vůli, musel by to provést. A tím by porušil celou maškarádu a nejspíš by došlo ke katastrofě.

„Rionová vám pomůže je zvládnout,“ poznamenal

Badaya opovržlivě. „Máte ji v kapse a ona politiky dokáže

udržet v lajně. Jelikož říkáte, že už je na čase, tak vás nebudu zdržovat, pane.“ Badayův obraz s úšklebkem zasalutoval a zmizel.

Geary potřásl hlavou a napadlo ho, co by asi udělala

koprezidentka Callaské republiky a alianční senátorka Viktorie Rionová, kdyby slyšela Badayu říkat, jak ji má Geary v kapse.

Nejspíš nic dobrého.

Geary prošel chodbami Neochvějného k hangáru

raketoplánů a cestou opětoval nadšené pozdravy posádky.

Neochvějný byl jeho vlajkovou lodí od chvíle, kdy v syndické domovské soustavě převzal velení nad flotilou uvězněnou hluboko na nepřátelském území a zjevně odsouzenou k záhubě.

Navzdory přesile dokázal přivést většinu lodí domů a jejich

posádky věřily, že Geary svede cokoli. Dokonce i vyhrát válku, ve které bojovali už jejich rodiče a prarodiče. Geary se snažil zachovávat klid a předvádět sebevědomý výraz, přestože uvnitř se v něm všechno vařilo.

Když ale dorazil k raketoplánu, musel se trochu

zamračit. Stály tam Desjaniová i Rionová, hned vedle sebe,

a tiše se spolu s neutrálními výrazy bavily. Jelikož spolu ty dvě ženy mluvily jen v případě naprosté nutnosti a byly spíš připravené se do sebe kdykoli pustit noži, pistolemi, pekelnými kopími nebo jakýmikoli jinými zbraněmi, Gearyho jejich klidný rozhovor pochopitelně zarazil.

Když se přiblížil, vyrazila Desjaniová k němu, zatímco

Rionová prošla průchodem do hangáru.

„Raketoplán je připraven i s eskortou,“ oznámila

Desjaniová. Trochu se zamračila, když přejela očima jeho

uniformu a natáhla ruku, aby mu trochu upravila některé

stužky. „Flotila je taky připravená.“

„Táňo, spoléhám na vás, Duellose a Tuleva, že

dokážete udržet situaci pod kontrolou a nedovolíte, aby to

všechno bouchlo jako supernova. Badaya by se měl snažit, aby nikdo z flotily nezareagoval přehnaně a nespustil to, ale vy tři se musíte postarat, aby to nespustil Badaya.“

„Jistě, pane,“ přikývla klidně. „Ale určitě si

uvědomujete, že nikdo z nás nezmůže nic, pokud přehnaně

zareaguje velkorada.“ Přistoupila k němu blíž a položila mu

ruku na předloktí. Nečekané gesto ještě víc zvýraznilo to, co mu řekla: „Naslouchejte jí. To je její bojiště a její zbraně.“

„Rionové?“

Geary by nikdy nečekal, že ho k naslouchání Rionové

vyzve zrovna Desjaniová.

„Ano,“ odpověděla Desjaniová. O krok ustoupila

a zasalutovala. Jen její oči prozrazovaly, jaké obavy má.

„Hodně štěstí, pane.“

Opětoval jí pozdrav a vstoupil do hangáru. Nedaleko od

vstupu čekal trup raketoplánu s celou četou mariňáků

v kompletních bitevních zbrojích stojících ve dvou řadách

kolem nakládací rampy.

Než stačil Geary něco říct, předstoupil před něj

mariňácký major a zasalutoval: „Dostal jsem rozkaz vést vaši čestnou stráž, kapitáne Geary. Doprovodíme vás na setkání s velkoradou.“

„Proč jsou vaši mariňáci v bitevních zbrojích?“ zeptal

se Geary.

Major ani na okamžik nezaváhal.

„Sluneční soustava Varandal má nadále vyhlášený

poplach úrovně „hrozící okamžitý útok“, pane. Podle řádů musí být mí vojáci maximálně připravení k boji, pokud se při této úrovni výstrahy účastní oficiálního přesunu.“

To se opravdu hodilo. Geary se zadíval na Rionovou,

kterou bitevní výbava mariňáků nijak nepřekvapila. V tomhle

zjevně jela i Desjaniová. Ale čestnou stráž musela schválit

i velitelka mariňáků plukovnice Carabaliová. Navzdory tomu,

že se Gearymu představa návštěvy politických nadřízených

v doprovodu po zuby ozbrojených mariňáků nijak

nezamlouvala, rozhodl se, že to nechá být. Stát proti

společnému rozhodnutí Desjaniové, Rionové a Carabaliové mu

nepřipadalo moudré.

„Dobrá tedy. Děkuju vám, majore.“

Mariňáci zvedli zbraně do pozice k poctě zbraň, když

Geary vstoupil na rampu s Rionovou po boku. Zasalutoval

mariňákům, aby potvrdil poctu, již mu vyjadřovali.

V takovýchto chvílích, kdy salutoval neustále hodinu v kuse, ho napadalo, že zavést salutování zpět do flotily nebyl zas tak dobrý nápad.

Došli společně s Rionovou do malé VIP kabiny hned za

pilotním kokpitem. Mariňáci nastoupili za nimi a zabrali

sedadla v hlavní kabině raketoplánu. Geary se připoutal

a zadíval se na stavový displej před sebou, promítající obrazy z venkovní kamery. Černá plocha posetá hvězdami by klidně mohla být opravdové okno, kdyby byl někdo natolik šílený, aby udělal v trupu raketoplánu tak nebezpečnou konstrukci.

„Jste nervózní?“ zeptala se Rionová.

„Nepoznáte to sama?“

„Ani ne. Odvádíte dobrou práci.“

„Díky. Co jste to s Desjaniovou kuly za pikle, když

jsem přišel do hangáru?“

„Jen ženské tlachy,“ prohlásila Rionová a mávla rukou.

„Válka, osud lidstva, základní principy vesmíru. Takové věci.“

„Dospěly jste k nějakému závěru, který bych měl

znát?“

Chladně se na něj zadívala, ale pak se upřímně usmála

ve snaze ho uklidnit: „Myslíme si, že budete v pořádku, dokud budete sám sebou. Obě vám hlídáme záda. Cítíte se lépe?“

„Je to mnohem lepší, díky.“

Stavové indikátory ukázaly, že se vstupní rampa zvedá

a zavírá. Vnitřní vrata hangáru se uzavřela, vnější otevřela a pak se raketoplán vznesl, otočil hladce na místě a vrhl se do prázdného vesmíru. Gearymu na rtech zahrál úsměv. Autopiloti dokázali řídit raketoplány stejně dobře jako lidé, v mnoha ohledech i lépe, ale jen lidé dokázali při pilotáži předvést svůj styl. Obraz Neochvějného se na displeji rychle zmenšoval, jak raketoplán nabíral rychlost.

„Tohle je poprvé, co jsem mimo palubu

Neochvějného,“ uvědomil si Geary najednou.

„Chcete říct od chvíle, kdy jsme vyzvedli váš

záchranný modul,“ opravila ho Rionová.

„Jo.“ Jeho dřívější domov a známí zmizeli dávno

v minulosti. Neochvějný se pro Gearyho stal domovem

a posádka rodinou. Připadalo mu divné opouštět je, i když jen na chvíli.

Cesta se zdála velmi krátká. Externí struktury obrovské

vesmírné stanice Ambaru pomalu narůstaly, až zakryly celý

výhled, zatímco raketoplán pomalu klouzal vesmírem

k přiřazenému doku. O okamžik později přistáli. Geary čekal, dokud kontrolky neukázaly, že je v doku obnovená atmosféra, pak se zhluboka nadechl, postavil se, znovu si upravil uniformu a kývl hlavou na Rionovou: „Půjdeme.“

Rionová odpověděla pohybem hlavy, který mu připadal

povědomý, ale přitom mu nějak neseděl. Pak si uvědomil, že se Rionová chová podobně jako Desjaniová před zahájením boje.

Stejně jako Desjaniová chystající se udeřit na syndické válečné lodě byla Rionová v tu chvíli ve svém živlu, připravená bojovat svým vlastním způsobem.

Dok byl mnohem větší než hangáry na Neochvějném,

ale Geary si nejprve všiml, že se jeho mariňácká čestná stráž rozmístila kolem nástupní rampy v kruhové formaci zády k raketoplánu, se zbraněmi připravenými, místo aby je měli pověšené na řemenech. I jejich zbroje byly uzavřené

a připravené na bojové podmínky. Geary se rozhlédl a všiml si, že podél tří stěn doku stojí seřazení vojáci celé jedné roty pozemní pěchoty, všichni ozbrojení, nicméně bez bojových zbrojí. Pěšáci sledovali mariňáky se zjevnou nervozitou.

Takže Rionová měla pravdu. Varovala ho, že se ho

velkorada možná pokusí zatknout a izolovat od zbytku flotily v přesvědčení, že by se jinak mohl pokusit o převrat. Geary tu urážku své cti pocítil jako vlnu chladu procházející celým jeho tělem. Sešel dolů po rampě ke známé postavě, jež tam na něj čekala. Ačkoli se Geary s admirálem Timbalem nikdy osobně nesetkal, dostal od něj několik video-zpráv. Ve všech se admirál upřímně snažil vyhýbat konverzaci a nechával všechny operační záležitosti na Gearym.

Geary se postavil před Timbala a zasalutoval. Držel

ruku u hlavy, zatímco na něj Timbale chvíli zmateně zíral. Pak se v Timbalových očích objevil záblesk pochopení a admirál rychle a neohrabaně pozdrav opětoval.

„Ka-kapitáne Geary. Ví-vítejte na stanici Ambaru.“

„Děkuju vám, pane,“ rozlehla se Gearyho suchá

odpověď v jinak tichém hangáru.

Rionová se postavila vedle něj a oslovila Timbala:

„Admirále, navrhuji, abyste svou čestnou stráž rozpustil. Už kapitána Gearyho na stanici uvítali.“

Timbale na ni chvíli zíral, pak se zadíval na mariňáky

a po tváři mu začala stékat kapka potu.

„Já…“

„Možná kdybyste kontaktoval předsedu velkorady

senátora Navarra, určitě by upravil vaše původní rozkazy?“

nadhodila Rionová.

„Ano,“ zacouval Timbale se špatně skrývaným pocitem

úlevy o pár kroků dozadu a zamumlal něco do komunikátoru.

Chvíli vyčkával a pak opět něco zašeptal. S nuceným úsměvem

pokývl hlavou a potom se obrátil k pěšákům rozmístěným

podél stěn hangáru.

„Plukovníku, odveďte své vojáky zpět do jejich

ubikací.“

Důstojník velící pěšákům vystoupil z řady a otevřel ústa

ve snaze protestovat.

„Prostě to udělejte, plukovníku!“ vyštěkl Timbale.

Pěšáci udělali čelem vzad, seřadili se a opustili hangár.

Nejeden se přitom podíval přes rameno po Gearym. Toho

napadlo, co by se asi stalo, kdyby vojákům vydal rozkaz přímo on. Udělali by to, co by od nich chtěl Black Jack? Ten nápad v něm vyvolal další obavy, jelikož si jasně uvědomil, jakou moc má ve svých rukou a co by mohl způsobit, pokud si nebude dávat pečlivý pozor.

Když poslední pěšák odešel, zadíval se Geary na

majora své osobní stráže. Co teď? Měl by si vzít eskortu

s sebou? Měl snad nějaký důvod věřit, že se neobjeví další

pěšáci s rozkazy zatknout ho, jakmile by hangár opustil?

Opatrnost mu přikazovala vzít si alespoň část mariňáků.

Což by ale znamenalo brát si na setkání s velkoradou

ozbrojené a obrněné vojáky. Každý, kdo by to viděl nebo o tom slyšel, by v tom jasně viděl buď hrozící puč, nebo minimálně nedůvěru Gearyho k politickému vedení Aliance. Následky takového rozhodnutí by mohly zničit vše, o co se snažil. A také spustit puč, ze kterého měl nesmírnou hrůzu. Ale bylo mu zároveň jasné, že v případě jeho zatčení bude flotila jednat bez ohledu na to, co Geary všem tvrdil.

Rionová ho sledovala na první pohled s naprostým

klidem. Nemohla mu teď říct, co má dělat, ne s tím, kolik

dalších lidí je sledovalo a poslouchalo, ale její postoj mu

předával jasnou zprávu. Sebejistota. Klid. Geary se zhluboka nadechl a obrátil se k veliteli svých mariňáků: „Zůstaňte tady.

Dejte si pohov. Nevím, jak dlouho to bude trvat.“

„Pane?“ ukázal mariňácký major na své muže. „Mohl

bych s vámi poslat oddíl a…“

„Ne,“ zamítl to Geary a rozhlédl se. Snažil se přitom

chovat jako muž, který má svědomí čisté a nemá jediný důvod

obávat se nadřízených. „Jsme na přátelském území, majore.

Jsme mezi přáteli. Lidé Aliance se nemusí bát své vlády ani

ostatních občanů.“

Geary nevěděl, kdo všechno ho poslouchá, ale význam

jeho slov by měl snad být jasný.

„Ano, pane,“ zasalutoval mu major.

Timbale se zadíval na Gearyho a v jeho očích byl

kromě obav vidět i zmatek.

„Mohl byste mi oznámit své úmysly, kapitáne?“ zeptal

se admirál tiše.

„Dostal jsem rozkaz podat hlášení velkoradě, pane.

Mám v úmyslu poslouchat rozkazy.“

Rozpozná Timbale, co je psáno mezi řádky?

Rionová kývla hlavou k nitru stanice: „Neměli bychom

nechat velkoradu čekat, admirále.“

Timbale přejel očima z Rionové na Gearyho a pak se

zjevně rozhodl: „Jen okamžik, prosím.“

Odešel kousek stranou, rychle promluvil do

komunikátoru, chvíli počkal a pak znovu něco říkal zjevně

rozzlobeným tónem. Nakonec se spokojeně obrátil ke

Gearymu: „Teď už by nic nemělo bránit vaší schůzce

s velkoradou, kapitáne. Pojďte prosím se mnou.“

Geary nechal Rionovou jít vedle Timbala a sám se

zařadil za ně. Většina jeho nervozity zmizela. Všechny

pochybnosti zahnal ledový vztek, který v něm vyvolal

předpoklad velkorady, že by se mohl chovat nečestně.

Společně s Timbalem a Rionovou prošli bludištěm

chodeb, křižovatek a místností. Stejně jako většina orbitálních stanic i Ambaru rostla připojováním dalších a dalších vrstev kolem jádra původní instalace. Nebylo nijak překvapivé, že si velkorada vybrala prostor pro schůzi v nejvnitřnější, a tedy nejbezpečnější části stanice.

Když Geary vstoupil do místnosti, všiml si, že celou

jednu zeď zabírá obrovské virtuální okno do vesmíru, takže se místnost jako by nacházela na okraji stanice. Nad velkým konferenčním stolem se vznášela hvězdná mapa a vedle ní se nacházela miniaturní reprezentace flotily a ostatních lodí ve sluneční soustavě Varandal. Za stolem sedělo sedm mužů a žen v civilním oblečení a na jedné straně stáli generál pozemních sil a admirál flotily, kteří se zjevně necítili ve své kůži.

Od chvíle, kdy Geary převzal velení flotily, uspořádal

spoustu schůzí, ale tahle byla jiná. Na rozdíl od konferenční místnosti na palubě Neochvějného byli všichni přítomní fyzicky, místo aby se účastnili jen prostřednictvím virtuálního softwaru. A ještě důležitější byl fakt, že tentokrát neměl Geary nejvyšší hodnost. Neuvědomoval si, jak moc si na tohle zvykl.

Ale pak pochopil, co je v místnosti nejvíce rušivé.

Nebyla tam kapitánka Táňa Desjaniová. Zvykl si spoléhat na

její přítomnost, podporu a rady vždy, když se musel účastnit důležitých schůzí.

Geary napochodoval na místo před stolem, otočil se

k němu a zasalutoval: „Kapitán John Geary, službukonající

velitel alianční flotily hlásí příchod,“ oznámil formálním

tónem.

Vysoký hubený civilista ve středu přikývl a udělal

vágní gesto: „Děkujeme vám, kapitáne Geary.“

„Kdo vás udělal velitelem flotily, kapitáne?“ chtěl

okamžitě vědět jiný politik.

Geary dál upíral pohled na vzdálenou stěnu místnosti

a odpověděl: „Admirál Bloch mě učinil svým nástupcem

v domovské sluneční soustavě Syndiků těsně před tím, než

opustil flotilu, aby se mohl účastnit vyjednávání na nepřátelské vlajkové lodi, pane. Když zemřel, zůstala mi ta pozice na základě faktu, že jsem byl služebně nejstarší přítomný důstojník.“

„To už jsi věděl,“ zamumlala nízká a široce stavěná

politička ke kolegovi.

Muž, který promluvil jako první, gestem ostatní vyzval

k mlčení a pak se mračil, zatímco se ti dva dál bavili.

„Mluví předseda rady,“ vyštěkl. Chvíli opětoval vzteklé

pohledy dvou politiků, než se zadíval na Gearyho. Dlouho si ho upřeně prohlížel, než pokračoval: „Proč jste tady, kapitáne?“

„Abych přednesl své hlášení o nedávných operacích

provedených flotilou za mého velení, když jsme byli mimo

kontakt s autoritami Aliance,“ odříkal Geary. „A abych

přednesl doporučení ohledně budoucích operací.“

„Doporučení?“ Vysoký civilista se opřel do křesla,

chvíli se na Gearyho pátravě díval a pak se náhle jeho oči

zaměřily na Rionovou: „Paní koprezidentko, na vaši přísahu

Alianci, myslí to vážně?“

„Ano, myslí.“

„Oddělili jsme ho od těch zrádných mariňáků, senátore

Navarro,“ prohlásil náhle generál pozemní armády. „Můžeme

ho zatknout. Odvézt ho ze stanice a pryč z Varandalu dřív, než si někdo…“

„Ne,“ zavrtěl hlavou senátor Navarro. „Nebyl jsem si

ani předtím moc jistý tím, co jste mi předložili jako jednoduché bezpečnostní opatření. Poté co jsem toho muže poznal osobně, jsem si jistý, že by to byla chyba.“

„Tohle je rozhodnutí, které musí učinit celá rada,“

přerušila ho hubená žena.

„Souhlasím se senátorem Navarrem,“ odpověděla

široce stavěná politička, čímž u některých svých kolegů

vyvolala překvapené výrazy. Gearymu to řeklo, že za

normálních okolností ta žena Navarra nepodporuje.

„Vylodil se na stanici s útočným oddílem mariňáků…“

vrtěl znepokojeně hlavou další politik.

„Což od něj bylo moudré, ne?“ odpověděla mu

okamžitě politička.

„Můžeme to teď zastavit!“ trval na svém generál.

„Zabránit mu v nejhorším!“

Senátor Navarro udeřil do stolu tak silně, až se náraz

rozlehl v celé místnosti a na chvíli donutil všechny ztichnout.

Navarro vztekle přejel pohledem kolem stolu a pak upřel oči na generála.

„Co chcete zastavovat, generále Firgani? Řekněte mi,

proč by kapitán Geary nechal ty mariňáky v hangáru, kdyby

měl v plánu proti nám teď nějak vystoupit?“

Generál jen mlčky spaloval pohledem Gearyho, na

kterého se pak zadíval i Navarro.

„Kapitáne Geary, myslím, že jsme se jen o vlásek

vyhnuli vážnému omylu. Aliance nikdy nezatýká své občany

za zločiny, které ještě nespáchali. Zvlášť pokud řečení občané nepředvedli žádnou touhu takový zločin spáchat. A především Aliance netrestá občany, kteří jí sloužili tak dobře jako vy.

Omlouvám se vám, kapitáne.“

Navarro se postavil a lehce se Gearymu uklonil.

Armádní generál zrudl vzteky a i u některých politiků u stolu to vyvolalo podrážděné výrazy na tvářích.

„Děkuju vám, pane,“ odpověděl Geary. Část jeho

vzteku v důsledku Navarrova chování zmizela. „Ranilo mne, že někdo může pochybovat o mé cti.“

Senátor, který hned na počátku na Gearyho slovně

udeřil, si odfrkl, ale Navarro ho ignoroval a místo toho se

obrátil na generála a admirála stojící vedle něj.

„Kapitán Geary teď přednese velkoradě své hlášení.

Generále Firgani, admirále Otropo, admirále Timbale,

monitorujte prosím situaci v soustavě Varandal, zatímco tady budeme s kapitánem Gearym a senátorkou Rionovou zavřeni.“

Tři důstojníci vyrazili k odchodu a s různým úspěchem

skrývali své rozčarování. Geary ale v tu chvíli promluvil.

Neměl důvod smýšlet nějak dobře o generálu Firganim nebo

respektovat cokoli, co by mohlo napadnout admirála Otropu,

nicméně admirál Timbale mu nikdy nedělal problémy, naopak

se snažil, aby lodě flotily dostaly vše, co potřebovaly. Navíc zjevně díky němu mohl Geary na setkání dorazit, aniž by byl zatčen.

„Pane, pokud můžu požádat, byl bych rád, kdyby byl

přítomen admirál Timbale. S ohledem na to, že přímo řešil

bojovou situaci v této soustavě, mohl by mé hlášení

v některých aspektech doplnit.“

Navarro pozvedl obočí, ale pokynul překvapenému

Timbalovi, aby zůstal.

„Dobrá, kapitáne Geary.“

Admirál Otropa přejel vytřeštěnýma očima z Gearyho

na Navarra.

„Pokud se schůze účastní důstojníci s nižší hodností než

já, měl bych zůstat také.“

Část radních začala mluvit, ale Navarro je s unaveným

výrazem na tváři ostře přerušil: „Jistě, admirále. Zůstaňte.“

Jelikož se Firgani zjevně chystal také něco namítnout, řekl mu Navarro: „Generále, jelikož máte takové obavy o bezpečí velkorady, měl byste osobně dohlédnout na události venku.

Děkuji vám.“

„Ale senátore…“ začal Firgani.

„Děkuji vám.“

Firgani zrudl v obličeji, ale z místnosti odpochodoval

bez dalších námitek. Admirál Timbale o krůček odstoupil od

admirála Otropy a pak společně mlčky stáli, zatímco se

Navarro obrátil zpět ke Gearymu a pokračoval: „Kapitáne,

všichni známe základní prvky vašeho hlášení, ale je nám jasné, že nám toho můžete říct víc. Do toho, prosím.“

Geary se natáhl po ovladači displeje stolu a zapojil ho

do vlastního komunikátoru. Ani tady nevěřil zabezpečení

bezdrátových linek. Hvězdná mapa zmizela, nahrazena obrazy,

které se mu dokonale vypálily do paměti. Koule tvořená

poničenými aliančními loděmi za zdí lodí v trochu lepším

stavu. Obě formace stály proti zakřivené syndické flotile, jež měla obrovskou početní převahu. Byla to situace v domovské syndické soustavě, když Geary převzal velení nad zbytkem alianční flotily, jež se probojovala přes syndickou léčku.

Gearyho vzpomínky na ty okamžiky byly oslabené zdravotními

komplikacemi z dlouhého hibernačního spánku a post-traumatickým stresem, který utrpěl v důsledku zjištění, že prospal sto let. Když převzal velení, nabralo vše jasné obrysy, protože ho povinnosti donutily znovu se soustředit. Geary se uklidnil dlouhým nadechnutím a pak začal odříkávat své hlášení.

Na jednom místě se zarazil.

„Přikázal jsem flotile stáhnout se ke skokovému bodu

vedoucímu ke hvězdě Corvus. Během ústupu se bitevní křižník

Odpůrce obětoval, aby zabránil čelním syndickým lodím v dosažení a zničení ostatních aliančních lodích ještě před skokem.“

Odpůrci velel jeho prasynovec Michael Geary, muž

biologicky starší než on, zahořklý kvůli faktu, že celý život strávil ve stínu legendárního Black Jacka Gearyho.

„Víte, jestli komandér Michael Geary přežil ztrátu své

lodě?“ přerušila v tu chvíli Gearyho rozložitá žena.

„Ne, paní, to nevím.“

Přikývla s přehnanými sympatiemi, ale jiný senátor ten

okamžik využil, aby se panovačným tónem zeptal: „Přivezli

jste zpět klíč k syndické hypersíti, který nám předal syndický zrádce?“

„Ano, pane,“ potvrdil Geary. Bylo mu divné, proč je

mu ta otázka předkládaná jako obvinění.

„Proč jste ho znovu nepoužili? Proč jste se s flotilou

rychle nevrátil?“ chtěl vědět senátor.

„Protože Syndikové mohli snadno posílit sluneční

soustavy na hypersíti podél naší trasy,“ snažil se Geary trpělivě vysvětlovat. „Věděli jsme, že musíme klíč dostat bezpečně domů do Aliance, ale abychom to dokázali, museli jsme se vyhýbat syndickým branám. Pokusili jsme se klíč použít

v Sancere, ale Syndikové zahájili palbu na vlastní bránu

a vyvolali její kolaps.“

„Takže je k ničemu,“ prohlásil senátor a rozhlédl se

kolem stolu, jako by své kolegy vyzýval k nesouhlasu.

„To ne,“ řekl Geary a doufal, že se mu podařilo říct to

pevným, ale uctivým hlasem. „Je pro nás kriticky důležitý. Klíč byl analyzován a už se vyrábí jeho duplikáty, i když mi bylo řečeno, že to bude nějakou dobu trvat. Originál je zpět na Neochvějném, kde nám bude dál poskytovat obrovskou výhodu. Můžeme používat nepřátelskou síť proti nim.

Syndikové by mohli naši výhodu zrušit jedině tak, že by zničili celou svou hypersíť, což by ale poskytlo Alianci mimořádnou ekonomickou i vojenskou výhodu. Existují další problémy, o kterých se zmíním…“

„Chci to vědět teď…“ začal senátor, ale Navarro ho

ostrým hlasem přerušil.

„Necháme kapitána Gearyho dokončit hlášení, pak

budeme pokládat případné otázky.“

„Ale ta tvrzení o kolapsech bran…“

„Budeme řešit, až když hlášení kapitána Gearyho

skončí,“ trval na svém Navarro. Jeho protivník se rozhlédl,

jako by hledal podporu. Nicméně žádnou nenašel, a tak mlčel

a jen se na Navarra naštvaně díval.

Geary pokračoval a přepnul displej tak, aby ukazoval

průlet alianční flotily přes sluneční soustavu Corvus a pak její cestu přes další soustavy a bitvy. Přitom Geary suše hlásil klesající stav palivových rezerv a popisoval zoufalé boje proti syndické přesile, snažící se znovu a znovu zničit nebo alespoň oslabit zbytek aliančních lodí.

Admirál Otropa nebyl zjevně zvyklý tiše stát, zatímco

byl středem pozornosti jiný důstojník. Jeho netrpělivost

viditelně narůstala až do chvíle, kdy využil Gearyho odmlku

a prohlásil: „Vážení členové velkorady, nevěřím, že kapitán

Geary popisuje své bitvy přesně.“

Všichni se k němu obrátili a na obličejích jim hrály

různé výrazy, nicméně pouze Rionová zareagovala nahlas.

„Opravdu, admirále? Tvrdíte, že záznamy aliančních válečných lodí a hlášení jejich důstojníků byly zfalšované?“ zeptala se klamně klidným tónem.

„Ano!“ pokýval Otropa nadšeně hlavou. „Naši

předkové znali tajemství, které přináší vítězství v boji. Přímá zteč, kdy se každý kapitán snaží soutěžit s ostatními, předvést největší odvahu a udeřit na nepřítele jako první. Vítězství, která jsou nám tady zobrazována, tyto principy naprosto popírají!

Není možné, aby byly záznamy pravdivé, ne, pokud chceme

nadále ctít své předky.“

Geary na Otropu nevěřícně zíral a chvíli mu trvalo, než

si uvědomil, že teď všichni sledují jeho a čekají na to, co

admirálovi odpoví. Ten se na Gearyho díval se samolibým

výrazem.

„Admirále,“ začal Geary pomalu, „obvinění, které jste

bez jakéhokoli důkazu právě vznesl, přináší pochybnosti o mé cti. Také útočí na čest všech důstojníků a lodníků flotily. Nikdy jsem netvrdil ani nenaznačoval, že jim chybí odvaha, že někdy ze sebe nedokázali v boji s nepřítelem vydat vše. Lodě a jejich posádky ztracené během naší dlouhé cesty domů jsou silnějším důkazem odvahy než jakákoli slova, která bych mohl vyslovit já.“

„Já neříkám…“ začal Otropa.

„Ještě jsem neskončil,“ přerušil ho Geary. Od chvíle,

kdy převzal velení, měl spousty zkušeností se vzpurnými

důstojníky a nehodlal Otropovo jednání trpět, bez ohledu na

admirálovu vyšší hodnost. Před očima mu proletěla vzpomínka

na Numosovy chyby u Kalibanu a na Falca vedoucího lodě na

smrt u Vidhy. Vzpomněl si na Mideu slepě ženoucí Paladina na smrt u Lakoty. Došla mu s těmi pitomci trpělivost.

„Naši předkové bojovali stejně tak s moudrostí jako

s odvahou. Já to vím. Byl jsem tam. Bojovali tak, aby jejich bitvy a oběti měly nějaký smysl. Měl jsem tu čest velet lodím v dnešní flotile, měl jsem možnost vydávat rozkazy mužům a ženám jejich posádek. A mohl jsem jim také ukázat, jak naši předkové bojovali ve skutečnosti. V bitvě se bojuje s nepřítelem, ne s ostatními kapitány. I v týmové práci dobře vycvičené a spolupracující flotily je dostatek prostoru k prokázání osobní odvahy, ale ne za cenu porušení povinnosti, kterou máme vůči lidem a planetám, jež chráníme.“

Otropa se zamračil a zjevně se snažil najít vhodnou

odpověď. Admirál Timbale stojící vedle něj se mu zjevně nijak nechystal pomoci, místo toho se díval někam do rohu místnosti a tvářil se, že s Otropou nemá nic společného.

Rozložitá žena se zahihňala.

„Máte nějaké důkazy podporující tvrzení, že byly

záznamy flotily zfalšované?“ zeptala se Otropy posměšně.

„Ne, paní senátorko,“ odpověděl admirál přiškrceně.

„Ale ty výsledky, to tvrzení, že zničili tolik nepřátel, a přitom měli tak minimální ztráty…“

„V tom případě bychom měli nechat kapitána Gearyho,

ať pokračuje ve svém hlášení, zatímco vy půjdete po takových důkazech pátrat,“ navrhla mu.

Otropa zrudl, ale senátor Navarro přikývl a pohodil

hlavou ke dveřím.

Když Otropa odešel, Geary chvíli počkal a pak

pokračoval a začal mluvit o přísně utajených částech svého

hlášení. Přednesl velkoradě vše, co bylo známo nebo se

předpokládalo o cizí rase žijící za syndickým teritoriem. Tváře civilistů nejprve ukazovaly nedůvěru, kterou rychle doplnily narůstající obavy. Když Geary vysvětlil, jak se cizáci pokusili zařídit zničení alianční flotily v soustavě Lakota, jedna z žen nevydržela a začala vrtět hlavou.

„Kdyby existovalo nějaké jiné vysvětlení, kapitáne,

odmítla bych o vaší teorii byť jen přemýšlet.“

Geary nakřivil ústa a odpověděl: „Paní, věřte mi.

Kdyby bylo nějaké jiné vysvětlení, okamžitě bychom po něm

skočili.“

Když popsal funkci mimozemských počítačových červů

v navigačních a komunikačních systémech, poklesla

admirálovi Timbalovi čelist a senátor Navarro se prudce

předklonil: „Našli jste ty červy? Naše vlastní lodě hlásily své pozice těm… ať už je to, kdo chce?“

„Nepřišli jsme na to, jak fungují,“ dodal Geary.

„Objevili jsme způsob, jak je z lodních systémů odstranit, ale musíme předpokládat, že systémy ostatních aliančních lodí a stanic jimi budou také prolezlé. To samé bude platit i pro Syndiky.“

„Proč se asi o tomhle nikdo z nás nedozvěděl dřív?“

zeptala se hubená žena plochým tónem, který u Navarra

vyvolal neznatelné zamračení.

„Nehledali jsme je,“ odpověděla Rionová. „Nikdo z nás

se po něčem takovém nedíval. Ne po něčem, co je o tolik

pokročilejší než jakákoli naše nebo syndická technika.“

„Možná ne,“ odpověděla hubená žena. „Ačkoli není

pochyb, že důvody, proč jsme se nedívali, se různí.“

Rozložitá žena odpověděla smíchem.

„To komentujete intelekt, nebo morálku ostatních členů

rady, Suvo?“

Navarrovi se podařilo radu znovu utišit. Bylo na něm

vidět, jak jeho nespokojenost narůstá.

„Pokračujte, prosím, kapitáne Geary.“

Všichni sebou škubli, když Geary přehrál záznam

zničení soustavy Lakota, spuštěného útokem syndických lodí

na bránu hypersítě.

„Měli jsme štěstí. Jak už jsem popsal v předchozím

hlášení, podle expertů může při kolapsu brány dojít k uvolnění energie až na úrovni exploze novy.“ Politici se znovu otřásli.

„Věříme, že cizinci mají možnost aktivovat spontánní kolaps

kterékoli brány hypersítě na syndickém i aliančním území. To je jediné vysvětlení pro katastrofu v soustavě Kalixa.“

Timbale rychle přikývl: „Podařilo se nám do Kalixy

poslat zvěda. Právě se vrátil. Celá sluneční soustava je totálně zničená.“

Senátor Navarro sklopil ruku, kterou si do té doby

zakrýval oči.

„Takže jste neměl obavy ze spontánního kolapsu bran,

jak jste tvrdil ve své zprávě vysílané po příletu flotily na Varandal. Bál jste se, že kolaps bran spustí cizinci.“

„Ano, pane. Stejně jako to udělali u Kalixy. Nicméně

mi nepřipadalo rozumné vysílat veřejně i tohle.“

„Už tak jste vyvolal pořádnou paniku,“ zavrtěla hlavou

hubená žena. „Ty záznamy z Lakoty všechny k smrti

vyděsily.“

„Považovali jsme za důležité co nejlépe všechny

motivovat k okamžité instalaci zabezpečovacích systémů na

brány,“ odpověděla Rionová.

„To se vám rozhodně podařilo,“ souhlasil Navarro.

Dlouze vydechl a pokračoval: „Krátce před touhle schůzí jsem dostal zprávu, že došlo ke kolapsu brány v soustavě Petit.

Chvíli jim trvalo, než se jim podařilo skočit jednou lodí do nejbližší soustavy s branou a oznámit to. Díky tomu zabezpečovacímu systému, jehož instalaci dokončili dvanáct hodin před kolapsem, se uvolnila energie jen na úrovni středně silné solární erupce.“

Admirál Timbale se podíval na Gearyho a řekl mu: „Za

posledních padesát let jsme v Petitu postavili spousty loděnic.

Je to hustě osídlená soustava a pro válečné úsilí kriticky

důležitá. Kdyby se u Petitu stalo to co u Kalixy, byla by to děsivá tragédie a obrovská rána naší obraně.“

„Jsou už nainstalované bezpečnostní systémy na všech

aliančních branách?“ zeptala se Rionová.

„Měly by být,“ odpověděl Navarro. „Neměli jsme dost

času získat potvrzení od všech soustav, ale dokonce i brána

v soustavě Sol by měla mít systém nainstalovaný. A ta je na

nejvzdálenější hranici aliančního území.“

Jeden ze senátorů vycenil zuby: „Konečně máme zbraň,

se kterou můžeme vyhrát válku! My máme ty bezpečnostní

systémy, ale Syndikové ne! Můžeme zničit jejich brány

a zlikvidovat všechny jejich soustavy…“

„Copak jsi zešílel?“ obořila se na kolegu hubená

senátorka Suva. „Viděl jsi, co udělala ta brána v Lakotě.“

„Ale vyhráli bychom válku,“ neochotně souhlasila

rozložitá senátorka.

Geary viděl, jak o tom politici přemýšlí a přijímají to

jako možnost, přesně jak čekali jeho důstojníci i Rionová.

Když dostali vůdci Aliance do rukou nelidskou zbraň schopnou ukončit sto let trvající válku, vážně přemýšleli, jestli nevyvolají exploze na úrovni novy v soustavách osídlených lidmi. Ale než stačil cokoli říct, předběhla ho Rionová: „Ne, nevyhráli.

Syndikové už vědí, že jejich brány mohou selhat, a určitě si nainstalovali obdobný bezpečnostní systém.“

„Určitě?“ zeptal se jiný senátor Rionové.

„Ano,“ odpověděla Rionová suše. „Víme, že je

Syndikové mají.“

„Musím dodat,“ přidal se Geary, „že bych podal

rezignaci, než abych splnil takový rozkaz a spustil kolaps brány hypersítě za účelem vyvraždění lidmi osídlené soustavy.“

Navarro zavrtěl hlavou a zeptal se: „Rezignoval byste?

Proč byste prostě neodmítl rozkaz?“

„Odmítnutí platného rozkazu není podle řádu alianční

flotily možné, pane. Navíc bych vás rád upozornil, že zničení brány vyžaduje, aby se lodě přiblížily na dostřel ke kotevním modulům brány. Tyto lodě by byly s naprostou určitostí zničeny.“

„Sebevražedná mise,“ okomentoval to Navarro.

„Ale zvažte, co bychom tím mohli získat!“ trval na

svém senátor, který použití bran jako zbraní navrhl první.

„Lidé a ozbrojené síly Aliance od nás čekají, že budeme činit těžká rozhodnutí nezbytná pro vítězství ve válce! Pokud to znamená použít syndické brány jako zbraně, za cenu aliančních lodí vyslaných na takovou misi…“

„Očekávají od nás, že prokážeme aspoň trochu

moudrosti, když budeme rozhodovat, kam je pošleme zemřít,“

odrazil výpad Navarro. „Možná vám připadne těžké

rozhodnout, zda lidé poletí na jistou smrt… ale já jsem si jistý, že pro ty lidi to bude mnohem horší.“

„Musíme vyhrát! Někteří z nás možná po vítězství

netouží…“

„Neexistují žádné podklady pro předkládání takových

obvinění proti kterémukoli členu rady!“ okamžitě namítl jiný senátor.

„Důkazy možná ne…“ přidal se další.

„Tak mě napadá,“ přehlušil celou hádku jasný Navarrův

hlas, „jestli by Alianci neprospělo, kdyby sem kapitána

Gearyho doprovodili jeho mariňáci.“

Nastalo šokované ticho. Navarro pomalu přejížděl

pohledem ze senátora na senátora.

„Mohli bychom zvítězit za cenu naprostého

vyvražďování osídlených soustav? Za jakou cenu? Za cenu

naší vlastní lidskosti?“

Senátoři se začali dívat po sobě a zjevně nikdo z nich

neměl připravenou odpověď. Nakonec senátor Navarro pokrčil

rameny: „Zdá se, že už nikdo z nás nepovažuje použití bran

hypersítě jako zbraně za možné. Není tedy potřeba hledat další důvody nebo argumenty. Osobně děkuji svým předkům, že takové rozhodnutí nespadlo na má ramena. A děkuji žijícím hvězdám, že jsme se této hrozby zbavili.“

Navarro se na chvíli odmlčel a zaměřil se pohledem na

Gearyho: „Tak mě napadá, že znalost hrozby představované

branami a techniky, jak je využít jako zbraně, by poskytla

nepřekonatelnou výhodu každému, kdo by toužil ovládnout

alianční vládu nebo zneužít hysterii vyvolanou kolapsem bran na aliančním území. Místo toho jste nám o tom řekl.“

„Nikdy ho nenapadlo něco jiného,“ poznamenala

Rionová. „Potřebuje politiky, aby ho na takové možnosti

upozornili, ale naštěstí odmítá takové možnosti použít.“

„Naštěstí,“ souhlasil Navarro suchým tónem. „Dnes

v noci za to svým předkům poděkuji. Mohl jste si nechat i klíč syndické hypersítě, který poskytuje alianční flotile tak velkou výhodu. Mohl jste se stát nenahraditelným, kapitáne.“

Geary si nebyl jistý, jak moc na něm byla vidět jeho

reakce.

„Poslední, co bych si přál, pane, je být nenahraditelný.“

„Pro některé lidi je bezpečná pracovní pozice velmi

důležitá, kapitáne Geary. Pokračujte prosím ve svém hlášení.“

V tu chvíli už toho moc nezbývalo. Geary popsal

poslední boje a dostal se až k bitvě u Varandalu, kdy se flotila dostala domů.

„Jste si jistý, že Syndikové měli v plánu vyvolat kolaps

brány jako odvetu za kolaps u Kalixy?“ chtěla vědět mohutně

stavěná žena.

„To je náš nejlepší odhad, paní senátorko. Odpovídá to

akcím Syndiků v průběhu boje. Rád bych dodal, že hrdinná

obrana Varandalu prováděná zdejšími loděmi a personálem

před naším příletem byla pravděpodobně rozhodující pro

zastavení katastrofy.“

„Co nám řekli syndičtí vězni z lodí zničených v boji?“

zeptal se Navarro admirála Timbala. „Jsou z rezervní flotily, že ano?“

Timbale se kousl do rtu a chvíli dával odpověď

dohromady, než řekl: „Většina z nich nic nevěděla. Ani jim

nebylo jasné, proč byli celou dobu umístěni na hranici tak

daleko od aliančního území. Zdá se, že se mezi Syndiky hodně mluvilo o záhadném nepříteli, ale nikdo nevěděl nic jistého. Při výslechu několik služebně nejvýše postavených vězňů přiznalo, že měli v plánu vyvolat kolaps brány hypersítě jako odvetu za Kalixu. Také prozradili, že vědí o nelidské inteligentní rase na druhé straně syndického území. Podařilo se nám ověřit, že jejich úkolem bylo bránit Syndiky před touto rasou. Ale nikdo neví o cizincích nic specifického, alespoň se nám z nich nic nepodařilo dostat.“

„Ale potvrdili, že ta rasa existuje?“ zeptal se jeden ze

senátorů.

„Ano, senátore, potvrdili. Tedy přesněji řečeno,

skenování jejich mozku odhalilo shodu s našimi otázkami.“

„A ta rasa je nepřátelská?“

Timbale zaváhal, než odpověděl: „Syndičtí vězni nic

přímo neřekli, ale zjevně z těch cizinců měli strach.“ Zadíval se na Gearyho a dodal: „Fakt, že si Syndikové drželi mocnou flotilu tak daleko od aliančního území, je podle mne dostatečně silný důkaz toho, že Syndikové cizincům nevěří.“

Senátorka Suva zavrtěla hlavou a zeptala se: „Proč

předchozí výslechy zajatců nic takového neodhalily? Občas se nám přece podařilo zajmout nějakého syndického ředitele.“

„Nikdo se na to neptal,“ odpověděla jí Rionová. „Proč

taky? Neměli jsme sebemenší důvod vyptávat se na možnou

nelidskou inteligentní rasu na vzdálených hranicích.“

„Ale vy jste na to přišel,“ poznamenal Navarro

s pohledem na Gearyho.

„Sám ne, pane,“ řekl Geary odmítavě. „Navíc jsme

získali přístup k syndickým záznamům, které předtím alianční personál neviděl. Byla to šťastná souhra více událostí.“

Vypadalo to, jako by Navarro náhle zestárnul, když se

zeptal: „Věříte, že cizinci vyprovokovali válku mezi Aliancí a Syndikovanými světy?“

„Považujeme to za pravděpodobné. Odpovídá to tomu,

co víme. A vysvětluje to některé věci, které jinak nedávají

smysl.“

„I kdyby to byla pravda,“ prohlásil další senátor

s hořkostí, která se dala téměř nahmatat, „nezbaví to Syndiky zodpovědnosti za vyvolání války. Pořád budou vinni vší bolestí a utrpením, jež jsme museli překonat.“

„Netvrdím, že by je to zprostilo viny, senátore,“

odpověděl Geary. „To syndické vedení se rozhodlo zaútočit.

Nicméně pokud je cizinci podfukem přesvědčili k útoku, bylo

by to další jasné znamení, že nás cizinci považují za hrozbu, se kterou se musí vypořádat. Bylo by to také konzistentní s využitím technologie hypersítě jako pasti. Podařilo se jim přesvědčit celé lidstvo, abychom si do vlastních soustav umístili neuvěřitelně ničivé miny.“

„Konzultoval jste experty na hypersíť?“ zeptal se

Navarro. „Souhlasí s teorií, že je hypersíť cizí technologie, podstrčená oběma lidským stranám, a že ke kolapsu brány hypersítě v Kalixe nemohlo dojít samovolně?“

„Ano, pane. Tedy, konzultoval jsem to s experty ve

flotile. S vnějšími experty jsem nemluvil, dokud nedostanu

s ohledem na citlivost této otázky svolení.“ Geary na chvíli sklopil zrak, než dodal: „Naneštěstí nejlepší expert flotily na hypersíť, kapitánka Cresidová, zemřela v bitvě o Varandal, když byl její bitevní křižník Zuřivý zničen.“

„Jaylen je mrtvá?“ vyhrkl senátor, který do té doby

mlčel. „O tom jsem nevěděl. A sakra. Znám její rodinu. Ale

říkáte, že byla předtím povýšena na kapitánku?“

„Povýšení v boji,“ přikývl Geary. „Při několika

příležitostech jsem přikázal dočasná povýšení, která tímto

předávám nadřízeným ke schválení a potvrzení. Doufám, že

vláda vstřícně zváží mé návrhy. Také došlo k několika

disciplinárním řízením a událostem, které musí převzít válečný soud, což hlásím nerad, ale doufám, že budou schváleny.“

Členové velkorady na Gearyho zírali a na jejich tvářích

hrálo množství různých výrazů. Pak se Navarro tiše zasmál

a vyvolal z Gearyho hlášení odpovídající dokument.

„Promiňte, kapitáne Geary, ale občas mluvíte poněkud…

staromódním způsobem. Musím pochopitelně hned dodat, že

na tom není nic špatného. Proč si myslíte, že musí vaši

nadřízení schválit povýšení a disciplinární akce v boji?“

Geary na senátora chvíli zíral, než odpověděl:

„Předpokládal jsem, že to stále funguje takhle.“

„Dnes má flotila poněkud větší autonomii,“ odpověděl

Navarro suše. „Tak se na to podíváme. Žádáte, abychom

potvrdili některá povýšení jako u komandérky Cresidové na

hodnost kapitána. Nevidím v tom žádný problém.

Doporučujete, aby byla plukovnice Carabaliová s ohledem na

svůj výkon za vašeho velení povýšena na generálku. O tom

určitě budeme přemýšlet.“

„Mariňáci v plné polní konfrontovali alianční vojáky

a zabránili jim ve vykonání platných rozkazů,“ přerušila

Navarra senátorka Suva. „Komu nebo čemu je tahle plukovnice

Carabaliová věrná?“

„Alianci,“ odpověděl Geary pevně.

„To dnes může znamenat spoustu věcí,“ poznamenala

kysele rozložitá žena.

„Ano,“ souhlasil senátor Navarro unaveně. Odmlčel se

a znovu si procházel seznam Gearyho doporučení.

„Numos. Falco. S Falcem jsem se kdysi dávno setkal.

Kila. Ta už je mimo naši pravomoc. Ať ji žijící hvězdy soudí tak, jak si zaslouží.“ Pak se Navarro znovu zadíval na Gearyho: „Pořád tady něco hledám a nemůžu to najít.“

„Co to je, pane?“ zeptal se Geary, kterého vyděsilo, že

by mohl přehlédnout něco důležitého.

„Nevidím tady nic, co by se týkalo vás osobně, kapitáne

Geary.“

„Nechápu, pane,“ zamračil se Geary zmateně.

„Nechcete nic pro sebe, kapitáne. Žádné povýšení,

vyznamenání, nic.“

„To by nebylo vhodné,“ namítl Geary.

Někteří politici se zasmáli. Admirál Timbale se zatvářil,

jako by se cítil trapně.

Navarro se pousmál, ale všechny stopy humoru z jeho

tváře rychle zmizely: „Dokázal jste neuvěřitelné, kapitáne

Geary. To vše spolu s mytickou pověstí Black Jacka Gearyho,

kterou naše vláda tak těžce kultivovala, vás učinilo velmi,

velmi mocným. Co chcete, kapitáne?“

Dvě

Napětí v místnosti náhle zintenzivnělo. Geary svá slova

volil opatrně, s vědomím, že musí dát jasně najevo, co tím

myslí. Nemohl si dovolit, aby ho někdo špatně pochopil nebo

jeho slova překroutil.

„Mé doporučení je detailně rozvedeno v hlášení, ale

zjednodušeně řečeno žádám, aby mi bylo povoleno nadále

velet flotile, pane. Navíc žádám, aby vláda a mí vojenští

nadřízení zvážili plán, který předkládám.“

„Žádáte. Je vám snad jasné, že byste to mohl

požadovat.“

„Ne, pane. Nemohl,“ namítl Geary.

„Nehrajte si s námi, kapitáne,“ obořila se na něj

senátorka Suva. „Všichni víme, že by vám stačilo lusknout

prsty.“

„Paní senátorko, potvrzuju, že bych teoreticky mohl mít

moc něco požadovat, ale nemůžu to udělat. Přísahal jsem

Alianci, a tu přísahu neporuším. Musím poslouchat vaše

rozkazy a podřídit se vaší autoritě.“

Rozložitá žena se na Gearyho zachmuřeně zadívala:

„Vzdáváte se kontroly nad svým vlastním osudem, kapitáne.

A osud Aliance necháváte v rukou skupiny lidí, o kterých už

určitě víte, že nejsou tak schopní, jak by měli být s ohledem na svou zodpovědnost.“

Geary nečekal, že by převrat podporoval i některý ze

senátorů. Podařilo se mu skrýt vlastní reakci a klidně

odpověděl: „Kontroly nad svým osudem jsem se vzdal už

dávno, paní senátorko. Přísahal jsem, že budu poslouchat

platné rozkazy, a to také budu dělat. Pokud nedokážu s čistým svědomím takové rozkazy plnit, musím rezignovat.“

„Myslí to vážně,“ promluvila znovu Rionová tichým,

ale odhodlaným hlasem. „Na nic si nehraje. Měla jsem stejné

podezření jako vy. Taky jsem čekala, že Black Jack bude

ochotně aspirovat na pozici diktátora a svou vojenskou moc

využije k převzetí politické moci.“ Zadívala se na chvíli na rozložitou ženu a dalšího senátora, téměř jako by naznačovala, že ti dva neměli podezření, ale že v to doufali. „Nicméně jsem se sblížila s kapitánem Gearym natolik, že můžu jeho upřímnost potvrdit. Klidně ho strčte do výslechové místnosti, a uvidíte, že mluví pravdu. Duše kapitána Gearyho není poskvrněná stoletím války, drazí senátoři. Stále věří v to, co považovali za důležité naši předkové. Pořád věří ve vás.“

Někteří ze senátorů sklopili pohled, jako by je to

zahanbilo, ale Navarro se na Rionovou zadíval: „Máme tady

hlášení, že jste se s kapitánem Gearym opravdu velmi sblížila, paní koprezidentko. Není tím vaše tvrzení nijak ovlivněno?“

„Šlo o fyzický vztah,“ potvrdila Rionová klidně. „Na

krátkou dobu.“ Klid zmizel, Rionová se posadila rovně a její hlas znovu nabral na formálnosti: „Informace získané flotilou na syndickém území naznačují, že byl můj manžel Syndiky zajat. Možná ještě žije. Má věrnost patří jemu a Alianci.“

„Vy jste spala s jiným mužem, i když váš muž může být

ještě naživu?“ vrtěl hlavou jeden senátor. „Slovy se taková

nečestnost ani nedá popsat…“

Rionová zrudla a tvář jí zkřivila na ni nezvyklá ukázka

hněvu, ale Geary ji předběhl: „Nevěděla, že může být její

manžel ještě naživu. Tehdy ne. Koprezidentka Rionová je

čestná žena.“

„Zatímco vy, senátore Gizello,“ prořízl hlas Rionové

ticho, které následovalo po Gearyho tvrzení, „byste nepoznal čest, ani kdyby vás chytila za krk a zmáčkla by vás tak, až by vám z toho praskala hlava.“

Navarro se postavil a znovu udeřil rukou do stolu, aby

zarazil hrozící hádku.

„To stačí. Jen odpovězte na otázku, senátorko Rionová.

Je váš názor objektivní?“

„Ano,“ odpověděla Rionová. Zavrtěla hlavou

a rozhlédla se kolem. Zjevně už se zase ovládala. „Všichni tady vědí, co by právě teď mohl dělat kapitán Geary. Co už mohl udělat. Mohl být právě teď v soustavě Unity se spoustou válečných lodí, s celým senátem pod zámkem, a obyvatelé

Aliance by jásali. A má někdo z vás vůbec tušení, jak dlouho mu trvalo, než si to sám uvědomil? V jeho vesmíru takové nápady neměly co dělat. A pořád je tam nechce. Ale jsou tady lidé, kteří by mohli jednat údajně jeho jménem, a my jim musíme zabránit v rozpoutání něčeho, co už nepůjde zastavit.

Tak se prosím už nepokoušejte o další nesmysly, jako je

zatýkání kapitána Gearyho. Nepoužije svou moc proti Alianci.“

„Chci tomu věřit,“ odpověděl Navarro. „Ale nejsem si

jistý, jestli se opovážím v něco takového věřit.“

„V tom případě vám něco ukážu.“

Rionová otevřela soubor a aktivovala ho. Geary uviděl

obraz sebe sama, jak stojí na můstku Neochvějného. Zajímalo ho, jak se Rionové podařilo dostat do záznamů Neochvějného a kdy byl ten záznam asi pořízen, ale pak zaslechl, co říká, a bylo mu vše jasné. Záznam ukazoval, co udělal a řekl, když konečně pochopil, že se alianční vojáci chystají povraždit válečné zajatce, jako kdyby to byla naprostá rutina.

Jakmile záznam skončil, ukázala Rionová na Gearyho:

„To se stalo v soustavě Corvus, brzy poté, co převzal velení.

Myslíte si, že to hrál? Nehrál. To mluvili naši předkové, drazí senátoři, skrze tohoto muže.“

„Budu si muset promluvit s vlastními předky,“

zamumlal Navarro. Na chvíli sklopil pohled, než se znovu

zadíval na Gearyho. „Shrňte svá doporučení, kapitáne Geary.

Jelikož nepoletíte s flotilou do soustavy Unity, abyste nás

všechny šoupl do chládku, kam s ní tedy chcete vyrazit?“

Gearyho nikdy nenapadlo, že by kdy mohl podávat

hlášení alianční velkoradě, ale rozhodně by mu to připadalo

pravděpodobnější, než že uslyší od předsedy rady takovou

otázku. Geary znovu vyvolal hvězdnou mapu.

„Navrhuju dvě věci. Za prvé, věřím, že je kriticky

důležité, abychom využili příležitost, kterou nám poskytly

škody způsobené syndické flotile v nedávných bojích.

S dostatkem času dokáží Syndikové své síly obnovit, ale pokud udeříme rychle, můžeme je donutit k uzavření příměří.“ Displej se posunul a soustředil se na jedinou hvězdu. Z druhé strany stolu zaslechl Geary spoustu povzdechů.

„Syndická domovská soustava?“ ptala se rozložitá žena

nevěřícně. „Není to to samé místo, kde jste se vrátil do hry, kapitáne Geary? Soustava, ze které se vám sotva podařilo flotilu zachránit?“

„Ano, paní, ale situace se změnila. Syndická flotila byla

zdecimována. Pár válečných lodí uniklo, když jsme odrazili

jejich útok, ale i s nimi a se vším, co Syndikové stačili nově postavit, bychom stále měli mít převahu.“ Geary ukázal na hvězdu a pokračoval: „Podařilo se nám domů bezpečně dopravit klíč k syndické hypersíti, takže ho teď můžeme použít k rychlému návratu a zničení obránců. Pak můžeme syndické velení donutit k smysluplnému vyjednávání. Klíč nám nabízí příležitost k rychlému úderu přímo do srdce syndického

území.“

„A když syndičtí vůdci nebudou souhlasit se

smysluplným vyjednáváním?“ zeptal se Navarro a opřel si

bradu o ruce složené před sebou.

„V tom případě, pane, použijeme penetrační munici

k výměně syndického velení.“

Geary už viděl spousty důkazů, že jsou syndičtí vůdci

ochotní obětovat velké množství vlastních lidí, jen aby se

udrželi v bezpečí, ale tentokrát nehodlal Syndikům tuhle

možnost poskytnout.

„Jaké podmínky bychom požadovali?“ zeptala se

senátorka Suva.

„To musí rozhodnout rada,“ odpověděla Rionová, „ale

já bych doporučila, abychom zvážili, jak málo bychom mohli

získat z nepřijatelných požadavků v porovnání s tím, co nás

bude stát další válka. Navrhuji, abychom nabídli Syndikům

ukončení nepřátelství a návrat k podmínkám platícím před

válkou, včetně plné výměny zajatců a informací týkajících se personálu zajatého během celé války.“

„A všechny naše oběti přijdou vniveč?“ vykřikla

rozložitá žena.

„Stejně jako všechny syndické,“ poznamenal Navarro.

„Máte pravdu, senátorko Rionová, a znáte současný stav

Aliance stejně dobře jako my.“

Několik senátorů se snažilo promluvit, ale Navarro je

mávnutím ruky umlčel.

„Váš návrh prodiskutujeme v soukromí, kapitáne

Geary, stejně jako návrh koprezidentky Rionové. Co je ta

druhá věc?“

Geary ukázal na vzdálenější hranici syndického území.

„Abychom, pokud to bude možné, nějak vyřešili problém

s těmi, kdo se tam nacházejí. Nemáme tušení, jak silní jsou, jak velké je jejich území, ani nevíme, jaké jsou jejich technické možnosti. Máme silné důkazy, že je jejich technologie minimálně v některých oblastech výrazně lepší než naše a že mají schopnost komunikovat rychleji než světlo. Také dokázali udržet Syndiky na místě a vytlačit je z několika slunečních soustav. To pochopitelně nemohlo být snadné. Ale pletou se do záležitostí lidí, trikem nás přesvědčili, abychom si postavili ve většině důležitých soustav ničivé bomby. Schválně zlikvidovali nejméně jednu lidmi osídlenou soustavu na Kalixe, a podle vašich informací se o to pokusili i u Petitu. Musí pochopit, že jim další zasahování do lidských záležitostí a útoky na lidstvo nedovolíme.“

Následovalo dlouhé ticho, dokud jeden senátor nezavřel

oči a tupě nepronesl: „Takže musíme začít další válku?“

„Ne, pane. To je to poslední, co bych chtěl. Ale je

docela pravděpodobné, že ta válka už probíhá, aniž bychom

o tom věděli. Musíme tu válku zastavit, nebo aspoň nějak

dosáhnout příměří.“

Rionová ukázala na hvězdnou mapu a dodala:

„Syndikové si drželi rezervní flotilu na opačné hranici od nás, aby cizince udržovali v šachu. Teď je flotila pryč, většina z ní je zničená a zbytek se nejspíš shromáždil na finální obranu hlavní syndické soustavy. Co udělají cizinci, když mají najednou nebráněnou kořist na dosah?“

„Komu na tom záleží?“ zabručela rozložitá žena. „Jsou

to Syndikové.“

„Jsou to lidé, senátorko Costo,“ odpověděla Rionová.

„A každá sluneční soustava, o kterou přijdou, oslabuje lidstvo jako celek a posiluje cizince.“

Senátorka Suva se rozesmála: „Vy chcete, abychom

přestali být nepřátelé Syndiků a rovnou se stali jejich spojenci?

Abychom je bránili?“

„Jde o naši vlastní obranu,“ opravila ji Rionová.

„Nemůžeme předpokládat, že se k nám bude ta cizí rasa chovat jinak než k Syndikům jen proto, že se v rámci lidstva považujeme za odlišné.“

Senátor Navarro nadále upíral oči na oblast vesmíru,

kde se stýkala území cizinců a Syndiků.

„Pokud tam opravdu je nějaká inteligentní rasa…“

„Může jich tam být mnoho,“ dokončila za něj Rionová.

„A právě teď jsou Syndikové mezi námi a oblastmi, kde by se

ty rasy mohly nacházet.“

Admirál Timbale se najednou prudce nadechl. „Když se

budeme účastnit obrany té hranice, budeme mít přístup k tomu, co je za ní!“

„Přesně tak,“ souhlasil Geary. „A Syndikové na tom

budou tak špatně, že s tím budou muset souhlasit.

Přinejmenším, pokud dokážeme skončit válku se Syndiky,

budeme moci vzít do té oblasti pár lodí a zjistit, co půjde.

Možná dokonce navázat nezávislý kontakt s těmi bytostmi.“

„To je zajímavá příležitost,“ přikývl senátor Navarro.

„Dobrá, kapitáne Geary. Zachránil jste alianční flotilu

i samotnou Alianci, v podstatě jste zničil syndickou flotilu a dostal nás do situace, kdy budeme moci dosáhnout konce války. Navíc jste prokázal, že s vysokou pravděpodobností existuje za hranicemi Syndiků cizí inteligentní rasa. Je to

všechno?“

„Prozatím ano, pane.“

„Děkuji vám, kapitáne Geary. Kdybyste nás se

senátorkou Rionovou a admirálem prosím opustili, rada si

probere vaše hlášení a doporučení v soukromí.“

„Někteří z nás mají ještě otázky,“ vmísil se do řeči

jeden ze senátorů.

„I ty si probereme v soukromí,“ prohlásil Navarro

a upřeným pohledem zabránil senátorovi v dalších námitkách.

Geary chvíli počkal, aby si byl jistý, že je propuštěn,

pak zasalutoval a udělal čelem vzad. Počkal, až vyrazí

k odchodu Rionová a Timbale, a následoval je. Když se za ním zavřely dveře sálu, admirál Timbale k němu přistoupil: „Díky, kapitáne Geary. Hodně pro mě znamenalo, že jsem tam mohl zůstat. Opravdu bych byl nerad, kdyby mě někdo házel do jednoho pytle s Kovadlinou.“

„Jsme flotila, pane,“ přikývl Geary.

„To je sakra pravda. A když už o tom mluvíme,“ obrátil

se Timbale k Rionové: „Paní koprezidentko, s vaším svolením

půjdu zkontrolovat, co dělají Otropa a Firgani.“

„Děkuji vám, admirále.“

Timbale vyrazil chodbou rychle pryč. Geary se

zhluboka nadechl, pomalu vydechl a podíval se po Rionové:

„Předpokládám, že nás tady monitorují.“

Zadívala se na svůj náramek a dotkla se několika

šperků v něm.

„Snaží se o to, ale přes mé rušení se nedostanou.

Jakmile jsme se vrátili, našla jsem si příležitost aktualizovat své vybavení, takže je to zase naprostá špička.“

To byl další malý trik v arzenálu Rionové, o kterém

Geary nevěděl.

„Ale teď vědí, že to s sebou máte.“

„Každý politik si s sebou nosí zabezpečovací zařízení.

Ti méně důležití mají dost techniky na to, aby se jim nestalo, že někdo náhodou vyslechne nějaké smlouvání o úplatcích nebo hlasování. Ti důležitější mají komplikovanější vybavení.“

Zavrtěla hlavou a dodala: „Šokovalo by je, kdybych neměla

rušičku zapnutou. Byli by si jistí, že to, co vidí a slyší, je sehrané vystoupení. Nemusíte mít obavy.“

„Snažím se. Mám pocit, že to tam proběhlo docela

dobře.“

„Možná.“

„Ta senátorka Costa, připadala mi, že nás podporuje.“

Rionová se krátce zasmála.

„Ano a ne. Costa si myslí, že armádu podporuje, ale

hlasovala by pro sebevražedné mise na kolaps syndických

bran. To jste viděl sám. A nemám pochyby, že by vojenský

převrat uvítala. Ne kvůli osobnímu zisku, ale z nerozumného

vlastenectví. Nemůžete jí věřit, že opravdu udělá, co je

nejlepší.“ Rionová se zadívala na strop. „Podle mého vybavení jsou tam kamery, ale moje rušička jim rozmazává výhled, takže nám nemůžou odečítat ze rtů. Nicméně k věci. Na Costu se spolehnout nemůžete, ale pokud ji dobře povedeme, může být užitečná.“

„Většina rady se nechovala otevřeně nepřátelsky,“

poznamenal Geary.

„Otevřeně, to je to klíčové slovo. Gizelle vás nemá rád,

ale to je podle mě spíš dobře. On je přesně ten typ, který by převrat uvítal jako příležitost získat hromadu peněz a nabrat ještě větší moc.“ Rionová se kysele usmála. „Bezpochyby je poněkud rozladěný, že stojíte u brány Aliance a nechcete to dovolit. Nikdy jsem nezjistila, jaké dohody uzavřel Gizelle s admirálem Blochem, ale Gizelle se tvrdě snažil, aby byl

Blochův plán schválen. A oba víme, o co Blochovi šlo.“

Geary si protřel oči dlaní a zeptal se: „Co senátor

Navarro? Co měly znamenat ty výpady na něj?“

„Je podezřelý z toho, že má se Syndiky nějakou tajnou

dohodu. Pochází ze sluneční soustavy Abassas, kousek od

hranice. Syndikové mnohokrát zaútočili na všechny okolní

alianční soustavy. Na Abassas neudeřili od chvíle, kdy byl

Navarro zvolen do alianční velkorady.“

To nevypadalo dobře.

„Myslíte si, že opravdu jedná s nepřítelem?“

Rionová se na chvíli zamyšleně dívala stranou.

„Nikdy jsem neslyšela, že by Navarrovi prokázali

korupci. Jeho nepřátelé pochopitelně šíří pomluvy, ale nikdy ho nikdo při ničem nechytil. Věděla bych o tom, i kdyby se to zamázlo. Kromě té podivnosti, že Syndikové neútočí na jeho soustavu, neexistuje žádný důkaz zrady ani méně závažných

zločinů.“ Na chvíli se odmlčela, než dodala: „Myslím, že je

nejméně tak poctivý jako kdokoli z nás a že se opravdu snaží pro Alianci dosáhnout toho nejlepšího. Ale musel udělat spoustu kompromisů, aby udržel věci pohromadě. To je rozdíl mezi dobrým vojenským velitelem a dobrým politikem, Johne

Geary. Ukázal jste mi, že dobrý voják utrácí životy svých lidí jen s neochotou a lítostí, ale utratí je, když je to nezbytné.

Dobrý politik dělá to samé s principy. Obětované principy se ale nikdy nedočkají slavnostního pohřbu.“

„Takže říkáte, že je jako vy?“

„V mnoha ohledech ano.“

„Takže navzdory syndickému ignorování Abassasu mu

můžeme věřit.“

Rionová se na něj zoufale zahleděla.

„Neradila bych vám, abyste mi v čemkoli důvěřoval.

Ale ano, věřím, že podpoří cokoli, co podle něj bude nejlepší pro Alianci. Nicméně sám jste viděl, že mu ta podezření brání držet radu pod kontrolou.“

Gearyho trápilo ještě něco, a tak se na to rovnou zeptal:

„Tak proto nechal radu schválit plán admirála Blocha, přes

riziko a pravděpodobnost, že by Bloch v případě úspěchu

zkusil vyvolat vojenský převrat?“

„Předseda rady se pravidelně mění,“ pokrčila rameny

Rionová. „Když byl schválen Blochův plán, předsedkyní byla

Costa. Navarro byl proti schválení plánu, ale jelikož o něm

panují pochybnosti, jeho argumenty nebyly dost silné. Zrádce by přece nechtěl, aby se schválil plán, jenž by mohl přinést vítězství ve válce, že?“

„Ach tak. Samozřejmě by ho ale s ohledem na rizika

neschvaloval ani věrný a opatrný politik.“

Geary se zadíval na zamčené dveře a zeptal se: „Proč

jste mi nechtěla říct nic o těch politicích, dokud nepodám

hlášení?“

„Protože jsem chtěla, abyste předvedl své nejlepší

vojenské já, kapitáne Geary,“ povzdychla si Rionová.

„Kdybyste věděl něco o jejich osobnostech, reagoval byste na ně na osobní úrovni. Takhle jste byl totálně profesionální, naprosto odtažitý, vzor profesionálního vojenského důstojníka, který o politice vůbec nepřemýšlí a stará se jen o to, jak odvést svou práci.“ Posměšně se zasmála. „Nejspíš jste si nevšiml, jak moc to s nimi otřáslo. Očekávali dalšího politika, jen ve vojenské uniformě. A když jste na sobě nedal nic takového znát, nedokázali vás pochopit ani najít způsob, jak s vámi manipulovat. V jednu chvíli jsem jasně viděla, jak si Navarro uvědomil, že to nehrajete. Že opravdu jste přesně to, co vidí a slyší na vlastní oči a uši. V tu chvíli jsem začala doufat, že uspějeme.“ Její nálada se zase změnila a dodala se sardonickým výrazem na tváři: „To je fajn, že mě máte v kapse, co?“

Geary se na chvíli zarazil, než dokázal zareagovat.

Zvolil klidný tón a poznamenal: „Nebyl jsem si vědom, že

monitorujete veškerou mou komunikaci.“

„To nedělám,“ ujistila ho. „Ale snažím se monitorovat

vše, co dělá Badaya. Dostat se přes vaše bezpečnostní filtry je dost obtížné, díky úsilí velitelky Neochvějného, ale v tomhle případě jsem se dostala dovnitř spolu s Badayovým spojením.

Nebojte se, neublížím tomu chlapovi, pokud zůstane pod

kontrolou a nezačne bláznit. Právě teď se nám jeho iluze hodí.“

To Gearymu připadalo nesprávné.

„Nelžu mu kvůli osobnímu zisku. Ani vy ne.“

„Nemyslete si, kapitáne Geary, že o mně víte všechno,“

usmála se Rionová chladně. „Nevěřte nikomu o nic víc, než

nezbytně musíte.“

Místo aby se hádal, jen přikývl. Rionová mu zůstávala

záhadou, ale zdálo se, že stejně tak zůstává i jeho spojencem.

Navíc nepochyboval, že Desjaniová, Duellos a Tulev političku pozorně sledují a dávají pozor na cokoli, co by naznačovalo zradu.

Čekání se táhlo. Geary stál ztuhle a rovně, zatímco

Rionová se opírala o protější zeď a oči měla upřené někam do prázdna. Nebylo to poprvé, co si Geary přál, aby dokázal poznat, na co politička myslí.

Nakonec se vrátil Timbale a vrtěl hlavou: „Generál

Firgani plánoval operaci na likvidaci vaší mariňácké ‚čestné stráže’. Nakonec se mi ho podařilo přesvědčit a ukázat mu, jak je to pitomé, stačilo ho upozornit na rozdíl mezi jeho dostupnou výzbrojí a celkovým počtem děl lodí flotily. Když pochopil, že nemůže přemoct četu obrněných mariňáků ve vnější části stanice, aniž by si toho všiml zbytek systémů, vzdal to. Ani Firgani není tak pitomý, aby šel do jednostranného boje.“

„A admirál Otropa?“ zeptala se Rionová.

„Hrozně se vyptával na to, co se stalo po jeho nuceném

odchodu.“ Timbale se nijak nesnažil skrývat uspokojení, když dodával: „Chtěl, abych mu podal kompletní hlášení. Řekl jsem mu, že mě potřebujete tady.“

Admirálovo chování se dramaticky změnilo. Timbale se

najednou tvářil, jako by byl pevně na Gearyho straně, místo

aby se strachoval toho, co by mohl Geary udělat.

„Nehrajete žádnou skrytou hru, že ne? Nevidím důvod,

proč byste to dělali, ale předkové vědí, že stejně tak jsem

neviděl a nezažil nic z toho, na co jste narazili na syndickém území.“

„Žádné skryté hry, pane,“ zavrtěl Geary hlavou.

„To se mi ulevilo. Klidně to přiznám nahlas.“ Timbale

náhle jako by zestárnul. „Spousta z nás věděla, co má Bloch

v plánu. Hodně dalších důstojníků si myslelo, že je něco

takového potřeba.“

„Co byste udělal, kdyby Bloch zvítězil a vrátil se?“

Admirál se zhluboka nadechl. „Neměl bych na to vůbec

odpovídat, ale kapitán Geary vám zjevně věří. Abych byl

naprosto upřímný… nevím, co bych udělal. Opravdu ne.

Spousta z nás to nevěděla. Byli jsme stejně zoufalí jako ostatní, nevěřili jsme vládě, věděli jsme, že se Aliance začíná trhat na kusy, ale netušili jsme, co jiného dělat. Jenže převrat… slyšela jste někdy o Schrödingerově kočce, paní koprezidentko? To je kočka v krabici, o které nevíte, jestli žije, nebo ne. A vesmír se rozhodne až ve chvíli, kdy krabici otevřete. Přesně tak to bylo.

Kdyby se Bloch vrátil, spousta z nás by musela otevřít svou

krabici a zjistit, co nám řeknou srdce. Jen pak bychom znali odpověď. Já svou neznám a ulevilo se mi, že tu krabici otevírat nemusím, i když mě to taky zahanbuje. Jak ten jeden senátor říkal, dřív bylo o hodně snazší poznat, co znamená věrnost Alianci. Ale možná to nebylo snazší, a možná to teď není zas tak komplikované. Třeba se nezměnila odpověď, jen otázky, které si pokládáme.“

Zdálo se, že Timbalova otevřenost udělala na Rionovou

dojem.

„A jaké to bylo, když kapitán Geary přivedl flotilu

zpátky? Nezažil jste podobnou nejistotu?“

„V tu chvíli? Flotila, jejíž zkázou si byli všichni jistí.

Syndikové volně běsnící v celé soustavě. Naši poslední obránci se sotva drželi… a pak se objevila flotila a pustila se do Syndiků jako mstiví andělé, zatímco rádiem k nám dorazilo hlášení, že se Black Jack vrátil, zachránil flotilu a teď hodlá zachránit i nás.“ Timbale se tiše zasmál. „V tu chvíli byl Black Jack jako bůh.“

„Tak to…“ začal Geary.

„Přesně tak vás všichni viděli,“ řekla mu Rionová.

„Říkala jsem vám, že to tak bude.“

„Ano,“ souhlasil s ní Timbale. „Black Jack mě

nepotřeboval. Nezáleželo na tom, co udělám. Kdybych mu

vstoupil do cesty, prostě by mě zadupal do země. Uznávám, že jsem měl obavy, o sebe i o Alianci, a tak jsem se držel dostatečně daleko a sledoval, co kapitán Geary dělá. Ale nejsem takový hlupák, abych si myslel, že potřebuje mou

podporu nebo že by ho můj odpor nějak zdržel.“ Zadíval se na Gearyho s mírně zmateným výrazem. „Když jste mi v hangáru řekl, že jste tady, abyste plnil rozkazy, chvíli jsem si myslel, že jsem se snad zbláznil. Jak jste mohl říct něco takového? Ale nechal jste všechny mariňáky v hangáru, takže jste buď byl upřímný, nebo šílený. Rozhodl jsem se věřit v upřímnost, protože kdybyste byl blázen, tak jsme všichni odsouzení ke zkáze.“

Timbale se podíval na svůj komunikátor, který začal

naléhavě pípat.

„Velkorada je připravená nás přijmout.“

Rionová se narovnala, protáhla si ramena a ruce, jako

by se chystala na pěstní souboj, a pak je zavedla zpátky do

sálu, kde na ně čekali senátoři alianční velkorady.

Když se Geary zastavil před stolem, promluvil jako

první senátor Navarro: „Kapitáne Geary, slibujete nám ve válce vítězství?“

Zaváhal a pak zavrtěl hlavou. „Ne, pane. Jsem si

celkem jistý, že síly pod mým velením dokáží překonat

jakoukoli syndickou obranu.“

„Tomu neříkáte vítězství?“ zeptala se Costa.

„Můžu dosáhnout vojenského vítězství,“ prohlásil

Geary. „Ptáte se mě na vítězství ve válce. Nevím, jak ho

definujete.“

„Ale senátorka Rionová navrhla mírové podmínky,

kvůli nimž Aliance z války nic nezíská!“

„Ano, paní senátorko. Stejně tak nezískají nic ani

Syndikové.“

Rionová předstoupila před stůl, předklonila se

a zdůrazňovala svá další slova ťukáním prstů do stolní desky:

„Přežití je vítězství. Ani my, ani Syndikové nezvítězíme,

pokud se budeme nadále snažit o vzájemné zničení. Ale

Syndikované světy i Aliance se mohou rozpadnout zevnitř.

Viděla jsem hlášení o demonstracích a nepokojích na planetách Aliance, k nimž došlo, když lidé uvěřili, že ztratili flotilu.

Kdyby ji kapitán Geary nepřivedl zpátky, o co byste prosili ve svých modlitbách? Možná byste museli přijmout cokoli, co by vám nadiktovali Syndikové.“

„Ale on flotilu domů přivedl,“ trval na svém jeden ze

senátorů.

„Ano. Žijící hvězdy nám daly dar. Přijmeme ho

s pokorou, nebo budeme požadovat více? Kdo z vás půjde za

předky a ukáže jim svou žádostí, jak nevděční a chamtiví

jsme?“

Geary jasně viděl, že poslední slovní výpad Rionové

zasáhl do černého, ale senátor Navarro opět zasáhl a zarazil rozhněvaná slova několika senátorů.

„Když to sečteme,“ řekl Navarro, „je jasné, že převaha

Aliance je navzdory úspěchům kapitána Gearyho jen domnělá.

Nemůžeme donekonečna pokračovat v krveprolití a masakrech.

Nedokážeme unést tíhu války, kterou jsme nezačali.“

Navarro ukázal prstem na hvězdnou mapu, jež se znovu

vznášela nad stolem.

„Informace přivezené flotilou z nepřátelského území

ukazují, že i Syndikové jsou na tom stejně špatně. Senátorka Rionová má pravdu. Dostali jsme šanci nabídnout syndickému velení dohodu, o níž nebude moci tvrdit, že je oslabuje. Ale zároveň také nezískají nic z dlouholeté války, kterou vyvolali.

My úspěšně ubráníme Alianci, potrestáme agresi hrozivými

ztrátami uštědřenými Syndikům za poslední století. A konečně budeme moci zarazit ztráty, ekonomické i na životech, které válka Alianci způsobuje. Tak bych v tuto chvíli definoval vítězství, a většina rady to vidí stejně. Už jsme hlasovali

a nevidím důvod, proč dál pokračovat v debatě, přestože jsme všichni chtěli slyšet, co nám kapitán Geary odpoví. Kapitáne, tahle rada byla dřív natolik zoufalá, že schválila plán admirála Blocha. A jak sám určitě víte, jeho schopnosti nedosahovaly vaší úrovně. Podmínky se změnily, máme velitele, kterému můžeme věřit, a rada tímto schvaluje váš plán útoku na Syndiky. Nemusím snad dodávat, že při plnění tohoto úkolu

budete nadále velet flotile.“

„Děkuji vám, pane.“ Geary ucítil, jak mu z ramenou

padá těžké břemeno.

„A co cizinci?“ zeptala se Rionová.

„To je obtížné,“ zamumlal Navarro. „Potřebujeme toho

o nich vědět mnohem víc.“ Zadíval se Gearymu do očí

a pokračoval nahlas: „Bez souhlasu Syndiků by bylo proniknutí do hraniční oblasti příliš riskantní, ale rozhodnutí necháme na vás, pro případ, že by se podmínky změnily. Pokud dokážete ukončit válku a získat souhlas Syndiků s vysláním aliančních lodí do hraniční oblasti, máte předem souhlas rady. Budeme na vás spoléhat, že nebudete vyvolávat další boje, pokud se tomu budete moci vyhnout. Čekáme od vás, že o těch bytostech zjistíte co nejvíce, aniž byste vyprovokoval negativní reakce.

Pokud s nimi budete muset bojovat, snažte se udržet

nepřátelské akce na minimální úrovni potřebné k zastavení

agrese cizinců vůči lidstvu.“

Senátorka Costa pohrdavě obrátila oči v sloup.

Geary ten výraz pochopil, jelikož rozkazy od něj chtěly

spoustu věcí, jež se navzájem popíraly. Ale možná to mohl

využít k vlastnímu prospěchu a získat tak určitou flexibilitu.

„Ano, pane. Takže schvalujete můj plán?“

„Naše rozkazy jsou vágní a bez jakéhokoli hlubšího

smyslu,“ zamumlal senátor Gizelle tak hlasitě, aby to všichni slyšeli. Costa znovu obrátila oči v sloup.

„Probrali jsme to a hlasovali o tom,“ řekl Navarro.

„Nesvážu důvěryhodnému vyslanci ruce detailními

instrukcemi, když máme tak málo informací. A kapitán Geary

si naši důvěru zasloužil. Nicméně, kapitáne, s ohledem na

důležitost vyjednávání se Syndiky i s tou cizí rasou budeme

tentokrát trvat na silnější účasti politické reprezentace na výpravě.“ Zadíval se na Rionovou. „Přítomnost koprezidentky Rionové zjevně nebyla příliš rušivá.“

Lidé z flotily na to měli bezpochyby jiný názor, ale

Geary přikývl. „Dokázali jsme se o ni postarat, pane.“

„S ohledem na funkční pracovní vztahy, které jsem

navázala ve flotile,“ řekla Rionová s nezvyklým ostychem,

„žádám, abych byla i tentokrát součástí politického týmu

flotily.“

Gizelle otevřel ústa, ale Navarro ho varovným

pohledem zarazil.

„Děkuji vám, paní koprezidentko,“ řekl Navarro. „Této

žádosti pravděpodobně můžeme vyhovět. Jsem si jistý, že vaše pracovní vztahy budou velmi cenné. Rozhodneme, kdo další se výpravy zúčastní, a dáme vám vědět, kapitáne Geary. Kdy flotila opustí Varandal?“

„Chci udeřit na Syndiky co nejrychleji, ale musíme se

postarat o rozsáhlé škody z boje a lodě mají vyčerpané téměř všechny zásoby. Potřebuju ještě nejméně týden, pane, abych nechal opravit nejhorší škody na lodích a doplnil všechny zásoby.“

„Co si o tom budou myslet posádky?“ chtěl vědět jeden

senátor. „Jsou doma jen pár týdnů. Nebudeme mít problémy

s morálkou? Nehrozí vzpoura?“

Sálem se rozlehl veselý smích Rionové.

„Omlouvám se, vážení senátoři. Ale… no, možná byste

si měli promluvit s namátkou vybranými členy posádek.“

„Myslíte si tedy, že morálka nebude problém?“ zeptala

se Costa.

„Dokud bude velet Black Jack? Skočili by do černé

díry, kdyby je o to požádal. A jásali by celou cestu až

k horizontu událostí.“

„Naše hlášení tvrdí to samé,“ přikývl Navarro.

„Kapitáne Geary, je tady ještě jedna záležitost, kterou musíme probrat. Počkejte prosím před sálem, zatímco si rada promluví se senátorkou Rionovou a admirálem Timbalem.“

O co jde? Geary neklidně čekal na chodbě, tentokrát sám, a až bolestně si uvědomoval, že bez rušiček Rionové ho pečlivě sledují nejlepší možné pozorovací systémy, jaké měla Aliance k dispozici. Ačkoli neměl na svědomí nic, co by narušovalo jeho povinnosti vůči Alianci, bylo překvapivě obtížné tvářit se nevinně, když na něj bylo zaměřeno tolik senzorů.

Z konferenčního sálu vyšli senátor Navarro,

koprezidentka Rionová a admirál Timbale. Geary se postavil

do pozoru.

„Pohov, prosím,“ požádal ho Navarro. „Rada se musela

ještě na něčem dohodnout a přes všechny hádky jsme nakonec

přišli na řešení.“ Podíval se úkosem na Rionovou a pokračoval:

„Dokážete v lidech vzbudit neuvěřitelnou loajalitu, kapitáne Geary, ale co je důležitější, vaše činy potvrzují to, co jsme potřebovali vědět.“ Navarro se zadíval na něco, co držel v dlani. „Je vám snad jasné, že jménem alianční vlády nemůže vyjednávat kapitán. Ne u něčeho tak důležitého. A flotila potřebuje ve velení výše postaveného důstojníka. Navíc víme, že občas budete muset provést důležitá rozhodnutí, aniž budete mít čas projednat to s vyšší šarží. Vy sám potřebujete hodnost, abyste mohl v případě potřeby vyjednávat a uzavírat platné smlouvy jménem Aliance.“

Geary sledoval Navarra a jeho neklid pomalu narůstal.

„Pane, myslel jsem si, že flotilu budou doprovázet

koprezidentka Rionová a další senátoři jako představitelé

vlády.“

„Ano, to budou,“ potvrdil Navarro. „Ale vaše hodnost

musí odpovídat pozici a zodpovědnosti. Tak to vyjádřil admirál Timbale. Proto prosím přijměte tohle, jménem velkorady Aliance,“ natáhl Navarro ruku.

Geary se podíval do senátorovy dlaně a uviděl tam zlaté

stylizované supernovy. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, na co se vlastně dívá.

„Pane, to bude nějaký omyl.“

„Tohle nejsou insignie velkoadmirála alianční flotily?“

zamračil se senátor.

Velkoadmirál. Ne jen admirál. Velkoadmirál. Nejvyšší

možná hodnost. Neklid se proměnil v nedůvěru a odpor.

„Ano, pane, ale…“

„V tom případě nejde o žádný omyl. Velkorada

potřebuje, abyste měl dostatečnou moc. Většina rady se

rozhodla, že vám můžeme tuto hodnost svěřit. A oba víme, že

už teď máte ve skutečnosti víc moci, než tahle hodnost

znamená.“

„Pane,“ protestoval Geary. „Nikdy nikdo neměl

hodnost velkoadmirála alianční flotily.“

„Až doteď,“ opravila ho Rionová s náznakem úsměvu.

„Ale, pane, já…“

Navarro se rozesmál a na jeho tváři byla zjevná úleva.

Zadíval se na Rionovou: „Měla jste pravdu. Vy tu hodnost

opravdu nechcete, že?“ zeptal se Gearyho. „Máte tušení, kolik admirálů ji pro sebe od začátku války chtělo? Ale vy ji chcete odmítnout.“

„Pane, na takovou hodnost nemám kvalifikaci,“ zkusil

to Geary ještě jednou.

„Nemáte kvalifikaci? Chlape, podívejte se do vlastního

záznamu. Nezávislé velení za nejobtížnějších možných

podmínek. Uspěl jste tam, kde by to nedokázal nikdo jiný.“

Navarro se zahleděl na admirála Timbala, který souhlasně

přikývl. „Neudělal jste, co jste mohl, kapitáne Geary, ale

předpokládáme, že o to stejně budou někteří usilovat. Když

vám dáme tuhle hodnost, mělo by to uspokojit ty, kteří by pro vás chtěli větší formální moc, a napomůže to snížit ohrožení vlády.“

Timbale odhodlaně přikývl. „Věřím, pane, že máte

pravdu. Personál flotily to uvidí jako uznání vlastních obav a potřeb.“

„Děkuji vám, admirále. Tak co, velkoadmirále Geary,

vezmete si to ode mne?“

S ohledem na závažnost záležitosti, kterou Navarro

právě vytáhl, se Geary cítil provinile. Nešlo mu ani tak o to, že by se na tu pozici nehodil. Ve skutečnosti myslel především na čistě osobní záležitost.

Rionová ho chvíli sledovala a pak se ho vyrovnaně

zeptala: „Co musíme udělat, abyste tu hodnost přijal, kapitáne Geary?“

Zadíval se na ni. Bylo mu jasné, že o jeho největších

obavách ví, a napadlo ho, jestli není Rionová tak krutá, aby ho kvůli tomu týrala. Ale její otázka měla jiný důvod.

„Co kdyby to nebylo doživotní?“ zeptala se.

Skočil po tom jako topící se po záchranném kruhu.

„Ano. Dočasná hodnost.“

„Dočasná?“ zeptal se Navarro užasle. „A jak velkou

dočasnost máte na mysli?“

„Dokud… dokud válka neskončí. Po jejím konci, až se

vrátím po splnění úkolů s flotilou zpět, vzdám se dočasné

hodnosti i velení nad flotilou. A vrátím se zpátky na hodnost kapitána.“

Admirál Timbale na něj zíral. „Uvědomujete si, že pro

nás ostatní je cokoli závislé na konci války v podstatě

doživotní?“

„Pro mne ne, admirále.“ Geary se na Navarra prosebně

zadíval. „Můžu to dát jako podmínku při přijetí hodnosti?

Formální podmínku? Slib vlády?“

Navarro chvíli přemýšlel a pak rozhodil rukama.

„Jistě. Nechám to zapsat do oficiálního záznamu. Až

válka skončí a vy se vrátíte s flotilou na alianční území,

okamžitě se vrátíte na kapitánskou hodnost. Současně také

přestanete velet flotile.“

Geary na chvíli zaváhal, napadlo ho totiž, že se Navarro

vzdal nějak rychle. Podle Gearyho zkušeností nebyli lidé

ochotní nechat Black Jacka odejít, když ho k něčemu

potřebovali. Ale nemohl odmítnout rozkazy vlády, když už

souhlasila s podmínkami, o něž ani neměl právo žádat.

„Dobrá tedy, pane.“

Navarro znovu natáhl ruku.

„Tak si vezměte své insignie, kapitáne. Pardon,

vezměte si své insignie, velkoadmirále.“

Do Gearyho dlaně dopadly zlaté supernovy a on na ně

jen zíral.

Rionová k němu přistoupila a zavřela mu ruku.

„Nechte svou kapitánku, ať vám je nasadí,“ zamumlala

tiše. „Udělá jí to radost. Nebyl to můj nápad, ale když s tím přišli, pomohla jsem to protlačit.“

Navarro se na Gearyho usmál: „Hodně štěstí,

velkoadmirále. Je to divné. Jsem příliš zvyklý na to, že mě lidi považují za nižší formu života, jíž se nedá důvěřovat a která se určitě nestará o dobro Aliance. A teď doufám, že vás nezklamu, protože vy opravdu věříte, že jsem něco víc.“

Z Gearyho ramen spadlo další pomyslné břemeno, když

jeho raketoplán vyletěl ze stanice Ambaru a mariňáci se

pohodlně rozesadili v zadní části letounu. Nebýt insignií, jež stále svíral v ruce, ovládal by ho asi pocit podobný opilosti.

Ale zlaté supernovy ho držely pevně při zemi.

„Pane?“ zavolala na něj pilotka. „ Neochvějný žádá

identifikaci pasažérů a stav. Jste stále, ehm…“

Geary si uvědomil, že ani on, ani Rionová zatím

nikomu nic neřekli.

„Omlouvám se. Ano. Stále velím flotile.“

„Díky žij… tedy, chci říct, děkuji, pane.“

„Vyhlásí to po celé soustavě,“ zamumlala Rionová.

„Oficiální prohlášení určitě přijde brzy,“ odpověděl

Geary s pokrčením ramen.

„To není vše, co budou ohlašovat, kapitáne Geary.“

Zapřela se do křesla, zavřela oči a tvářila se, že odpočívá.

Uklidňující důvěrně známý trup Neochvějného se

nakonec přiblížil a zakryl veškerý výhled ven, když raketoplán vklouzl dovnitř přehnaným manévrem, jako by samotný letoun jásal. Geary vyrazil ven a usmál se, když uviděl Desjaniovou čekající u rampy. Přikývla a úsměv krátce opětovala, ale pak se za Gearym objevila Rionová a Desjaniová nakřivila ústa, zatímco Geary salutoval řadám lodníků nastoupeným, aby uvítali vracejícího se velitele flotily.

„Tady ho máte,“ prohlásila Rionová, když došli na

konec rampy. „Jeden John Geary, navrácen živý a zdravý.

Nemá ani škrábnutí.“

Desjaniová dál upírala oči na Gearyho: „Zůstane vám

velení flotily? Na jak dlouho?“

„Dokud nesplním misi,“ odpověděl.

Věděla, co to znamená, a oči se jí rozzářily.

„Vítejte zpátky na palubě, pane. Kdy odlétáme?“

Geary si cestou ke své kajutě všiml, že se od nich

Rionová odpojila.

„Čeká nás nejmíň týden oprav, doplňování zásob

a začleňování posil.“

„To bude vítané.“ Desjaniová se krátce podívala

směrem, kterým zmizela Rionová. „Musela se sem vracet?

Copak není nějaká planeta, asteroid nebo trestná kolonie, která ji nutně potřebuje?“

„Nejspíš s námi ještě bude, Táňo.“ Geary se musel

snažit, aby se neusmál, když Desjaniová bolestně protáhla tvář.

„Budou s námi i další senátoři. Ještě ale nevím kteří.“

„Asi bych byla radši, kdybych měla na palubě Syndiky.

Copak vám nevěří?“

„Ale věří.“ Zaváhal a uvědomil si, že ještě nedokáže

Desjaniové říct o svém povýšení. „Velkorada schválila oba

návrhy. Půjdeme po Syndicích a pak, pokud to okolnosti

dovolí, poletíme na pohovor s cizinci.“

„Výborně,“ obrátila se k němu s triumfálním výrazem

ve tváři. „Nikdy jsem o vás nepochybovala. Věděla jsem, že

uspějete.“

„Ani jeden úkol jsme ještě nesplnili.“

„Nezklamu vás. Ani flotila. Vy jste nás taky nikdy

nezklamal.“ Znovu se usmála, když se dostali k jeho kabině.

„Předpokládám, že si budete chtít odpočinout. Až budete mít

čas, ráda bych se dozvěděla i detaily.“

„Jistě.“

Když se Desjaniová chystala odejít, zarazil ji volnou

rukou. „Je tady ještě něco. Musím vám to ukázat.“

Desjaniová se zamračila, ale následovala ho dovnitř

kabiny.

Když za nimi zapadly dveře, konečně otevřel ruku

a ukázal jí, co má v dlani.

Podívala se a pak se jí na rtech pomalu objevil úsměv.

„Gratuluji vám, pane velkoadmirále Geary.“

Pak úsměv okamžitě zmizel.

„Je to už platné?“

„Nová hodnost? Ano.“

Desjaniová se na něj naštvaně zamračila.

„Neinformoval jste nás před svým příletem! Moje loď

vás neuvítala, jak se na velkoadmirála flotily sluší a patří! Jak jste mohl dopustit, že se moje loď takhle proviní?“

„No asi jsem…“

„Ne, to jste nemyslel.“ Desjaniová vytáhla

komunikátor: „Můstek. Formálně oznamte zbytku flotily, že se kapitán Geary vrátil na palubu Neochvějného a byl povýšen na velkoadmirála flotily.“

„Velkoadmirála flotily?“ zaslechl Geary překvapenou

reakci důstojníka na můstku.

„Šlapu si snad na jazyk, poručíku?“

„Ne, paní kapitánko! Okamžitě to oznámím flotile!“

Desjaniová se přestala mračit na komunikátor

a zaměřila se na Gearyho. „Proč jste si ještě nepřipnul své nové insignie?“

„Já…“

„Velkoadmirál flotily musí dbát na svou uniformu.“

Natáhla se, sundala Gearyho kapitánské výložky. Pak

mu z dlaně sebrala zlaté supernovy a začala mu je připevňovat na uniformu.

„Nemůžete být tak neformální, pane velkoadmirále.“

„Táňo…“

„Počkejte.“ Připevnila mu insignie, ustoupila o krok

a opatrně si ho prohlédla, pak spokojeně přikývla. Postavila se do pozoru a formálně zasalutovala. „Jsem ráda, že vám mohu jako první pogratulovat, pane velkoadmirále.“

Geary jí pozdrav opětoval.

„Táňo…“

„Zasloužíte si to. Jestli si kdy kdo tuhle hodnost

zasloužil, jste to vy.“

„Nežádal jsem o to.“

„Copak si myslíte, že to nevím? Jsem opravdu šťastná.“

„Táňo, až válka skončí…“

V jejím profesionálním výrazu se objevily první

praskliny.

„Chápu, co to znamená.“

„To není…“

„Musel jste přijmout hodnost pro dobro Aliance.

Jakékoli osobní záležitosti, které by tomu mohly překážet,

musely pochopitelně…“

„Táňo!“

Vztekle se na ni podíval, odhodlaný tentokrát říct, co

chtěl.

„Je to jen dočasné! Řekl jsem jim, že hodnost nepřijmu,

pokud to nebude dočasné. Až válka skončí, vrátím se zpátky

k hodnosti kapitána.“

Zírala na něj, neschopná promluvit.

„Táňo?“

„Proč?“ zeptala se nakonec Desjaniová.

„Víte proč.“

„Ne, to nevím,“ zavrtěla hlavou omráčeně. „Pane

velkoadmirále, vzdát se něčeho takového…“

„Měl jsem ten nejlepší možný důvod,“ trval na svém

Geary. „Doufám, že se jednoho dne budu moci se ctí vzdát

velení nad flotilou, ale jako admirál bych nikdy nemohl mít

osobní vztah s kapitánkou, bez ohledu na to, zda by byla nebo nebyla pod mým přímým velením.“

„Nikdy bych…“

„Slíbil jsem to.“

„Byl to slib pod nátlakem!“ Desjaniová téměř vykřikla.

„A vy si myslíte, že bych to od vás požadovala?“

Pocítil, jak se probouzí jeho vlastní vztek.

„A proč si myslíte, že byste to musela požadovat?“

„Nechtěla jsem urazit vaši čest…“

„Tohle nemá s mou ctí nic společného!“

„V tom případě jste idiot!“

Zíral na Desjaniovou, která se zatvářila šokovaně, když

si uvědomila, co právě řekla.

„Co se mi tím snažíte říct?“

„Já nevím,“ polkla a zavrtěla hlavou. „Vím, že abyste

se vzdal něčeho tak důležitého…“

„Vím, co je pro mne důležité, Táňo.“

Ustoupila o krok.

„Možná je to znamení. Možná nám hvězdy říkají, že je

to špatně. Víme, že je to špatně. Je to proti řádům, je to

porušení cti…“

„Neřekli jsme ani neudělali nic, co by narušovalo řády

nebo zpochybnilo naši čest.“

Desjaniová se mu upřeně zadívala do očí.

„Cítíme to v srdcích.“ Zatnula zuby a dodala: „Nikdo

není tak důležitý. Nikdo nemůže s klidným srdcem žádat od

toho druhého takovou oběť.“ Znovu se narovnala do pozoru.

„S vaším svolením odejdu, pane. Posádka bude chtít připravit formální oslavu vašeho povýšení. Doufám, že je to pro vás přijatelné.“

Přikývl a cítil se nesmírně unaveně.

„Ano, kapitánko Desjaniová. Děkuju vám.“

Odešla a Geary zapadl do nejbližšího křesla. Pomačkal

si přitom vycházkovou uniformu.

V porovnání s intrikami aliančních politiků by měla být

porážka Syndiků procházka růžovým sadem. Stejně tak bude

snadné zjistit, co chtějí cizinci. V porovnání se snahou

pochopit kapitánku Desjaniovou.

Tři

Obraz admirála Timbala neohrabaně zasalutoval.

Gearyho překvapilo, že i vysoce postavený důstojník si zjevně gesto Gearym znovu zavedené ve flotile oblíbil.

„Nemůžeme vám poskytnout tolik zásobovacích lodí,

kolik bychom na misi hluboko na nepřátelské území chtěli.

Bloch začínal s desíti, což byly téměř všechny, které jsme

tenkrát měli. Zdědil jste čtyři, a jak se vám podařilo dostat tři z nich zpátky v jednom kuse, to opravdu nechápu. Zůstane vám Titán, Čarodějnice a Džin. Tanuki a Alchymista dostali příkaz k přesunu na Varandal a měli by brzy dorazit. Dostanete oba.“

„Pět je lepší než tři. Děkuji vám, pane.“ Geary se

zadíval na data a viděl, že Tanuki patřil do stejné třídy jako Titán, zatímco Alchymista byl ze stejné série jako menší Čarodějnice a Džin.

„Dostanete veškerou další palebnou sílu, kterou

dokážeme sehnat,“ pokračoval Timbale. „Na cestě je pět nově

postavených bitevních křižníků, všechny nová třída Šikovný.“

„Určitě se budou hodit,“ odpověděl Geary a přečetl si

jejich jména.

Šikovný, Štítonoš, Šikovatel, Šermíř a Šokující. Všechno zbrusu nové lodě, s nově vycvičenými posádkami, které mezi sebou měly nejspíš jen hrstku veteránů. Geary si musel neustále připomínat, že ve válce se staly ztráty natolik rutinní záležitostí, že zkušené posádky byly vzácnou výjimkou. Nebo spíš bývaly. Podařilo se mu udržet své lodě a jejich posádky naživu tak dlouho, že v dalších bojích se už mohl spolehnout na jejich zkušenosti.

„Taky dostanete nového Neporazitelného,“ dodal

Timbale. „Právě procházel posledními zkouškami, když jste se vrátili a potvrdili ztrátu předchozího, takže mu dočasné jméno zůstalo.“

Gearymu neunikla ironie nové lodi jménem

Neporazitelný jako náhrada za stejnojmennou zničenou. Nahlas to nekomentoval, ale Timbale si toho musel všimnout a pousmál se.

„Asi nevíte, že Neporazitelný je považován ve flotile za nešťastné jméno. Lodě s tímhle jménem mají tendenci rychle skončit. Nikdo neví proč. Lodníci tvrdí, že je to příliš pyšné jméno, které uráží žijící hvězdy.“

„Ale stejně dostávají nové lodě jméno Neporazitelný?“

„Podle mě je byrokracie odhodlaná prokázat, že žádná

kletba neexistuje. Bez ohledu na to, kolik Neporazitelných během toho ztratíme,“ odpověděl Timbale suše.

Geary se zamračil.

„Před bitvou o Grendel se mluvilo o tom, že by se lodě

pojmenovávaly po planetách nebo po lidech.“

„Pořád s tím sem tam někdo přijde. A pokaždé ten

návrh skončí v koši, protože se byrokrati nedokážou dohodnout na klíči, podle kterého by se pro tu poctu lidé nebo planety vybírali. Je kolem toho tolik nenávisti a odporu, že raději zůstáváme u pojmenovávání bitevních lodí a křižníků podle vlastností nebo starých zbraní. S tímhle dokáže většina lidí souhlasit.“ Timbale pokrčil rameny. „A tak dostanete jako nové bitevní křižníky pět Šikovných a posledního Neporazitelného plus Prchlivého a Zatvrzelého. Dostanete i nové bitevní lodě,“

dodal Timbale. „Už máte Neohroženého a Spolehlivého.

Zvučný, Vytrvalý a Rozhodný jsou na cestě. Společně s dalšími loděmi celkem dostanete dvanáct nových těžkých křižníků, deset lehkých a devatenáct torpédoborců.“ Admirál se zatvářil omluvně. „Velkorada si chce nechat spoustu torpédoborců jako zvědy a kurýry.“

„To nevadí. Jsem vděčný za vše, co může flotila

dostat,“ ujistil ho Geary.

„Potřebujete ještě něco? Cokoli?“

Geary se zadíval na stavové hlášení flotily a pokrčil

rameny.

„Nic, o co bych mohl s čistým svědomím žádat.

Aliance mi dává hodně velkou část toho, co jí zbývá.“

„Jen bych si přál, abychom měli víc opravářských

stanic,“ přikývl admirál Timbale a zaváhal. „Velkoadmirále

Geary, něco jsem vám chtěl říct. Když jste dorazil do soustavy, mohl jste mě rozmáčknout. Mohl jste být arogantní a mohl jste mě před celým vesmírem zašlápnout do země. Ale neudělal jste to. Choval jste se ke mně s veškerým respektem a úctou, jakou si nadřízený zaslouží. Proto jsem rád, že teď pod vámi můžu sloužit. Děkuji vám.“

Chvála byla Gearymu nepohodlná, stejně jako důraz

kladený na jeho novou hodnost, ale jen se na druhého

důstojníka usmál.

„To byla má povinnost, admirále Timbale.“

„Vybral jste si to,“ nesouhlasil s ním Timbale. „Kdy

flotila odletí?“

„Za další dva dny, pokud do té doby dorazí nové lodě.“

„Měly by.“

Když obraz admirála Timbala zmizel, vrátil se Geary ke

stavovému hlášení flotily. Mezitím bylo provedeno

neuvěřitelné množství oprav. Rozsáhlá opravářská

infrastruktura ve Varandalu pracovala nonstop, ale stejně

neuvěřitelné byly úrovně škod utrpěných loděmi flotily.

Bitevní křižník Neuvěřitelný dostál svému jménu

a dokázal se dostat do bojeschopného stavu přes brutální

poškození způsobené nepřátelskými loděmi cestou domů.

Inspirace pod velením kapitána Duellose se také dostala do plné bojové kapacity, i když inspekční tým flotily by pravděpodobně všechny opravy neschválil. Duellos hlásil, že velká část posádky Inspirace je stále v šoku z toho, co se stalo s předchozí velitelkou. Jedna věc byla, když kapitánka zemřela v boji. Ale ztratit velitelku kvůli velezradě bylo něco úplně jiného.

Ostatní bitevní lodě a křižníky se buď dostaly na plnou

kapacitu, nebo alespoň na úroveň, při které mohly nadále

doprovázet flotilu. S dostatkem zdrojů bylo možné kteroukoli loď nějak opravit, pokud tedy nebyla rozervána na kusy, a Varandal i okolní sluneční soustavy daly do oprav flotily všechny dostupné zdroje.

Geary se zamračil, když se v seznamu dostal k Orionu.

Výkon bitevní lodě byl za velení kapitána Numose jedním

velkým zklamáním a ani po změně kapitána se to nezlepšilo.

Geary měl v plánu posádku rozpustit a dát Orionu dohromady novou, ale musel od toho upustit, protože by tak rozsáhlé přemisťování personálu natropilo příliš velké problémy u lodí, které se ze všech sil snažily dostat do formy.

Přemýšlel, jací asi budou kapitáni jeho nových lodí

a jak moc je bude muset vycvičit, než budou schopni bojovat se zbytkem flotily. Ta myšlenka ho přivedla k vyvolání informací o nových bitevních křižnících, jelikož chtěl vědět, co dokážou nové lodě třídy Šikovný. Velmi brzy měl Geary sto chutí udeřit pěstí do virtuálního displeje. Pod záminkou nové třídy lodí Aliance snížila velikost i schopnosti lodí stejně jako náklady na jejich stavbu. Lodě třídy Šikovný byly menší a lehčí než Neochvějný a její sesterské lodě. Měly méně pekelných kopí v menším počtu baterií, stejně tak měly na palubě méně min a řízených i kartáčových střel. Alespoň jejich pohonné systémy zřejmě odpovídaly starším bitevníkům.

Nespokojenost vyvolaná čtením informací o nových

lodí pomohla Gearymu lépe pochopit, proč byla flotila tak

nespokojená s vládou. Ačkoli věděl, jak náročné je pro Alianci poskytnout zdroje potřebné na vedení války, i tak ho oslabené lodě třídy Šikovný naštvaly.

Ale už se naučil, jak bojovat s tím, co měl po ruce. Pět

dalších bitevních křižníků, byť oslabených, bylo pořád pět

dalších bitevních křižníků.

Geary vzhlédl od displeje, když se ozval zvonek na

dveřích kajuty.

„Vstupte.“

Dveře se rozletěly a dovnitř vtrhla Táňa Desjaniová

s výrazem věštícím brzké propuknutí hrubého násilí. Geary

vyskočil na nohy a díval se, jak za sebou zabouchla dveře

a vztekle nakráčela přímo k němu.

„Co se děje?“

„Ta ženská! Ta politička! Přivedla mi na palubu

Syndika, a nic mi o tom neřekla!“

Geary ucítil, jak se ozývá důvěrně známá bolest hlavy.

„Proč Rionová přivedla na palubu Syndika?“

„Nesnížila se k tomu, aby mě informovala!“

Tak vzteklou Geary Desjaniovou snad ještě neviděl.

„Se vší úctou vás žádám, pane velkoadmirále Geary,

abyste v této záležitosti zasáhl, jelikož senátorka není pod mým velením!“

Geary právě teď potřeboval řešit milion dalších věcí.

S ohledem na zlou krev, panující mezi oběma ženami, mu bylo

celkem jasné, proč Rionová kapitánce nic neřekla. Ale proč

neinformovala ani jeho? Geary se natáhl po komunikátoru, ale předběhl ho zvonek u dveří.

„Vstupte.“

Do kajuty vstoupila koprezidentka Rionová a okázale

ignorovala vzteklý pohled Desjaniové.

„Ach, výborně, jste tady oba. Chtěla jsem informovat

kapitánku, že na poslední chvíli došlo k přesunu důležitého

vězně. Omlouvám se, že jsem vám o tom nemohla říci dříve.“

Desjaniová se zjevně musela ze všech sil ovládat, aby

dokázala odpovědět bez hlasitého řvaní.

„Paní koprezidentko, předpokládá se, že kapitánka lodě

musí být informována a osobně schválit každý případ, kdy jsou na její loď převáženi noví vězni.“

„Jak jsem říkala, bylo to na poslední chvíli. Musela

jsem se okamžitě rozhodnout, jinak by byl ten Syndik naložen na vězeňskou loď, převážející ostatní zajatce do tábora v Tartaru.“

„Co je na tom Syndikovi tak zvláštního?“ zeptal se

Geary dřív, než mohla Desjaniová vybuchnout.

„Chce s vámi mluvit.“

Geary se na Rionovou zamračil. „V celém vesmíru

musí být miliony lidí, kteří se mnou chtějí mluvit. Takže

znovu, co je na tom Syndikovi tak zvláštního?“

Klidně mu pohled opětovala.

„Je to ředitel, který byl zástupcem velitele syndické

rezervní flotily. Zajali jsme ho, když jsme mu při zdejší bitvě zničili loď.“

„Opravdu?“ ujistil se Geary, jehož hněv se začal rychle

vytrácet. „Proč se mnou chce mluvit?“

„Říká, že chce uzavřít dohodu,“ řekla Rionová, opřela

se o stěnu kajuty a založila si ruce před sebou.

„Tak dohodu.“ Geary měl se syndickými řediteli jen

omezené zkušenosti, ale i tak mu představa takové dohody

připadala extrémně nepříjemná. Na druhou stranu, v několika

výjimečných případech se Syndikové zachovali poctivě.

Desjaniová, jejíž názor na jakéhokoli Syndika se

málokdy posunul o zlomek nahoru nad absolutní nulu, se dál

vztekle mračila.

„Jakou dohodu?“

„Není to jasné?“ zeptala se Rionová. „Jako vysoce

postavený důstojník v rezervní flotile nejspíš ví o cizincích tolik jako kterýkoli jiný Syndik s výjimkou jejich nejvyšší výkonné rady. Chce ty znalosti za něco vyměnit.“

„Jaký je?“ zadíval se Geary na Rionovou skepticky.

„Nevím o něm dost, abych mohla poskytnout svůj

názor.“

„Ale myslíte si, že bych si s ním měl promluvit.“

„Ano, Black Jacku,“ obrátila Rionová oči v sloup.

„Promluvte si s ním.“

„Velkoadmirále Geary,“ pronesla Desjaniová formálně,

„při jednání s nepřítelem, který nemá co ztratit, doporučuji mimořádnou opatrnost.“

Rionová přikývla, aniž by počkala na Gearyho reakci.

„Souhlasím. Zúčastníte se výslechu, kapitánko?“

Desjaniová se na Rionovou podezřívavě zadívala, ale

přikývla. „Děkuji vám.“

Geary si vzal prášky proti bolesti hlavy a pak vyrazil ke

dveřím.

„Půjdeme.“

Syndik byl odveden do zpravodajské sekce a usazen do

vyšetřovací místnosti, schopné monitorovat všechny vnější

i vnitřní známky reakcí osoby uvnitř. Geary si chvíli pročítal známé informace o syndickém řediteli. Jméno – Jason Boyens.

Hodnost: ředitel třetí úrovně. Poslední známé přiřazení –

zástupce velitele flotily. Kromě jména se nedozvěděl nic

nového.

„Dobrá, tak se do toho pustíme,“ zadíval se Geary na

Desjaniovou a všiml si, že sotva dokáže ovládat vztek.

„Co je?“

„Jen jsem si vzpomněla na posledního syndického

zrádce, který nám nabídl dohodu, pane,“ odpověděla hrubým

hlasem. „Měl u sebe klíč k syndické hypersíti, se kterým jsme mohli skočit přímo do hlavní syndické soustavy.“

„Ach tak,“ zareagoval Geary poněkud hloupě a hned

dodal: „Copak jste toho chlapa nevyslechli ve vyšetřovací

místnosti?“

„Vyslechli,“ odpověděla Rionová s očima upřenýma na

displeje výslechových systémů. „Buď byl neuvěřitelně nadaný

v poskytování lživých odpovědí, nebo jeho samotného

Syndikové podvedli a on o podvodu nic nevěděl.“

„Co se s ním stalo? Předpokládal jsem, že zemřel

s některou z lodí zničených Syndiky, když se past spustila.“

Rionová neodpověděla, ale zadívala se významně na

Desjaniovou.

Tvář kapitánky byla jako vyřezaná z kamene, když

odpověděla: „Byl na palubě Neochvějného, pane.“

„Tak co…“ zarazil se Geary a spolkl otázku. Bylo mu

jasné, jaká je odpověď. Flotila, jejíž velení převzal, neměla zábrany v zabíjení zajatců. Nebylo těžké představit si, co se asi stalo, když lidem na můstku došlo, že Syndik flotilu zradil.

Desjaniová i tak odpověděla hlasem, který v sobě

nenesl stopu jediné emoce: „Byl na místě popraven na rozkaz

admirála Blocha. Řečené místo se nacházelo na můstku půl

metru nalevo a tři metry za křeslem velitele flotily.“

Gearymu chvíli trvalo, než pochopil.

„On seděl na místě pozorovatele?“ Nemohl si pomoct

a musel se podívat po Rionové, která to místo pravidelně

používala. Nevypadalo to, že by ta informace byla pro

Rionovou něčím novým.

„Potah jsme spálili,“ dodala Desjaniová. „Skvrny od

krve by šly vyprat, ale nikdo by to křeslo už nechtěl použít.“

Uviděla v Gearyho očích nevyřčenou otázku a dodala: „Ne,

pane. Měla jsem plné ruce práce se snahou dostat loď ven

z pasti. Popravu provedl mariňák hlídající zrádce.“

Geary na chvíli sklopil pohled.

„Byl to platný rozkaz. Nemohl bych vám to mít za zlé,

kdybyste ho vykonala.“

Snadno si vzpomněl, jak šokovaná byla posádka, když

syndická past sklapla. Jasně na nich bylo vidět, jak tvrdě je zasáhla ztráta tolika lodí flotily. Nikdo z nich by ani chvíli neváhal, kdyby měl možnost vykonat mstu na jedinci, který byl za ztráty zodpovědný.

„Tomuhle Syndikovi takovou šanci nedáme.“

„Nemůžeme mu věřit,“ zopakovala Desjaniová.

„Nehodlám mu věřit ani v nejmenším.“

Zdálo se, že to Desjaniovou aspoň trochu uklidnilo,

a tak se Geary otočil a vstoupil dovnitř vyšetřovací místnosti.

Desjaniová s Rionovou zůstaly v pozorovací místnosti spolu se zpravodajským personálem.

Jakmile Geary vstoupil, ředitel Boyens vstal. Tvářil se

nervózně, což bylo pochopitelné. Jednu nohu měl následkem

nezhojeného zranění z bitvy stále ještě v lehké ohebné dlaze.

Když se Boyens zadíval na Gearyho výložky, zaváhal.

„Admirál Geary?“

„Ano,“ odpověděl Geary tvrdě. „Co chcete?“

Syndik se zhluboka nadechl, než spustil: „Mám

informace, které potřebujete. Výměnou za ně chci váš slib, že pomůžete bránit lidský prostor proti cizincům.“

Gearymu chvíli trvalo, než to strávil.

„Jste první Syndik, který otevřeně přiznává jejich

existenci. A chcete, abychom slíbili, že před nimi budeme

bránit Syndikované světy?“

„Ano.“

„Prozatím říká pravdu,“ ozval se Gearymu v uchu

poručík Iger, těsně následovaný hlasem Rionové: „Kolik toho

o nich opravdu ví?“

To byla dobrá otázka. Geary se na Syndika zamračil.

„Jak můžu vědět, že ty informace opravdu máte?“

Boyens se kysele usmál.

„Byl jsem zástupce velitele rezervní flotily celých deset

let. Vím všechno, co naše výkonná rada prozradila, plus to, co jsem viděl osobně.“

„Deset let?“ ozvala se Gearymu v uchu Desjaniová.

Geary její otázku pochopil.

„To je hodně dlouhá doba strávená na takové pozici.

Proč jste tam byl tak dlouho?“

Boyens pokrčil rameny.

„Poslali mě do vyhnanství, lépe se to říct nedá. Jsem

vystudovaný inženýr a rozjel jsem slibnou společnost. Velká

korporace chtěla naše kšefty a její ředitel měl kontakty mezi řediteli Syndikovaných světů. Sebrali mi mou společnost.

Místo toho, abych byl chytrý a držel pár desetiletí hlavu při zemi, než získám dost moci na mstu, jsem kolem toho začal dělat povyk hned a na všechny strany ukazoval na zákony, které byly porušeny. A najednou jsem dostal rozkaz nastoupit do rezervní flotily.“ Ředitel znovu pokrčil rameny. „Pozice daleko na hranici, bez šance na postup. Nemohl jsem ani nikomu říct, proč tam ve skutečnosti jsem, jelikož oficiálně existovala rezervní flotila jako záloha proti Alianci. A díky nepřátelům, které jsem si udělal, jsem neměl šanci získat převelení jinam.“

„Všechno vypadá pravdivě,“ ohlásil Iger.

Geary se posadil a zadíval se na Boyense.

„A teď chcete, aby vám alianční flotila pomohla se

mstou?“

„Ne,“ zavrtěl ředitel hlavou. „O tohle už dávno nejde.

Ti lidé jsou součástí vládnoucí kliky, jež dohnala Syndikované světy do války a neustále dělá jednu chybu za druhou.

Nečekám, že mi to budete věřit, ale taky mě motivuje snaha

chránit vlastní domov před korupcí a debilitou lidí vládnoucích Syndikovaným světům.“

„Takže se považujete za vlastence?“ zeptal se Geary.

Boyens sebou škubl.

„Já nevím. Vím jen, že díky rozhodnutím vládců

Syndikovaných světů a díky vašim vítězstvím jsme teď

bezbranní a nedokážeme se ubránit útoku Aliance ani cizinců.

Znám jejich chování stejně dobře jako kterýkoli jiný člověk, čili moc ne. Nikdo opravdu nechápe, jak ve skutečnosti přemýšlejí, ale mám velké obavy.“

„Koho konkrétně tím myslíte?“ zeptal se Geary.

„Cizince, nebo vůdce Syndikovaných světů?“

Ředitel se ztrápeně usmál.

„Ty i ty. Vsadil bych svůj život, že právě teď ředitelé

z výkonné rady stahují všechny zbývající válečné lodě do

domovské soustavy.“

„Opravdu svůj život vsázíte,“ odfrkl si Geary.

„To je mi jasné.“

Na ředitele ten Syndik vypadal současně mazaně

i upřímně. Geary chvíli přemýšlel a třel si přitom bradu. Znovu se mu v uchu ozval hlas Rionové: „Podle systémů to myslí upřímně. Opravdu má obavy, ale ty se mohou týkat jeho osobní bezpečnosti, ne obyvatel Syndikovaných světů!“

„Potřebujeme více údajů, pane,“ naléhal Iger. „Zeptejte

se ho na cizince.“

„Potřebuju vědět víc o vaší nabídce,“ prohlásil Geary.

„Řekněte mi něco o těch cizincích.“

Boyens zaváhal.

„Moje znalosti jsou to jediné, co mám. Když vám řeknu

dost, nebudete muset na dohodu přistoupit.“

„Řediteli Boyensi,“ prohlásil Geary chladně, „neuzavřu

žádnou dohodu, a to bez ohledu na vaše informace, pokud si

nebudu jistý, že to je v nejlepším zájmu Aliance i lidstva jako celku. Takže byste mě měl přesvědčit.“

Ředitel Gearyho chvíli sledoval a nakonec přikývl.

„To odpovídá tomu, co víme o vašem chování. Co

chcete vědět?“

„Jak cizinci vypadají?“ Nebyla to asi ta nejdůležitější

otázka, ale byla to otázka, která už ho dlouho trápila.

„Nevím. A nejspíš to neví nikdo.“ Když Boyens

postřehl Gearyho reakci, kysele se usmál. „Je to pravda. Pokud se někdy nějaký člověk osobně s cizinci setkal, nevrátil se, aby nám o tom řekl. V hraničních oblastech nám občas zmizely lodě. Průzkumné lety za hranice se nikdy nevrátily. Možná jejich posádky vězní, možná je pozabíjeli. Ale nikdo se nikdy nedostal zpět.“

„Copak Syndikové s cizinci nekomunikovali?“

„Jen komunikátory. Vyjednávání jsou velmi vzácná, ale

sledoval jsem dvě z nich.“ Boyens frustrovaně rozhodil rukama a pokračoval: „Dokonce to nebylo ani virtuální setkání. Jen jsme se navzájem pozorovali na obrazovce. Ale posílali nám zjevně lidské avatáry, falešné obrazy lidí na falešném pozadí.“

„Jak ví, že to bylo falešné?“ zeptal se Iger. „Digitální

signály nenesou žádné informace, podle kterých by se dala

poznat pravost.“

„Falešné?“ zeptal se Geary nahlas. „Proč si myslíte, že

byly obrazy falešné?“

„Byly dost realistické, aby vás na první pohled mohly

zmást. Ale za chvíli začaly být vidět drobné nepřesnosti

a chyby v chování. Bylo to jako… no, řekněme, že byste se

chtěl vydávat za kočku. Nejspíš byste mohl být dost dobrý,

abyste přesvědčil jiné lidi. Ale opravdové kočky by ten rozdíl poznaly.“

„Věří, že říká pravdu,“ ujistil Iger Gearyho.

Geary se díval Boyensovi upřeně do očí.

„Mezi lidmi jsou velké rozdíly. Jak víte, že to opravdu

nebyli lidé?“

Tentokrát Boyens Gearyho vylekal. Rozesmál se

nahlas, ale ve smíchu byl slyšet spíš vztek než veselost.

„Pokud je někdy uvidíte, poznáte to sám. Mluvil jsem

s lidmi z různých kultur. Vím, jak může rozdílný původ

a výchova ovlivňovat chování a vzhled. Ale na těch cizincích je něco víc, bez ohledu na to, jak tvrdě se to snaží skrýt. Vě…“

Zarazil se a zasmál se přes zatnuté zuby. „Chtěl jsem vám říct, věřte mi. Ale to se nestane, co?“

„Ne. Řekněte mi, co cizinci chtějí. Něco vědět musíte.“

Ředitel se zamračil.

„Jen obecné věci. Dostal jsem se k nějakým záznamům,

kterých je sakra málo, protože všechno týkající se cizinců je tak utajené, jak to jenom jde. Podle nich to po prvním kontaktu nějakou dobu vypadalo, že cizinci chtěli, abychom nelezli na jejich teritorium. Pak v dalších desetiletích zkoušeli proniknout na naše území, ale velmi opatrně. Asi před sedmdesáti lety toho nechali a kromě občasných testů naší obrany byli zticha. Nikdo neví proč. Všichni, co s nimi mluvili, rychle získali dojem, že chtějí některé z našich slunečních soustav. Ale za posledních pár měsíců, než jsme dostali rozkaz opustit hranici a zaútočit na Alianci, neposlali ani jednu sondu.“

To Gearymu neřeklo nic, co už by nedokázal odhadnout

sám.

„Jak vypadají jejich lodě?“

„Nevíme. Mají maskovací systémy, které jsou

o miliony let lepší než naše. Na senzorech není nic vidět, jen velká rozmazaná skvrna, ve které ani nejlepší přístroje nedokáží najít detaily.“

Boyens se na Gearyho upřeně zadíval a zjevně

očekával, že mu nebude věřit.

„Zkusili jsme všechno, co nás jen napadlo, abychom si

mohli prohlédnout aspoň jednu z jejich lodí. Před několika

desetiletími jsme poslali pár dobrovolníků v maskovacích

oblecích na neřízený let k cizím lodím, jež přiletěly vyjednávat.

Doufali jsme, že se dostanou dost blízko, aby pronikli

maskovací bublinou, nebo co to vlastně cizinci používají. Ale všichni zemřeli dřív, než něco zahlédli.“

„Syndikové nikdy nezničili cizí loď, nikdy

neprozkoumali její vrak?“ chtěl vědět Geary.

„Ne,“ popřel to ředitel a zadíval se na podlahu.

„Něco vynechává,“ upozornil Iger Gearyho.

„Bojovali jste s nimi někdy?“ zeptal se Geary Boyense.

„Ne.“

Ta odpověď Gearyho překvapila a čekal, že ji Iger

označí za lež. Nestalo se tak. Geary si ještě pořád promýšlel další otázku, když se ozvala Rionová: „Zeptejte se ho, jestli Syndikové někdy bojovali s cizinci. Ne on osobně.

Syndikové.“

Ta finta mu byla jasná, jakmile mu ji Rionová ukázala.

Geary vztekle zatnul zuby a zadíval se na Syndika.

„Bojovali Syndikové někdy s cizinci?“

Boyens na chvíli zatínal zuby, ale pak přikývl: „Před

pár desetiletími.“

„Co se stalo?“

„Nebyl jsem tam.“

„Uhýbá,“ ohlásil Iger.

„Víte, co se tam stalo?“

Syndik mlčel. Geary vstal.

„Chcete, abychom vám věřili, i když nám zatajujete

informace? Proč bych se měl starat o syndické pohraničí? Proč ho nenechat cizincům napospas?“

Syndik zrudl zčásti hněvem, ale zčásti i rozpaky.

„Vždycky jsou o krok před námi. Četl jsem hlášení

z programu, který by měl fungovat. Skočili jsme loděmi do

soustav jen asi světelný rok daleko od jejich sluncí a pak jsme na ně poslali asteroidy se skrytými senzory. I při rychlostech, jakými jsme je vyslali, trvalo desetiletí, než dorazily k cíli, ale i tak by neměly vypadat jako nic jiného než rychle letící kusy kamení. Všechny senzory byly pasivní a energetické systémy byly naprosto dokonale skryté. Senzory sledující trajektorie asteroidů zaměřily jejich zničení kousek od hranic soustav cizinců.

„Zajímavé,“ řekla bezvýrazně Rionová, „ale stále se

vyhýbá odpovědi na to, co se stalo, když s nimi bojovali.“

Geary se podrbal na bradě a přemýšlel, jak ze Syndika

dostat víc o technice cizinců.

„Předpokládám, že se Syndikované světy pokusily

i o lidmi řízené mise na území cizinců.“

„Ano. Nikdo se nevrátil. Nikdy jsme nezjistili, co se

s nimi stalo.“

„A co hvězdné soustavy, které jste jim přenechali?

Copak jste se nepokusili tam něco nechat?“

Boyens na Gearyho vytřeštil oči.

„Jak to… ano, několik soustav jsme opustili, abychom

na hranici zachovali mír, a ano, nechali jsme tam senzory.

Skryli jsme automatizované kurýrní lodě, které měly zachytit signály ze senzorů a pak skočit pryč. Žádná z lodí se nikdy nevrátila. Jako by ti zatracení cizáci okamžitě věděli o všem, co jsme udělali. Někdy i dřív, než jsme to udělali.“

„To se stalo, když s nimi Syndikové bojovali?“ zatlačil

na něj Geary.

Syndický ředitel se dlouho rozmýšlel, pak se zadíval

Gearymu do očí: „Ano. A v těch případech, kdy se našim

lodím podařilo zaměřit cíl a vypálit, nemělo to žádné účinky.

Pekelná kopí byla pohlcena, aniž by to vypadalo, že došlo

k nějakým škodám. Kartáče prostě po nárazu do štítů cizinců

zmizely, řízené střely byly zničeny kousek od cíle.“

Geary se pousmál. „Proč jste nechtěl, abychom tohle

věděli?“

„Protože chci, abyste s nimi bojovali. Měl jsem strach,

že když vám o tom řeknu, rozhodnete se nechat nás, ať si to

s cizinci vyřídíme sami.“

„Myslíte si, že dokážeme to, co vaše lodě ne?“

Boyensova tvář zrudla.

„Nehrajte si se mnou. Opakovaně jste rozdrtili naše

flotily včetně takové, která proti vám měla značnou převahu.

Nevím, jak jste to dokázali. Ale zjevně nad námi máte

převahu.“

„Jestlipak si uvědomuje, že se na tu výhodu zrovna

dívá,“ ozvala se Rionová pobaveně. Kdyby byla v místnosti,

věnoval by jí Geary vzteklý pohled. Takhle se ale mohl jen dál soustředit na Syndika.

„Co ještě nám můžete říct?“

Ředitel zaváhal a pak zachraptěl: „Moc ne. Můžu vám

nabídnout své zkušenosti. S jednáním s vysoce postavenými

řediteli i s cizinci. Můžu vám pomoct. Jen chci, abyste nám

stáli po boku při boji s cizinci.“

„Proč?“

Boyens si povzdychl a pak rozhodil rukama.

„Pomáhal jsem s obranou proti nim po celých deset let.

Poznal jsem tamní lidi. Cítím… cítím se za ně zodpovědný.“

„Říkáte to tak, až to vyznívá, že je na tom něco

špatného,“ udeřil na něj Geary.

Boyens neodpověděl a sklopil na chvíli pohled. Pak se

znovu zadíval Gearymu do očí: „Ředitelé mobilních jednotek,

veškerý personál mobilních jednotek a jejich důstojníci mají zakázáno navazovat osobní vztahy s místními obyvateli.

Protože… by to mohlo způsobit zaváhání, když bude potřeba

provést nezbytná interní bezpečnostní opatření.“

„Interní bezpečnostní opatření. Jako je bombardování

vlastních planet?“

„Ano.“

„Jak sakra vůbec může lidská bytost s něčím takovým

souhlasit?“ chtěl Geary vědět.

Ředitel opět na dlouhou dobu ztichl.

„Pro zajištění bezpečnosti všech ostatních. Vím, jak to

zní. Vyhrožovat vlastním lidem smrtí, abychom se postarali

o jejich bezpečí. Ale zachovává to pořádek. Udržuje nás to

silné, abychom se mohli postarat o vnější hrozby. Jde o to, co je nejlepší pro většinu lidí. Nemůžeme dovolit, aby malé skupiny ohrozily bezpečí ostatních.“

Cizinci zjevně nebyli jediné bytosti, jejichž myšlenkové

pochody bylo obtížné pochopit. Geary se snažil rozhodnout, na co by se mohl ještě zeptat, a jestli nemá rovnou přikázat, aby byl Boyens odvezen z Neochvějného, když promluvila Rionová: „Zeptejte se ho na senátora Navarra. Na to, proč Syndikové neútočí na Abassas.“

Proč to jen chtěla Rionová vědět? Ale možná odpověď

poskytne něco užitečného.

„Ještě něco, řediteli Boyensi. A na rovinu, pokud se mi

nebude odpověď líbit, okamžitě vás pošlu pryč z téhle lodi.

Proč už nějakou dobu neútočíte na sluneční soustavu

Abassas?“

Boyens se zatvářil zmateně. „Abassas? Je to poblíž

našeho území?“

„Ano. Je to domovská soustava současného předsedy

alianční velkorady.“

Syndický ředitel měl na tváři ještě chvíli výraz zmatku,

ale pak se náhle rozesmál.

„Vy jste to spolkli? Vážně? To je snad ten nejstarší

trik.“

„Co konkrétně?“ udeřil na něj Geary.

„Neútočit na vlastnictví nepřátelského vůdce. Díky

tomu nepřítel přemýšlí, jestli jejich vlastní vůdce neuzavřel nějaké dohody. Osobně o soustavě Abassas nic nevím, ale je to běžná strategie, jak v nepřátelských řadách vyvolávat neshody.“

Boyens se přestal smát a rozhodil rukama. „Nevím,

jestli se vám ta odpověď líbila, ale jinou vám dát nemůžu.“

Geary přikývl. „Děkuji vám. Budete odveden do lodní

věznice, kde setrváte, dokud nezhodnotíme vaši nabídku.“

Otočil se a odešel. Musel při tom potlačovat touhu začít

na Syndika řvát.

V pozorovací místnosti se zadíval na displeje.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se všech přítomných.

Jako první odpověděla Rionová, s očima stále

upřenýma na displeje: „Jeho žádost o pomoc nevyvolala žádné

známky klamu, ačkoli na jiných místech zjevně skrýval pravdu a snažil se odpovědi formulovat velmi opatrně.“

„Mám stejný názor, pane,“ přikývl poručík Iger. Žádost

o pomoc byla zjevně upřímná. Neřekl nám nic, co by byla

přímá lež. To ale neznamená, že nezamlčuje další věci. Věci, které by mohly být důležité.“

Desjaniová zamyšleně upírala pohled ne na Syndika ani

na displeje, ale někam do dáli.

„Nechovají se, jako by byli mocnější než my.“

Gearymu chvíli trvalo, než pochopil, o čem mluví.

„Cizinci?“

„Ano.“ Obrátila se k němu a pokračovala: „Skrývají

svou sílu, schopnosti i úmysly. To je v bitvě většinou dobrá taktika, ale občas je lepší dát druhé straně najevo, že stojí proti naprosté přesile. Místo toho své schopnosti skrývají.“

Rionová se zadívala na Desjaniovou a přikývla.

„Přesně tak. Zvlášť při vyjednávání je důležité ukázat,

že máte převahu.“

„Nicméně,“ pokračovala Desjaniová, „někdy se může

hodit, když si nepřítel myslí, že jste silnější než on. Aby si nebyl jistý. Je to velmi vhodná taktika, pokud jste ve skutečnosti slabší.“

Všichni chvíli stáli a přemýšleli o tom.

„Jak můžeme vědět,“ začal nakonec Geary, „že

přemýšlejí jako my? Možná jsou pro ně všechny tyhle

zvláštnosti normální.“

„I skrývání tvaru vlastních lodí?“ zavrtěla Desjaniová

hlavou. „Pokud ten Syndik mluvil pravdu, tak se cizinci snaží ze všech sil, aby se o nich lidé nic nedozvěděli. Možná jsou posedlí soukromím a schovávají se za každou cenu, ale kdyby to byl lidský nepřítel, ptala bych se, proč jim o to schovávání tolik jde.“

„Kapitánko, to je pohled z lidské perspektivy,“ řekl

poručík Iger opatrně. „Na Zemi i jiných planetách dominantní životní formy předvádějí svou fyzickou moc, aby protivníky zastrašily, aby vypadaly mocnější, než jsou. I lidé to do určité míry dělají. Ale existují formy života, které používají naprosto rozdílné taktiky. Jako třeba skrývat se, dokud se kořist nedostane dost blízko, a pak udeřit dřív, než má oběť čas zareagovat.“

Rionová si znechuceně odfrkla. „Čekala bych, že za sto

let kontaktu zjistí Syndikové víc. Ten ředitel nám neříká vše.“

Najednou ji něco napadlo. „Jak je to dlouho, co Aliance

a Syndikované světy „objevily“ technologii hypersítě a začaly ji využívat?“

Desjaniová zaťukala do datové jednotky a přečetla

odpověď: „První segmenty hypersítě byly na obou stranách

aktivovány před šedesáti devíti lety.“

Rionová nahněvaně našpulila rty.

„Ten ředitel tvrdil, že cizinci byli docela aktivní do

doby před sedmdesáti lety, a od té chvíle jsou převážně zticha.

Ti mizerové se o nás pár desítek let snažili zjistit co nejvíce, pak nám poslali technologii hypersítě a teď jen čekají, až se navzájem zničíme.“

„Proč ty testovací útoky mezitím?“ přemýšlel Geary.

„Aby se ujistili, že se naše senzory ani zbraně nijak

výrazně nezměnily,“ navrhla Desjaniová.

„To je možné,“ souhlasil Iger.

Stále měli příliš mnoho otázek a nezdálo se, že by měl

syndický ředitel dostatek odpovědí.

„Má smysl nechat si ho na lodi?“ zeptal se Geary.

„Doporučuji to,“ řekla Rionová. „Věřím jeho odpovědi

ohledně soustavy Abassas. Přístroje ji zaregistrovaly jako

pravdivou a připadá mi, že to může být velmi efektivní taktika.

Možná ji sama někdy použiji.“

„Taky bych doporučil, pane, abychom si ho tady

nechali,“ dodal Iger. „Mohl by mít další informace a tvrdil

nám, že zná lidi v hraničních soustavách, tamní velitele. Ty kontakty by se nám mohly hodit.“

Desjaniová se tvářila nešťastně, ale pomalu přikývla.

„Budeme potřebovat každou výhodu, kterou můžeme

získat. Víme o cizincích příliš málo. A pokud se nás ten chlap pokusí zradit, chci, aby byl poblíž alianční mariňák s nabitou zbraní.“

O dva a půl dne později přikázal Geary flotile vyrazit.

Sledoval, jak se houfy válečných lodí slétají do jediné formace, kterou vybral pro přesun. S výjimkou záře hlavních pohonných jednotek na zádích připomínaly lodě žraloky různé velikosti.

V případě bitevních lodí to byli poněkud kratší a masivnější žraloci, ale jinak přirovnání sedělo. Ze zakulacených trupů navržených tak, aby po nich střely mohly sklouznout nebo se odrazit, vyrážely ven ploutve nesoucí senzory, zbraně

a generátory štítů. Menší rychlí a hubení žraloci, torpédoborce, bleskem zaujaly pozici relativně k Neochvějnému, zatímco se mezi nimi se stejnou obratností proplétaly i větší lehké křižníky. Těžké křižníky prolétaly vesmírem se sebevědomým klidem a větší pancéřování i počet zbraní jasně dávaly najevo, že jejich hlavním úkolem je likvidovat nepřátelské eskorty.

Bitevní lodě se pohybovaly jako obrovské bestie poseté

zbraněmi. Byly pomalejší a kvůli obrovské hmotnosti ve

srovnání s křižníky značně neohrabané, ale z toho, co lidé

dokázali vyslat do vesmíru, měly nejblíže k nezničitelnosti.

Kolem nich se pohybovaly stejně velké bitevní křižníky,

štíhlejší a rychlejší, které vyměnily ochranu poskytovanou

pancéřováním za silnější pohon, umožňující větší zrychlení

a lepší manévrovatelnost.

Poblíž středu formace se vznášely takzvané rychlé

zásobovací lodě. „Rychlé“ byly jen v představách toho, kdo je tak pojmenoval. Ty žraloky nepřipomínaly ničím. Místo toho jejich hranaté mohutné tvary naznačovaly příbuznost s továrnami, což vlastně byly – obrovské masivní samohybné

továrny vezoucí nepředstavitelné tuny surovin potřebných

k opravám i výrobě nových palivových článků, střeliva a min

používaných válečnými loděmi. V boji bylo potřeba na ně

neustále dávat pozor, jelikož nemohly manévrovat tak dobře

jako válečné lodě a ani se nedokázaly bránit, ale bez

zásobování a opravářských týmů na zásobovacích lodích by

Geary nikdy nedokázal proletět s flotilou přes celé syndické území. Doufal, že tentokrát zásobovače nebude potřebovat tak zoufale.

Dlouze se zadíval na nové bitevní křižníky třídy

Šikovný a měl co dělat, aby se nespokojeně nemračil. Nedalo se říct, jestli ho zrovna nesleduje někdo, kdo by pak přemýšlel, co to zamračení mělo asi znamenat. A Geary z dlouholetých zkušeností věděl, že všichni chytřejší důstojníci pozorně sledují nadřízené a snaží se odhadnout jejich náladu. Byla to jedna z prvních taktik nutných pro přežití a kariérní postup, kterou se každý mladý důstojník naučil.

Geary nebyl naštvaný na nikoho ve flotile, ani jeho

nelibost nevyvolalo něco, co by některá loď dělala. Náladu mu kazilo to, že před pár hodinami s pomocí softwaru flotily podnikl virtuální prohlídku samotného Šikovného. Už dávno rezignoval a zvykl si, že válečné lodě budoucnosti nejsou ty dokonale uhlazené konstrukce stavěné na desetiletí služby, jak byl zvyklý. Místo toho se všechno stavělo rychle a se spoustou ostrých hran, jen s minimem povrchových úprav. Století války přineslo válečné lodě, u kterých kvůli jejich předpokládané životnosti nemělo smysl plýtvat prací a materiálem na detaily.

Ale třída Šikovný tenhle přístup dotáhla ještě dále. Bylo to mnohem horší, než Gearymu připadalo při čtení oficiálních statistik nových bitevních křižníků. Když Gearyho avatár procházel lodí, musel se hodně snažit, aby na sobě nedal znát, jak moc se mu hnusí nedodělky a designové kompromisy, které sice ušetřily peníze a čas, ale za cenu výrazných slabin Šikovného i jeho sesterských lodí. Z vysvětlování a občasných omluv kapitána Kattniga mu bylo jasné, že velitel Šikovného si je slabin lodi vědom stejně jako kterýkoli veterán v jeho posádce. Ale ničemu by nepomohlo, kdyby se Geary otevřeně fixoval na designové problémy. Sám už mnohokrát stál na kapitánově místě, když musel pracovat s vybavením, které bylo k ničemu, a pak musel čelit špatnému hodnocení a kritice mířené na něj i jeho personál. Inspekční týmy si zjevně myslely, že posádka musí přece nějak zázrakem opravit

naakumulované problémy designu, zásobování

i nedostatečného testování.

A tak se snažil skrývat své reakce, protože by si

posádka Šikovného mohla snadno myslet, že je nespokojený s nimi. To pochopitelně nebyla pravda. Posádka se snažila prokázat své schopnosti. Lodníci byli zjevně zklamaní, že přišli o zoufalou cestu domů, a byli odhodláni ukázat Black Jacku Gearymu jen to nejlepší. Kapitán Kattnig se znal s kapitánem Tulevem.

„Jako normální lodníci jsme spolu sloužili na

Odhodlaném a oba jsme byli povýšeni na důstojníky po bitvě o Hatteru.“ Kattnig se na chvíli ztratil ve vzpomínkách. „To bylo před spoustou lodí a bitev. Ale Tulev i já jsme pořád tady.“

„Jsem rád, že jste oba pod mým velením,“ odpověděl

Geary. „Podle mých informací byl Šikovný vypuštěn teprve před dvěma měsíci.“

„Přibližně ano, pane. Ale jsme připravení,“ trval na

svém Kattnig. „Dokážeme s flotilou držet krok.“

„O tom nepochybuju,“ řekl Geary zřetelně a nahlas tak,

aby ho slyšeli okolní lodníci. „Mám ze Šikovného pocit, jako by to byl veterán. Vím, že budete bojovat dobře.“

Kapitán Kattnig přikývl a tvář měl celou napjatou.

„Budeme, pane. Nikdo z nás nebyl s vámi při návratu

ze syndického území a všichni toho litujeme.“

Geary se musel pousmát. Sám by se další takové

zoufalé cesty raději neúčastnil, a tak mu připadalo absurdní, že by po tom mohl někdo toužit. Podařilo se mu ale, aby jeho úsměv vypadal chápavě. Nicméně neměl problémy pochopit, že v takových chvílích chtějí být vojáci po boku kolegů.

„Byli byste se nám hodili, ale teď už s námi jste.“

„Slyšel jsem, že si kapitán Tulev vedl dobře,“ dodal

Kattnig tišším hlasem. „Že mezi ostatními vynikal.“

„To ano. Kapitán Tulev je spolehlivý i schopný. Jsem

velmi rád, že jsem ho měl s sebou.“

„To rád slyším. Byli jsme společně povýšeni na

důstojníky.“

„Ano, to už jste mi říkal.“

„Opravdu? Omlouvám se, pane admirále.“ Kapitán

Kattnig se rozhlédl kolem, jako by studoval vlastní loď. „Říká se, že skončíte válku. Že by tohle mohlo být poslední tažení.“

„Pokud nám žijící hvězdy dopřejí takové požehnání, tak

to opravdu bude poslední tažení téhle války,“ potvrdil mu

Geary.

„Ano. To je dobře,“ řekl Kattnig, ale tvářil se přitom

poněkud nejistě. „Nemohl jsem tam být s flotilou, víte. Moje poslední loď, Paragon, byla vážně poškozená při bojích o Valdisii, takže jsme zrovna prováděli rozsáhlé opravy u T’shimy.“

„Ach tak.“

„Pak Paragon rychle vyslali na obranu hranic Aliance, když byla hlavní flotila… když se dlouho neohlásila. Při obraně Beowulfu jsme dostali takový výprask, že jsme museli loď odepsat.“

„To musel být hrdinný boj,“ řekl Geary a zapřemýšlel,

proč se Kattnig snaží omluvit svou nepřítomnost při náletu

flotily na syndickou domovskou soustavu.

„Ano, pane. To byl,“ ztišil Kattnig hlas natolik, až

šeptal. Oči přitom upíral někam do dálky. „Chtěl jsem další

loď. Chtěl jsem být… tentokrát s flotilou.“

„Obrana Aliance, zatímco byla flotila pryč, byla

kriticky důležitá věc,“ řekl Geary tiše a pevně. „Jinak bychom po návratu našli jen trosky a porážku. Odvedl jste skvělou práci.“

„Děkuji vám, pane. Uvidíte, že má loď odvede dobrý

výkon,“ slíbil Kattnig.

Geary dělal, co mohl, aby udržel morálku na palubě

Šikovného na co nejvyšší úrovni, ale při inspekci viděl až příliš důkazů, že by posádka mohla bojovat lépe, kdyby k tomu dostala jinou loď. Počet redundantních záloh v kriticky důležitých systémech byl snížen pod bezpečnostní minima.

Palebná síla byla omezena použitím lacinějšího vedení

k napájení pekelných kopí i zásobníků řízených střel, v nichž se nacházelo méně přeludů, než jich mohlo být při použití správného designu. Senzorům chyběly zálohy i rozsah, jelikož byl Šikovný navržený tak, aby spoléhal na senzorická data z ostatních lodí. Což se sice dalo zařídit při boji ve velké formaci, ale znamenalo to, že sama o sobě byla loď třídy Šikovný ve výrazné nevýhodě. Geary ani nemohl Šikovný vyslat do boje jen s eskortní skupinou lehčích lodí, jelikož křižníky a torpédoborce nedokázaly vyrovnat nedostatky senzorických systémů nových bitevníků.

Design třídy Šikovný mu znovu připomněl, jak špatná

situace je, jak moc století války ochromilo ekonomiku

i průmysl obou bojujících stran. Pokud neuspěje a neskončí

válku, bude se všechno dál rozpadat, stále rychleji po spirále vedoucí až ke kolapsu, jako by válka byla černá díra nasávající do sebe lidstvo i všechno, co lidé mezi hvězdami vybudovali.

Už chápal zoufalství, které vedlo Desjaniovou k tomu, aby si od něj vynutila slib, že udělá vše pro splnění mise. Mise, již mu podle ní daly samotné žijící hvězdy. Dokázal pochopit naději, s jakou se na něj dívali všichni okolo. Zapřemýšlel, jestli si ostatní uvědomují, jaký tlak na něj jejich naděje vyvíjejí.

Desjaniová ano. Tím si byl jistý. Chápala ho natolik, že

se kvůli němu téměř vzdala své cti, stačilo by ji o to jen

požádat, kdyby to Geary potřeboval. Jeho vlastní odmítavá

reakce na tu nabídku mu dávala sílu pokračovat. Lidská

civilizace se možná rozpadala, ale dokud budou lidé jako

Desjaniová bojovat a věřit, byla tady pořád naděje, že se pád podaří zastavit.

A tak Geary seděl v křesle velitele flotily na můstku

Neochvějného a sledoval, jak se lodě usazují na své pozice a celá flotila, stovky lodí najednou jako jediný organismus, zahajuje let ke skokovému bodu vedoucímu do syndické hvězdné soustavy Atalia.

Uvědomil si, že ho Desjaniová sleduje a přemýšlí, co se

mu asi honí hlavou. Alespoň doufal, že jen přemýšlí, že to

neví. Občas Desjaniová předváděla znepokojivou schopnost

číst mu myšlenky.

„Copak?“

„Je to krásný pohled, že, pane?“ zeptala se. „Nikdy

jsem je neviděla takhle manévrovat. Předtím jsme byli vždycky neohrabaní, nepřesní. Za důležité jsme považovali dostat se k nepříteli, ne to, jak vypadáme ve formaci. Neuvědomovali jsme si, že je mezi tím spojitost.“

„Vypadá to velmi dobře. Jsou dobří. Ale všichni se

domů nevrátí,“ poznamenal Geary tiše.

„Ne. Je to sto let od doby, kdy se domů vraceli všichni,

velkoadmirále Geary. Možná to konečně změníte.“

„Sám bych to nedokázal, kapitánko Desjaniová.“

Flotila vyrazila a byla při tom sledována všemi lidmi

v soustavě Varandal.

„Nejprve poletíme na Atalii,“ potvrdil Geary první krok

flotily ostatním důstojníkům. „Před skokem přejdeme do

bitevní formace, i když u Atalie neočekáváme silnější odpor.

Pokud si tam ale budou chtít Syndikové zabojovat, vyhovíme

jim.“

Konferenční místnost vypadala obrovsky. Kolem

dlouhého stolu seděly virtuální obrazy všech kapitánů všech

lodí ve flotile. Kromě důstojníků se konference účastnili i nově povýšená generálka mariňáků Carabaliová, koprezidentka Rionová a dva další představitelé alianční velkorady – podsaditá senátorka Costa a senátor jménem Sakai, který při Gearyho setkání s radou téměř nepromluvil.

Většina důstojníků se snažila nové politiky ignorovat,

ale k Rionové se chovali alespoň s trochou úcty, jelikož bylo známo, že jí Geary věří. Důstojníci lodí z Callaské republiky i Federace Trhliny vždy považovali Rionovou za svou političku a bránili ji, ale i oni byli rádi, že si nikdy nemuseli vybírat mezi ní a Gearym.

Na místě, které dřív zabírala kapitánka Cresidová, seděl

kapitán jednoho z nových bitevních křižníků. Náhrada, ale

nedostatečná. Alespoň že se konference účastnili spolehliví

kapitáni Duellos a Tulev a Desjaniová byla fyzicky přítomná

v místnosti.

„Abych zajistil bezpečnost našich plánů, vydám další

rozkazy v Atalii,“ pokračoval Geary. „Moc se mi nelíbí, že do té doby budete jednat v nevědomosti, ale je nezbytně důležité, aby naše plány zůstaly utajené. Nějaké otázky?“

Většina důstojníků se tvářila zklamaně, ale přijali to

s přikývnutím. Nicméně noví kapitáni, kteří se k flotile přidali až ve Varandalu, se zmateně rozhlíželi. Geary věděl, co očekávají. Podle zvyku měl předložit plány a pokusit se přesvědčit ostatní, aby je podpořili. Velitel by měl politikařit a získat dostatečnou podporu, ať pak může při oficiálním hlasování zvítězit. Tenhle postup Geary okamžitě zrušil, ale i tak pro něj byly konference po dlouhou dobu neskutečným utrpením.

„Pane velkoadmirále Geary,“ začal kapitán Olisa

z bitevního křižníku Šokující a v jeho hlase bylo slyšet boj mezi respektem a výzvou. „Kapitáni flotily jsou zvyklí, že dostávají o navrhovaných plánech více informací.“

Geary se na Olisu zadíval a odpověděl: „Moje plány

nejsou navrhované, kapitáne. Moje plány jsou hotové. Až budu moct, řeknu vám o nich víc.“

„Ale musíme prodiskutovat…“

„Velkoadmirál Geary vyslechne tvé návrhy

a komentáře, Isvane,“ přerušil ho Tulev. „Ujišťuji tě, že ti bude naslouchat, ale nedělá věci tak, jak jsi zvyklý. Drží se zvyků našich předků.“

„Předků?“ zamračil se Olisa, ale přikývl. „Slyšel jsem,

že se věci změnily. Bude mi nějakou dobu trvat, než to

přijmu.“

„Rozumím vám,“ odpověděl Geary. „Taky jsem si

musel na pár věcí zvyknout.“

„Můžete alespoň potvrdit náš cíl, pane velkoadmirále?“

zeptal se kapitán Armus z Kolosu. „Opravdu se chystáme ukončit válku?“

Geary musel odpověď zvážit. S Armusem byly občas

problémy, a v žádném případě nešlo o geniálního důstojníka,

ale byl dostatečně odvážný a poslouchal rozkazy. V tuto chvíli se navíc ptal s respektem a úctou, takže si zasloužil to samé.

Geary tedy přikývl. „Ano. Hodláme zatlačit Syndiky do rohu

a držet je tam tak dlouho, dokud nebudou souhlasit s koncem

bojů. Ne jen s dočasným příměřím. Chceme konec války.“

Kapitán Badaya, který se od Gearyho povýšení choval

spokojeně a domýšlivě, přikývl, jako by s Gearym sdílel nějaké tajemství: „S použitím vašeho plánu, pane velkoadmirále.“

„Ano. Slibuju, že se všichni dozvíte detaily na Atalii.“

Když obrazy kapitánů zmizely, všiml si Geary, že dva

noví političtí pozorovatelé zůstali, jako kdyby na něco čekali.

„Přejete si něco, senátoři?“

Costa se pousmála.

„Ostatní už odešli, takže nám můžete prozradit své

plány.“

Desjaniová se musela kousnout do rtu, aby něco

neřekla. Geary v paměti tápal po nějaké vhodné diplomatické

odpovědi.

Ale Rionová věnovala Costě uklidňující úsměv.

„Já jim všechno vysvětlím, velkoadmirále Geary.“

Opravdu? Geary se s plány Rionové nesvěřil. Prolomila

zabezpečení jeho terminálu? Ale pak si všiml, že Rionová na

něj nenápadně jedním okem mrkla.

„Dobrá tedy,“ prohlásil Geary. „Kapitánko

Desjaniová?“

Rychle spolu s Desjaniovou odešli. Geary přemýšlel, co

asi Rionová politikům řekne.

„Jestlipak existuje způsob, jak ty dva z konferenčního

softwaru vyjmout?“

„Alespoň máte tu političku, aby na ně dávala pozor,“

zabručela Desjaniová. „Ať mi předkové odpustí, ale v tuhle

chvíli jsem skoro vděčná, že je na palubě.“

„To vás zase přejde.“

„A hodně rychle,“ souhlasila s ním Desjaniová.

„Budete na můstku, až budeme skákat na Atalii?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Geary a na chvíli se odmlčel.

„Na téhle akci hodně záleží. Než skočíme, měl bych si ještě

někam zajít.“

„Taky tam právě mířím.“

Prošli spolu do středu Neochvějného, do nejlépe

chráněného místa na lodi, kde čekaly kajuty určené

k náboženským účelům. Desjaniová se s ním u jedné z nich

rozloučila, a než je oddělily zavírající se dveře, dlouze se mu zadívala do očí.

Geary si sedl na tradiční dřevěnou lavici ve své

místnosti. Poprvé ho napadlo, že vlastně neví, ze které planety dřevo pochází. Na tolika planetách bylo dřevo nebo obdobný typ vegetace, a lidstvo si s sebou mezi hvězdy z rodné planety přineslo spousty rostlin. Geary zapálil svíčku a pak chvíli seděl a sledoval její plamen. Bylo těžké nasoukat všechny emoce do slov, ale nakonec tiše promluvil: „Nežádám o úspěch pro sebe, ale pro všechny ty, kteří na mě spoléhají. Prosím, pomozte mi to skončit. A pokud je mým osudem smrt na této misi, prosím, postarejte se, ať se Táňa Desjaniová vrátí bezpečně domů.“

O půl hodiny později už byl na můstku Neochvějného

společně s Desjaniovou. Flotila rozdělená do tří subformací

a připravená k bitvě skočila do soustavy Atalia.

Čtyři

O čtyři dny později se alianční flotila objevila

v normálním vesmíru u skokového bodu na okraji syndické

sluneční soustavy Atalia.

„Co to sakra je?“ zareagoval Geary, když senzory

flotily ukázaly první obrazy.

Skokový bod neblokovaly žádné miny. Žádná mocná

flotila válečných lodí nečíhala ani poblíž, ani se nevznášela někde na orbitě kolem Atalie. Jen čtyři světelné minuty daleko čekal houf syndických obchodních lodí na oběžné dráze relativně nehybné vůči skokovému bodu. Jako by nákladní lodě na alianční bitevníky čekaly.

Desjaniová se nevěřícně zamračila a pak začala štěkat

rozkazy na své důstojníky: „Zjistěte mi o těch nákladních

lodích úplně všechno!“

„Kapitánko,“ ozval se operační důstojník. „Na všech

lodích visí nějaká menší plavidla, u velkých až po dvaceti

kusech.“

„Mateřské lodě.“ Geary netrpělivě čekal na detailnější

hlášení senzorů o nepřátelských plavidlech. „Co ale vezou?“

„Na střely je to moc velké,“ poznamenala Desjaniová.

Pak vytřeštila oči. „Zatraceně. To jsou…“

„Syndické rychlé útočné letouny,“ ohlásil operační

důstojník triumfálně.

„Oni proti nám posílají RULka?“ Zdálo se, že

Desjaniová je zděšená, ale ne proto, že by u ní hlášení vyvolalo obavy. „Proti flotile válečných lodí ve volném vesmíru?“

„RUL?“ zeptal se Geary a rychle si pročítal informace

na displeji. Pak pochopil. „Vypadají skoro stejně jako BLKD

před sto lety.“

„BLKD?“ obrátila se k němu Desjaniová.

„Bitevní letouny krátkého doletu. Měly se používat jen

na operace v těsné blízkosti planet nebo jiných velkých

objektů. Měly minimální dolet a bojeschopnost.“

„Tak je to v podstatě to samé,“ potvrdila mu

Desjaniová. „Tady venku, kde nebudou moci zaletět do

atmosféry nebo se schovat za planetu, budou mít velké

problémy.“

Opravdu problémy. Geary si bleskově projel informace

o letounech. Při rychlosti nula celá jedna světla potrvá alianční flotile urazit čtyři světelné minuty čtyřicet minut normálního čas, a z toho už deset minut uplynulo. Geary musel předpokládat, že RUL co nejrychleji vystartují a pak vyrazí k aliančním lodím, čímž se doba do střetu ještě zkrátí.

Stejně jako BLKD, které znal ze své doby, byly i RUL

malé stroje nesoucí jen jednoho nebo dva piloty. Kromě

jediného pomalu se dobíjejícího pekelného kopí měly některé

modely po jedné řízené střele a jiné několik jednoranných

vrhačů kartáčů. Pancéřování neměly prakticky žádné a malé

energetické systémy dokázaly vytvářet jen slaboučké štíty.

„Kdo je sakra poslal na takovou sebevražednou misi?“

„Musí to být všechno dobrovolníci,“ nadhodila

Desjaniová.

Ozval se poplašný signál, jak senzory flotily

zaregistrovaly hromadný start RULek z improvizovaných

mateřských lodí, k němuž došlo před třemi minutami. Pokud se člověk díval jen na počet letounů, mohlo to na něj udělat dojem.

Na Rionovou to tak zřejmě zapůsobilo.

„Zvládneme to?“

„Snadno,“ zamumlala Desjaniová.

Geary souhlasně přikývl.

„Ale jsou menší a rychlejší, taky pohyblivější,“

nevzdávala se Rionová.

„Menší ano,“ odpověděl Geary. „Rychlejší

a pohyblivější ne. S tímhle plánem nejspíš přišel nějaký

důstojník z planetární obrany, který si myslí, že když RULka vypadají v porovnání s válečnými loděmi jako atmosférická letadla, bude boj fungovat podobně jako na planetě s moři a atmosférou při boji námořních lodí a letadel. Ale ta RULka nelétají v řidším médiu než my. Platí pro ně úplně stejné podmínky jako pro nás, takže je to celé o poměru hmoty na tah pohonných systémů. RULka jsou malá, takže mají menší pohonné jednotky a energetická jádra. Určitě jsou pohyblivější než naše bitevní lodě, ale torpédoborce mají mnohem větší pohonné systémy a lepší poměr hmoty na tah.“

Na displeji bylo vidět, že RULka dokončila start

a zahájila zrychlení směrem k alianční lodi.

Desjaniová znechuceně potřásla hlavou.

„Pokud některý z těch letounů nějakým zázrakem útok

přežije, nikdy se nedostane domů. Nemají na to palivo ani

systémy životní podpory. Doufám, že se Syndik zodpovědný za

tenhle masakr nachází na některé nákladní lodi.“

„Spíš je už desítky světelných let daleko,“ odpověděl

Geary. „Jak maskovaná dokáží ta RULka být?“

„Něco málo, ale jsou uprostřed ničeho, zrychlují

a sledujeme je od startu. Bojové systémy nebudou mít problém sledovat je i po tom, co… a je to tady. Aktivace maskovacích systémů na RUL. Stejně je pořád bez problémů sledujeme.“

„Dobrá.“

Geary pár sekund sledoval blížící se hordu RULek, pak

projel seznam připravených formací, vybral si vhodnou

a poslal ji do manévrovacích systémů. Zadíval se na čas, aby si ověřil, že zpráva dorazí se správným načasováním i k nejvzdálenějším lodím, teprve pak aktivoval komunikátor: „Všem jednotkám alianční flotily, tady je…“ málem řekl

kapitán Geary, ale na poslední chvíli to změnil. „Tady admirál Geary. Aktivujte formaci listopad v čase čtyři sedm.“

Desjaniová se po něm podívala, pak si vyvolala formaci

ze seznamu na displeji a přikývla: „To bude ono. Ale měl byste trochu zpomalit formaci, ať můžeme těch RULek postřílet co nejvíc.“

„Díky. Myslíte si, že nula celá nula osm světla bude

dost pomalé?“

Desjaniová otázku okamžitě předala bojovému

důstojníkovi, chviličku počkala na odpověď a pak přikývla:

„Ano, pane.“

„Pokud jsou odsouzeni k záhubě, musíme je zničit

a riskovat vlastní ztráty?“ zeptala se Rionová rezignovaně.

„Ano,“ odpověděl Geary. „Nemůžeme uhnout

dostatečně stranou, abychom se vyhnuli střelám vypáleným tak velkým houfem letounů. Naše lodě na křídlech by riskovaly rychlý čelní střet se střelami, proti nimž je obranná palba neefektivní. Obzvlášť bych se bál střel mířících na naše

zásobovací lodě.“

V čase čtyři sedm se alianční formace rozpadla

a eskadry a divize začaly mířit na nové pozice relativně

k Neochvějnému. Geary počkal, dokud flotila nevytvořila pět obdélníků mířících čelně ve směru pohybu flotily, jeden masivní uprostřed a čtyři menší kolem něj, jen kousek od jeho rohů. Ke Gearyho rozčarování dva nové bitevní křižníky, jedna bitevní loď a několik menších eskort pokračovalo v letu kupředu od přiřazených pozic.

„ Šikovný, Šikovatel, Zatvrzelý, Kobka, Pavéza,

Demikontra, Halda, Čakan, okamžitě zaujměte přikázané pozice.“

Na rozdíl od bitvy o soustavu Corvus a v několika

dalších střetnutích zachovala většina lodí pozici a pevně držela formaci, což fungovalo jako silný příklad posilující Gearyho příkazy. Sledoval neposlušné lodě jen jedním okem, převážně se soustředil na pohyb flotily jako celku a na blížící se roj RULek, která na první pohled úplně zaplňovala vesmír před flotilou. „Všem jednotkám alianční flotily, zabrzděte na nula celá nula osm světla v čase nula devět, pak zabrzděte na nula celá nula čtyři v čase jedna dva, pak zrychlete na nula celá šest v čase jedna pět.“

„Žádná z našich lodí nedokáže tak rychle brzdit

a zrychlovat,“ poznamenala Desjaniová.

„Já vím. Ale díky tomu se bude jejich rychlost těsně

před kontaktem s RULky měnit natolik, že to zmate

nepřátelské senzory. Budou mít problémy odhadnout, kdy

přesně vypálit kartáče i pekelná kopí. Proti normálním

válečným lodím bych nic takového nezkoušel, protože naši

formaci tolik rychlostních změn dost naruší. Ale proti malým letounům by tahle taktika měla fungovat.“ Alespoň tak to před sto lety tvrdil o boji s BLKD taktický manuál.

Ještě musel vydat jeden rozkaz. „Všem jednotkám

alianční flotily, zamiřte nahoru o nula tři pět stupňů v čase dva čtyři.“ Tím protáhne flotilu přes roj RULek a zamíří s ní dostatečně vysoko nad nákladní lodě.

„Tak netrefíme ty náklaďáky,“ postěžovala si

Desjaniová, ale znalecky se na něj zadívala. „Příliš atraktivní cíle. Příliš snadno se zaměřují. Ani se nesnaží utíkat, i když už letouny vypustili.“

„Správně. Jsou to jen snadné cíle, nebo návnada?“

zavrtěl Geary hlavou. „Těm nákladním lodím vůbec nevěřím.“

Flotila zahájila brzdný manévr. Manévrovací trysky

tlačily přídě lodí nahoru tak dlouho, dokud hlavní pohonné

jednotky nemířily ve směru letu. Pak naskočil hlavní pohon,

aby lodě zpomalil natolik, jak to jen síla pohonných systémů a lodní tlumiče setrvačnosti mohly dovolit. Po dvou brzdných manévrech a těsně před kontaktem s nepřátelskými letouny se lodě znovu otočí příděmi do směru letu, aby mohly zahájit zrychlení a postavit se syndickému útoku příděmi, nesoucími nejsilnější pancéřování, a zároveň s maximální efektivitou vést palbu.

„Pořád míří přímo na nás,“ poznamenala Desjaniová.

Něco na jejím klidném sebevědomém tónu Gearyho

znepokojilo. Znovu aktivoval komunikátor: „Všem jednotkám

alianční flotily, ty letouny mají jen jeden úder, ale může to být silná rána. Nepodceňujte je, dávejte na ně pozor, dokud nebudou zničeny. Všechny jednotky zahájí úhybné manévry v rámci formace těsně před kontaktem s nepřítelem.“ Úhybné

manévry v rámci formace znamenaly, že se lodě nebudou příliš vzdalovat od určených pozic, ale budou provádět jen drobné změny ve směrových vektorech, aby zmátly nepřátelské zaměřování a snížily šanci na zásah během zlomku sekundy,

kdy budou lodě na dostřel.

Ozvaly se další poplašné signály, jak první RUL začaly

pálit. Jen jedna střela na RUL a jen přibližně polovina letounů střely vůbec měla, ale to se rychle sečetlo, když na flotilu mířil tak velký roj. „Všem lodím, palba povolena. Zaútočte nejdřív na střely, pak na nepřátelské letouny.“

Na krátkou vzdálenost s rychle se přibližujícími

protivníky neměly nepřátelské střely čas na vlastní úhybné

manévry. Z aliančních lodí vyšlehla pekelná kopí a naplnila

vesmír proudy vysokoenergetických částic, které na krátkou

vzdálenost dokázaly propálit pancíř, jako by to byl list papíru.

Syndické střely začaly předčasně explodovat nebo se pod

palbou rozpadat. Ty, jež přežily, vrazily do bariéry kartáčových střel. Každá kovová kulička z ní při nárazu dokázala nepřátelskou střelu vypařit. Zbytek nepřátelských projektilů tak byl zničen salvami vesmírných brokovnic a alianční lodě dorazily na kontakt s nepřátelskými letouny.

Samotný počet útočných letounů mohl vynahradit

chabou obranu a omezenou výzbroj. Stačilo, aby jejich větší

množství soustředilo slabé zbraně na jediný cíl a opakovaně ho napadalo. To ale nemohlo fungovat v situaci, kdy cílem byla flotila velkých válečných lodí ve formaci, umožňující koncentrovat masivní palebnou převahu a poskytovat podporu

ostatním lodím. Útočné letouny měly bojovat s malým

množstvím nepřátelských lodí, ideálně s jednou nebo dvěma

najednou. Za správných podmínek, poblíž planety nebo jiné

základny, kde by se mohly letouny schovat a tiše čekat, dokud nepřítel nedorazí na vhodné místo, mohl dostatek letounů zničit i osamocenou bitevní loď, i když by přitom došlo k obrovským ztrátám. Ale tohle nebyly ty správné podmínky.

Alianční torpédoborce byly proti takovému nepříteli ve

svém živlu a řádily mezi menšími a slabšími RUL jako sokoli

v hejnu vrabců. Pekelná kopí šlehala s maximální kadencí

a bez problémů ničila chabou obranu mnohem menších

letounů. Lehké křižníky se pohybovaly s téměř stejnou

elegancí jako torpédoborce a jejich silnější palubní zbraně

dokázaly s každou salvou zničit hned několik protivníků. Těsně za lehkými eskortami přilétaly těžké křižníky, které sice nebyly tak pohyblivé a rychlé, ale se svou obranou a masivní palebnou silou se nepřátelských letounů nemusely obávat. Syndické letouny se snažily soustředit palbu na jednotlivé lodě natolik, aby pronikly štíty a pancéřováním, ale s tak velkým počtem rychle se blížících cílů neměly šanci napáchat na kterékoli lodi dostatečně velké škody.

Alianční flotila se srazila s houfem útočných letounů

rychlostí dohromady téměř nula celá pět světla. Oblak RUL se vypařil tak rychle, až to připomínalo srážku roje much s rychle jedoucím pozemním vozidlem. Syndické letouny explodovaly nebo neřízeně pokračovaly v letu pryč se systémy i posádkami mrtvými. Díky jejich obrovskému počtu se několika letounům podařilo proniknout přes alianční eskorty, ale úspěch byl okamžitě potrestán ničivou palbou bitevních lodí a křižníků.

Okamžik kontaktu a zničení hordy RUL se odehrál

natolik rychle, že ho lidské smysly skoro nedokázaly

zaregistrovat. Najednou alianční flotila proletěla nepřátelskou pozicí a řídila se Gearyho příkazem provést ostrou obrátku nahoru, kterýžto směr byl lidmi definován jako směr nad rovinu ekliptiky sluneční soustavy. Geary nervózně sledoval

stavové hlášení flotily. Uvědomoval si, že srážka s RUL nebo šťastná série zásahů by mohly některé z eskortních lodí způsobit vážné škody, nebo ji dokonce zničit. Hlášení se ještě aktualizovalo a ukazovalo oslabené štíty nebo občasné zásahy na torpédoborcích či lehkých křižnících, když si Geary náhle něčeho všiml. „ Kobko! Okamžitě se vraťte do formace! Změňte kurz a vyhněte se nákladním lodím!“

Na rozdíl od zbytku flotily mířil osamělý těžký křižník

kupředu, přímo do houfu syndických náklaďáků tiše čekajících na trase, kterou by flotila normálně letěla. Geary čekal a sekundy pomalu ubíhaly. Pronásledovaly ho při tom nepříjemné vzpomínky na nesmyslnou ztrátu křižníků a tří

torpédoborců v minovém poli v soustavě Sutrah. Konečně

přišla odpověď z Kobky. Její kapitán se zmateně ptal: „To necháme ty syndické lodě utéct?“

„Je to past!“ odpověděl Geary okamžitě. „Použijte

hlavu! Nesnaží se utíkat, nevypouštějí záchranné moduly!

Nebyla tam žádná posádka, jen piloti těch letounů, a obchodní lodě jsou nejspíš připravené k explozi. Okamžitě dostaňte loď mimo dosah!“

O pár sekund později začala Kobka konečně zatáčet

nahoru. Pomalu, příliš pomalu, zatímco ji setrvačnost dál nesla k obchodním lodím.

Desjaniová mlčky sledovala postup těžkého křižníku.

Její tvář byla jako maska bez jakéhokoli výrazu. Bezpochyby si také vzpomněla na Sutrah.

„Deset sekund k místu nejbližšího průletu Kobky kolem nákladních lodí,“ oznámil operační důstojník.

„Aktivují pohonné systémy,“ řekla hned poté

Desjaniová. Pohon náklaďáků naskočil a jejich trysky začaly

tlačit neohrabané lodě nahoru ve snaze zachytit alianční flotilu prolétající nad nimi.

„Všechny nastartovaly ve stejnou chvíli. Musí to být

automatizovaná kontrola, ovládající lodě současně. Žádná

banda civilistů by nedokázala provést něco s takovou

koordinací.“

„Natož aby nějaká banda civilistů zaútočila na naši

flotilu,“ doplnil ji Geary s očima na displeji ukazujícím

sekundy do průletu Kobky kolem náklaďáků.

S ohledem na vzdálenost flotily od Kobky a nákladních lodí viděli explozi se zpožděním tří sekund.

„U dvou nákladních lodí nejblíže Kobky došlo ke

katastrofickému selhání jádra,“ oznámil operační důstojník.

„Odhad je, že se Kobka nacházela ve vnější části nebezpečné oblasti a mohla utrpět škody.“

„Oni si mysleli, že proti vám můžou použít váš vlastní

trik?“ postěžovala si Desjaniová.

„Možná si mysleli, že bude velet někdo jiný, nebo že

admirál Geary přestane dávat pozor,“ odpověděla Rionová.

Ať už byl důvod jakýkoli, použili Syndikové

improvizované minové pole podobně jako Geary u Lakoty.

„On to nebyl špatný nápad,“ poznamenal, „dát jejich

lodě na automatizované řízení, aby se přiblížily k cílům, pokud cíle odmítají letět přímo na ně. Na takovou taktiku si budeme muset dávat pozor.“

„Ani Syndikové by takhle nezahodili fungující válečné

lodě,“ řekla Desjaniová. „Ale odteď mám tendenci rozstřílet

každou nákladní loď, která se pokusí přiblížit.“ Zamračila se na displej. „Poručíku Yuone,“ oslovila jednoho z důstojníků. „Ty exploze byly silnější, než by měly být. Zjistěte, o kolik Syndikové posílili explozi jader, a sežeňte mi odhad postupu, kterým toho dosáhli.“ Varovně se na Gearyho zadívala. „Pokud se přiblížíme na dostřel pekelných kopí, mohli bychom být dost blízko, aby ty krámy poškodily pár našich lodí.“

„Souhlasím. Nebudeme to riskovat.“ Při dlouhém

ústupu domů si kvůli nedostatečným a neustále ubývajícím

zásobám vypěstoval neochotu používat řízené střely, ale

u Varandalu si všechny lodě doplnily sklady na maximum

a přeludy byly přesně to, co situace vyžadovala. Obchodní lodě měly štíty dostačující jen na ochranu před radiací a žádné pancéřování ani aktivní obranu. Letěly pomalu po předvídatelné trase, vektorech určených k dostižení alianční flotily. Trvalo jen pár sekund požádat bitevní systém flotily o palebné řešení, zahrnující po jedné střele na každou nákladní loď. Na jejich zničení nebylo více potřeba. Ale než mohl Geary stisknout tlačítko, které by provedení rozkazu potvrdilo, přilákal jeho pozornost nadšený smích Desjaniové.

„Syndikové tu formaci nacpali moc blízko k sobě,“

vysvětlovala. „Bylo by to efektivnější, kdybychom na ně přímo udeřili, ale takhle…“ Desjaniová se znovu zasmála a mávla rukou k displeji. Dvě nákladní lodě, které se zničily autodestrukcí energetických jader, byly tak blízko, že

fragmenty z explozí dokázaly aktivovat autodestrukci

u několika bližších lodí. Jejich exploze vyvolaly zničení

dalších sousedů a řetězová reakce pokračovala.

Houfem lodí tvořících improvizované minové pole

letěla ničivá vlna a vyvolávala exploze dalších a dalších

náklaďáků.

„Zdá se, že můžeme šetřit střelivem,“ poznamenal

Geary, ale pak ho uspokojení ze sledování katastrofického

selhání nepřátelské pasti přešlo, protože zpoza okraje mraku trosek po explozi prvních lodí vykulhala Kobka. Geary spolkl kletbu, když uviděl hlášení o škodách na lodi. Než si Kobka uvědomila nebezpečí explozí, bylo příliš pozdě na reakci.

Těžký křižník byl na jednom boku vážně poškozen. Geary

udeřil do tlačítka komunikátoru silněji, než bylo nutné:

„ Kobko, chci co nejdříve kompletní hlášení o škodách a odhad doby oprav vašich pohonných systémů.“ Přepnul kanál a zavolal na Tanuki.

Kapitán Smyth, který u Varandalu převzal velení nad

divizí zásobovacích lodí a zjevně tím udělal radost předchozí velitelce kapitánce Tyrosianové, se ozval o několik sekund později: „Ano, admirále?“

„Potřebuju váš odhad škod a doby oprav na Kobce,“

vysvětlil mu Geary. „Podle prvního hlášení to vypadá, že jsou škody na pohonném systému natolik vážné, že je Kobka sama nedokáže opravit. Pokud to tak opravdu je, chci vědět, jak dlouho vám bude trvat zprovoznění jejího pohonu natolik, aby mohla držet krok se zbytkem flotily.“

„Jasně,“ odpověděl kapitán Smyth vesele. „Ozvu se

vám.“

„Pěkně neformální přístup, dokonce i na inženýra,“

okomentovala to Desjaniová.

„To je pravda,“ souhlasil Geary. „Ale zdá se připravený

a ochotný poslouchat rozkazy. Tyrosianová jako velitelka

divize celkem fungovala, ale nikdy ji to nebavilo a často

vypadalo, že má problémy to zvládat.“

„A to jste k ní ještě laskavý.“

„Kapitánko?“ ozval se poručík Yuon. „Exploze

energetických jader byly o padesát procent silnější, než by

mělo způsobit přetížení jádra nákladní lodě. Podle analýzy

Syndikové naplnili nákladní kontejnery různými trhavinami

a akcelerátory.“

„Chtěli nás dostat, když si budeme myslet, že jsme

mimo dosah případné exploze,“ doplnila Desjaniová. „To už

nebude problém,“ dodala s úsměvem, když se vlna explozí

dostala i k syndickým lodím úplně na okraji improvizovaného

minového pole. Ve středu dřívější formace zůstala jen pomalu se rozšiřující oblaka trosek. „Překrásné, že? Je jen jedna věc lepší než ničit syndické lodě. Sledovat, jak se Syndikové ničí navzájem.“

Geary se na ni krátce pousmál a pak se znovu soustředil

na celkovou situaci. Alianční lodě byly dostatečně daleko od pole trosek a vzdalovaly se. Kobka byla nebezpečné zóně příliš blízko, ale měla by být schopná uletět. Jelikož o Syndiky poblíž skokového bodu bylo postaráno, mohl se věnovat hodnocení nepřátelské obrany v Atalii.

Moc toho nezbývalo. Atalia byla soustava na frontě a za

poslední století se o ni mnohokrát bojovalo. Obranné pozice na fixních oběžných dráhách byly ničeny stejně rychle, jako je nepřítel dokázal stavět. Od poslední návštěvy alianční flotily jen před pár týdny dokázali Syndikové vybudovat nějaké nové obranné systémy, od urychlovačů na měsících a asteroidech až po novou orbitální pevnost. Navíc u dvou ostatních skokových bodů soustavy Atalia čekala hrstka syndických lovců-zabijáků, což byly lodě o něco menší, ale srovnatelné s aliančními torpédoborci.

Jeden skokový bod vedl zpátky na Padronis, což byla

naprosto nezajímavá bílá trpasličí hvězda, z druhého se dalo skočit na Kalixu. Za přibližně čtyři hodiny uvidí syndická el-zetka přílet alianční flotily a jedno z nich bezpochyby skočí, aby přeneslo hlášení o pohybu Aliance do okolních soustav.

Pokud se Syndikové pokusili v Kalixe něco opravit, možná

skočí obě el-zetka.

Kromě el-zetek se v soustavě nacházel jen jediný lehký

křižník na oběžné dráze kolem jedné z vnitřních planet. To

nebylo nic překvapivého. Syndikové měli závažný nedostatek

lodí, a tak nejspíš stáhli vše ostatní na ochranu centrální

soustavy. Pokus o obranu s pomocí houfu rychlých útočných

letounů bylo čiré zoufalství.

Geary řekl bitevnímu systému, aby připravil plán na

bombardování fixních obranných pozic s pomocí kinetických

projektilů, zvaných v hantýrce flotily „šutry“. Když se

o chviličku později objevilo palebné řešení, stiskl tlačítko pro schválení a sledoval, jak několik desítek jeho lodí začíná plivat velké kusy kovu, které do cílů udeří s obrovskou kinetickou energií. Nic na fixní oběžné dráze se takovému výstřelu nemohlo vyhnout, ale Gearyho válečné lodě mohly snadno uhýbat před čímkoli, co by na ně kinetické urychlovače byly

schopné na vzdálenost světelných hodin vypálit. Ale Geary se nechtěl o něco takového starat, a už vůbec nechtěl dopustit, aby palebné pozice soustředily střely na Kobku, zatímco se bude těžký křižník snažit provádět opravy.

Kobka se stále ještě neozvala, když se objevil obraz kapitána Smythe.

„Pořádná mela,“ oznámil Smyth stále stejně vesele.

„ Kobka měla uhnout! Sami se neopraví. Dvě hlavní pohonné jednotky jsou totálně na kaši. Tanuki nebo Titan ji dokážou slepit do kupy, ale odhad jsou čtyři dny. Do té doby bude ten křižník jen pomaličku kulhat.“

Což by znamenalo, že spolu s ním bude kulhat i zbytek

flotily. Gearymu trvalo jen chvilku, než se rozhodl. Zdržovat flotilu na nepřátelském území by nebylo moudré.

„Děkuju vám, kapitáne.“

„Jasná páka!“

„Jak asi reaguje na opravdu špatné zprávy?“ zeptala se

Desjaniová.

„Nejspíš stejně. Víc věcí bude potřebovat opravit, takže

bude mít radost,“ odhadl Geary.

„Lepší přístup od inženýra chtít nemůžete. Když už

mluvíme o inženýrech a přístupech, dokončil vůbec kapitán

Gundel tu studii, kterou jste se ho zbavil?“

„Ne, nedokončil. Nechal jsem ho ve Varandalu. Stále

na ní pracuje.“

Desjaniová potřásla hlavou.

„Co myslíte, jak dlouho mu bude trvat, než pochopí, že

už není potřeba studie logistických požadavků na návrat flotily do Varandalu, když už tam je?“

„Pochybuju, že se kapitán Gundel nechá obtěžovat

takovými drobnostmi, jako jestli hlášení má nějaký smysl.

V každém případě to hlášení mělo za účel jen ho nějak zabavit a zabránit mu v dělání problémů, takže vlastně smysl pořád má.“

Další záležitost nemělo smysl nadále odkládat. Zavolal

na Kobku.

Komandér velící křižníku na něj zíral z virtuálního okna

vznášejícího se na displeji.

„Pane, stále hodnotíme úroveň škod.“

„Moje informace a zpráva inženýrů ze zásobovacích

lodí tvrdí, že opravy zaberou čtyři dny a budou vyžadovat

podporu zásobovací lodě,“ odpověděl Geary. „Odpovídá to

vašim dosavadním zjištěním?“

Kapitán Kobky přikývl, i když se mu zjevně nechtělo.

„Ano, pane.“

„Flotila nemůže na tak dlouho zpomalit a čekat na vás,“

prohlásil Geary na rovinu. „ Kobka se bude muset vrátit na Varandal a provést opravy tam. Můžete aspoň podat hlášení o našich činech tady v Atalii.“

Komandér nasadil vyděšený výraz.

„Prosím, pane. Nejde o mne. Posádka si zaslouží

doprovázet flotilu na téhle historické misi. Kobka dokáže udržet krok.“

„Ne, nedokáže. Nelíbí se mi to, komandére, ale

způsobil jste si to sám. Já jsem jen vděčný, že Kobka nebyla tím minovým polem zničena. Uznávám, že jste zareagoval na můj rozkaz vyhnout se mu. Nebýt toho, byl byste zbaven velení. Ale poslouchal jste rozkazy, byť příliš pozdě, abyste zabránil poškození lodě. Nebudu ohrožovat ostatní lodě flotily, k čemuž by došlo, kdybychom po další čtyři dny pomalu letěli soustavou a čekali na vaše opravy. Je mi líto, že Kobka nebude flotilu doprovázet, a dám do hlášení, že návrat Kobky na Varandal nevytváří žádné pochybnosti o důstojnících nebo lodnících její posádky. Nicméně nemám na vybranou. Odpojte se od flotily a zamiřte nejlepší možnou rychlostí na opravu do Varandalu, komandére.“

„Ano, pane,“ zasalutoval neohrabaně velitel Kobky. Byl bílý jako křída.

Geary pak chvíli jen seděl ve svém křesle a upíral

naštvaný pohled na displej.

„Měl štěstí,“ poznamenala nakonec Desjaniová.

„Já vím. My taky. Jak zoufalí asi musí být Syndikové,

že tady na nás připravili něco takového?“

„Hodně zoufalí,“ řekla Desjaniová a zjevně ji to

rozveselilo.

„Přežil někdo ze Syndiků na těch malých letounech?“

promluvila po dlouhé době Rionová.

Desjaniová se zamračila, ale předala otázku jednomu ze

svých důstojníků.

„Nejspíš ne, paní koprezidentko,“ odpověděl tázaný

poručík. „RUL jsou tak malé, že každý zásah téměř určitě trefil i posádku. Nemají žádné záchranné moduly, jen samotný letoun a skafandry. Doba přežití ve vyřazeném RUL se odhaduje na… ehm… na půl hodiny až hodinu.“

„Takže nemá smysl žádat Kobku, aby se podívala po

přeživších a vzala je do zajetí?“ zeptala se Rionová.

Odpověděla Desjaniová, aniž by se přitom na Rionovou

podívala: „Byli na sebevražedné misi. Věděli to. Pokud někdo z nich přežije dost dlouho, aby se k němu Kobka dostala, může zkusit spustit další explozi nebo si připevnit nějaké trhaviny na tělo.“

Geary si všiml, že se to Rionové nelíbí, a tak zavolal

poručíkovi Igerovi do zpravodajské sekce. Předal mu názor

Desjaniové a zeptal se: „Souhlasíte?“

Iger se chvíli bavil s dalším zpravodajcem a pak

přikývl: „Ano, pane. Pilotování RUL za takových podmínek

vyžaduje fanatika připraveného zemřít. Pokud nebude

v bezvědomí, neriskoval bych kontakt.“ Na chvíli se odmlčel

a pak dodal: „Dokonce mohou mít na tělech miny s detektory

pohybu, aktivované po smrti nositele. Neriskoval bych to,

pane.“

Byla to další připomínka, jako by Geary ještě nějakou

potřeboval, jak hnusnou se tahle válka za století bojů stala.

„Je mi to líto, paní koprezidentko.“

„Chápu,“ odpověděla a postavila se. „Vrátím se do své

kajuty a budu předstírat, že jsem tam byla celou dobu. Senátoři Costa a Sakai neví o tom, že se během boje mohou politici nacházet na můstku, a já bych byla ráda, kdyby to tak zůstalo.“

Desjaniová se po odcházející Rionové dívala

s podezřením v očích.

„Proč se chová tak hezky?“ zeptala se nakonec.

„Nemám tušení,“ odpověděl Geary.

„Zná vaše plány?“

„Ne do detailů.“ Mohl dodat „na rozdíl od vás“, ale to

už by bylo zbytečné.

Desjaniová se pochmurně usmála. „To je dobře. Kdy se

to všichni dozví?“

„Za den a půl, jen pár hodin před skokem pryč.“

„Dobře,“ zopakovala. „ Kobka do té doby odkulhá

zpátky na skokový bod a zmizí na Varandal, takže naše plány

nebude moci narušit žádná zpráva vyslaná na poslední chvíli.“

„Správně,“ prohlásil, jako by ho to už napadlo, ale

úšklebek na tváři Desjaniové Gearymu prozradil, že se ve lhaní nezlepšil.

Flotila byla ve sluneční soustavě Atalia něco kolem

dvanácti hodin, když z primární osídlené planety dorazila

zpráva. Sedm jedinců stálo za širokým stolem a jeden z nich

naléhavě promlouval: „Od nejvýše postavených ředitelů

Syndikovaných světů ve sluneční soustavě Atalia pro kapitána Gearyho. Odhlasovali jsme si odpojení od Syndikovaných světů a chceme být nezávislou sluneční soustavou. Přejeme si nabídnout formální kapitulaci Atalie Alianci pod podmínkou, že se osobně zaručíte za bezpečí obyvatelstva a zabráníte dalším útokům nebo odvetám.“

Geary se opřel do křesla ve své kajutě a díval se na

obrazovku. Pak zprávu přeposlal dál: „Paní koprezidentko,

potřebuju, abyste se podívala na tuhle zprávu.“

O pár minut později ohlásil příchod Rionové zvonek

u dveří. Vstoupila zahalena v oblaku triumfu, ve kterém však byly vidět i stopy obav: „Kapitulace. Víte, kdy naposledy nějaká syndická soustava kapitulovala?“

„Ne.“

„Nikdy. Je možné ovládnout je a s velkým úsilím si

podrobit, jednotlivé skupiny nebo dokonce i města mohou pod

velkým nátlakem kapitulovat, ale ne celá sluneční soustava.“

Rionová se posadila a pokračovala: „Jsou v soustavě vidět

nějaké známky revoluce?“

„Ne. Neodehrálo se to tady jako v Heradau. Senzory

flotily ani zpravodajská sekce nezachytily žádné stopy

interních bojů nebo problémů se syndickou velitelskou sítí.“

Rionová přejela očima mapu soustavy. „U skokového

bodu jsme zabili hlavní část jejich loajalistů. Ty, kteří by radši zemřeli, než by se vzdali. Je po nich a ti, co zbývají, nemají chuť vést beznadějné boje.“

To dávalo smysl, ale pořád zůstávala jedna velká

nezodpovězená otázka: „Jak mám sakra přijmout kapitulaci

hvězdné soustavy? Nemám ani zlomek mariňáků a dalších

pozemních sil, které bychom potřebovali k okupaci byť těch

nejdůležitějších míst.“

Smutně se na něj zadívala: „Stejně tak se můžete ptát,

jak hodláte chránit tuhle soustavu před odvetou Syndiků.

Předpokládám, že tady nechcete nechat velkou část flotily.“

„Ne.“ Geary se postavil a začal přecházet sem a tam ve

snaze vymyslet, jak má odpovědět. „ Kobka ještě neskočila.

Zkontroloval jsem si jejich pozici a měli bychom mít dost času, abychom jim mohli před skokem na Varandal předat zprávu.

Kobka informuje Varandal a Aliance sem může poslat nějaké další jednotky, které by měly být schopné odrazit výpad syndických sil, jež by se tu mohly v okolí ještě vyskytovat.“

„Atalia byla za poslední století ničena a bombardována

hlava nehlava. Není to pro Alianci zrovna výhra,“ prohlásila Rionová, pokrčila rameny a postavila se. „Ale nebudeme ji anektovat. Připravím zprávu pro velkoradu. Navrhnu, abychom jim nabídli omezenou ochranu, ale neslíbíme jim nic víc.

Aliance si nemůže dovolit převzít zodpovědnost i za opravu

syndických soustav. Nezapomeňte ve své zprávě pro Kobku

zdůraznit, jak jste osobně slíbil na svou čest, že Atalia už nebude bombardována, jedině v případě útoku na alianční lodě v soustavě.“

Když Rionová odešla, pustil se do psaní odpovědí.

V jednu chvíli oznámil poplašný signál dopad kinetického

projektilu vypáleného před dvanácti hodinami na nějaký

vzdálený cíl. Postup tohoto bombardování nebylo možné

zarazit, Aliance nedokázala letící šutry zastavit o nic lépe než Syndikové.

Jedna věc ho ale trápila. Atalia se nevzdala Alianci.

Vzdala se jemu osobně.

Kapitán Duellos osobně, ne jeho virtuální obraz, se

zapřel do křesla a rozhlédl se po Gearyho kajutě.

„Vždycky jsem čekal, že to tady bude jiné, když tu

budu osobně, bez ohledu na to, jak realistická má být virtuální návštěva. Příliš mnoho lidí používá filtry, které ukazují virtuální návštěvě falešné obrazy nebo bezchybné iluze, jimž dávají přednost před realitou.“

„Tak co, je to jiné?“ zeptal se Geary a zapadl do

protějšího křesla.

„Ničeho jsem si nevšiml,“ pokrčil Duellos rameny.

„Ale ani jsem to nečekal. Vždycky mi připadalo, že vám iluze nejsou příjemné.“

Většina návštěv na palubách jiných lodí se prováděla

pomocí virtuální reality. Ačkoli byly fyzické návštěvy

nezvyklé, občas k nim docházelo. Jelikož se neobjevila žádná nepřátelská hrozba, mohl si Duellos dovolit let raketoplánem, navštívil starého známého, který teď velel jednomu z nových bitevních křižníků, a pak se cestou zpátky na Inspiraci stavil i na Neochvějném.

„Jak je na tom váš přítel na Šermíři?“ zeptal se Geary.

„Je v pohodě, i když má trochu obavy z těch

radikálních novinek, které Black Jack Geary používá v boji.

Uklidnil jsem ho, že je to čestné, efektivní a zvládnutelné, jak viděl sám po příletu na Atalii. Chtěl mě vidět osobně, aby mi předal vzpomínku na našeho společného přítele, který před časem zemřel a přál si, abych měl něco jeho památku…

z našich společných časů.“ Duellos chvíli mlčky seděl a pak se zadíval Gearymu do očí. „Pořád čekám, že dostanu zprávu od Jaylen Cresidové o výsledcích jejího posledního výzkumu nebo o nějaké taktice, kterou chtěla probrat.“

„Vím, jaké to je. Je těžké dívat se na flotilu a nevidět

Zuřivého.“

„Ale… letíme dál.“ Duellos dlouze vydechl a pak

pohodil hlavou k hvězdné mapě. „Letíme, abychom byli přesní, zpátky do syndické domovské soustavy.“

„Takový je plán,“ potvrdil Geary.

„Nejste zvědavý, jak jsem na to přišel?“

Geary se zamračil a mávl rukou ke stolu.

„Podle hlášení poručíka Igera, zpravodajského

důstojníka Neochvějného, to věděli na Varandalu před naším odletem úplně všichni, flotila i civilisti. Musel jsem o plánu říct mnoha různým skupinám a získat jeho schválení, jak snad víte.“

„A plán byl nějak prozrazen,“ prohlásil Duellos se

zjevně hraným překvapením. „Kam ve skutečnosti letíme?“

„Do syndické domovské soustavy.“

Duellos se zamračil a předklonil se. Pátravě se zahleděl

Gearymu do očí: „Snažíte se, aby si všichni mysleli, že když vědí, kam letíme, tak tam ve skutečnosti určitě nepoletíme?

Manipulování myšlením nepřítele je nepřesné a často neúčinné umění.“

„Taky jsem to slyšel,“ povzdychl si Geary. „Nechtěl

jsem, aby se to dostalo ven, ale předpokládám, že by se o tom Syndikové stejně dozvěděli. Je to jediný cíl, který dává smysl, jediné místo, které Syndikové nemohou ztratit. Syndičtí vůdci nemůžou opustit domovskou hvězdu, aniž by přitom morálka celých Syndikovaných světů utrpěla ničivou ránu.“

„To platí o našich vůdcích,“ souhlasil Duellos. „Ale

platí to i o jejich?“

„Podle našich informací ano. Syndikované světy jsou

už tak blízko rozpadu. Malý kousek se z nich odlomil právě

tady v Atalii. Pokud by se vůdci dali na útěk, rozdrtí to

všechno, co ještě drží pohromadě.“

Duellos si znovu prohlížel hvězdnou mapu. „Jediný

způsob, jak se tam rychle dostat, je použít syndickou hypersíť, takže jim zase vrazíme dovnitř předním vchodem. Fakt si nechci vzpomínat, na kolik min jsme před tou branou narazili.“

„Můj plán s tím počítá,“ svěřil se mu Geary. „Musíme

doletět do syndické domovské soustavy, abychom jim mohli

uštědřit rozhodující ránu, ale je více způsobů, jak se tam dostat rychle. Udělal jsem, co bylo v mých silách, aby o tom vědělo co nejméně lidí. Nepoužívám komunikátory, pokud to není nezbytně nutné, ale až odsud budeme skákat, řeknu to celé flotile, přesně jak jsem slíbil.“

„Chápu vaši neochotu používat dokonce i ultrabezpečné

komunikátory. Určitě jste pochopil, že proto jsem přiletěl

osobně.“ Duellos se po Gearym podíval. „Mluvíte s Táňou? Ví

o vašich plánech?“

„Ano.“

„Výborně.“

Geary se usmál. „Proč vás napadlo, že se neúčastní

mého plánování?“

Duellos si začal prohlížet nehty na ruce a suše

odpověděl: „Osobní důvody.“

„Ty nijak nepřekáží.“

„Požádala mě, ať si s vámi promluvím,“ pokračoval

Duellos klidně. „Táňa. Řekla mi, že vám mám namlátit do

hlavy trochu rozumu.“

„Co jsem udělal tentokrát?“ zeptal se Geary.

„Něco v tom smyslu, že je hodnost velkoadmirála jen

dočasná.“ Duellos pozvedl obočí. „Vy máte ta grandiózní gesta opravdu zvládnutá. Většina chlapů považuje odevzdání všeho na oltář lásky jen za teoretický příklad. Ve skutečnosti to nikdy nechtějí udělat.“

Geary se zasmál. „Roberto. Nemám kvalifikaci na

takovou hodnost.“ Zvedl ruku, aby zarazil Duellosovu

odpověď. „Dokážu velet flotile. Ale velkoadmirál je něco víc.

Nemám potřebné zkušenosti s diplomacií, logistikou,

plánováním ani se spoustou dalších věcí.“

„Se vší úctou musím nesouhlasit, pane admirále,“

odpověděl Duellos a v jeho hlase už nebyl ani náznak humoru.

„Ptám se naprosto vážně, opravdu to chcete? To je to

nejlepší?“

Geary se na Duellose zadíval a dovolil si ukázat na tváři

část vlastních emocí. „Myslím, že jsem dal hodně. Myslím, že jsem toho hodně udělal. Vždycky bude něco dalšího, co bude potřeba udělat. Vím to, a přestal jsem si namlouvat, že od toho můžu odejít. Neopustím ty, kteří jsou na mně závislí. Nikdy jsem to nedělal. Ale jak dlouho můžu pokračovat, když nebudu… nebudu dbát i na to, co potřebuju já? Našim lodím došlo u Varandalu palivo, Roberto. Někdy mám stejný pocit.

Jako by se moje energetické jádro dostalo na nulu a bylo

potřeba ho vypnout. A pak si promluvím s Táňou, a můžu letět ještě kousek dál.“

Duellos se zamyšleným výrazem přikývl. „Řekl jste jí

to?“

„To nemůžu! Ne takhle. Víte to. Je to nesprávné,

neprofesionální a dostalo by ji to do nečestné pozice. Na to ji příliš respektuju.“

„Respektujete?“ zadíval se Duellos tázavě. „Není to

spíš nějaká jiná emoce, kterou nemůžete pojmenovat nahlas?“

„Obojí,“ přiznal se Geary. „Ale neohrozím její čest.“

„A ona odmítá ohrozit vaši,“ zavrtěl Duellos hlavou.

„Takže budete čekat, dokud nebudete oba zase kapitáni?

A vzdáte se velení nad flotilou, aby už nebyla ve vaší hierarchii velení, takže spolu budete moci mít legálně a čestně osobní vztah?“

„Správně,“ rozhodil Geary vztekle rukama. „Což by

nebylo možné, kdybych zůstal admirálem. Proto dočasná

hodnost, a v tom nehodlám ustoupit. Alianční vláda souhlasila, že po konci války a návratu flotily na alianční území se vrátím na hodnost kapitána a vzdám se velení nad flotilou.“

Duellos znovu přikývl. „To mi Táňa řekla. Slíbila vám

vláda, že vás okamžitě znovu nepovýší a stejně rychle vám

nevrátí velení nad flotilou?“

Gearymu se prudce sevřel žaludek. Upřel na Duellose

vyděšený pohled a odpověděl: „Ne.“

„V tom případě byste měl začít plánovat přesně tuhle

možnost.“

Nebylo divu, že se senátor Navarro tak rychle vzdal.

Nebylo divu, že měli důstojníci flotily tak špatné mínění

o politicích. Alespoň mu to potvrdilo, že Badayovi opravdu

nelhal, když mu tvrdil, jak politici mohou snadno manipulovat vojenskými důstojníky, a že to nebyla jen taktika, aby Badayu přesvědčil, že vojenský puč není potřeba. V tu chvíli to ale byla jen malá útěcha.

„Tak jak mám…?“

Duellos se postavil a suše se usmál: „Táhněte rychle,

přechytračte nepřítele, udeřte na něj způsobem, který nebude čekat.“ Jeho úsměv povadl. „Musíte si ale být jistý, že to Táňa vidí stejně.“

„Jak to mám sakra vědět, když si o tom spolu

nemůžeme promluvit?“

„Nemám nejmenší tušení,“ zavrtěl Duellos hlavou.

„Táňa mě sem poslala, abych si s vámi promluvil o vaší

kariéře, ne o osobním vztahu. V tomhle případě nemůžu se ctí fungovat jako prostředník. To víte.“

„Ano, vím. To nikdo. Žádali bychom tak někoho, aby

se choval nečestně a pomáhal nám v narušení řádů. Mohli

bychom požádat jen ty, kterým věříme. A byl by to sakra

ošklivý způsob, jak jejich důvěru využívat.“ Geary se zadíval do hvězdné mapy, jako by se snad odpověď skrývala někde mezi hvězdami. „Na něco přijdu.“

„Jen nezapomeňte, že Táňa bude mít vlastní plány.

Které nemusí být stejné jako vaše.“

„Proč ne?“

Duellos zjevně chvíli přemýšlel, jestli na to má

odpovědět. „To se musíte zeptat jí,“ řekl nakonec.

„To nemůžu.“

„To ne. Je mi to líto.“ Duellos se obrátil k odchodu, ale

zarazil se. „Řeknu jí, že ohledně hodnosti jste pevně

rozhodnutý. Nebude se jí to líbit.“

„Skvělé. To jsme právě teď dva.“

Duellos sledoval Gearyho pohled.

„Díváte se na Neohroženého.“

„Jo. Pořád jsem nedostal od Jane Gearyové nic kromě

profesionálních hlášení.“

„S tím vám pomoct můžu. Není nic nečestného na

snaze prodiskutovat si osobní záležitosti s blízkým příbuzným.

Promluvím s ní,“ slíbil mu Duellos.

„Díky,“ odpověděl Geary. Postavil se a zadíval se na

Duellose.

„Jsem rád, že jsem vás mohl konečně osobně poznat.

Jen tak… kdyby náhodou.“

Znovu mířili do bitvy a v těch zlomcích sekund, kdy

docházelo k přestřelkám mezi loděmi, rozhodovala o tom, kdo

bude žít, a kdo ne, do velké míry náhoda.

„Ano, kdyby náhodou. Půjdu se rozloučit s kapitánkou

Desjaniovou a ohlásím jí, že jsem při plnění mise selhal.“

Navzdory tomu všemu si Geary po Duellosově odchodu

uvědomil, že se usmívá.

Kolem konferenčního stolu zářila spousta úsměvů.

Všem kapitánům zvedl jednostranný masakr syndických

letounů náladu a už také slyšeli, že se Atalia Gearymu vzdala.

Jediný nešťastně se tvářící obličej by patřil kapitánovi Kobky, a ten před dvaceti hodinami skočil na Varandal.

Poprvé od chvíle, kdy Geary převzal velení, měl pocit,

že musí ochladit nadšení panující na konferenci.

„Dosáhli jsme drobného vítězství, ale velký boj nás

stále ještě čeká. Část syndických lodí účastnících se útoku na Varandal unikla a cestou určitě získala posily. Musíme je zničit.“

Aktivoval hvězdnou mapu. Tohle byl okamžik, na který

všichni čekali.

„Odsud skočíme na Kalixu. Tamní brána hypersítě byla

zničena, ale z Kalixy můžeme skočit na Indras,“ přejel prstem po plánované trase hlouběji na syndické území. „Za předpokladu, že byla syndická brána hypersítě u Indrasu vybavena bezpečnostním systémem Cresidové, použijeme klíč

k syndické hypersíti na palubě Neochvějného a proletíme syndickou hypersítí na Parnosu.“ Na displeji proletěla plánovaná trasa vesmírem a skončila u vzdálené hvězdy.

Krátké ticho přerušil hlas komandéra Neesona

z Nesmiřitelného otázkou, kterou Geary viděl ve tvářích všech přítomných: „Parnosa? Proč Parnosa?“

„Protože nikdo z nás nevěří Syndikům a nedávné

události nás varují před vstupem do syndické domovské

soustavy jejich hlavními dveřmi, branou hypersítě.“ Nemělo

smysl rozvádět, že tím myslí syndickou past, ve které alianční flotila utrpěla hrozivé ztráty. „Takže na ně vyrazíme z nečekaného směru. Z Parnosy skočíme na Zevos a ze Zevosu do syndické domovské soustavy.“

Následovalo ticho, jak o tom všichni přemýšleli. Pak

promluvila kapitánka Jane Gearyová, která do té doby na všech konferencích mlčela: „Syndická domovská soustava není v dosahu skoku ze Zevosu.“

„Ale je,“ odpověděl kapitán Duellos zamyšleně. „Je to

mimo oficiální dosah, ale když flotila skákala na Sancere,

kapitán Geary nám ukázal, jak ze skokových motorů dostat

více. Vzdálenost ze Zevosu k cíli je menší, než co jsme skočili tenkrát.“

„Přesně tak,“ potvrdil Geary. „Ať už si na nás

Syndikové připravili jakékoli překvapení, určitě to nebude

zaměřené na nic, co by mohlo přiletět od Zevosu. Dorazíme na skokový bod, který Syndikové považují za zbytečný, protože poblíž něj nejsou žádné hvězdy.“

„Takže Syndikové na nás nebudou mít nic

připraveného,“ usmál se komandér Neeson. „Pokud budou mít

zase nastraženou past u brány, tak jim vpadneme do zad.“

Kapitán Armus se ale mračil. „Co když se syndická

obrana prostě dá na útěk branou, místo aby s námi bojovali?

Poskytujeme jim snadnou únikovou cestu.“

Rionová na schůzích normálně mlčela, ale tentokrát

promluvila: „Nemohou si dovolit utíkat. Syndické velení

nemůže utéct. Obrana musí zůstat a snažit se o vítězství,

protože pokud syndická nejvyšší výkonná rada uteče

z domovské soustavy, zmizí i ten zbytek vlivu, který ještě mají.

Většina syndických soustav se pak zachová podobně jako

Heradao a Atalia. My to víme, oni to také vědí. Musí bojovat.“

Armus i pár dalších kapitánů se začali na Rionovou

mračit, když začala mluvit, ale jakmile skončila, jejich výrazy se uklidnily.

„Tak to je dobře,“ uznal Armus. „Podporuje tenhle

závěr i zpravodajská sekce flotily?“ zeptal se Gearyho.

„Ano.“ Důstojníci flotily pochopitelně nevěřili

politikům ani slovo. „Tenhle plán není vytesaný do kamene ani stoprocentně jistý, protože i brána na Indras mohla být zničena nebo nemusí mít bezpečnostní systém, takže ji nebudeme moci použít. Pokud by se to stalo, budeme skákat hlouběji na syndické území a hledat bránu, kterou bychom mohli použít.“

O slovo se přihlásil kapitán Spolehlivého: „Pane

admirále, Syndikové možná nenainstalovali bezpečnostní

systém na žádnou ze svých bran. Vím, že flotila zvládla vlny z kolapsů brány u Sancere i v Lakotě. Proč se nepokusit o použití brány, i kdyby neměla bezpečnostní systém?“

Geary jasně vnímal, že ten návrh nepodporuje nikdo

z důstojníků, kteří viděli Lakotu na vlastní oči. Byla to ale pochopitelná otázka u někoho, kdo to nezažil.

„Teď poletíme na Kalixu. Myslím, že až uvidíte, co

z tamní soustavy zůstalo, nebudete chtít další odpověď. Ještě nějaké otázky?“

Postavil se kapitán Kattnig ze Šikovného. „Hlásím se s bitevními křižníky páté divize jako dobrovolník do čela další bitvy se Syndiky.“

Ostatní kapitáni si mezi sebou vyměnili pohledy,

některé schvalující, jiné nesouhlasné, ale většinou chápavé.

Geary chvíli přemýšlel, než odpověděl: „Kapitáne, formace

flotily bude záviset na situaci, na kterou narazíme. Můžu vás ujistit, že v jakémkoli boji bude mít každá loď svou důležitou roli.“

Kattnig uctivě přikývl.

„To chápu, pane admirále. Ale mé bitevní křižníky ještě

neměly příležitost prokázat pod vaším velením své schopnosti.

Netrpělivě čekáme na příležitost.“

„Budu na to pamatovat, kapitáne.“

Ta žádost odpovídala ofenzivnímu myšlení flotily,

takže nemělo smysl to přímo zamítat. Kattnig se posadil

a Geary se zadíval na ostatní důstojníky.

„Ještě je tady jedna věc.“ Dlouho přemýšlel, jak to

přesně říct, a doufal, že si řeč připravil dobře. Desjaniová čekala se sebevědomým výrazem ve tváři. Zkoušel si tu řeč na ní, a ona mu navrhla několik drobných změn.

„Když jsem převzal velení nad flotilou poprvé,“ začal

Geary pomalu, „byla naše situace zoufalá. Bojovali jsme

zoufale, protože jsme neměli co ztratit. Jak jsme se blížili k domovu, naše pocity přešly od zoufalství k naději. Byli jsme ochotní riskovat cokoli, jen abychom se vrátili domů a ke svým milovaným. Teď se situace změnila. Už nejsme zoufalí. Ale musíme bojovat, aby nás nepřemohla lhostejnost, abychom si nezačali myslet, že těžké boje už skončily a blíží se bezbolestné vítězství. U skokového bodu do Atalie jsme

zvítězili snadno. Kdybychom si ale nedávali pozor, kdybychom se nechovali jako opatrní veteráni, mohla flotila vrazit přímo do nákladních lodí a mnoho našich spolubojovníků by syndickou past nepřežilo.“

Na chvíli se odmlčel, aby měli kapitáni možnost o tom

přemýšlet. „Nevím, jakou další past na nás nachystají, ale

musíme si dávat pozor. Musíme bojovat stejně tvrdě a zoufale jako na cestě domů, protože celá Aliance věří, že tentokrát dokážeme válku ukončit. Nesmíme je zklamat, musíme být odvážní, opatrní, moudří a silní. Stejně jako jsme byli

předtím.“

Další pauza. Všichni mu naslouchali a někteří

přikyvovali. Rionová mu naznačila nepatrným gestem potlesk.

„Děkuju vám,“ skončil Geary. „Poletíme do syndické

domovské soustavy a dokončíme to. To je vše.“

Zajásali, postavili se a zasalutovali mu. Virtuální

obrazy většiny účastníků rychle zmizely, až v místnosti zůstaly jen obrazy senátorů Costy, Sakaie a Rionové, a fyzicky přítomní Geary a Desjaniová. Senátor Sakai pokýval hlavou.

„Dobrý proslov,“ řekl tiše. „Přednesl jste skutečný

plán?“

„Ano. Nemůžu klamat své kapitány. Kdybych ztratil

jejich důvěru… no, předpokládám, že jste si vědom toho, co se málem stalo těžkému křižníku Kobka brzy po příletu do téhle soustavy. Musí vědět, že se na mne mohou spolehnout.“

„Jakmile bude syndická obrana v jejich domovské

soustavě zlikvidovaná,“ pokračoval Sakai, „povedeme se

senátorkou Costou a koprezidentkou Rionovou vyjednávání.“

Rionová na Gearyho zakývala prstem a dala mu najevo,

že o tom teď nemá debatovat.

„Jistě, senátore.“

Když obrazy Costy a Sakaie zmizely, Rionová se

rozesmála.

„Viděl jste, jak se tvářila Costa?“

„Jo. Co ji trápí?“

„Právě si uvědomila, že možná podcenila svou

konkurenci. Tedy vás. Costa věřila, že dokáže přechytračit

jakéhokoli vojáka, ale teď začíná mít pochybnosti,“ vysvětlila Rionová a znovu se zasmála.

„Co ten druhý senátor?“ zeptal se Geary.

„Sakai?“ přestala se smát Rionová. „Přemýšlí a všechno

sleduje. Zastupuje tu část velkorady, jejíž nedůvěra vůči Black Jackovi je nejsilnější. Nikdy na to nezapomeňte. Vím, neměl jste čas dávat pozor, protože jste sledoval reakce svých důstojníků, takže jste si nevšiml, jak pozorně sledoval Sakai vaši kapitánku. Ví, že kdyby došlo k nejhoršímu, musí se k vám dostat přes ni. A já si myslím, že si Sakai až teď uvědomil, jak obtížné by to bylo.“

Desjaniová se postavila a s profesionálně neutrálním

výrazem ve tváři prohlásila: „Měla bych jít.“

Rionová jen mávla rukou. „Kvůli mně spěchat

nemusíte. Už jsem na odchodu.“

Pak zmizel i její obraz.

„Nemůžeme ji nechat v Kalixe?“ zeptala se Desjaniová.

„Ne. Mluvil s vámi senátor Sakai?“

„Několikrát nahodil téma, které by mohlo vést k delší

konverzaci,“ odpověděla Desjaniová suše. „Však víte: politika, válka, vaše ambice. Takové věci.“

„Doufám, že jste ho uklidnila,“ řekl Geary s úsměvem.

„Nevěřil mi. Tím jsem si jistá.“ Dlouze vydechla.

„Pane, vím, že s vámi kapitán Duellos mluvil…“

„A já vím, že vám předal, co jsem řekl.“

Desjaniová zavrtěla hlavou.

„Kdybych senátorovi Sakaiovi opravdu řekla, jaké jsou

vaše ambice, považoval by vás za šílence.“

„To vy taky.“

„A teď souhlasím s političkou. Vy umíte dělat zázraky,

pane admirále.“

Čekal, dokud neodešla, a pak zavolal Tulevovi.

„Omlouvám se, že vás hned po konferenci ještě

obtěžuju, ale potřebuju se vás na něco zeptat.“

Tulev, jako vždy klidný a bez známky emocí na tváři,

jen naklonil hlavou.

„Doufám, že nejde o nic závažného, admirále.“

„Já nevím. Podle mých informací jste sloužil

s kapitánem Kattnigem.“

„S Kattnigem?“ Na Tulevově tváři se na chviličku

objevily stopy zmatku. „To je hodně dávno, když jsme byli oba ještě normální lodníci.“

„Několikrát se zmínil, že jste byli povýšeni na

důstojníky společně.“

„Ano, to je pravda,“ potvrdil Tulev. „Flotila nutně

potřebovala po bitvách o Hatteru nové důstojníky. Ale od té

doby jsem se s ním prakticky nestýkal.“ Tulev se zadíval na

Gearyho a zeptal se: „Je s Kattnigem nějaký problém?“

„Já nevím,“ plácl Geary do stolu. „Záznam má dobrý.“

„Od chvíle, kdy se Šikovný připojil k flotile, se mnou kapitán Kattnig několikrát mluvil. Chtěl vědět více o našem návratu domů pod vaším velením.“

Geary přikývl a všiml si, že ani Tulev o jejich zoufalém

letu nikdy nemluvil jako o „ústupu“, stejně jako nikdo jiný ve flotile. Geary sám si musel dávat pozor a několikrát to slovo málem použil. Ale zatímco on na to musel pamatovat, byl si jistý, že zbytek flotily to opravdu nebral jako ústup. Alianční flotila neustupovala, ta se „přeskupovala“, „přesouvala“, „reorganizovala“, „vracela“ nebo „měnila osu útoku“. Návrat na alianční území tedy nemohl být ústup.

„Kapitán Kattnig mluvil o tom, že nové bitevní křižníky

musí prokázat své schopnosti, ale já mám pocit, že ve

skutečnosti má strach, aby se projevil dobře on sám, a nemám tušení proč.“

Tulev o tom přemýšlel a pak přikývl. „Věřím, že je to

přesné zhodnocení situace, ano. Mnozí důstojníci a lodníci,

kteří s námi předtím nebyli, to cítí podobně. Ale jak říkáte, Kattnig má dobrý služební záznam. Znovu s ním promluvím, jen z očí do očí, a pokusím se ho uklidnit. Stejně jako ostatní noví důstojníci se teprve učí, jak pracovat s vaším rozdílným způsobem vedení boje. Možná je to také faktor. Nová taktika na první pohled dává méně prostoru pro osobní odvahu.”

„Tyhle nové taktiky jsou staré sto let a Kattnig už

odvahu prokázal. Ocenil bych, kdybyste si s ním promluvil

a přesvědčil ho, že důstojníci, jejichž zkušenosti obdivuje, je získali právě při boji s použitím téhle taktiky.“

„Jistě, pane admirále.“ Tulev se na něj pátravě zadíval

a dodal: „Máte obavy z jeho budoucích činů?“

„Bojím se o všechny nové důstojníky,“ přiznal se

Geary. „Doufám, že se poučí z toho, co se stalo Kobce. “

„Když Kobka musela kvůli svým škodám odletět zpět,

horší trest za neposlušnost a současně připomínku ostatním si nedovedu představit,“ souhlasil Tulev.

„Mohli zemřít, kdyby se jejich velitel nestáhl včas.“

„Dali by přednost smrti před ztrátou cti, ke které dojde

tím, že se nezúčastní útoku na domovskou soustavu nepřítele.

V jejich očích by byla smrt menší trest.“

Geary si povzdychl. „Pořád zapomínám. Pro mne je

smrt stále něco, čeho je třeba se bát.

„Bojíme se smrti, admirále, ale jiných věcí se bojíme

víc.“ Tulev pokýval hlavou. „Jsou věci, kterých se více bojíte i vy, já vím. Jinak byste nemohl být dobrý velitel.“

Pak se Tulev postavil, zasalutoval a jeho obraz zmizel.

Skok na Kalixu probíhal rutinně, ačkoli flotila opět

odlétala v bojové formaci a připravená na bitvu. Geary ucítil obvyklý nepříjemný pocit ze skokového vesmíru, z pobytu v podivném beztvarém šedivém vesmíru neosvětlovaném žádnými hvězdami. Ale taky trpěl silným nepokojem, jenž ho

často hnal na procházky tam a zpátky po Neochvějném.

Posádka byla šťastná a plná sebevědomí, byla si jistá, že Black Jack dokáže cokoli. Když se Geary vrátil zpátky do své kajuty, vždycky chvíli seděl a sledoval, jak se ve skokovém vesmíru rozsvěcují a zase hasnou neznámá záhadná světla.

Pak konečně dorazili na Kalixu.

Pět

Výstup ze skokového vesmíru byl podivně náhlý, jako

by byl narušený i samotný skokový bod. Jelikož skokové body

vznikaly v důsledku hmoty blízkých hvězd, bylo Gearymu

jasné, že problém bude nejspíš se samotnou hvězdou Kalixa.

Pak šedá nicota zmizela a alianční flotila dorazila na Kalixu.

Všichni chvíli mlčeli a jen zírali na to, co zůstalo

z hvězdné soustavy Kalixa. Po několika minutách Geary odtrhl oči od displeje a začal porovnávat aktuální údaje s daty z průvodce slunečními soustavami, který flotila získala v Sancere.

Nezdálo se, že by měly informace ze starého průvodce

a realita něco společného. Už ne. V průvodci byla zobrazena

celkem slušně rozvinutá soustava, jedna planeta vhodná pro

pohodlný lidský život, další planety a měsíce s rozsáhlými

koloniemi vybudovanými v podzemí. Celková populace

přesahovala sto milionů lidí a nedaleko měla viset brána

hypersítě, hybná síla stojící za rozvojem celé soustavy.

Dokud nedošlo ke kolapsu brány, při kterém unikla

energie blížící se síle, s jakou exploduje nova. Navzdory

zoufalým hlášením syndických očitých svědků, s nimiž Geary

mluvil, nespálila exploze úplně všechno. Takový výsledek by

byl možná i lepší. Místo toho po explozi zůstala spousta stop toho, co tady kdysi bylo.

„Nezdá se, že by na některé planetě ještě něco žilo,“

oznámil operační důstojník tlumeným hlasem. „Ty části planet, které byly explozi vystaveny přímo, jsou totálně zničené.

I lokace na opačné straně, chráněné masou planety, jsou

rozervané a poničené, nejspíš následky zemětřesení a dalších sekundárních účinků. Na hlavní obývané planetě zůstala jen řídká atmosféra. To je pravděpodobně jediný důvod, proč už planeta celá nehoří.“

Gearyho displej zobrazoval zvětšený záběr na místo na

planetě, kde se kdysi nacházelo město. Několik

zdeformovaných ruin vyčnívajících z hromady trosek, krajina

zredukovaná na spálenou skálu a kamení. Celý obraz byl

nepřirozeně jasný a ostrý, jelikož optickým senzorům

nepřekážela atmosféra.

„Dokážeme říct, kolik lodí tady bylo?“

„Ne, pane. Senzory flotily zachytily nějaké trosky na

oběžné dráze, ale je to všechno spečené dohromady nebo

rozházené do širokého okolí. Podle hlášení toho syndického

těžkého křižníku byli jedinou větší lodí v soustavě. Podle škod na něm to nemohl žádný lehký křižník přežít, natož el-zetko.

Lodě bez důkladného pancéřování a štítů neměly vůbec žádnou

šanci.“

„V jakém stavu je hvězda?“ ukázala Desjaniová na

obraz Kalixy.

„Velmi nestabilní, ale jelikož přišla výbuchem

o spoustu solární hmoty, sama neexplodovala. V téhle sluneční soustavě jen tak něco žít nebude, paní kapitánko.“

Zatnula zuby a zadívala se na Gearyho: „Sto milionů.

Ty svině zabily jedinou ranou sto milionů lidí. Je mi fuk, že to byli Syndikové. Tohle už se nesmí opakovat.“

Věděli cizinci, co se u Kalixy stalo? Záleželo jim na

tom?

„Alespoň to už nemůžou udělat v žádné soustavě, kde

nainstalovali bezpečnostní systém.“

„Dokud nenajdou jiný způsob, jak to udělat.“

Desjaniová si uvědomovala, že ji ostatní důstojníci na

můstku sledují a snaží se odhadnout, co tím myslela. Naklonila se blíž ke Gearymu, aby její další slova zablokovala bezpečnostní clona.

„Nesmíme dovolit, aby si cizinci mysleli, že jim něco

takového projde. Lakota byla zlá, ale tam to aspoň spustili lidi.

Tady tohle udělali cizinci.“

„Souhlasím. Musíme to zastavit.“ Zhluboka se nadechl

a uvědomil si, že tenhle pohled mu zůstane vypálený v paměti do smrti.

„Paní koprezidentko, postarejte se, prosím, aby si

senátoři Costa a Sakai mohli tuhle soustavu dobře prohlédnout.

Chci, aby jim bylo naprosto jasné, jak by vypadala válka, ve které by se používaly brány hypersítě jako zbraně.“

„Ano, admirále Geary,“ odpověděla Rionová nezvykle

zaraženým hlasem.

„Kapitánko Desjaniová, připravíme kurz na skokový

bod pro Indras. Nechci tady strávit ani o sekundu víc, než

budeme muset.“

„Taky bych byla radši na oběžné dráze kolem černé

díry,“ souhlasila s ním Desjaniová.

Kalixa posloužila jako výrazná ukázka toho, k čemu

mohlo dojít v bezpočtu dalších slunečních soustav a čemu se

lidstvo jen těsně vyhnulo. Navíc také zklidnila přehnaně

dobrou náladu ve flotile, protože všem připomněla rizika, která je ještě čekala, a také katastrofu, k níž by mohlo v případě neúspěchu dojít. Když Geary viděl reakce posádky Neochvějného, napadlo ho, jak by asi reagovali, kdyby věděli, že v Kalixe nešlo o nehodu nebo syndický omyl, ale o úmyslnou genocidu. Přestože ho ztráty na životech v Kalixe naplnily hnusem, myslel si, že největší výzvou dost možná bude nalezení způsobu, jak odrazit cizince a nespustit při tom další mezihvězdnou válku založenou na vzájemných mstách.

Jeho instinkty mu říkaly, že za tohle cizinci musí zaplatit, a dalo se předpokládat, že to bude běžná reakce. Ale pokud by měli opravdu cizinci dostat, co si zaslouží, jen by to přineslo další zničené lidské sluneční soustavy a vyvolalo nekonečný cyklus vzájemných odvet. A dokud nezjistí, jak mocní cizinci ve skutečnosti jsou, nebo možná podle spekulací Desjaniové nejsou, nemohou si být lidé jistí, že cizinci nemají další zbraně schopné ničit celé sluneční soustavy. Pokus o odvetu by tak mohl snadno přinést zničení dalších soustav a smrt miliard lidí.

I když opravdu hrozně chci, aby za tohle někdo zaplatil, právě teď se můžeme jen snažit, aby se to už neopakovalo, a zjistit o vinících všechno, co jen půjde.

Možná by mi v tomhle mohl poradit náš ochočený

Syndik.

Nechal si přivést syndického ředitele Boyense z vězení

do vyšetřovací místnosti.

„Víme, že syndická rezervní flotila zaútočila na

Varandal odvetou za kolaps brány v Kalixe,“ začal Geary.

„Museli jste vědět, že to Aliance neudělala.“

„Nic takového,“ popřel tvrzení Boyens. „To jsme

nevěděli. Kdo jiný to mohl být?“

„Dlouhé roky jste hlídal hranici před cizinci.“

Ředitel se na Gearyho chvíli díval, jako kdyby v tom

žádnou spojitost s kolapsem brány neviděl.

„Nikdy nepronikli tak hluboko na území

Syndikovaných světů. Navíc jsme prozkoumali záznam

kolapsu, který na Heradao přivezl křižník C-875. U brány

nebyla vidět ani stopa po cizích lodích. Nemohli to udělat. Ale věděli jsme, že vy už jste způsobili kolaps nejméně jedné brány na území Syndikovaných světů.“

„Mluvíte o Sancere?“ chtěl vědět Geary. „Kde jsme jen

velmi těsně dokázali zabránit destruktivnímu kolapsu,

k jakému došlo u Kalixy? Kolapsu, který vyvolaly syndické

lodě? Nebo myslíte Lakotu, kde syndické válečné lodě zničily bránu hypersítě, zatímco naše flotila byla ještě několik světelných hodin daleko?“

Boyens bojovně vystrčil čelist: „Viděl jsem záznamy,

na kterých vaše lodě střílely na bránu v Sancere.“

„Abychom vyvolali bezpečný kolaps. Ale pokud jste

viděl záznamy, které dovezl ten těžký křižník z Kalixy, musíte vědět, že ve chvíli kolapsu tam žádné alianční lodě nebyly.“

„To je zřejmě pravda,“ zamračil se Boyens a chvíli

upřeně zíral na podlahu. „Aliance byla dost blízko, aby to

mohla nějak provést. To nám říkala logika. Zmiňujete cizince, ale oni nikdy neprovedli kolaps brány v pohraničí. Kdyby na nás chtěli zaútočit, proč by to dělali tak daleko od hranic?“

Na tomhle bylo něco důležitého, říkal si Geary, když

výslech skončil. Něco mnohem důležitějšího, než že Syndikové sváděli kolaps bran v Sancere i Kalixe na Alianci. Šlo o to, jak o cizincích Syndikové smýšleli. Geary však nevěděl, co konkrétně mu připadalo zvláštní, a tak to prozatím odsunul.

Trvalo tři a půl dne, než flotila dorazila ke skokovému

bodu, který je měl nakonec dovést na Parnosu. Když

strašidelné ruiny Kalixy zmizely a lodě obklopila šedá nicota skokového vesmíru, Geary jasně vnímal, jak se Neochvějným rozšířila vlna úlevy. Taky se uklidnil a relaxoval, protože flotilu čekal dlouhý skok. Osm a půl dne, což byl téměř normální limit pro skokové motory. Koncem příštího týdne už bude většina lidí nervózních a podrážděných, což pobyt ve

skokovém vesmíru běžně vyvolával, ale Geary nečekal, že by

to mohlo způsobit nějaké problémy.

O sedm dní později Geary seděl a sledoval podivná

světla zářící občas ve skokovém vesmíru. Snažil se ignorovat podivný svědivý pocit, který lidi po pár dnech ve skokovém vesmíru cítili. V tu chvíli se ozvalo naléhavé pípání zvonku u dveří jeho kajuty.

O chvíli později do jeho kajuty vtrhla Táňa Desjaniová

a tvářila se, že chce holýma rukama prorvat nejbližší zeď.

„Já už tu ženskou na své lodi dál tolerovat nebudu!“

„Kterou ženskou?“ zeptal se Geary, i když mu byla

odpověď jasná. „A co udělala?“

„Tu političku! Vždyť víte, jak se chová! Byl jste tam

celou dobu, když stála a říkala mi hezké věci!“

Geary na ni chvíli zíral.

„Ehm, ano, viděl jsem to.“

„Vás nenapadlo, proč to dělá?“ Aniž by Desjaniová

čekala na odpověď, hned pokračovala: „Konečně jsem na ni

udeřila a zeptala se na rovinu. A víte, co mi řekla? Víte to?!“

„Ne,“ odpověděl jednoslabičně, což mu připadalo

v danou chvíli nejbezpečnější.

„Protože jsem pro vás důležitá. To mi řekla. Jsem pro

vás důležitá, tak se snaží, abych si zachovala dobrou náladu.“

Snaha Rionové zjevně nevyšla a vyvolala přesně

opačnou reakci. Geary jen tiše přikývl. Už nevěřil v bezpečí ani jednoslabičných odpovědí.

Desjaniová, zrudlá ve tváři vzteky, zašermovala pěstí:

„To je stejný hnus, jako když mi navrhovali, abych se vám

nabídla jako odměna, když se necháte prohlásit za diktátora!

Nejsem hračka ani něčí figurka, nenechám se zneužívat ani

ovládat, ani nepřáteli, ani teoretickými přáteli! Jsem kapitánka alianční flotily. Tu pozici jsem si zasloužila vlastním potem a krví a čestnou službou! Nedovolím, aby mnou někdo manipuloval nebo si se mnou hrál jen proto, že tak chce vyvíjet tlak na vás!“

Zadíval se jí do očí: „Rozumím.“

„Vážně?“ vztekle si ho měřila. „Rozumíte? Jste toho

vůbec schopen? Chtěl byste žít v mém stínu?“

„Nikdy bych…“

„Tady nejde o vás! Jde o to, že všichni v celém

zatraceném vesmíru, kteří se na nás dívají, vidí jen a jen vás!

Nebojovala jsem celý život jen proto, abych se teď stala něčí zbytečnou ozdobou!“

To ho nikdy předtím nenapadlo a trápilo ho to. Měl si

uvědomit, jaký bude mít Black Jack vliv na Táninu image.

„Nikdy byste se nemohla stát zbytečnou.“

„Řekněte to celému vesmíru!“ rozhodila Desjaniová

rukama.

„Řeknu. Omlouvám se. Jsou se mnou samé problémy.“

„Už jsem říkala, že nejde o vás! Jde o všechny ostatní

a o to, jak mě vidí. Nebo nevidí.“

Zatnula obě pěsti a pokračovala: „Proč se to vůbec

muselo stát? Proč moje srdce neposlouchá hlavu? Když mi ta

čarodějnice řekla, proč to dělá, musela jsem si najít někoho, na koho bych mohla vybuchnout, jinak hrozilo, že holýma rukama rozeberu celou loď. A vy jste jediný, s kým můžu… a taky jste jediný, s kým nemůžu… zatraceně!“

Desjaniová ustoupila a vjela si oběma rukama do vlasů.

„Dostali jsme se nebezpečně blízko k něčemu, o čem

spolu nemůžeme mluvit.“

„Zatím ne.“

„Zatím… copak jste si to nerozmyslel? Vzdáte se

hodnosti velkoadmirála? Odevzdáte velení nad flotilou? Nebo

jste se rozhodl, že si ho necháte?“

„Nenechám,“ odpověděl Geary tiše.

„Copak tady ta rozumná musím být já?“

„To záleží na tom, jak definujete rozum.“

Frustrovaně a vztekle se na něj zadívala.

„Opravdu jsem si neuvědomovala… musím si znovu

promluvit se svými předky.“

Desjaniová se narovnala do pozoru, její hlas nabral na

klidu a profesionalitě: „Potřebujete ještě něco, pane admirále?“

Geary raději nepoukazoval na to, že do jeho kajuty

vtrhla sama od sebe, bez jeho zavolání.

„Ne, to bude všechno.“

Formálně mu zasalutovala a odešla.

O půl hodiny později ho navštívila Rionová.

„Asi bych vás měla na něco upozornit,“ začala.

„Už o tom vím. Copak nevidíte vypálené díry na všech

místech, kam se Desjaniová podívala?“

„No, zjevně jste to přežil bez vážnějších zranění,“

pokrčila Rionová rameny. „Jen jsem se na ni snažila být hodná.

Nevím, proč jí to tolik vadilo.“

„Nesedí to k vám,“ nadhodil Geary.

„No, asi to muselo vypadat podezřele.“ Rionovou jeho

poznámka nenaštvala, spíš se tvářila pobaveně. „Přišla si sem pro útěchu, co?“

„To není legrační.“

„To ne. Chápu, že ji to asi trochu trápí. Opravdu jsem

se jí to snažila ulehčit.“ Rionová se na chvíli odmlčela a pak dodala: „Až se uklidní, možná najdete způsob, jak jí říct, že jsem neřekla nic, čemu bych opravdu nevěřila. Škoda, že to není schopná přijmout.“

„Zkusím najít způsob, jak jí říct to první.“ A to si Geary

říkal, že snad někdy najde způsob, jak Rionovou a Desjaniovou usmířit. Ale byly natolik rozdílné jako voda a oheň, dohromady prostě nemohly nikdy fungovat, musely explodovat. Jediná cesta, jak zabránit výbuchu, bylo držet je dost daleko od sebe.

„Má právo být naštvaná.“

„To vy taky,“ odpověděla Rionová pomalu. „Pokusím

se vám to oběma neztěžovat.“

„Proč? Protože je pro mě důležitá? Vím, že Táňu

Desjaniovou nemáte v lásce.“

„To ne.“

Rionová mlčela tak dlouho, až ho napadlo, že už nic

dalšího neřekne. Nakonec ale začala tichým hlasem: „Protože

žena, kterou jsem kdysi bývala, by se nesnížila k tomu, aby

neustále přemýšlela o tom, jak by mohli ostatní posloužit jejím cílům. Dlouhou dobu jsem si myslela, že jsem prodala svou duši za to, co jsem považovala za důležité, ale zjistila jsem, že duši ještě pořád mám. Pokud však někdy někomu řeknete, co jste teď slyšel, popřu to. A stejně by vám to nikdo nevěřil.“

„Vaše tajemství je u mě v bezpečí.“

Rionová se na něj ironicky zadívala.

„Nebylo by dobré, kdyby se lidé dozvěděli, že mají

politici duši, co? Mimochodem, když už mluvíme o nečistých

politicích, senátorka Costa se snaží vyhrabat nějakou špínu na vás a vaši kapitánku, aby měla pro případ potřeby nějaké páky.

Začíná být extrémně frustrovaná, nejspíš proto, že se vaši

lodníci odmítají o jakoukoli špínu podělit.“

„Není žádná špína, o které by jí mohli říct,“ odpověděl

Geary a zapřemýšlel, jaké svinstvo by k političce asi proudilo, kdyby ve flotile pořád byli lidé jako kapitáni Kila, Faresová nebo Numos.

„To je pravda. Co jsem slyšela já, tak se vaši lodníci

a důstojníci chlubí tím, jak čestně se vy dva chováte. Což není zrovna materiál na vydírání.“

To bylo na jednu stranu dobře, ale stejně ho to

zneklidnilo. Jistě, pomluvy o údajném vztahu s Desjaniovou se začaly šířit flotilou dávno předtím, než k čemukoli došlo, ale i tak bylo trapné vědět, že o nich flotila mluví. Přestože lidé hovořili o tom, jak čestně se s tím vyrovnávají.

„Sakai nedělá to samé?“

„Sakai takhle nefunguje. Jeho hlavní pákou má být, že

pochází z Kosatky. To vám nikdo neřekl?“

„Ne.“ Desjaniová pocházela ze stejné planety.

A většina posádky také.

„Sakai už zjistil, že mu to nepomůže, kdyby je chtěl

poštvat proti vám. Snažil se pracovat na vaší kapitánce a jejím vztahu k domovu. Nedostal se vůbec nikam.“

Geary se zapřel do křesla a nechal na sobě znát

nelibost. Doufal, navzdory logice a svým zkušenostem, že mu

ti dva senátoři budou věřit, dokud jim nedá důvod pochybovat.

„Ale vy jste na naší straně.“

„Já jsem na ‚straně‘ Aliance, admirále Geary,“

odpověděla Rionová ostře. „Pokud budete jednat proti ní,

udělám, co budu muset. Už nečekám, že se to stane, ale

nebuďte si mou věrností jistý. Já do vás zamilovaná nejsem.“

Pak se obrátila na patě a odešla.

Parnosa. Geary nedokázal potlačit nervozitu, když se

flotila materializovala na okraji sluneční soustavy. Šest

světelných hodin od flotily se na oběžné dráze kolem hvězdy

vznášela brána hypersítě.

„Chci znát stav brány co nejdříve. Než se flotila vzdálí

od skokového bodu, chci vědět, jestli je na bráně nainstalovaný systém pro bezpečný kolaps.“

Pro optické senzory alianční flotily vzdálenost šesti

světelných hodin nic neznamenala. Během několika sekund se

na Gearyho displeji začalo objevovat aktuální hlášení o všem, co se ve sluneční soustavě nacházelo. Musel chvíli ovládat netrpělivost, než se konečně dočkal informace, kterou nezbytně potřeboval.

„Na bráně je nainstalovaný bezpečnostní systém,“

oznámil jeden z důstojníků na můstku, když senzory oznámily

výsledky analýzy. „Vypadá to, že je v podstatě stejný jako

náš.“

Geary zhluboka vydechl. Vůbec si neuvědomoval, že

celou dobu zadržoval dech. Hlavní potenciální hrozba byla

zažehnána, a tak si dovolil důkladný pohled na zbytek syndické obrany.

„Jeden lehký křižník a půl tuctu el-zetek,“

okomentovala situaci Desjaniová. „Nikdo z nich není blíž než čtyři světelné hodiny.“

„Plus obvyklá sada fixních obranných pozic.“ Pak si

Geary uvědomil, že něco chybí. „Nemají u skokových bodů

hlídková el-zetka.“

„Mají jedno u brány sítě,“ upozornila ho Desjaniová.

„Vědí, kam odsud chceme letět, nebo si to alespoň myslí. Až

nás za šest hodin to el-zetko uvidí, vstoupí do brány a poletí předat zprávy do syndické domovské soustavy.“ Desjaniová se zamračila. „Dvě ku jedné, že se nepokusí zlikvidovat bránu.“

Geary se na ni tázavě zadíval. „Tohle je jedna z věcí, ze

kterých mám obavy. Proč ne? Předtím to byli ochotní udělat,

jen aby nás zastavili. A s nainstalovaným systémem pro

bezpečný kolaps se nemusí bát, že by jim to poničilo něco

v soustavě.“

„Syndická vláda je založená na korporačních

profitech,“ vysvětlila Desjaniová. „Kdyby zničili bránu, tak to lokální ekonomii tvrdě zasáhne, i když brána sama nic neusmaží. Místní proto nemají chuť riskovat. Ale syndická nejvyšší výkonná rada je na nás určitě připravená, přesně jak jste říkal. To znamená, že nás chtějí u sebe ve své domovské soustavě, ne abychom poletovali po celém jejich území a všechno ničili. A chtějí, abychom přiletěli branou hypersítě, znovu s přehnaným sebevědomím, takže nás budou moci zdecimovat v připravené pasti.“

„To je pravda. Neměli bychom nechat jejich výkonnou

radu čekat déle, než bude nezbytné.“

Prozatím nespustil bombardování fixních pozic

v soustavě, protože čekal, co budou dělat Syndikové. Zatímco alianční flotila mířila po zakřivené dráze přes sluneční soustavu přímo k bráně hypersítě, vletělo hlídkové el-zetko do brány přesně tak, jak Desjaniová předpověděla. Nicméně Syndikové v Parnose se nepokusili ani o útok, ani o kapitulaci. Zbývající syndické lodě si držely odstup.

„Měli bychom zlikvidovat obranné pozice,“ ozvala se

nakonec Desjaniová.

Geary zavrtěl hlavou. „Šutry jsou laciné, ale nemáme

jich nekonečné množství. Mám pocit, že v syndické domovské

soustavě bude tolik cílů, že budeme vděční za každý šutr, který nám zůstane.“

Když se flotila přiblížila k bráně na den cesty, konečně

se ozvala místní syndická vláda. Geary viděl na obraze

jediného syndického ředitele, staršího muže, který mluvil

přímo k věci: „Mluvím jménem nevinných civilistů, obyvatel

téhle sluneční soustavy.“

Desjaniová si pohrdavě odfrkla.

„Jsme si vědomi, že můžete zničit naši bránu hypersítě

a způsobit nám děsivé škody,“ pokračoval Syndik. „Apelujeme

na vaši lidskost a žádáme vás, ať na naši bránu neútočíte.

Pokud flotile velí kapitán Geary, prosím jeho osobně.

Slibujeme, že proti vám nepodnikneme nepřátelské kroky,

pokud slíbíte, že nezničíte naši bránu.“

„Zajímavé,“ poznamenala Rionová, když zpráva

skončila. „Poslal to soustředěným paprskem. Syndické válečné lodě v soustavě o tom nevědí.“

„Typičtí Syndikové. Zradili vlastní obránce,“ zavrčela

Desjaniová.

„Kteří by je mohli začít bombardovat, kdyby věděli, že

místní neplní příkazy centrální vlády,“ připomněl jí Geary

a pak se zadíval na Rionovou. „Proč mají takový strach ze

zničení brány? Vždyť mají nainstalovaný bezpečnostní

systém.“ Obrátil se k Desjaniové a zeptal se: „Mohl by být

systém nefunkční? Jen maketa?“

Rionová odpověděla dřív, než se Desjaniová zmohla na

reakci: „Obyvatelé téhle soustavy určitě viděli záznamy

z Lakoty, které jsme vysílali. Bezpochyby slyšeli i o katastrofě, ke které došlo v Kalixe, takže vědí, co se může při kolapsu brány stát. Vláda je bezpochyby ujistila, že bezpečnostní systém katastrofě zabrání, i kdyby ke kolapsu došlo, ale pochybuji, že by místní Syndikové systému důvěřovali.“

„Předpokládají, že by jim vláda mohla lhát,“ přikývl

Geary.

„Je to tak nepochopitelná myšlenka?“ zeptala se

Rionová sarkasticky.

Geary se vyhnul pohledu na Desjaniovou. Důstojníci

flotily politickým vůdcům nevěřili. Zajímalo ho, kolik z nich by asi věřilo v účinnost bezpečnostního systému, kdyby ho nevynalezla jedna z nich.

„Tak tedy dobrá. Myslíte si, že by senátorům Costě

a Sakaiovi vadilo, kdybych tohle vyřešil sám, nebo to budou

považovat za vyjednávání?“

„Nacházíte se v bojové situaci,“ odpověděla Rionová.

„Tohle je vaše záležitost, velkoadmirále Geary.“

„Kapitánko Desjaniová, ať váš komunikační důstojník

připraví směrové vysílání, abych mohl řediteli odpovědět.“

Když byla komunikace připravená, nasadil Geary

admirálský výraz a aktivoval spojení.

„Tady admirál Geary pro ředitele Syndikovaných světů

a obyvatelstvo sluneční soustavy Parnosa. Aliance nebyla

zodpovědná za žádný kolaps bran na území Syndikovaných

světů. Ve skutečnosti některé lodě této flotily riskovaly zničení, aby minimalizovaly škody způsobené kolapsem brány v Sancere. Nemáme v úmyslu zničit zdejší bránu.“ To bylo třeba říct jako první. Chtěl, aby bylo naprosto jasné, že nic takového ani nezvažuje. „Pokud nezaútočíte na naši flotilu, nebudeme nuceni provádět obranné akce proti vám ani vašim stanicím.“ Odmlčel se a pak dodal něco, co mu stále připadalo neskutečné a zbytečné, jelikož to připomínalo, co se z Aliance stalo. „Tato flotila neválčí s civilisty.“ Tedy už ne, minimálně po dobu, kdy bude mít Geary velení. A byl si jistý, že s ním většina důstojníků souhlasí. „Bojujeme pouze s platnými vojenskými cíli. Vím, že si toho musíte být s ohledem na činy této flotily za poslední měsíce sami vědomi. Nepřibližujte se k flotile, neútočte na nás, a my nebudeme donuceni k odvetě.

Na čest našich předků.“

„Jsme v celkem bohaté syndické soustavě, a flotila si

nejspíš ani nevystřelí,“ vrtěla hlavou Desjaniová. Pak se na Gearyho sardonicky zadívala. „Za starých časů bychom se tady nejspíš výborně pobavili.“

„Myslíte před pár měsíci?“

„Je to víc než jen ‚pár‘ měsíců, admirále.“ Její výraz se

změnil. „Ale před rokem bych nevěřila, kdyby mi někdo tvrdil, že se všechno takhle změní.“

Téměř odpověděl, ale pak si vzpomněl, kde byl před

rokem. Stále zmrazený v hibernaci, uvnitř ztraceného

záchranného modulu vznášejícího se mezi troskami ve sluneční soustavě Grendel. Spal a nijak si nebyl vědom, že modulu dochází poslední zbytky energie, a pokud nebude během několika měsíců objeven, přestanou systémy udržující ho při

životě fungovat.

„Co se stalo?“ zatvářila se Desjaniová ustaraně.

„Jen jsem měl na chvíli pocit, že je mi zima,“ zamumlal

a přemýšlel, jestli někdy dokáže úplně zapomenout na

nepříjemný led, jenž zaplňoval jeho tělo.

Chvíli se mu dívala do očí a pak se naklonila tak, aby

její hlas zakryl bezpečnostní filtr kolem Gearyho křesla.

„Ať už jsem za posledních pár týdnů řekla nebo udělala

cokoli, nikdy nepochybujte, že děkuji žijícím hvězdám za vaše přežití, za to, že jste přišel na mou loď, i za to, že jsem vás mohla poznat.“

Přikývl, ani se nemusel nutit k úsměvu.

„Děkuju.“

Pak se Desjaniová odtáhla a zase se začala tvářit

profesionálně.

„Ještě jeden den a pak uvidíme, jestli náš klíč pořád

funguje.“ Usmála se jako hladová vlčice. „Nemůžu se dočkat

chvíle, kdy se vrátíme k Syndikům domů. Flotila tam má

nevyřízené účty.“

Zbývaly dvě hodiny k doletu k bráně hypersítě. Geary

předstíral, že odpočívá. Na můstku Neochvějného panovalo už tak velké napětí i bez něj. Měl v plánu za hodinu vstát a jít sledovat poslední fázi letu k bráně a svůj druhý let systémem hypersítě v životě. Poprvé si letu prakticky nevšiml, protože byl stále mimo kvůli post-traumatickému šoku, mimo fyzicky i mentálně.

Zvuk komunikátoru mu přinesl vítané rozptýlení.

„Tady Geary.“

„Máme tu žádost o konferenci, pane admirále,“ hlásil

komunikační důstojník Neochvějného. „Z Neohroženého.“

Geary se rychle postavil a upravil si uniformu.

„Přijímám.“

O chvíli později se v jeho kajutě objevil obraz

kapitánky Jane Gearyové. Stála před ním a vypadalo to téměř, jako by byla fyzicky přítomná. Na její tváři ani postoji nebylo nic poznat.

„Kapitánka Jane Gearyová žádá o osobní rozhovor

s admirálem Gearym,“ řekla pečlivě ovládaným hlasem.

„Jistě.“ Nedokázal z ní poznat, jak se cítí ani co mu

chce říct. „Posaďte se, prosím.“

Jane Gearyová seděla na Neohroženém ztuhle v křesle

ve vlastní kajutě. Obraz před Gearym se choval stejně. Dívala se na něj a on jí pohled opětoval. Znovu ho překvapilo, když na ní viděl známky věku a uvědomil si, že praneteř je biologicky o pár let starší než on. Už předtím studoval její fotografii, ale až když ji viděl osobně, všiml si podoby se svým bratrem.

„Můžu se zeptat, jaké je téma tohohle rozhovoru?“ řekl

nakonec.

„Ano, pane. Za prvé bych ráda věděla, proč jste přiřadil

Neohroženého a Spolehlivého do třetí divize bitevní lodí a dal mi nad divizí velení.“

To byla snadná otázka.

„Třetí divize bitevních lodí měla spoustu problémů.

S velením, morálkou i efektivitou. Zbývající lodě divize

potřebovaly dobrý příklad a spolehlivého velitele. Z toho, co jsem viděl v boji o Varandal, jsem si jistý, že Spolehlivý a Neohrožený splňují to první. Vy splňujete to druhé.“

Jane o odpovědi chvíli přemýšlela a až pak znovu

promluvila. „Bylo mi řečeno, že pro mne máte zprávu od mého

bratra kapitána Michaela Gearyho.“ V jejím hlase stále nebyly slyšet žádné emoce.

„Ano. Nabízel jsem, že vám pošlu kopii zprávy, ve

které zazněla.“

„Můžete mi prostě říct, co mi vzkázal?“

„Jistě.“

Na tohle setkání se těšil a zároveň se ho děsil. A oba ty

pocity s ním stále zůstávaly.

„Mám vám říct, že nakonec mě přestal nenávidět.“

Jane Gearyová se mu dlouho dívala do očí, ale pak

sklopila hlavu a začala zrychleně oddechovat.

„To je vše?“

„Neměli jsme moc času. Kolik víte o tom, co se tam

stalo?“

„Viděla jsem oficiální hlášení a mluvila s řadou

důstojníků flotily, admirále.“

Geary se opřel do křesla a podrážděně vydechl. „Co

mám dělat, Jane? Jsi tady jako moje praneteř, nebo jako jedna z mých podřízených? Zatraceně, jsi nejbližší, kdo mi z rodiny zbývá.“

„Spousta z nás zemřela ve válce.“ Zadívala se mu

znovu do očí. „Chci znát pravdu. Michael se přihlásil na zadní hlídku dobrovolně? Nenavrhl jsi mu to?“

„Přihlásil se sám. Teprve jsem nabíral rovnováhu, ještě

jsem se plně nesrovnal s tím, co se stalo. Nebyl jsem

připravený… něco takového přikázat.“

Jane poklesla ramena a zavřela oči.

„Byl všechno, co jsem měla. Nechal jsi ho v syndické

domovské soustavě.“

„Ano, nechal.“ Neměl v úmyslu svádět to na stres

z velení, na svou povinnost vůči zbytku flotily. Nic z toho by ten jednoduchý fakt nezměnilo. „Doufám, že přežil. Že ho dostaneme zpátky.“

„To je dost nepravděpodobné.“

„To jo,“ odpověděl a ucítil na jazyku hořkost. „Spousta

lidí se nedostala domů. Je mi to líto.“

Předklonila se a znovu ho sledovala rozšířenýma očima

a s nenadálou intenzitou: „Oba jsme tě nenáviděli. Naše životy nám nikdy nepatřily. Jako děti jsme často hráli takovou hru.

Jeden z nás byl Black Jack, strašidlo, které honilo toho druhého a snažilo se ho chytit a odtáhnout do války. Nakonec jsi chytil nejdřív Michaela a pak i mě, co?“

„Já nejsem Black Jack. Chci tuhle válku skončit. Je mi

líto toho, co se stalo tobě i Michaelovi. Lituju všeho, co se stalo všem Gearyům, kteří museli následovat můj údajný příklad a bojovat. Ale přísahám na čest svých předků, že bych nikdy nesouhlasil s tím, co ze mě udělali. Nelíbí se mi to a nechci tu nabubřelou legendu vydávanou za mne. Nebyl jsem takový a je mi opravdu líto toho, co to natropilo tobě, Michaelovi i dalším.“

Jane Gearyová znovu chvíli tiše seděla.

„Řekl jsi ještě někomu o té zprávě od Michaela?“

Chtěl říct, že nikomu, ale pak se zarazil. „Jen jednomu

člověku.“

„Budu hádat, kdo to asi byl,“ otočila se, jako by čekala

Táňu Desjaniovou ve dveřích. „Co mám dělat, pane admirále?“

„Ptáš se jako má praneteř? Nebo jako kapitánka Jane

Gearyová?“

„Praneteř. Kapitánka Jane Gearyová dokáže udržovat

naprosto profesionální vztah. To umím.“

Zamračil se, jasně v tom viděl narážku na Desjaniovou.

„Nejsi jediná, kdo se umí chovat profesionálně.“

V tu chvíli se trošičku uvolnila.

„Omlouvám se. Nemyslela jsem to tak, jak to nakonec

vyznělo. Nedoneslo se ke mně nic, co by naznačovalo nečestné chování z tvé ani z ničí jiné strany. Ale za chvíli vstoupíme do syndické hypersítě, kde není komunikace mezi loděmi možná.

Pak nás čeká spousta tvrdých bojů. Musela jsem s tebou ještě předtím mluvit, protože pak už tady možná jeden z nás nebude.“

„Díky,“ řekl Geary a donutil se zklidnit. „Prosím, buď

chvíli mou neteří. Můžu si jen představovat, jaké to bylo

vyrůstat ve stínu Black Jacka a téhle války. Nemůžu to změnit, nemůžu změnit nic z toho, co se stalo, zatímco jsem spal v hibernaci. Ale chci napravit vše, co budu moct. Musíš to pochopit, já…“ zadrhl se a na chvíli nemohl mluvit, protože

v ní zase viděl rysy svého bratra. Většinu času dokázal

předstírat, že se doma nic nezměnilo, že i když je ve flotile toho tolik jiného, tak jeho bratr stále pracuje doma na Glenlyonu a on i jejich rodiče jsou naživu. Jenže když stál tváří v tvář Jane Gearyové, nemohl si dál nic namlouvat.

Sledovala ho a pak se rozhodla změnit téma.

„Kdysi jsem nějakou dobu sloužila s kapitánkou Kilou,

když jsme ještě obě byly poručice.“

Vzpomínky, které to jméno vyvolalo, na chvíli Gearyho

vytrhly z nervy drásajícího smutku.

„Upřímnou soustrast. To muselo být nepříjemné.“

„To bylo,“ potvrdila Jane. „Zastřelil bys ji?“

„Sakra, jasně že jo. Měla na rukou alianční krev.“

„Znala jsem i kapitána Falca,“ dodala Jane.

Geary se zamračil. „Ten… zemřel se ctí.“

Něco v jeho odpovědi ji uspokojilo. Znovu přikývla.

„Něco ti musím říct. Taky pro tebe mám zprávu. Snad mi

odpustíš, že ti ji předávám až teď.“

Tak tohle Geary opravdu nečekal. „Zprávu?“

„Když jsem byla malá holka, jednoho dne jsem byla na

návštěvě u dědečka, u tvého bratra. Našla jsem ho, jak stojí venku a dívá se na hvězdy. Zeptala jsem se ho, co dělá. Řekl mi, že něco hledá. Když jsem chtěla vědět co, tak odpověděl: ‚Svého bratra. Chybí mi. Pokud ho tam nahoře někdy potkáš, řekni mu, že mi chybí.‘“

Chvíli na ni jen zíral. Byla to taková rána, že ho ani

nestihl znovu pohltit smutek. „To ti řekl?“

„Ano. Zapamatovala jsem si to do posledního slova,

i když jsem nikdy nečekala, že budu mít příležitost zprávu

předat.“ Povzdychla si a dodala omluvně: „Měla jsem ti to říct už dávno. Víš, vždycky nám tvrdil, že jsi byl všechno to, co o tobě říkaly legendy. Absolutně dokonalý, největší hrdina všech dob.“

„Tohle že řekl Mike? Můj bratr tvrdil, že jsem byl

dokonalý?“

„Ano.“

Nemohl si pomoct, rozesmál se.

„Tak to mi rozhodně nikdy neřekl, když… když ještě

žil. Sakra. Je mrtvý. Je mrtvý už strašně dlouho. Všichni jsou mrtví.“

Měsíce popírání reality skončily a iluzorní zeď se

sesypala. Geary se předklonil a chytil se za hlavu.

Ticho porušila Jane.

„Je mi to líto. Musím ti říct ještě něco. Nikdy jsme

v tebe opravdu nevěřili, ani Michael, ani já. Black Jack byl mýtus. Ale pletli jsme se.“

To ho probralo ze žalu.

„Nepletli jste se. Black Jack je mýtus. Já jsem jen já.“

„Prostudovala jsem si záznamy od chvíle, kdy jsi

převzal velení. Mluvila jsem s důstojníky flotily! Nedokázala bych to co ty. Nikdo jiný by to nedokázal.“ Na chvíli se odmlčela a pak vyhrkla: „Mluvil jsi od návratu s předky, že ano? Máš pocit, že Michael ještě žije?“

Geary udeřil pěstí do opěradla křesla.

„Já nevím. Předkové mi v tom nikdy nedali nic jasně

najevo.“

„Mně taky ne,“ přikývla. „Víš, co to znamená.“

„Ne, to nevím.“

„Vážně ne? To znamená, že život dotyčného visí na

vlásku. Může to znamenat, že tvá rozhodnutí i činy mohou

něco změnit, že můžeš ovlivnit, jestli ta osoba zemřela, nebo nadále žije.“

„O tom jsem nikdy neslyšel.“ Zjevně se víra za století

poněkud změnila. Bylo snadné to pochopit, když bylo tolik

válečných vězňů a žádná výměna informací o nich mezi

válčícími stranami. Rodiny se chytaly každého stébla, které

nabízelo naději nebo informaci o osudech milovaných.

Jane Gearyová odhodlaně přikývla.

„Všichni v rodině si tebou byli jistí. Mluvili jsme se

svými předky, ale nikdo neměl nikdy pocit, že bys byl mezi

nimi. Přísahám. Proto mi dědeček řekl, ať ti předám zprávu,

kdybych tě potkala. Kdybys byl mrtvý, čekal by, že tě uvidí

jako první, až zemře a přidá se k předkům. Ale nikdo z nás si nemyslel, že bys tam byl.“ Ve tváři se jí objevila zarputilost.

„Nikdy jsme o tom neřekli nikomu mimo rodinu. Ta legenda

o tvém návratu, abys zachránil Alianci, nevznikla proto, že by o tom mluvil někdo z rodiny. Nevím, kde se vzala. Ale je pravdivá. Trvalo mi dlouho, než jsem to dokázala přijmout.“

„Jane, prosím, nedělej to. Už tak ode mě očekávají

neskutečné věci lidi, se kterými ani nejsem příbuzný,“ rozhodil rukama. „Je fajn mít lidi, kteří věří, že jsem člověk. Je to důležité, potřebuju to.“

Chvíli přemýšlela a pak přikývla.

„Myslím, že rozumím. Ale musím se zeptat, jako

rodina, na jednu věc. Byl jsi tam během těch let? Mezi světly ve skokovém vesmíru? Mezi samotnými žijícími hvězdami?“

Zjevně tu otázku myslela vážně, a tak se Geary

nerozesmál, což by jí určitě vadilo.

„Nic takového si nepamatuju. Vlastně si nepamatuju

vůbec nic. Usnul jsem a pak jsem se probral na Neochvějném.“

„Ani žádné sny?“ zeptala se Jane s viditelným

zklamáním.

„Ne… tedy, žádné si nepamatuju,“ opravil se Geary.

„Jednou za čas mám pocit, že si vzpomínám na nějaký střípek.

Ale doktoři mi tvrdí, že v hibernačním spánku je v těle vše

zastavené nebo tak zpomalené, jak je to jen možné.

I myšlenkové procesy. Nepřemýšlel jsem, takže jsem nemohl

ani snít. Aspoň tak mi to řekli. Pokud se něco stalo, nepamatuju si to.“ Geary se zadíval Jane do očí a dal jí tak najevo, že jsou mu tyhle otázky opravdu nepříjemné a že by raději změnil téma.

„Co bys dělala, kdybys nevstoupila do flotily?“

„Chtěla bych stavět,“ usmála se Jane Gearyová.

„Architekturu. Lidé po milénia kopírují živé a existující věci, ale já si myslím, že se můžeme víc naučit, když něco sami vymýšlíme.“ Její úsměv zase zmizel. „Michael měl dceru a dva syny. Dcera bude za šest měsíců dost stará, aby mohla vstoupit do flotily.“

To věděl, ale nechtěl o tom mluvit. Nevěděl, co si ty

děti budou myslet o Black Jackovi. O Black Jackovi, který

nechal jejich otce v syndické domovské soustavě. „A chce to?“

„Možná se jí na to budeš moct zeptat.“

„Hlavně aby měla na výběr.“

Jane Gearyová přikývla.

„Možná jí tu šanci dáš. Konečně. Odpusť, že jsem si

s tebou nepromluvila dřív. Měla bych jít a připravit se k boji.“

Zkontroloval si čas a neochotně přikývl.

„Děkuju ti. Nedokážu ti ani říct, jak moc to pro mne

znamenalo.“

„Třeba si budeme moci oba ještě někdy promluvit

s Michaelem.“

Jane Gearyová se postavila a zasalutovala jako někdo,

kdo se to gesto teprve nedávno naučil.

„S vaším svolením, pane admirále.“

„Odchod.“ Opětoval jí pozdrav a chvíli stál a jen zíral

na místo, kde před okamžikem stál její obraz. Až pak vyrazil na můstek.

Na Gearyho displeji na můstku se vznášela brána

syndické hypersítě. Ve skutečnosti byla samotná brána matrice spoutané energie, pro lidský zrak neviditelná. Nicméně Neochvějný mířil do obrovského kruhu, tvořeného stovkami strojů zvaných kotvy, které držely matrici ve stabilním stavu a na místě. Tak blízko u brány byl Geary naposledy u Sancere.

A tamní brána se rozpadala, protože syndické válečné lodě

zničily příliš mnoho jejích kotev ve snaze zabránit alianční flotile v použití hypersítě. Když si Geary vzpomněl, jak se v důsledku kolapsu brány kroutil samotný prostor, musel se zhluboka nadechnout, aby se uklidnil.

„Žádné problémy,“ ujistila ho Desjaniová

s povzbudivým úsměvem.

„Kapitánko Desjaniová, pamatuju si jen jeden přílet

k bráně hypersítě. A pokud si vzpomenete, nebyl to příjemný

zážitek.“

„Přežili jsme.“

Geary musel uznat, že po sto letech války to bylo

rozumné měřítko úspěchu.

Desjaniová se na Gearyho zamyšleně zadívala: „Teď

zjistíme, jestli bude všechno fungovat.“

Přikývl. Věděl, že mluví o věcech, které by na můstku

neměli probírat. Na všech lodích byli ze všech manévrovacích, komunikačních a pohonných systémů odstraněni ti červi na principu kvantové pravděpodobnosti, které jen dokázali najít.

Ale alianční flotila si nemohla být jistá bezpečím, dokud to nezkusí.

„Jak že to ten klíč hypersítě funguje?“

„Až vstoupíme do pole brány, aktivuje se u nás na

palubě klíč syndické hypersítě. Nastavíme parametry

transportního pole, aby bylo dostatečně velké pro celou flotilu.

Ujistíme se, že klíč ukazuje správný cíl, a pak klíči přikážeme, aby vyslal správné příkazy bráně. Je to jednoduché.“

Přikývl. „Příliš jednoduché. Který lidský inženýr kdy

navrhl něco, co by se snadno používalo?“

„Máte pravdu. Měli jsme od začátku předpokládat, že

v tom mají prsty mimozemšťani, když ten proces nezahrnuje

spoustu tajemných příkazů, které musí být provedené

v naprosto přesném pořadí. A navíc se jméno cíle zobrazuje

jako obyčejné jméno, místo aby to byl nečitelný kód. Žádný

lidský programátor by nikdy neudělal něco tak jednoduchého,“

ušklíbla se Desjaniová. „S formací flotily jste spokojený?“

„Jo. V téhle formaci se dokáže flotila postarat o cokoli,

co by na nás mohlo čekat u brány v Zevosu. Ale boj je celkem nepravděpodobný.“

„Klíč se aktivoval,“ podívala se Desjaniová na displej.

„Chcete zadat data?“

„Ne. Jen do toho, prosím.“

Její ruce zatančily na ovládacím panelu a pak se

zamračila na displej.

„Operační důstojník. Potvrďte, že je zadaná správná

velikost transportního pole.“

Po chvíli důstojník přikývl: „Potvrzeno, kapitánko. Pole

obsáhne celou flotilu.“

„Potvrďte nastavený cíl Zevos.“

„Cílová lokace Zevos potvrzena.“

„Žádám o povolení aktivovat klíč hypersítě pro

transport na Zevos, pane,“ zadívala se Desjaniová na Gearyho.

„Povolení uděleno.“

Desjaniová znovu něco stiskla a pak hvězdy zmizely.

Geary si ze svého prvního letu hypersítí nepamatoval,

co bylo vidět venku. „Opravdu není nic vidět.“

„Ne.“ Desjaniová rozhodila rukama a dodala: „Podle

vědců jsme v nějaké bublině, kterou světlo, jak ho známe,

nedokáže proniknout. Takže je všude tma.“

Jen tma. Žádný pocit pohybu nebo rychlosti.

„Jak že to bude dlouho?“

„Pro tenhle let osm dní, čtrnáct hodin a šest minut. Čím

dále cestujete, tím rychleji letíme relativně k normálnímu

vesmíru. Je to trochu divné, ale tohle je dlouhý let, takže se pohybujeme rychleji, než kdybychom hypersítí cestovali jen kousek.“

„Takže kratší let může zabrat stejný čas jako dlouhý?“

„Ano. Nebo i více času.“ Desjaniová mávla rukou

k temnotě na displejích. „Jak jsem říkala, je to divné. Musel byste se na to zeptat vědců, i když ani v jejich případě jsem si nikdy nebyla jistá, jestli tomu opravdu rozumí. Ale mají teorie s opravdu dobře znějícími jmény.“

I kdyby byl možný přímý let, taková vzdálenost by

skokovými motory zabrala několik měsíců. Ale v tuhle chvíli, s blížící se bitvou, jež mohla konečně zastavit celou válku, mu osm dní, čtrnáct hodin a šest minut připadalo jako strašně dlouho.

„Chci, aby to už skončilo.“

„Ano, pane. Já taky. Jen si vzpomeňte, jak dlouho se to

už táhne pro nás ostatní.“

Válka začala před sto lety. Desjaniová a zbytek

posádky Neochvějného, všichni ve flotile s výjimkou Gearyho, na tenhle okamžik čekali, co byli naživu.

Když se na to podíval takhle, nepřipadalo mu osm dní

jako zase tak dlouhé čekání.

I kdyby cizinci dokázali přesměrovat flotilu, neudělali

to. Zevos byla sluneční soustava se dvěma sotva obyvatelnými planetami, velkou populací a spoustou kolonií i stanic všude v soustavě na měsících, asteroidech i na oběžných drahách kolem plynových obrů. Když se alianční flotila objevila vedle brány, nezachytily její senzory přítomnost ani jediné syndické válečné lodě.

„Stáhli všechny mobilní obranné jednotky do domovské

soustavy,“ navrhla Desjaniová. „Nejspíš tam převezli i spoustu fixních systémů.“

„Nejspíš ano.“

Syndická navigační bóje vznášející se poblíž brány

signalizovala aliančním lodím a snažila se je navést na

správnou trasu vedoucí soustavou.

„ Diamante, zničte tu bóji.“

„ Diamant rozumí,“ potvrdil těžký křižník příkaz. „Bóje bude zničena za přibližně třicet pět sekund.“

Skokový bod, ke kterému chtěli, se nacházel jen jednu

a půl světelné hodiny od brány. Geary tam nasměroval flotilu a v duchu se smál, protože syndické velení soustavy Zevos uvidí alianční lodě až za pár hodin, těsně předtím, než flotila skočí pryč. Jelikož Syndikové zapomněli, jak provádět prodloužené skoky, budou si myslet, že flotila míří k další hvězdě jménem Marchen, která byla od syndické domovské soustavy dál než Zevos.

„Co chcete udělat s nákladními loděmi, co se blíží

k bráně?“ zeptala se ho Desjaniová.

Přes všechny své plány Geary nechtěl, aby se zprávy

o příletu flotily na Zevos roznesly syndickým vesmírem příliš rychle. S pomocí manévrovacího displeje označil vhodné alianční jednotky a požádal je o záchyt nákladních lodí: „Dvacátá eskadro torpédoborců, odchytněte a zničte určené

syndické nákladní lodě. Bez dalších rozkazů nepronásledujte

ani neútočte na jiné cíle. Před skokem se připojte ke zbytku flotily.“

„Dvacátá eskadra potvrzuje!“

Torpédoborce měly radost, že si mohou zastřílet,

zatímco zbytek flotily jen poletí ke skokovému bodu, a s chutí vyrazily za kořistí.

Geary je chvíli sledoval a pak si zase začal procházet

vhodné formace. Nečekal, že by se u skokového bodu

nacházeli nějací Syndikové, ale chtěl být připravený, kdyby se náhodou pletl.

„Kapitáne Smythi, chci, aby před skokem vaši

zásobovači doplnili palivové rezervy na všech lodích, to samé platí pro munici. Dejte mi vědět, kdyby byly nějaké problémy stihnout to před skokem.“

Patnáct hodin ke skokovému bodu. Deset dní ve

skokovém vesmíru. A to vše jen proto, aby se vrátil tam, kde začal flotile velet.

Šest

Když alianční flotila dorazila do syndické domovské

soustavy, vydali důstojníci na můstku Neochvějného zvuk, jaký by se hodil spíš ke smečce lvů, jež právě zahlédla kořist. Flotila z téhle soustavy před šesti měsíci utekla, zachránila si po hrozivých ztrátách život útěkem před naprostou nepřátelskou přesilou. Ale teď byla zpátky a podél trasy, kterou flotila unikala, se stále vznášely trosky syndických lodí.

„Dostali jsme je,“ zašeptala Desjaniová. Oči jí zářily

nedočkavostí.

Geary si ten okamžik chvíli vychutnával, přestože se

nechtěl nijak rozptylovat. Alianční flotila dorazila pod jiným úhlem, než pod kterým unikala skokem na Corvus, od místa, kde Geary tenkrát převzal velení, se nacházela přibližně čtvrtinu obvodu vnější části soustavy daleko. Tři světelné

hodiny od flotily se ve vesmíru vznášela brána hypersítě. I na tuto vzdálenost dokázaly senzory odhalit hustá minová pole vznášející se hned za branou. Miny byly rozmístěné v takovém počtu, že přes jejich individuální maskování nebylo těžké je detekovat. Hned za minovými poli čekaly roje nákladních lodí s připojenými rychlými útočnými letouny, připravenými odstartovat a udeřit na flotilu ochromenou průletem minovými poli. Za nákladními loděmi, jen patnáct světelných minut od brány hypersítě, čekal hlavní voj syndických lodí, pouhých dvanáct bitevních lodí a šestnáct bitevních křižníků, nicméně s eskortou šedesáti jedna těžkých křižníků, padesáti lehkých a sto devadesáti sedmi el-zet.

Nejdůležitější ale bylo, že alianční senzory potvrdily

přítomnost zabezpečovacího systému na bráně hypersítě. Ne

snad že by si někdo na straně Aliance myslel, že tomu tak

nebude, ale vidět to na vlastní senzory znamenalo zbavit se

i posledních zbytků pochybností.

Jinak se v soustavě pohybovalo mezi planetami několik

lehkých křižníků a el-zetek. A téměř na protější straně soustavy od alianční flotily čekala malá skupinka tvořená jedinou bitevní lodí doprovázenou třemi těžkými křižníky.

„Vím, že spousta těch bitevních lodí a křižníků jsou

nově postavené kusy, ale kde vzali Syndici tolik eskort?“

zauvažoval nahlas Geary.

„Museli stáhnout spoustu obranných lodí z velkého

množství okolních soustav,“ navrhla Desjaniová. „Kdybychom

do té pasti vletěli po hlavě, opakovalo by se to, co se tu

odehrálo při naší poslední návštěvě. Než bychom se z té léčky vystříleli, ztratili bychom tolik lodí, že by Syndikové zvítězili.“

Zadívala se na displej a dodala: „Všechno, co je v téhle

soustavě na fixní orbitě, má baterie částicových děl nebo

urychlovače. Dobře, že jste nás nechal šetřit kamením.“

Syndická domovská soustava rozhodně patřila do

kategorie prostředí bohatých na cíle. Kromě fixních obranných systémů byla na planetách soustavy spousta velkých měst a kolonií, ačkoli na hlavní obydlené planetě byly vidět obrovské oblasti, nejspíš tvořené parky, ve kterých občas stály velkolepé vily, natolik daleko od sebe, aby na sebe jejich obyvatelé neviděli.

„Mají to tady pěkné,“ poznamenal Geary.

„Hlavní obydlená planeta, osm světelných minut od

hvězdy, je téměř dokonalá,“ souhlasila s ním Desjaniová.

„Planeta čtyři a půl světelné minuty od hvězdy je příliš horká, ale ta na patnácti minutách musí být docela příjemná, jelikož je tam spousta uzavřených měst. A ten plynový obr třicet dva světelných minut daleko od hvězdy musí být velmi šikovné místo na těžbu. Dobrá sluneční soustava. Můžeme ji rozmlátit na kusy?“

„Jo. Začneme s fixními obrannými pozicemi.

Průmyslové a logistické cíle si necháme jako páky při

vyjednávání – budeme je ničit, pokud nebudou Syndikové

ochotní vyjednávat.“

Geary zadal příkazy do bitevních systémů a označoval

za cíle nepřátelské baterie na planetách, měsících, asteroidech i v umělých satelitech. Stejně tak určil ke zničení velitelské, senzorické a kontrolní stanice, které k obrannému systému patřily. Pak požádal systémy flotily o bombardovací plán.

Počet cílů byl natolik rozsáhlý, že pro jednou mohl postřehnout kratičké zaváhání, než obdržel od systémů palebná řešení.

Když se Geary podíval na výsledek, nedokázal potlačit obdivné zahvízdání.

„Budu se muset ujistit, že zásobovači neustále vyrábějí

další šutry. Tohle nám pěkně provětrá inventář.“

Pohnul se, aby potvrdil své rozkazy, ale pak změnil

nastavení a zadíval se na Desjaniovou: „Udělejte to vy.“

„Cože?“

„Předal jsem vám autoritu k zahájení bombardování.

Tak do toho, spusťte ten ohňostroj.“

Pomalu se na něj usmála.

„Vy víte, jak udělat ženu šťastnou. Alespoň v mém

případě ano.“

Pak se úsměv změnil a její tvář nabrala divoký výraz,

když se zadívala na bombardovací plán. „Děkuji vám,

admirále. Tohle je za naše druhy, o které jsme tady minule

přišli,“ prohlásila nahlas a pak stiskla schvalovací tlačítko.

Lodě celé alianční flotily začaly do vesmíru plivat

kinetické projektily. Bude trvat hodiny a dny, než střely dorazí k cílům, ale složitá síť syndických obranných baterií se po jejich dopadu změní na hromady zničeného šrotu.

Za celých sto let válečného stavu nepocítila syndická

centrální soustava nikdy na vlastní kůži chuť boje. Teď se jí však dočká i s úroky a u Gearyho to vyvolalo pocit zadostiučinění. „Udeříme na tu syndickou flotilu. Všem jednotkám alianční flotily, zamiřte na levobok čtyři dva stupně, dolů nula jedna stupňů v čase tři nula.“ Měl v úmyslu nějakou dobu udržovat stávající formaci, dokud neuvidí, jak Syndikové reagují. Navzdory tomu, jak všechno zatím vyšlo, ho neustále trápily nejisté obavy ze syndických pastí, které v soustavě zatím nenašel.

„Hlídky ať pečlivě pátrají po dalších minových polích

v soustavě.“

Jelikož už vyřešil naléhavé věci, bylo na čase věnovat

se hlavnímu důvodu příletu do soustavy. Zavolal do palubní

zpravodajské sekce: „Poručíku Igere, jak přesně mi můžete

určit pozici syndické výkonné rady v této soustavě?“

Iger měl typický výraz podřízeného, který si je jistý, že

jeho odpověď nebude nadřízenému stačit. „Je velmi

nepravděpodobné, že dokážeme určit přesnou lokaci.

Skenujeme veškerou nezašifrovanou syndickou komunikaci

a pátráme po jakýchkoli informacích. Pomalu rozbíjíme

jednotlivé segmenty šifrované sítě, ale je pravděpodobné, že jedinou stopou budou přenosové priority v komunikační síti soustavy.“

„Dokážete číst priority zpráv?“

„To ne, pane, ne přesně, ale dokážeme říct, které zprávy

dostávají od routerů v soustavě prioritu. Sledováním těch zpráv do místa jejich původu jsme schopni určit přibližnou lokaci toho, kdo měl autoritu použít vyšší prioritu.“

To znělo dobře.

„Jak moc přibližná bude ta lokace?“

Zpravodajský důstojník se zatvářil ztrápeně

a odpověděl: „Jakmile se zpráva dostane do uzavřeného

systému, už ji nemůžeme dále stopovat. Takže mluvím

o orbitálních instalacích… nebo planetách.“

„Planetách?“ upřel Geary na Igera pohled. „Vy

dokážete jen určit, která planeta to je?“

„Ano, pane,“ odpověděl Iger. „Jakmile se zpráva

dostane na planetu, může se přenášet spoustou způsobů, které prostě nemůžeme monitorovat na dálku. Například zakopané kabely. Velitelské uzly na planetách většinou používají vzdálená pracoviště pro příjem bezdrátových signálů, aby

zůstala jejich pozice co nejutajenější. Ale rozhodně bychom

měli být schopní říct vám, na které planetě se syndická

výkonná rada nachází.“

Bylo to zjevně vysvětlení, ne výmluva, a tak Geary

přikývl.

„Dobrá tedy. Jak dlouho vám bude trvat, než mi to

řeknete?“

„To záleží na tom, jak kvalitní síť Syndikové provozují,

pane. Pár hodin, maximálně necelý den. Pokud nám nějaký

syndický zdroj poskytne lepší informace, pane admirále,

budeme moci určit pozici rady přesněji. Ale nemůžeme se

spolehnout, že se to stane brzy.“

„Rozumím. Identifikovali jste už nějaký zajatecký

tábor?“

„Ne, pane,“ zavrtěl Iger hlavou. „Nic, co by vypadalo

jako zajatecký tábor nebo pracovní lágr. Žádná otevřená

komunikace, která by něco takového naznačovala. Ale stále

hledáme.“

„Dobrá, ale prioritou je najít místo, kde se skrývá

syndické vedení. Dejte mi vědět, až to zjistíte, a snažte se to dokázat co nejdříve.“ Geary měl s Igerem dost zkušeností na to, aby věděl, že takhle formulovaný příkaz zajistí maximální výkonnost zpravodajské sekce.

Méně než den, nejméně několik hodin. To vypadalo na

příliš dlouhou dobu. Nemohl před zahájením vyjednávání

dovolit Syndikům, aby začali plánovat další útoky. Zkušenosti Gearyho naučily, že bylo jednodušší zastavit plán během jeho přípravy než ten, který už se začal provádět.

Ale nemohl zamířit zprávu na jednu jedinou lokaci,

takže bude muset vysílat otevřeně. Než začal, posadil se rovně.

„Členům výkonné rady Syndikovaných světů, tady je

admirál Geary, velitel alianční flotily. Přiletěli jsme, abychom ukončili válku za podmínek, se kterými budou moci souhlasit obě strany. Pokud to bude možné, zakončíme ji vyjednáváním, ale pokud to bude nezbytné, nebudeme váhat použít sílu. K této zprávě je připojený seznam navrhovaných bodů, tvořících základ mírové smlouvy. Naléhám na vás, prostudujte si ten seznam a co nejrychleji kladně odpovězte. Alianční síly v této soustavě budou pokračovat v ofenzivních operacích, dokud nebude smlouva uzavřena.“ To navrhla Rionová, aby nemohli Syndikové natahovat vyjednávání, jak nejdéle to půjde. „Na

čest našich předků,“ dodal Geary.

Když skončil, zaslechl za sebou nějaký hluk a otráveně

se otočil. Kromě Rionové tam stáli i zbývající dva senátoři.

Všichni tři politici se o něčem dohadovali a zdálo se, že

Desjaniová přemýšlí, zda by jí prošlo zatčení všech tří kvůli narušování válečných operací.

„Promiňte,“ řekl Geary poněkud hlasitěji než obvykle.

„Ale stále tady stojíme proti silné nepřátelské opozici

a očekáváme boj. Byli bychom raději, kdyby nás na můstku nic nerozptylovalo.“

„Když už vás nemůžeme rozptýlit někde jinde,“

zavrčela Desjaniová tichounce, aby ji politici neslyšeli.

Senátorka Costa se důležitě mračila. „Admirále Geary,

jen tady dojednáváme férové střídání na křesle pozorovatele.“

Rionová, aniž by ji Costa nebo Sakai viděli, udělala na

Gearyho poraženecké gesto.

„Možná bychom tuhle diskuzi měli vést někde jinde,“

navrhla nahlas ostatním politikům. „Někde, kde bude klid

a kde nebudeme rušit posádku.“

„V palubním vězení je klidu dost,“ zamumlala tiše

Desjaniová.

„Táňo,“ varoval ji Geary šeptem, než znovu promluvil

nahlas: „To je dobrý návrh, paní koprezidentko. Vyřešte si to mezi sebou, prosím.“ Do tohohle se zaplétat nechtěl. Měl obavy, že kdyby to udělal, nakonec by s politiky ztratil trpělivost a prostě by jim nějaký rozpis přikázal. Na

přikazování politikům by si mohl snadno zvyknout a začít to

používat běžně. A to si nemohl v žádném případě dovolit,

zvlášť když by ho v tom podporovala flotila i velká část

populace Aliance.

Sakaiovy pocity nebylo snadné odhadnout, ale přikývl:

„Dobrá, admirále. Věříme, že nám dáte vědět, jakmile budou

nepřátelské síly eliminovány.“

Senátor mluvil o likvidaci syndické flotily jako o pouhé

formalitě. Geary nad tím v duchu kroutil hlavou, ale nahlas řekl jen: „Samozřejmě.“

„Jsem velmi pyšný,“ dodal Sakai, „že tady vidím tolik

odvážných občanů planety Kosatka, zastávajících tak důležitou roli v řízení flotily. Bez vaší odvahy a obětavosti bychom se sem nikdy nedostali.“

Desjaniová obrácená k Sakaiovi zády jen obrátila oči

v sloup, ale se vší úctou odpověděla: „Děkujeme vám, pane

senátore.“ Důstojníci na můstku pocházející z Kosatky krátce, ale vychovaně odpověděli podobným způsobem a pak konečně politici z můstku odešli.

Gearyho nepřekvapilo, že se za krátkou dobu objevila

senátorka Costa s poněkud samolibým výrazem a usadila se do

pozorovatelského křesla. Očekával, že ji Rionová nechá jít jako první, protože koprezidentka ze svých zkušeností věděla, že se dlouhé hodiny nebude nic zvláštního dít. Bude trvat ještě něco přes dvě hodiny, než syndická flotila na stráži u brány hypersítě vůbec zjistí, že alianční flotila dorazila z nečekaného směru. A pak další tři hodiny, než bude možné vidět nějakou syndickou reakci.

Uplynula první hodina. Alianční flotila odhodlaně

mířila k Syndikům, ale jinak se nedělo nic zvláštního

s výjimkou kinetických střel zasahujících několik nejbližších nepřátelských obranných instalací. Costa se začínala v křesle ošívat. Pomalu přešla další hodina a prakticky nic se nezměnilo. Nula celá jedna světla, to znělo jako vysoká rychlost, a také tomu tak v lidských měřítkách bylo. Alianční lodě každou sekundu urazily třicet tisíc kilometrů. Ale s ohledem na obrovské vzdálenosti vesmíru to i tak vypadalo, jako by se pomalu plazily. Na vzdálenost jedné světelné hodiny bylo potřeba deset hodin letu a nepřítel byl skoro tři světelné hodiny daleko. Bude trvat více než den, než se dostanou na dostřel a budou moci bojovat.

„Už by nás měli vidět,“ poznamenala nakonec

Desjaniová natolik hlasitě, aby ji Costa slyšela. „Ještě tři hodiny, než uvidíme jejich reakci.“

Costa, už tak znuděná, nakřivila ústa.

Geary se postavil. „Potřebuju se trochu projít

a přemýšlet. Dejte mi vědět, kdyby se něco stalo dřív než za ty tři hodiny.“

„Rozkaz, pane.“

O dvě hodiny později byl zpět na můstku. V křesle

pozorovatele opět seděla Rionová, ale netvářila se samolibě

kvůli tomu, jak se jí podařilo zbylé dva senátory převézt. Místo toho měl Geary pocit, že na ní vidí obavy.

„O co jde?“ zeptal se.

„Já nevím.“

Nic dalšího neřekla, a tak si Geary sedl a kývl hlavou

na Desjaniovou. I u ní viděl na tváři obavy.

„Jak to všechno vypadá?“ zeptal se.

„Dobře,“ odpověděla Desjaniová, ale netvářila se

přitom spokojeně.

„Co vás trápí?“ zatlačil na ni Geary.

„Já nevím, pane admirále. Co trápí vás?“

„Taky na to nedokážu ukázat prstem.“

Minuty se pomalu táhly, až se nakonec na

manévrovacím displeji objevilo poplašné hlášení. Senzory

konečně odhalily změnu v kurzu nepřátelské flotily.

„Vyhýbají se boji,“ okomentovala to Desjaniová

zamračeně.

Syndické válečné lodě se obrátily a zrychlovaly pryč od

své předchozí pozice u brány hypersítě, ale ne na vektoru, který by je zavedl ke střetnutí s blížící se alianční flotilou.

„Kampak to asi letí,“ řekl Geary. Kdyby se nepřátelská

flotila rozhodla držet těsně mimo dosah jeho lodí,

představovala by otravnou a neustálou hrozbu. Lidé sice

dokázali v normálním vesmíru manipulovat fyzikou pomocí

tlumičů setrvačnosti, díky nimž mohli zrychlovat a zpomalovat na úrovni, která by jinak rozervala lodě na kusy a rozdrtila lidská těla uvnitř na kaši, ale nikdo zatím nepřišel na to, jak kompletně zrušit faktory představované vzdáleností a časem.

Syndikové byli příliš daleko, než aby měla alianční flotila

jakoukoli šanci je dohnat. Nepřátelé by se museli schválně

přiblížit, aby mohlo dojít k boji, ale v současnosti to vypadalo, že o nic takového nemají zájem.

„Ať už letí kamkoli, není to k nám,“ zamumlala

Desjaniová, když se odhadovaný vektor syndických lodí zúžil

z počátečního širokého kužele do tenčích a tenčích linií, jak se lodě dostaly na určené pozice a kurzy a senzory flotily předkládaly stále přesnější analýzy. „Zdá se, že chtějí proletět jedním segmentem soustavy, ne přímo pryč od nás, ale ani se k nám nehodlají přiblížit.“

Rozhodli se Syndikové vyjednávat, místo aby se

pokusili o nepravděpodobné vítězství v boji proti přesile? Ale Geary stále nedostal odpověď na zprávu, kterou vyslal do celé soustavy.

„Zůstávají pro nás hrozbou. Fajn. Nebudeme si jich

všímat a zamíříme k primární obydlené planetě. Tím bude mít

flotila skoro dva dny na rozhodnutí, jestli se budou jen dívat, zatímco my zamíříme jejich velitelům přímo mezi oči. Buď budou bojovat, nebo vyhrajeme.“

Nepřipadalo mu to uspokojující, ale byla to zřejmě

nejlepší možnost.

„Nemůžeme je chytit, takže je musíme donutit, aby

přiletěli k nám,“ souhlasila Desjaniová a bylo na ní vidět, jak moc ji to frustruje.

Flotila znovu změnila kurz a zamířila ke hvězdě

a planetě obíhající kolem ní jen ve vzdálenosti osmi světelných minut.

Pomalu uplynulo dalších deset hodin, během kterých

mizely syndické fixní obranné pozice v záblescích a pomalu se rozšiřujících oblacích trosek, jak je postupně dostihovaly kinetické střely. Některé obranné baterie, natolik vzdálené, že se k nim bombardování ještě nedostalo, se pokusily vypálit na alianční flotilu vlastní salvy. Ale jelikož měla flotila doslova dny na uhnutí před letícími projektily, nikdo na palubě aliančních lodí si z toho vrásky nedělal.

Pak alianční lodě konečně zachytily syndickou zprávu,

která ale nepřišla ze žádné planety.

„Máme tady zprávu z vlajkové lodě syndické flotily,“

oznámil komunikační důstojník.

Když se před Gearym objevil obraz, pocítil silné déja

vu. Už jednou takhle v téhle soustavě seděl, v tomhle křesle, a před ním se vznášel obraz přesně tohoto syndického ředitele.

„On?“

„Je to ten, který předtím velel syndickým silám

a přikázal vraždu admirála Blocha a ostatních vysoce

postavených důstojníků flotily,“ vyrážela ze sebe Desjaniová pomalu, každé další slovo z ní vycházelo tvrději a se zřetelnější nenávistí. Desjaniová osobně admirála Blocha v lásce neměla, ale to neznamenalo, že ji nerozzuřilo, když byl pod záminkou vyjednávání sprostě zavražděn.

„Jo. To je ten chlap.“

Gearyho vzpomínky se soustředily na okamžik, kdy

tento ředitel arogantně vyžadoval okamžitou kapitulaci

aliančních lodí, jež přežily první léčku. Mohl by si, kdyby

chtěl, vyvolat záznam zprávy vyslané flotile, ukazující, jak byl Bloch a jeho kolegové postříleni v hangáru na palubě syndické vlajkové lodě. Gearyho při pohledu na Syndikovu tvář naplňoval starý, potlačený, ale nikdy nezapomenutý hněv.

Syndik se na obrazovce usmíval, jako by věděl, že ho

Geary pozná, a jako by mu chtěl ukázat, jak moc ho Gearyho

reakce těší.

„Syndikované světy zasílají pozdrav admirálu

Gearymu. Jsem ředitel první úrovně Shalin.“

„Má víc medailí než předtím,“ vydechla Desjaniová se

sotva potlačovanou zuřivostí. „Dostal odměnu za to, co tady

napáchal.“

„V zájmu lidstva jsme připraveni nabídnout příměří

platné v této soustavě,“ pokračoval Shalin. „Jsme ochotní

zahájit vyjednávání s vaší flotilou.“

Geary upíral pohled na obraz a uvědomoval si, že při

tom překvapeně otevřel ústa. To, že zrovna tenhle chlap mohl mluvit o vyjednávání, z něj dělalo buď neuvěřitelného pitomce, nebo se snažil Gearyho urazit a rozzuřit.

„V této soustavě máme řadu aliančních válečných

zajatců,“ pokračoval ředitel téměř pohrdavě. „Získali jsme je při poslední návštěvě vaší flotily. Jsou rozptýleni na mnoha různých místech. Bylo by smutné, kdyby někdo z nich zemřel při vašem bombardování. Očekávám vaši odpověď a jsem si jistý, že budete jednat tak, aby nedošlo ke zbytečné eskalaci napětí a k dalším obětem.“

Obraz zmizel a Geary začal nevěřícně vrtět hlavou.

„Jaký mělo tohle smysl? Snaží se nás prostě rozzuřit?“

„Daří se mu to,“ zavrčela Desjaniová.

„Opravdu by umístili naše lidi do svých obranných

instalací?“ Znal odpověď, ale musel to mít potvrzené.

Zpravodajská sekce stále nenašla žádný zajatecký tábor, což by znamenalo, že alianční vězni musí být v soustavě opravdu rozmístěni na různých místech v relativně malých skupinách.

„Udělali by to,“ zavrtěla Desjaniová hlavou. „Je hloupé

předkládat takové hrozby, když už jsme bombardování začali.

Nemůžeme to zastavit, stejně jako to nedokážou oni, takže

tvrdit, že jsou v těch obranných bateriích naši zajatci, nás může jenom rozzuřit.“

On i Desjaniová na syndickou zprávu zareagovali úplně

stejně.

„O to mu jde, co? Naštvat nás, rozzuřit, v naději, že pak

uděláme nějakou chybu. Používali jsme proti nim stejnou

taktiku. A jiný důvod si pro takovou zprávu nedokážu

představit.“

Chvíli o tom přemýšlel. Na pozorovatelském křesle

seděl senátor Sakai, a ačkoli vše pozorně sledoval, sám nic

neřekl.

„Senátore, co si o tom myslíte vy?“

Sakai, s tváří nehybnou, pomalu zavrtěl hlavou.

„Nemůžu dodat nic k tomu, co už jste s kapitánkou

Desjaniovou řekli nahlas, admirále. Souhlasím s vámi, že

zpráva nepřátelského velitele vás měla zřejmě vyprovokovat

k neopatrnému, zbrklému jednání. Jsem nicméně zvyklý na

triky používané v politickém boji, ne v opravdovém

ozbrojeném střetu. Nevím, k čemu se nás snaží Syndikové

vyprovokovat. A jelikož jste si vědomi, že nás provokují,

nenapadá mě, co bych ještě dodal.“

„Děkuju vám, senátore.“ Alespoň byl Sakai dost

inteligentní, aby znal vlastní limity, a zároveň dost upřímný, aby to přiznal nahlas. „Kapitánko Desjaniová, pošlete prosím tu zprávu koprezidentce Rionové. Rád bych znal její názor.“

Desjaniová mávla rukou na komunikačního důstojníka.

Stále jí přitom tvář kroutil vztek. „Jestli se dostanu k tomu chlapovi na dostřel, a modlím se k žijícím hvězdám, aby mi to umožnily, rozstřílím jeho nesmrtelnou duši na tak malé kousíčky, že ji ani všichni jeho předkové nedokáží poskládat dohromady.“

Ozval se tlumený výstražný signál a přilákal Gearyho

oči zpět k displeji.

„Syndická flotila se obrací k nám.“

Oči Desjaniové se rozzářily odhodláním a zaostřily se

na její vlastní displej. Ale jak minuty ubíhaly a kurz

nepřátelské flotily se stabilizoval, začala se mračit.

„Zamířili na pravobok, ale nejbližší bod průletu je stále

skoro světelnou hodinu od nás. Kdybychom se je pokusili

odchytit, snadno nám uniknou.“

„Na co si hrají?“ přemýšlel Geary. „Chtějí nás naštvat

a pak se drží těsně mimo dosah. Co od nás očekávají?“

Desjaniová se zhluboka a pomalu nadechla, zjevně se

snažila ovládnout vlastní vztek, aby mohla logicky přemýšlet.

Pak se zadívala na Gearyho a zeptala se: „Pamatujete na

Sutrah? A na Corvus?“

Nechtěl vzpomínat na události, ke kterým došlo krátce

poté, co převzal velení, ale nebylo těžké pochopit, o co jí jde.

„Naše flotila by tenkrát zaútočila, i kdyby věděla, že

nemá šanci protivníka odchytit.“

„Protože útočit je vždy správné a protože bychom

čekali, že Syndikové provedou protiúder.“ Desjaniová se

zamyšleně zamračila. „Ten ředitel je chlap, kterému se všichni chceme osobně pomstít. Říká, co může, aby nás co nejvíce rozzuřil. A jejich flotila se drží těsně mimo náš dosah.“

„Chtějí nás tak rozzuřit, abychom je pronásledovali,

i když nemáme šanci je chytit.“ Geary se opřel do křesla

a začal na displeji hledat to, čeho si předtím nevšiml. „Proč?

O co jim jde? Minového pole na naší trase bychom si určitě

všimli. A naše možné kurzy zabírají tak velký kus vesmíru, že tohle prostě nemůže být pokus nalákat nás na miny. Zdržovací taktika? To jim v nejlepším případě koupí pár dní, než flotilu zbytečná honička definitivně unaví.“

„Kdybychom rozpustili formaci a roztáhli se, mohli by

udeřit na slabší skupinky, nepodporované zbytkem flotily,“

navrhla Desjaniová.

„Možná. Asi by jim to dalo šanci zaútočit na naše

bitevní křižníky, pokud by vyrazily příliš bezhlavě kupředu.

Ale pořád bychom měli značnou přesilu.“ Napadlo ho něco

dalšího. „Myslíte, že zdržují, protože očekávají pomoc… od

někoho dalšího?“

Desjaniová se zamračila.

„Externí pomoc?“ zeptala se tak, aby nemluvila přímo

o cizincích. „Proč by jim Syndikové měli znovu důvěřovat?“

„Protože je to jejich jediná šance? Ale proč by se nás

snažili nalákat na honičku, místo aby jen zdržovali při

vyjednávání?“ Příliš mnoho otázek a skoro žádné odpovědi.

„Budeme chvíli držet kurz a uvidíme, co udělají, až pochopí, že se odmítáme účastnit jejich hry.“

„Odpovíte tomu odpornému kusu slizu?“ zeptala se

Desjaniová.

„Ještě ne.“ Mimo jiné taky proto, že si ještě nevěřil, že

by dokázal mluvit klidně. A také protože pořád nevěděl, co by řekl.

O půl hodiny později, dávno předtím, než mohli

Syndikové vidět reakci alianční flotily na svůj manévr, opět zahnuli na pravobok na vektoru. Nový kurz by znamenal střetnutí během tří dnů.

„Teď ani nemusíme manévrovat,“ zareagovala

zamračeně Desjaniová. „Přeju si ty sviňáky postřílet, ale kdyby se opravdu chtěli porvat, zvolili by jiný, rychlejší kurz. Znovu utečou, jen co se přiblížíme.“

„Takže i když je nepronásledujeme, prozatím budou

spokojení, pokud prostě budeme pokračovat v tom, co zatím

děláme.“ Geary zašilhal na svůj displej, jako by se snažil

odhalit něco skrytého. „Není na našem kurzu nic, co by pro nás mohlo představovat hrozbu, že ne?“

„Vůbec nic, pokud najednou nezlepšili technologii

maskování min o několik řádů nahoru.“

Geary si uvědomil, že to není nemožné, stačilo by, aby

cizinci poskytli Syndikům přímou pomoc. Ale Syndikové

neměli šanci předvídat kurz, po kterém konkrétně alianční

flotila poletí. Neměli příležitost připravit na jejich trase minové pole, tak proč se stále snažili lákat flotilu po této trase?

Rionová se vrátila na můstek, když to stále ještě

zvažoval. „Myslíme si, že toho ředitele používají, aby nás

nalákali do útoku. Co si o tom myslíte?“ zeptal se Geary.

„Stejně dobrá odpověď jako kterákoli jiná,“ odpověděla

Rionová a posadila se do křesla. Senátor Sakai jí ho sice

uvolnil, ale zůstal u něj stát a zjevně se nechystal hned odejít.

„Nicméně na základě toho, co víme, není důvod, proč

by jim ta taktika měla něco přinést. Očekávala jsem, že syndičtí vůdcové budou zdržovat, ale tohle je něco jiného. Snaží se zajistit, že se nadále budeme soustředit na tu flotilu. Je v téhle soustavě ještě něco, od čeho by mohli chtít odlákat naši pozornost?“

Geary se zadíval na displej a pak ukázal.

„Očekával jsem, že se ta bitevní loď s třemi křižníky

připojí ke zbytku flotily. Místo toho tam jen čekají, zatímco se jejich flotila pomalu přibližuje k nám.“

„Jsou poblíž skokového bodu,“ řekla Desjaniová. „Na

Mandalon. Ale nevím, proč by Syndikové plýtvali bitevní lodí a třemi těžkými křižníky na hlídání jednoho skokového bodu.

Možná očekávají z toho bodu posily a flotila se přesune na

setkání s nimi, jakmile dorazí.“

„To je možné,“ souhlasil Geary a začal si třít krk,

zatímco se marně snažil přijít na to, co na něj Syndikové

zkouší. „Musí počítat s tím, že nakonec s námi bojovat budou.

Čekání na posily by vysvětlovalo zdržovací taktiku. Kdyby ta syndická flotila chtěla utéct, mohli by použít bránu hypersítě nebo zamířit přímo na skokový bod.“

„Opravte mne, pokud se pletu,“ řekla Rionová, „ale

jedna další bitevní loď a tři křižníky by v poměru sil příliš mnoho neznamenaly. Ani nemohou čekat nějaké výraznější posily, pokud tedy nejsou naše zpravodajské informace naprosto špatné. Pořád tady něco chybí. Něco, co před námi

Syndikové zkouší skrýt.“ Rionová zavrtěla hlavou a upřela

pohled na displej. „Syndické velení se drží u moci, protože je ochotné udělat cokoli, jen aby si ji zachovalo. Vědí, že jste opakovaně porazil jejich flotily. Vědí, že fixní obranné instalace nemohou flotilu zastavit. Viděli jsme past, kterou na nás připravili pro případ, že bychom opět přiletěli branou hypersítě. Byla důkladná a smrtící, ale alianční flotila pod velením admirála Gearyho unikla jisté záhubě už vícekrát. Mají v rukávu nějakou další kartu, trumfové eso, které hodlají použít, když vše ostatní selže a opět se jim nepodaří svého úhlavního nepřítele zastavit. Ale co to je?“

„Paní koprezidentko,“ odpověděla Desjaniová

s přehnanou trpělivostí. „Senzory flotily nejsou dokonalé, ale opakovaně jsme prozkoumali celou soustavu. Nemluvím z přílišné sebedůvěry, když říkám, že víme o všem, co tady Syndikové mají. Plánovali past u brány hypersítě.“

„Jsem si vědoma toho, co říkají senzory,“ odpověděla

Rionová téměř bezmyšlenkovitě a stále zírala na displej. „Něco tady chybí,“ zopakovala. „Všechny instinkty mi říkají, že Syndikové mají nějakou pojistku, něco pro příliš pravděpodobný případ, že Black Jack Geary vytáhne

z klobouku další zázrak.“

Geary přejel očima z Rionové na Desjaniovou a jeho

vlastní pochyby se opět vrátily. „Akce syndické flotily

naznačují, že se tady něco děje. Ale pokud je tady hrozba dost velká, aby mohla naši flotilu zastavit, zatím jsme ji nenašli. Co by to mohlo být?“

„Jak už jsem říkal, mám jen málo zkušeností

s vojenskými záležitostmi,“ promluvil Sakai. „Ale vím něco

o tom, jak jednat s protivníky, aby nečekali výsledek. Pokud hledáte něco, co tady je, a jste si jistý, že jste viděl vše, co je k vidění, tak jste to musel vidět a neuvědomit si, co to znamená.“

„Možná si něčeho všimla rozvědka. Je jejich prací

přicházet takovým věcem na kloub,“ prohlásil Geary a znovu

zavolal poručíka Igera. Tentokrát měl zpravodajský důstojník jasný výraz podřízeného, který si je bolestivě vědom, jak moc se nebude nadřízenému jeho hlášení líbit.

„Poručíku, víte něco o hrozbách v této soustavě, které

prozatím nebyly nijak zjevné?“

Igera otázka překvapila. „Ne, pane. Nic, co bychom

nehlásili. Každou identifikovanou potenciální hrozbu jsme

okamžitě uložili do bojových systémů flotily. Ale pane, chystal jsem se vám volat, jakmile dokončíme třetí kontrolu naší analýzy syndické sítě. Opravdu se tady děje něco divného.“

To se dalo čekat. Další divná věc.

„A co to je?“

„Pane, ohledně pozice syndické výkonné rady,“ začal

poručík Iger a zamračil se na něco na displeji. Pak rozhodil rukama v beznadějném gestu. „Identifikovali jsme prioritní lokaci v syndické síti.“

„Na které planetě to je?“ chtěl vědět Geary.

„Není to na planetě, pane. Je to ta malá skupina

syndických válečných lodí u skokového bodu vedoucího na

Mandalon.“

Geary se zadíval na displej.

„Oni jsou na palubě té bitevní lodě?“

„To tvrdí naše analýza, pane. Jak jsem říkal, děláme

další kontrolu…“

„Proč? Proč by byli na té bitevní lodi?“

„Předpokládáme, že se chystají utíkat, pane.“

„Ale pokud je syndické velení na palubě té bitevní lodě,

aby mohlo utéct, proč tady zůstávají? Bylo by rozumnější

opustit soustavu dřív, než jsme dorazili, aby to nevypadalo tak zjevně jako útěk. A jak doufají, že si zachovají moc, když odsud utečou?“

„Pane, odpovědi na tohle neznáme,“ zatvářil se Iger

omluvně. „Musíme předpokládat, že mají nějaký důvod, proč

ještě neuprchli, a že mají nějaký důvod myslet si, že dokáží útěk politicky přežít.“

„Děkuju vám, poručíku.“

Geary se zadíval na Desjaniovou, Rionovou a Sakaie.

„Zpravodajská sekce říká, že se syndická výkonná rada

nachází na bitevní lodi u skokového bodu na Mandalon.

Nevědí, proč Syndikové ještě neutekli ani jestli to mají

v úmyslu.“

„Chystají se před útěkem ještě něco udělat,“

odpověděla Desjaniová.

„To si myslí i zpravodajci. Ale co?“

„Nevím. Jako kapitánku mě napadá jediný důvod, proč

bych chtěla po nějaké akci co nejrychleji odletět.“

Gearyho mysl zaplavily vzpomínky. Poslední okamžiky

jeho těžkého křižníku Merlon ve sluneční soustavě Grendel.

„Když aktivujete přetížení energetického jádra své lodi.

Příkaz k autodestrukci. Když vydáte takový rozkaz, musíte mít možnost dostat se z lodě co nejrychleji.“

„Správně. Ale o co jde v případě syndické výkonné

rady?“

Desjaniové odpověděla Rionová, i když to znělo spíš

jako modlitba než odpověď.

„Ať nás spasí žijící hvězdy,“ vydechla a postavila se.

Rychle zbledla a zatvářila se vyděšeně. „Senátor Sakai měl

pravdu. Díváme se na to celou dobu. Předkové, zachraňte nás, máme to přímo před nosem, a neviděli jsme to.“

Desjaniová se zamračila a začala pátrat na displeji.

„O čem to mluvíte?“

„Mluvím o tom, co jsme očekávali a co tady opravdu je.

Jak porazila naše flotila Syndiky u Lakoty? Použili jsme velké množství lodí jako improvizované minové pole a Syndikové si toho nevšimli, protože to nevypadalo jako minové pole.“

Rionová zvedla ruku a ukázala. „Brána hypersítě.“

Geary měl pocit, jako by ho někdo kopl do žaludku.

„Má nainstalovaný bezpečnostní systém. Potvrdili jsme

to.“

„To ano,“ obrátila se Rionová ke Gearymu a z očí jí

šlehaly plameny. „Ale systémy se dají přeprogramovat. Kolaps brány hypersítě je možné řídit tak, aby uvolnil jen minimum energie. Ale stejně dobře je možné řídit ho tak, aby z něj byla ničivá zbraň.“

V tu chvíli to pochopil. Když kapitánka Cresidová

poprvé vypracovala algoritmy nezbytné k zredukování síly

exploze brány, musela vypracovat i řešení opačného problému

– a to zvětšení síly exploze. Geary dal ty algoritmy do úschovy Rionové, protože sám sobě s takovou zbraní nevěřil.

Ale Syndikové museli provést ty samé výpočty

a nakonec dospět ke stejným závěrům. Naučili se, jak

spolehlivě změnit své brány na zbraně, které mohly zničit celé flotily a sluneční soustavy jediným úderem. Autodestrukční systém zahrnující celou sluneční soustavu, připravený odpálit se a vzít s sebou celou jeho flotilu.

Tvář Desjaniové ztuhla. „Je možné revertovat funkci

bezpečnostního systému?“ zeptala se opatrně. „Nastavit ho tak, aby spustil větší explozi? Horší než u Kalixy?“

„Já nevím,“ odpověděl Geary a musel se obdivovat, že

dokázal zachovat klidný hlas. „Můžu to zjistit.“ Stejně jako Desjaniová nepochyboval o tom, že by syndičtí vůdci byli schopni zničit celou svou hlavní soustavu, jen aby zlikvidovali alianční flotilu. Už zažil příliš mnoho incidentů, kde ředitel sluneční soustavy vydával rozkazy se stejným opovržením vůči svým vlastním lidem žijícím v soustavě.

Rionová znovu ukázala, tentokrát na ikony bitevní lodě

a těžkých křižníků u skokového bodu vedoucího na Mandalon.

„Všechno to nachystali. Jsou připravení utéct. V případě

selhání léčky měli od začátku v plánu vyslat příkaz ke kolapsu a skočit do bezpečí.“

„A pak to svést na nás,“ dokončila Desjaniová.

„Všichni bychom byli mrtví. Sakra, pane, ona má pravdu.

Syndikové mají největší bombu v galaxii, a my na ni celou

dobu koukali, aniž bychom si to uvědomili.“

„Protože jsme přestali považovat brány za zbraně,

jakmile jsme začali instalovat zabezpečovací systémy. Jsem si jistý, že kdyby Cresidová neumřela u Varandalu, varovala by nás.“ Geary zaťukal do ovládání. „Komandére Neesone, potřebuju od vás analýzu, a potřeboval jsem ji už před pěti

minutami.“ Kapitán Nesmiřitelného byl jeden z nejlepších expertů na hypersíť, kteří flotile po smrti Cresidové zůstali. „Je možné přeprogramovat bezpečnostní systém brány tak, aby sílu kolapsu místo zmírnění navýšil? A pokud ano, jak dlouho by to trvalo?“

Nesmiřitelný byl několik světelných sekund daleko, ale Neesonův obraz na Gearyho zíral déle, než by se dalo svést na časovou prodlevu. Nakonec přikývl: „Ano, pane admirále.

Nemusím dělat žádnou analýzu. Systém je tak možné použít,

i když mne to nikdy nenapadlo.“ Neeson se odmlčel, polkl

a pak pokračoval: „Jak dlouho? Jakmile jsou spočteny potřebné algoritmy, stačí to přidat jako možnost do ovládacího softwaru.

Přepnutí mezi nastavením by bylo v podstatě okamžité.“

Chvíli trvalo, než si byl Geary jistý, že dokáže

odpovědět klidným hlasem: „Děkuju vám, komandére.

Prozatím si to prosím nechte pro sebe. Zvažujeme možné

nepřátelské akce, nic není jisté.“

„Ano, pane.“ Neeson si přejel tváře rukama a pak

dodal: „Pane, pokud to Syndikové udělají…“

„My víme.“ Geary přerušil spojení a znovu se obrátil

k Desjaniové a Rionové, zatímco Sakai zdrženlivě postával

nedaleko, nicméně pozorně naslouchal.

„Je to možné,“ prohlásil Geary. „Pokud Syndikové

provedli výpočty, můžou okamžitě přepnout zabezpečovací

systém na autodestrukční s ničivou silou.“

„Ještě pořád je tady časová prodleva, během které se

musí signál dostat k bráně,“ řekla Desjaniová.

Rionová měla zavřené oči a zjevně se snažila získat

zpět sebeovládání.

„Varovalo by nás něco?“

„Uvidíme začátek kolapsu brány, ale pokud nebudeme

hned vedle skokového bodu, nijak nám to nepomůže,“ přiznal

Geary. „Jenže pokud tohle mají Syndikové jako záložní plán,

proč to ještě neudělali?“

Desjaniová s očima upřenýma na displej ostře přikývla.

„Oni ty lodě potřebují,“ prohlásila a podívala se na Gearyho.

„Syndikové potřebují lodě z té flotily. Je to jejich poslední větší jednotka. Bez nich nebudou moci nadále držet Syndikované světy pohromadě silou. Nechtějí, aby tady ta flotila byla zničena spolu s námi.“

„Proto flotila nezamířila k bráně hypersítě a neodletěla,

když past selhala,“ uvědomil si Geary. „Cresidová mi řekla, že si nikdo není jistý, co by se stalo s loděmi v hypersíti, kdyby brána držící jeden konec trasy hyperprostorem selhala. Jednou z možností je, že by byly okamžitě také zničeny, ale nejpravděpodobnější prý je, že by se vrátily do normálního vesmíru někde podél trasy.“

„Světelné roky daleko od kterékoli hvězdy?“ zeptala se

Desjaniová. „Časem by se dostali někam, kde by mohli použít

skokové motory, ale trvalo by jim to desetiletí. A mezitím by ty lodě nikomu k ničemu nebyly. Proto se Syndikové nepokusili ze soustavy utéct branou. Mohli bychom je odchytit, kdyby zamířili ke skokovému bodu na Tremandir. Snadno se mohli

dostat ke skokovému bodu na Corvus dřív, než bychom je

dostihli, ale místo toho ten skokový bod minuli. Teď jsou

umístěni tak, že mohou bezpečně skočit na Mandalon, aniž

bychom měli šanci je zastavit.“

„Ale proč ta flotila nepoužila skokový bod na Corvus?

V čem je Mandalon lepší možnost než Corvus? Je to proto, že

se syndická výkonná rada skrývá na té bitevní lodi? A proč

neletí rovnou na Mandalon a místo toho létají kolem nás?“

„Chtějí, abychom flotilu pronásledovali. To by nás

vtáhlo hlouběji dovnitř soustavy,“ řekla Desjaniová zamyšleně.

„Časová prodleva. Podívejte se na to geometricky. Když jsme

dorazili do soustavy, byli jsme něco přes deset světelných

hodin od skoku na Mandalon a přibližně tři hodiny od brány

hypersítě. Syndičtí vůdcové viděli jen to, co jsme dělali před deseti hodinami. Signál, který by vyslali k bráně, by letěl…

přibližně sedm hodin. Pak by trvalo tři hodiny, než by se čelo exploze dostalo k naší pozici u skokového bodu na Zevos. Měli by deset hodin staré informace a trvalo by dalších deset hodin, než by nás jejich překvapení dohonilo.“

„A za dvacet hodin jsme se mohli dostat hodně daleko,“

souhlasil s ní Geary. „Flotila se mohla otočit a skočit pryč, zatímco by byl syndický signál teprve na cestě k bráně. Takže se snaží snížit časovou prodlevu a dostat nás hlouběji do soustavy, daleko od skokových bodů, kterými bychom mohli uniknout. Proto se ta flotila i s tím zatraceným ředitelem tak snaží nalákat nás do nitra soustavy. Chtějí, abychom je honili a nemysleli na další hrozby. A dostali se tak daleko, že bychom v časové prodlevě mezi vysláním signálu a explozí prostě nemohli soustavu opustit.“

„Uvědomuje si i syndické vedení, jaký účinek by to

mělo na jejich vlastní populaci?“ zavrtěl hlavou Sakai. „Co by normální Syndikové dělali po zjištění, že vlastní vůdci vymazali z galaxie jejich hlavní sluneční soustavu a zavraždili přitom všechny syndické občany? Strach před odvetou vlastní vlády pomáhá držet Syndikované světy pohromadě, ale kdyby syndičtí občané pochopili, že jsou stejně hromadně obětováni, možná by se konečně vzbouřili.“

„Syndičtí vůdcové by to svedli na nás,“ odpověděla

Rionová. „Řekli by svým lidem, že Aliance způsobila kolaps

další brány hypersítě, což tvrdili už o Sancere s Kalixou, ale že tentokrát nás vlastní zbraň zničila. Nejspíš by tomu věřilo dost Syndiků, aby to zabránilo otevřené revoltě.“

„I Syndikové musí vědět, že flotila pod velením

admirála Gearyho nepáchá válečná zvěrstva,“ prohlásila

Desjaniová formálně.

„To je pravda,“ uznala Rionová. „Ale nám by moc

nepomohlo, kdyby Syndikové po našem zničení krycí historce

neuvěřili. Můžeme se ještě dostat pryč?“ zeptala se Gearyho.

„Můžeme se obrátit a dostat se ke skokovému bodu, kterým

jsme sem přiletěli, dřív než Syndikové budou moci nějak

zareagovat?“

„Asi ne,“ odpověděl Geary a snažil se odhadnout, jak

dlouho by mohli Syndikové váhat, než by přikázali kolaps

brány. „Už jsme od toho skokového bodu víc než čtrnáct hodin letu při rychlosti nula celá jedna světla, a zároveň o tolik blíže k Syndikům u bodu na Mandalon. Kdyby přikázali kolaps, jakmile by zaměřili naši obrátku, museli bychom mít sakra štěstí, abychom unikli.“

„Tak leťte rychleji! Pokud budou vědět, že stejně

odlétáme…“

„Nemůžu obrátit celou flotilu na pětníku a nemůžu

přikázat všem lodím takovou změnu rychlosti, kterou by

zvládly jen torpédoborce a bitevní křižníky. Mohlo by to

fungovat, kdybychom to zkusili okamžitě, ale mám o tom

pochybnosti.“ Na chvíli se odmlčel a přemýšlel, jestli to přece jen nemusí zkusit, jestli to není jediná šance, která flotile zbývá.

„Ale nemůžeme se prostě obrátit a utíkat ke skokovému

bodu!“ vrtěla Desjaniová hlavou a mluvila sice tiše, ale

odhodlaně. „Tohle by nebylo jako Lakota, kde bychom mohli

říct, že útočíme na jinou část syndických sil. Byl by to útěk ze soustavy bez zjevného důvodu. Naše flotila ve vás věří, pane admirále, ale prosím, nepodrobujte jejich víru takovéhle zkoušce. Bylo by to proti všemu, v co kromě vás věří.“ Její oči sjely na Rionovou. „A protože by nevěřili, že jste něco takového rozhodl sám, místo toho by předpokládali, že ústup nařídili politici a že jste byl nějak donucen ustoupit jejich požadavkům. Musím říkat nahlas, co by se stalo potom?“

Rionová se na Desjaniovou chvíli bezvýrazně dívala

a pak kývla hlavou na Gearyho. „Má naprostou pravdu. Flotila by předpokládala, že jsme my, politici, raději zaprodali Alianci kvůli úplatku nebo prosté zradě a přikázali vám utíkat.“

Geary zoufale vydechl.

„Proč mi to, když vy dvě spolu souhlasíte, vždycky

strašně zkomplikuje život?“

„Dobré rady tohle dělají,“ řekla Rionová. „Pokud jste

na to ještě sám nepřišel, tak špatná rada vám většinou

krátkodobě uleví.“

„Každá další sekunda, kterou se tady dohadujeme,

znamená, že lezeme hlouběji do syndické pasti,“ řekla

Desjaniová s pohledem na displej. „Ale pokud se obrátíme

a vyrazíme na útěk ke skokovému bodu, spustí Syndikové past, jakmile uvidí, že se obracíme, a to dřív, než se dostaneme do bezpečí. Navíc se naše vlastní flotila nejspíš vzbouří. V tuhle chvíli nemám žádný dobrý nápad co s tím.“

Geary zabubnoval prsty do opěradla křesla a snažil se

přijít na alternativu. „Máme nějakou šanci dostat se k bráně hypersítě dřív, než syndická flotila dorazí na skokový bod na Mandalon? Co kdybychom zamířili k bráně a pokusili se ji bezpečně zničit?“

„Podíváme se…“ zatančila Desjaniová prsty po svém

ovládacím panelu a provedla simulaci manévru. „Ano a ne.

Mohli bychom vyrazit na bránu jen s bitevními křižníky

s maximálním zrychlením a pak zpomalením. Teoreticky

bychom se tam dostali včas, ale abychom se dostali dost blízko a mohli zabránit řízenému kolapsu, museli bychom nejprve proletět minovými poli. Ztratili bychom každou loď, která by se pokusila naslepo prorazit. Mohli bychom si prostřílet cestu mezi minami pomocí nulových polí, ale to bychom museli hodně zpomalit.“

„Takže bychom se tam nedostali včas.“

„Ne, ani kdyby Syndikové s odpálením brány počkali.“

„Mohli byste vypálit ty bombardovací projektily,“

navrhla Rionová.

„Ne. Šutry by mohly zničit bránu, ale Syndikové by je

viděli přilétat a měli by dost času spustit kolaps dřív, než by se tam projektily dostaly. Možná by tak přišli o lodě, které se snaží zachránit, ale pokud vypálíme na bránu, je zničení naší flotily jisté. I když Syndikové flotilu nutně potřebují v jednom kuse, myslím, že ji obětují, pokud nás tak zničí.“

„Co je pro ně jedna další flotila nebo sluneční

soustava?“ přikývla Desjaniová. „Prostě jen čísla na účetní

uzávěrce, pokud se dokáží vyhnout vině za všechny ztráty.“

Návrat nebyl možný. A když poletí dál, jen je to bude

vtahovat hlouběji do syndické pasti.

„Varovala jste mě,“ zamumlal k Rionové. „Říkala jste

mi, ať neuvěřím, že jsem opravdu Black Jack. Udělal jsem to.

Myslel jsem si, že jsem tak sakra chytrý a mazaný. Ale

Syndikové předpokládali, že bych mohl udělat něco

neočekávaného, a připravili se na to.“

„Nejste jediný, komu to uniklo,“ opravila ho drsně

znějícím hlasem Rionová. „Ale možná jste jediný, kdo nás

z toho dokáže dostat.“

„Má pravdu,“ řekla Desjaniová.

„Přestaňte spolu souhlasit!“ vyštěkl Geary. Věděl, že

mají obě pravdu, ale slyšet v tu chvíli jejich vzájemný souhlas bylo příliš divné s ohledem na tlak, kterému byl právě vystaven.

„Jsme příliš daleko od skokového bodu a nemůžeme

zajistit únik flotily, i kdybychom se okamžitě otočili. Ústup nebude fungovat, pokud Syndikové nachystali takovou past, jakou tady čekáme. A nemůžeme zůstat na místě, takže musíme letět dál k primární planetě a k syndické flotile,

zatímco se budeme snažit přijít na další možnost. Dokud si

budou Syndikové myslet, že jim lezeme do pasti a pořád mají

šanci zachránit své lodě, budou s kolapsem brány čekat.

Souhlasíte s tímhle názorem obě?“

„Když jsem tady byla naposledy, čekala jsem, že

zemřu,“ pokrčila Desjaniová rameny. „Pokud tomu tentokrát

neuniknu, raději bych zemřela v boji, nebo alespoň na cestě

k nepříteli.“

Chvíli trvalo, než odpověděla i Rionová: „Nenapadá mě

žádná jiná možnost, admirále Geary. Ale doufám, že někdo

z nás co nejdřív na něco přijde.“

„Tak ukážeme Syndikům, co očekávají.“ Chvíli

pracoval, než připravil manévr určený ke zkrácení doby

odchycení syndické flotily, a pak předal flotile rozkazy.

„Měl bych poslat odpověď tomu řediteli?“

„Co byste mu řekl?“ zeptala se Rionová.

„Nic, na co by byla má matka pyšná.“

„Tak ho zatím nechte být. Než s ním budeme mluvit,

musíme vědět, co mu chceme říct.“

A to, co mu chtěli říct, pochopitelně záviselo na tom, co

budou mít v plánu udělat. Geary toužil alespoň po nějakém

nápadu.

„Musím se projít a přemýšlet.“ Pokud byly jejich

odhady správné, nějakou dobu se nic nestane, a kdyby měl

celou dobu sedět v křesle na můstku, dovedlo by ho to

k šílenství. Chůze alespoň vytvářela iluzi smysluplného

jednání, takže se jeho mysl mohla lépe soustředit na hledání odpovědi.

„Zatím jste vždycky řešení našel,“ ustoupila od něj

Rionová.

„Protože předtím jsem vždy měl nějaká řešení na výběr.

Teď nevidím ani jedno.“

Gearyho překvapilo, když se na něj Desjaniová

pousmála.

„Pane, přečetl jste si někdy lodní plaketu

Neochvějného?“

„Všiml jsem si jí.“ Nápis vyrytý do stěny poblíž srdce

lodi udával data, kdy byl Neochvějný vypuštěn z doku, kdy byl zapsán do stavu flotily a také udával stručné informace o lodích se stejným jménem od chvíle, kdy všechna lidská válečná plavidla ještě plula po mořích Země.

„A četl jste i motto?“ zeptala se Desjaniová.

„Je v nějakém starém jazyce.“ Geary byl mnohokrát

téměř odhodlaný někoho se zeptat nebo si to vyhledat, ale

s ohledem na všechny ostatní problémy a úkoly se k tomu

nikdy nedostal.

„Je to ve velmi starém jazyce, pocházejícím stejně jako

jméno Neochvějný z dávné minulosti, ale každý kapitán se dozví, co to znamená. Nil desperandum. Znamená to: Nikdy si nezoufejte. “ Desjaniová zavrtěla hlavou a dodala: „V některých okamžicích jsem měla dojem, že se nám to heslo vysmívá, naposledy, když jsme tady v téhle soustavě čekali na jisté zničení, aniž by kdokoli z nás viděl cestu ven. Pak jste převzal velení a od té doby si nezoufám.“

Chvíli na ni beze slova zíral. Kdyby Desjaniová mluvila

o své jistotě, že nějakou odpověď najde, měl by pocit, že na něj jen vyvíjí další nevítaný nátlak. Ale mluvila o své důvěře takhle nepřímo a předkládala mu pradávné heslo, jehož slova po staletí nesla stále stejnou sílu. A tak Geary odpověděl zachmuřeným úsměvem, kývl hlavou na Rionovou a vyrazil na

procházku po chodbách Neochvějného, jako by tam na něj někde čekalo řešení.

O hodinu později, unavený, ale bez jakéhokoli nápadu,

došel do své kajuty a svalil se do jednoho z křesel. Zíral na hvězdnou mapu svítící nad stolem. Měl pocit, jako kdyby na něj s výsměchem hleděla samotná hvězda soustavy, a Geary pohnul hlavou, aby se na ni nemusel dívat.

Zarazil se uprostřed pohledu a chvíli na hvězdu zíral.

Celou dobu se dívali na nebezpečí představované

branou hypersítě, aniž by si to uvědomili. Možná taky celou

dobu koukali na správný způsob, jak se zachránit, a nevěděli o tom.

Začal od manévrovacích programů vyžadovat různá

řešení a zkoušel varianty tak rychle, jak je jen dokázal

zformulovat a kontrolovat.

Konferenční místnost flotily byla zaplněná obvyklými

virtuálními obrazy. Jen na komandéru Neesonovi byl vidět

neklid místo zvědavosti na další Gearyho bitevní plán, jakou prozrazovali ostatní. Desjaniová se účastnila se stejnou tichou důvěrou jako vždy a Rionová zachovávala výraz maskující jakékoli její myšlenky.

Geary se postavil, a až v tu chvíli se rozhodoval, jak

vlastně začít: „Stojíme tady proti neočekávané vážné hrozbě.“

Na chvíli se odmlčel, aby se na to mohli ostatní soustředit.

„Zdá se, že Syndikové mají záložní plán.“ Vysvětlil

důstojníkům, jakou hrozbu představuje brána hypersítě,

a sledoval, jak z jejich tváří mizí sebevědomí a nahrazuje ho šok a obavy.

„Ti mizerní proradní bastardi,“ zamumlal kapitán

Badaya s tváří zrudlou vztekem. „Tuhle chybu pořád

opakujeme. Myslíme si, že horší už být nemůžou, ale oni

vždycky najdou další způsob, jak nás šokovat.“

„Opravdu by to udělali? Ve své vlastní soustavě?“

zeptal se kapitán Vitali z Opovážlivého. „Nemám problémy věřit, že by to s radostí provedli nám, ale to je přece jejich hlavní soustava!“

„Vůdcové Syndikovaných světů už to vlastním lidem

udělali v Lakotě,“ odpověděl mu Tulev. „Věděli, že se to může stát, ale přesto dali příkaz ke zničení brány. Tenkrát mohli to, čemu se u jiných lidí říká svědomí, uklidnit předstíráním, že katastrofa je velmi nepravděpodobná, ale rozhodně tu nejhorší možnost byli připraveni přijmout. Nikdy nás nenapadlo, že by udělali něco, co s určitostí zničí celou soustavu, když mají bezpečný způsob, jak bránu shodit.“

„Protože my bychom nikdy vlastní bránu takhle

nezničili,“ řekl Neeson.

Tulev pokrčil rameny a bylo na něm vidět opovržení.

„Syndičtí vůdcové odmítají prohrát válku bez ohledu na to, co to bude stát jejich planety nebo lidi.“

„Politici,“ zabručel kapitán Armus a vyslovil to, jako

kdyby to byla sprosťárna.

„Někteří politici,“ opravil ho Geary. „Všimněte si, že tři

naši vlastní jsou tady s námi a sdílejí naše rizika.“ Nikdo z těch tří se v tu chvíli netvářil zrovna šťastně, že má takovou příležitost, ale na to Geary poukazovat nemusel. „Taky jsme narazili na pár syndických vůdců, kteří nesdílejí opovržení a bezcitnost vůči vlastním lidem, ale nejvyšší úrovně

syndických ředitelů jsou od takových pocitů izolovány. Udělají cokoli, aby vyhráli, nebo aby se vyhli porážce a nutnosti osobně zaplatit za své chyby. Ale neuspějí, a až nakonec ukážeme všem v soustavě, co měli v plánu, mohlo by to úplně

změnit situaci.“

„To máte v plánu?“ zeptal se Armus. „Doufat, že

Syndikové konečně začnou jednat, aby donutili vůdce chovat

se civilizovaně?“

„Ne. To se stane, až spustíme můj plán.“

Neklid v místnosti zmizel jako mávnutím kouzelného

proutku. Geary téměř u všech důstojníků viděl stejnou důvěru, jakou v něj měla Desjaniová. „Syndikové na něco zapomněli.

Energie vyzářená kolapsem brány je příliš velká, než aby ji

mohly lodě přežít. Ale ve sluneční soustavě je jedno místo,

které je dost velké, aby ho exploze nezničila. A zároveň dost velké, aby se tam mohla schovat celá flotila.“ Ukázal na obraz hvězdy na mapě. „To jedno místo v soustavě by mělo naši flotilu ochránit, pokud se tam dokážeme dostat.“ Obraz na displeji se začal otáčet kolem hvězdy. „Tady, za hvězdou samotnou.“

Nastalo ticho, jak všichni studovali displej.

„To by mělo fungovat, ale nezaručí nám to bezpečí,“

promluvil jako první Duellos. „Při explozi se uvolní částice, které budou kolidovat mezi sebou a odrážet se do všech směrů, takže se část z nich dostane i do oblasti přímo blokované hvězdou.“

„Nabízí nám to slušnou šanci,“ opravil ho Badaya.

„Pokud se přesuneme dostatečně blízko k hvězdě.“

„Netvrdím opak. A zdá se, že jinak na výběr nemáme.“

„Syndikové jsou mizerové,“ vrtěl hlavou kapitán

Armus, „ale nejsou pitomí. Uvidí, že tam míříme.“

Armus nepatřil mezi nejchytřejší kapitány flotily, ale

byl dost mazaný, aby ho tohle napadlo. Geary přikývl. „Proto musíme skrývat své úmysly, dokud se nedostaneme mezi hvězdu a bránu. Naštěstí nám chování samotných Syndiků poskytuje vhodné krytí pro naše manévry.“ Aktivoval příkaz

a displejem projely plánované trasy flotily. „Syndické lodě

předstírají, že míří do boje s námi. S ohledem na to, co jsme zjistili o jejich plánech, očekáváme, že během přibližně šesti hodin odbočí a zamíří přímo ke skokovému bodu na Mandalon.

Budou předpokládat, že uděláme jednu ze dvou možných věcí.

Buď je budeme alespoň chvíli pronásledovat, nebo se je

pokusíme donutit bojovat tak, že ohrozíme další syndické

zdroje v soustavě.“

Na displeji se objevily svítící oblouky.

„Zamíříme na tyhle vektory, proletíme kolem zmrzlé

obydlené planety patnáct světelných minut od hvězdy, zničíme tam na krátkou vzdálenost veškeré vojenské a průmyslové cíle a pak zamíříme k hlavní obydlené planetě. Ne na přímé trajektorii, ale s obloukem kolem hvězdy, abychom dohnali planetu na její oběžné dráze.“

„Trochu delší cesta k cíli,“ ušklíbl se Duellos. „A bude

to vypadat jako zjevný pokus nalákat syndické lodě zpátky do boje. Uvěří, že Black Jack dělá něco tak zjevného?“

„Právě teď jsou sami se sebou spokojení,“ odpověděla

Desjaniová. „Myslí si, že nás mají v pasti a my si to ani

neuvědomujeme. Přehnané sebevědomí je přesně to, co od nás

očekávají. A protože se syndičtí vůdci nacházejí na palubě

bitevní lodě u skokového bodu na Mandalon, budou pořád

sedm světelných hodin od brány a skoro pět světelných hodin

od nás, když změníme směr a skryjeme se za hvězdou.“

„Pět hodin na to, aby si všimli změny našeho kurzu,“

přikývl Badaya. „Pak, pokud zareagují okamžitě a pochopí,

o co nám jde, sedm hodin, než se příkaz k autodestrukci

dostane k bráně. Potom pět dalších hodin, než dorazí čelo

exploze k nám. Sedmnáct hodin, a my budeme jen deset

světelných minut od hvězdy, když začneme manévrovat.

Nemůžou nás zasáhnout včas.“

„Pokud si počkají,“ zabručel Armus. „Proč by měli

čekat tak dlouho?“

„Protože je jisté, že Syndikové nechtějí žádné živé

svědky toho, co se tady stane,“ odpověděla mu Rionová. Chtějí mít flotilu na pozici, odkud bude moci skočit dřív, než se signál dostane k bráně a než budou zřetelné první známky kolapsu.

Tak Syndikové nechají skočit celou svou flotilu pryč, a nikdo kromě nich nebude vědět, co se tady stalo. Nikdo, kdo do soustavy dorazí po kolapsu brány, nenajde nic ani nikoho, co nebo kdo by mu mohl říct, k čemu ve skutečnosti došlo.“

Badaya se zamračil, ale znovu přikývl. „Můžou tvrdit,

že jsme to nějak udělali my, stejně jako to zkouší tvrdit

o Kalixe.“

Komandér Landis také souhlasně přikývl, ale tvářil se

stále ztrápeně. „Co když přijdou na to, co máme v úmyslu,

včas? Co když se rozhodnou obětovat svou flotilu a odpálit

bránu dřív, než se dostaneme do bezpečí za hvězdu?“

Geary už tuhle možnost musel zvážit sám a připravit se

na ni. Stiskl tlačítko a na displeji se objevilo rozvržení formace.

„Pokud budeme mít dost času, tak po zjištění prvních

známek kolapsu zaujmeme tuhle formaci. Bitevní lodě budou

tak blízko, jak je to jen možné, a pokusí se vytvořit co

nejsilnější zeď, příděmi k bráně. Zbytek flotily se rozmístí v následných vlnách za bitevními loděmi. Tak máme nejlepší šanci, že alespoň někdo z flotily přežije.“

Všichni zachmuřeně přikývli, včetně kapitánů bitevních

lodí. Pancéřování a štíty masivních bitevních lodí sloužily

převážně k ofenzivním účelům, ale často se používaly jako

poslední obranná linie, když to zbytek flotily potřeboval. Jak to řekl kapitán Mosko u Lakoty, krýt zbytek flotily bylo prací bitevních lodí. Moska nechali u Lakoty spolu se třemi bitevními loděmi jeho divize zdržovat nepřítele. Čelit jisté smrti bylo něco, na co byli všichni členové flotily zvyklí.

A zemřít v boji pro své druhy byla stejně dobrá smrt jako

kterákoli jiná.

Nikdo samozřejmě nečekal, že by to tentokrát něco

změnilo. Všichni viděli, co dokáže napáchat kolaps brány

hypersítě se sluneční soustavou. Bitevní lodě i vše, co se za nimi ukryje, bude určitě rozerváno na kousky, pokud by je zasáhlo něco silnějšího než kolaps u Kalixy. Ale bylo třeba udělat aspoň něco.

„Dobrá tedy,“ pokrčil rameny kapitán Armus. „Pokud

nám budou předkové přát, překazíme i tenhle syndický trik.“

„A pokud ne,“ přikývl kapitán Tulev, „zemřeme tváří

v tvář nepříteli.“

„Pane admirále, co budeme dělat, až se dostaneme do

zákrytu za hvězdu?“ zeptala se Jane Gearyová.

„To bude záležet na tom, co se začne dít v soustavě,“

odpověděl Geary. „Nebudeme tam jen tak sedět. Vypustíme za

flotilu senzorické bóje, abychom mohli sledovat bránu i poté, co budou všechny lodě za hvězdou. Za předpokladu, že do té doby neaktivují syndičtí velitelé kolaps a neskočí pryč ze soustavy, budeme dělat vše možné, abychom jim co nejvíce

znepříjemnili život. Nějaké další otázky?“

„Pane admirále,“ řekl kapitán Kattnig rychle, „mohu

navrhnout něco, co by se Syndikům nelíbilo? Potřebují naši

flotilu zničit, ale pokud se všechny lodě skryjí za hvězdu,

nebudeme moci na Syndiky přímo tlačit. Pokud ale pošleme

skupinu rychlých lodí přímo na skokový bod k Mandalonu,

budou muset Syndikové buď zničit celou svou soustavu

s vědomím, že většině našich lodí neublíží, nebo zvolit jednu z možností: utéct, nebo bojovat.“

Spousta důstojníků se na Kattniga pochvalně zadívala.

Geary o návrhu přemýšlel a uvědomil si, že to dává smysl, přes jeho osobní nechuť vysílat lodě na něco, co až příliš zavánělo sebevražednou misí.

„Musely by to být bitevní křižníky,“ řekla Desjaniová.

„Ano,“ souhlasil Kattnig. „Pátá divize bitevních

křižníků se hlásí dobrovolně.“ Někteří z kapitánů řečené divize zareagovali překvapeně, ale nikdo z nich nic nenamítal. V téhle flotile, s jejím pojetím odvahy, ani nikdo nic namítat nemohl.

„To je v nejlepší tradici flotily,“ řekl Duellos pečlivě

neutrálním tónem, „nicméně procházel jsem si schopnosti lodí třídy Šikovný. Kvůli senzorickému omezení vašich lodí byste potřebovali, aby vás doprovázely další lodě.“

„Jistě,“ souhlasil Kattnig. „První divize bitevních

křižníků?“ navrhl Duellosovu jednotku. „Byli bychom pyšní,

kdybyste nám byli po boku.“

Geary sklopil pohled, aby mohl přemýšlet. Všiml si

přitom, jak Desjaniová vztekle upírá pohled na desku stolu.

Chtěla se přihlásit s Neochvějným. Věděl to. Ale bylo jí jasné, že nepřítel by si mohl uvědomit, že se v menší jednotce nachází vlajková loď s admirálem Gearym na palubě. A to by dělalo z formace dostatečně cenný cíl.

Nechtělo se mu posílat Duellose. Kattnigova dychtivost

postavit se nepříteli, ačkoli to bylo pro kapitány flotily běžné, Gearyho stále trápila. Pokud bylo potřeba držet Kattniga na řetězu, Duellos měl dostatečné postavení i rozum, aby to dokázal. Tulev by to mohl udělat také. Ale Duellos byl teď na ráně a zjevně čekal, co Geary řekne, než Kattnigovi odpoví.

Odmítnout Duellose a poslat místo toho Tulevovu

divizi? Nebo všem říct, že si chci promyslet složení formace, a zdržovat? Ne, to, jak se to stalo, mě nutí vyhovět Kattnigovi.

Pokud teď neřeknu, že chci, aby tam letěla první divize, bude to znít, jako kdybych si nepřál, aby tam vůbec někdo letěl.

A ačkoli podle řádů flotily nemusím nijak vysvětlovat svá rozhodnutí, ve skutečnosti je musím opodstatnit. A jak to udělat, aniž bych urazil důstojníky a posádky lodí první divize?

Nemám na výběr. Duellos je dobrá volba, ale nevím,

jestli bych si ho sám vybral. Teď ho musím poslat, nebo

u ostatních vzbudit dojem, že jemu a jeho lodím nedůvěřuju.

A tak Geary přikývl.

„Přeje si první divize zúčastnit se toho manévru?“

„Jistě, pane admirále,“ pochopil Duellos správně jeho

přikývnutí. „Mé lodě jsou připraveny.“

A bylo to. Kattnig se tvářil spokojeně. Duellos

vyzařoval klid a sebedůvěru. Tulevovy pocity nebylo možné

rozeznat. Badaya vypadal šťastně. A Desjaniová se musela

snažit, aby vztekle nebušila pěstmi do stolu, dokud by se jedno nebo druhé nerozpadlo na zkrvavené kusy.

Geary dokázal udržet hlas vyrovnaný, přestože ho

štvalo, jak ho Kattnig donutil udělat něco, co nechtěl.

„Musím určit misi a rozložení sil úderné formace.

Bitevní křižníky bude doprovázet dostatek rychlých eskort, aby mohla formace zvládnout cokoli, co by na ně mohli Syndikové poslat. Dám vám vědět zbytek plánů, jakmile se dostaneme do zákrytu za hvězdu.“

Obrazy většiny důstojníků zmizely. Duellos zůstal dost

dlouho, aby se mohl na Gearyho rezignovaně zadívat: „To jsme si oba naběhli.“

„To ano. Promluvíme si o tom později osobně.“

Když Duellosův obraz zmizel, Badaya, který také zůstal

déle, pokýval hlavou na Rionovou a pak na Gearyho. „Je

užitečné mít s sebou někoho, kdo chápe, jak syndičtí vůdci

přemýšlejí.“

„Ano,“ odpověděl Geary. Neřekl nic jiného, věděl, že

podle Badayi chápe Rionová Syndiky tak dobře, protože

přemýšlí stejným způsobem.

„Dělají vám ostatní nějaké potíže?“

Rionová stojící za Badayou unaveně obrátila oči

v sloup.

Geary opatrně volil slova a pečlivě vyrovnaným tónem

odpověděl: „Senátoři nedělají žádné problémy.“

„Dobře. Hlavně aby si pamatovali, kdo tomu tady

šéfuje,“ usmál se Badaya, zasalutoval a zmizel.

Rionová se na Gearyho pátravě zadívala: „Co budete

dělat, až zjistí, že ve skutečnosti vládě nic nepřikazujete?“

„Nemám nejmenší tušení.“

Když Badaya zmizel, postavila se i Desjaniová

a chystala se k odchodu.

„Je mi to líto,“ řekl jí Geary. „Vím, že jste se na ten

úder chtěla přihlásit s Neochvějným. “

„Být vlajková loď má své výhody,“ pokrčila

Desjaniová rameny. „Byla bych hloupá, kdybych si

neuvědomovala, že v tomhle případě by Neochvějný v úderné formaci představoval pro Syndiky příliš lákavé sousto.“

Nedokázala však hrát rezignovanost a smířenost

s osudem dobře, její skutečné myšlenky na ní byly jasně vidět.

„Obávám se, že je to tak,“ řekl Geary.

„Na Kattniga si musíte dávat pozor,“ dodala

Desjaniová.

Geary se na ni zadíval. „Co vás na něm znepokojuje?“

„To samé co vás. Viděla jsem to na vás. Je příliš

dychtivý. Není to bláznivý agresivní idiot jako kapitánka

Midea, ale je příliš dychtivý.“

„Ano,“ přikývl Geary. „Duellos by ho měl zvládnout.“

„Tulev by byl lepší, ale nemohl jste Duellose veřejně

sestřelit. Je třeba zachovat tvář. A když už o tomhle mluvíme, pane admirále, kde bude Neochvějný, pokud dojde ke kolapsu a flotila dostane příkaz zaujmout defenzivní formaci?“

Na chvíli sklopil pohled.

„Táňo, pokud k tomu dojde…“

„Pokud k tomu dojde, je pravděpodobnost přežití

kterékoli lodě tak mizivá, že je prakticky nulová. Proto se vší úctou žádám: pokud má Neochvějný se svou posádkou zemřít, chceme zemřít se ctí, na místě, které by vlajková loď měla ve formaci zaujímat,“ prohlásila hlasem klidným, pevným a odhodlaným.

Nenapadal ho žádný rozumný argument proti.

„Které místo byste považovala za čestné? V čele mezi

bitevními loděmi?“

„Ne, pane. To by vytvořilo ve zdi bitevních lodí slabší

místo. Ale Neochvějný by měl být hned v další linii.“

Geary zavřel oči. Nechtěl se na ni dívat, když

přikazoval něco, co by mohlo být pro Desjaniovou rozsudkem

smrti. Jeho vlastním také, ale on v určitém smyslu žil na

vypůjčený čas už od chvíle, kdy ho probudili z hibernačního

spánku.

„Dobrá tedy, kapitánko. Pokud se flotila do takové

situace dostane, bude Neochvějný na svém právoplatném místě.“

„Děkuji vám, pane.“

Otevřel oči a viděl, jak mu salutuje a s vděčným

výrazem se mu dívá do očí. „Dlužím vám i Neochvějnému

alespoň tohle,“ dodal Geary a opětoval pozdrav. „Nicméně

doufám, že k tomu nedojde. Pokud ano…“

„Nil desperandum,“ připomněla mu s náznakem

úsměvu a pak rychle, ale klidně odešla.

Rionová sledovala, jak Desjaniová odchází, a pak

zavrtěla hlavou. „Zaslouží si někdo z nás, aby pro nás lidi jako ona bojovali?“ zeptala se.

„Myslel jsem, že ji nesnášíte.“

„Nemám ji ráda. Dokáže být skoro stejně velká mrcha

jako já. Ale děkuji žijícím hvězdám, že téhle lodí velí ona, ne někdo jako Badaya.“

Geary si znovu sedl a zadíval se na ni. Virtuální obrazy

senátorů Costy a Sakaie zmizely s prvním rozchodem, ani

jeden z nich si včas neuvědomil, že by se mohla Rionová

zdržet a soukromě si s Gearym promluvit.

„Badaya je dostatečně kompetentní důstojník. Pokud

dokážeme obnovit jeho víru v alianční vládu, bude pro flotilu velkým přínosem.“

Rionová se smutně usmála. „Myslím, že dokud se nic

hrozivého nestane, bude kapitán Badaya nadále přesvědčený,

že opravdu vládnete ze stínů. A nebude jediný, kdo si tím bude jistý.“

O tomhle nechtěl mluvit, nechtěl přemýšlet

o následcích války, kterou ještě nestihl ukončit.

„Paní koprezidentko, napadlo vás něco, co bychom

mohli říct nebo udělat, abychom přesvědčili Syndiky, že

o jejich pasti nic nevíme? Musíme je udržet v nevědomosti,

dokud se nedostaneme dost blízko ke hvězdě.“

Rionová zamyšleně našpulila rty.

„Myslím, že musíme pokračovat, jak jsme začali.

Nadále ukazovat své sebevědomí činy i tím, co budeme říkat.

Měl byste znovu poslat výzvu k zahájení vyjednávání,

tentokrát s trochu větší arogancí, a přitom ukázat opovržení vůči řediteli velícímu jejich flotile. Možná přidejte i pár narážek a trochu výsměchu na téma, o kolik menší je tentokrát jeho flotila.“

„Třeba by mohl naše požadavky opepřené výsměchem

a dostatkem arogance a opovržení předložit někdo z vládních

představitelů,“ navrhl Geary.

„Myslíte mne? Jsem v aroganci lepší než vy.“ Rionová

se zamyslela. „Ale Costa je ještě lepší. Řeknu jí, že podle vás by měla předložit další požadavky ona. Bude si myslet, že na vás udělala dojem.“

„Neprozradí naše obavy ohledně pasti?“

„Costa? Hlídá si tajemství lépe než mniši panictví. To

je poslední věc, které byste se u ní měl bát,“ usmála se

Rionová. „Řeknu jí na rovinu, že cílem je převézt Syndiky.

Bude se jí to líbit, navíc bude mít šanci vysmát se syndickému řediteli do obličeje. Jak dlouho je musíme udržet v nevědomosti?“

Geary ukázal na displej s mapou soustavy.

„Jak jste viděla, nemůžeme vyrazit přímo za hvězdu,

aniž bychom se prozradili, takže poletíme oklikou. Něco přes dva dny, pak zamíříme přímo do úkrytu.“

„Dají nám Syndikové tolik času?“

„Pokud jejich vlastní flotila bude pokračovat svou

oklikou, potrvá jim to tři dny nebo déle, než se dostanou ke skokovému bodu na Mandalon.“

„Takže bychom měli mít dost času. Chcete vědět, co

o vás řekl Sakai?“

Chvíli o tom přemýšlel a pak přikývl.

Senátor Sakai řekl: „On nám naslouchal.“

Geary čekal, ale Rionová nepokračovala.

„To je vše?“

„To je hodně, admirále Geary.“ Rionová ho chvíli

studovala a vrtěla přitom hlavou. „Nevím, kdy se to stalo.

Možná to tak bylo vždy a jen se to zhoršilo. Ale v jednu chvíli výše postavení důstojníci a politici Aliance přestali naslouchat, co říkají ti druzí. Všichni děláme, že nasloucháme, ale slyšíme a vidíme jen to, co očekáváme.“

„Jako Badaya.“

„Nebo Costa.“

Rionová se postavila a zamířila ke dveřím, pak se

zarazila a ještě se na něj podívala: „Možná existoval další

důvod, proč jsem letěla s flotilou pod velením admirála Blocha, o kterém jsem ani sama nevěděla. Vyléčení Aliance vyžaduje, aby důstojníci věřili politikům. A politiky, kteří budou důvěřovat svým důstojníkům.“

„Abyste v sobě ještě nenašla náboženské poslání,“

ušklíbl se na ni.

„To by mě ani nenapadlo, admirále. Kdyby žijící

hvězdy spoléhaly se svými úkoly na takové, jako jsem já,

znamenalo by to, že už je situace opravdu zlá.“

Sedm

Syndická flotila zpočátku nereagovala na změnu trasy aliančních lodí, ale po deseti hodinách se obrátila ke skokovému bodu na Mandalon a snížila rychlost.

„Víc už ani nemůžou dát najevo, jak moc chtějí,

abychom je honili,“ poznamenal Geary.

„Zase se nám vysmívají,“ zamračila se Desjaniová. „Vy to tak nevidíte?“

„Je to příliš zjevné.“

„Možná vám,“ zavrtěla hlavou a upřela pohled někam

do dáli. „Pro vás je takovéhle manévrování rozumná taktika.

Ale my jsme zvyklí vidět nepřítele a skočit mu rovnou po krku.

Vy jste nikdy nepochopil, jak to vaše manévrování dohání Syndiky k šílenství, že ne? Protože tak se to hrát nemá. Teď nám to Syndikové vracejí. Tady jsme, pojďte a zkuste si nás zabít. Syndikové doufají, že budeme tak vzteklí, jako by na našem místě byli oni. Chtějí, abychom vyrazili a zkusili je donutit ke správnému boji.“

Geary nikdy o boji nepřemýšlel v termínech, jako je

správný či nesprávný, vždy to dělil jen na chytré a hloupé způsoby. Za dob mírového tréninku existovalo pár hloupých věcí, vyžadovaných doktrínou nebo někým, kdo právě zastával dostatečně vysoké postavení, ale s tím vždy šlo ruku v ruce otevřené nebo naznačené sdělení podřízeným, že v případném reálném boji by se to dělalo jinak. Možná že za dob míru bylo snazší přijít na to, co je chytré a co je hloupé, nebo to prostě jen vypadalo snazší, když nešlo o opravdové bitvy a životy lidí.

„Asi se toho musím ještě hodně naučit.“

Desjaniová dokázala nasadit výraz, který jasně

vyjadřoval její nedůvěru, ale maximálně úctyhodným

způsobem.

„V každém případě,“ pokračoval Geary dál, „by teď

nemělo nijak záležet na tom, jestli je budeme nebo nebudeme honit. Jsme příliš daleko od všech skokových bodů, nemáme šanci dostat se ke kterémukoli dřív, než oni skočí na Mandalon.“

Desjaniová se podrbala na zátylku a pak si projela

v systému nějaké manévry. „Syndická flotila je od nás necelé dvě světelné hodiny. Čistě teoreticky bychom měli šanci uniknout včas, kdybychom okamžitě zamířili ke skokovému bodu na Tremandir jako s větrem o závod se započítáním všech časových prodlev, než nás Syndikové u bodu na Mandalon uvidí a vyšlou příkazy své flotile k maximálnímu zrychlení, a než by exploze dorazila až k nám. Nevsadila bych na to život, ale syndičtí velitelé se nejspíš snaží stoprocentně zajistit, aby po spuštění kolapsu mohli dostat svou flotilu pryč a nás přitom udržet v pasti.“

Geary si projel nějaké simulace a pochopil, co tím

Desjaniová myslela. „Kdybychom zkusili ty nepřátelské lodě pronásledovat, mířili bychom k jejich vůdcům a tím bychom snižovali časovou prodlevu, během které mohou reagovat na naše tahy. Zároveň bychom se pod úhlem přibližovali i k bráně, čímž by se trochu zmenšila doba před zásahem exploze.

Znamená to pro ně méně nejistoty, i když tak nedostanou svou flotilu do bezpečí tak rychle.“ Pak ho napadlo něco dalšího.

„Jsou to převážně politici, ale ohledně kolapsu brány zkouší přemýšlet jako vojáci.“

To u Desjaniové vyvolalo veselý úšklebek.

„Tak to nejspíš podělají.“ Její úsměv ale rychle zvadl.

„Což by pro nás mohlo mít katastrofální následky, pokud se jejich odhad netrefí špatným směrem.“

„Přesně tak.“

V křesle pozorovatele seděla Costa, ale zdálo se, že právě dřímá. Místo aby ji rušil, použil Geary raději komunikátor: „Paní koprezidentko, rád bych znal názor politika na jednu záležitost.“

Rionová si vyslechla jeho otázku a pak pokrčila

rameny: „Může to dopadnout tak i tak, admirále. Politik, který by rozhodoval o okamžiku, kdy spustit past, by mohl váhat příliš dlouho v naději, že situace bude čím dál lepší a spíš zajistí úspěch. Brala bych to jako pravděpodobnější variantu, protože ve své bitevní lodi se musí cítit v bezpečí, mohou kdykoli utéct do jiné sluneční soustavy. Ale i tak je možné, že zpanikaří a spustí útok příliš brzy. Může to dost záležet na tom, co jim budou říkat vojenští poradci.“

„A co to asi bude?“

„To, co si budou myslet, že chtějí jejich nadřízení

slyšet. A to, co podle nich přesvědčí nadřízené, aby udělali, co ve skutečnosti poradci chtějí. Vzpomeňte si, jak se vámi snažil manipulovat ten syndický ředitel, kterého si vezeme ve vězení.

Řekne vám, co si myslí, že vás nějak nasměruje, a snaží se vám neprozrazovat cokoli jiného. Ujišťuji vás, že se ten ředitel takhle chová nejen z vypočítavosti, ale především ze zvyku.“

Geary se drbal na bradě, zatímco přemýšlel.

„Nemůžeme vědět, co chtějí důstojníci na palubě té

syndické bitevní lodě. Nenapadá vás, co by jim mohl říkat ředitel velící flotile?“

Rionová chvíli přemýšlela a mračila se přitom. „Můj

odhad, těžko říct, jak přesný, je, že se to snaží hrát co nejvíc na rovinu ve snaze prokázat věrnost, aby tak vynahradil fakt, že naši flotilu nechal posledně utéct.“

„Myslíte si, že ví o plánu na spuštění kolapsu brány?“

Pohrdavě si odfrkla. „Vy byste mu něco takového řekl?

Když už nic, byla by to informace, kterou by se mohl pokusit vyměnit s námi nebo jiným syndickým ředitelem a prodat tak své vůdce. Ale i kdyby to na nás zkusil, my bychom mu věřit nemohli.“

„Protože zavraždil admirála Blocha a ostatní alianční vyjednávače.“

Rionová podrážděně zavrtěla hlavou. „Protože vás

zoufale chce porazit, Black Jacku. Chce muže, který mu ukradl dokonalé vítězství. Nebýt vás, mohl být teď jedním z nejvyšších syndických vůdců.“

To Gearyho přivedlo na nový nápad.

„Možná bych se mu měl osobně vysmát. Pokud

bychom flotilu přesvědčili, aby se obrátila a vyrazila na nás…

to by plány Syndiků pořádně nabouralo.“

„To by ne…“ zarazila se Rionová a chvíli se tvářila

zamyšleně. „To by mohlo fungovat. Z pohledu toho ředitele je vaše porážka ideálním řešením. Neví, že tím zničí plán svých nadřízených, a bude si myslet, že když nás dokáže porazit, bude z něj hrdina. Přesně takový hrdina, jakým už se viděl před pár měsíci. Ano. Vrazte nůž přímo do jeho ega a pořádně s ním zakruťte.“

„Pokusím se,“ odpověděl Geary, rozvalil se do křesla a přemýšlel. Výsměch syndickému řediteli seděl s plánem na oddělení úderného svazu bitevních křižníků.

„Kapitánko Desjaniová, co by nejvíc vytočilo

syndického ředitele kromě připomínky toho, jak jsme mu posledně utekli přímo před nosem?“

Desjaniová mu nadšeně přednesla několik návrhů.

Geary aktivoval přenos zaměřený na syndickou flotilu s vědomím, že jeho zprávu zachytí každá syndická loď. To by mělo popíchnout ego Syndika ještě více.

„Shalinovi, veliteli flotily Syndikovaných světů v této sluneční soustavě. Je mi líto, že nejste ochotný postavit se mé flotile v boji, nejspíš kvůli tomu, jakou neschopnost jste prokázal při snaze zničit ji v této soustavě před pár měsíci.

Vaše neochota bojovat je pochopitelná, ale alianční flotila je ochotná dát vám další příležitost utkat se v boji. Bude stačit, když před námi přestanete utíkat. Obyvatelé téhle soustavy už se určitě ptají, proč je ředitel tolikrát oceněný za statečnost nechává jejich osudu, ale já osobně chápu vaši neochotu znovu se mi postavit. Je příjemné potkat syndického velitele, který se stará víc o dobro svých podřízených než o vlastní čest a postavení. Kdybyste projevil zájem vzdát se, mohl bych zajistit bezpečí vašemu personálu, zatímco byste vy osobně přišel na mou vlajkovou loď, abychom projednali podmínky vaší kapitulace.

Promyslete si to, Shaline. Velitel s vaší pověstí by neměl mít problémy s rozhodnutím, co je v téhle situaci správné.

Na čest našich předků. Velkoadmirál alianční flotily John Geary, konec.“

Desjaniová se zasmála.

„Až to uslyší, bude vás chtít zabít, ale to už stejně chce.

Škoda, že musíme čekat čtyři hodiny, než uvidíme nebo uslyšíme jeho reakci. Zatím můžeme zabíjet čas

rozbombardováním třetí planety na malé kousky.“

„Čím se budete bavit, až nebudete moci bombardovat

planety?“

„No, asi si budu muset najít jiný koníček.“

Planety obyvatelné lidmi s jednotným celoplanetárním klimatem byly vzácné, ale planeta patnáct světelných minut od hvězdy byla doslova promrzlá na kost. Byla dost velká, aby si zachovala atmosféru i spousty vody. Během doby, kdy už planetu netvořila roztavená koule, ale ještě nestačila vychladnout úplně, musela mít obrovské oceány.

Ale jak planeta vychládala a příliš vzdálená hvězda ji nedokázala dostatečně prohřívat, oceány, moře, řeky i jezera začaly zamrzat a od té doby nikdy nerozmrzly.

Mezi zasněženými rovinami a ledovými horami se

krčily města a statky sloužící populaci, která nejspíš nepřesahovala půl milionu lidí, nicméně všude byla vidět početná sportovní a rekreační střediska a jen minimum průmyslu.

„No, pokud máte v oblibě zimní sporty, tak je to asi skvělé místo pro život,“ okomentoval to Geary.

Desjaniová zaťukala na jedno místo na mapě planety.

„Podívejte se, jak zarovnali velké kusy ledových plání.

Vznikla jim tak obrovská závodiště. Představte si, jaké to musí být na ledové plachetnici na naprosto hladkém kluzišti táhnoucím se tisíce kilometrů. Vidíte to tady? Ledová jachta.

Opravdu velká.“ Opovržlivě si odfrkla. „Je to rekreační planeta. Ti zatracení Syndikové si hned vedle hlavní centrály udržují celoplanetární zábavní středisko.“

Geary si zkusil představit, kolik peněz by stálo

udržování planety určené jen jako prázdninové rekreační středisko pro velmi důležité osoby.

„Měli bychom být vděční, že utráceli peníze za

rozmazlování svých šéfů, a ne za lodě. Jaké cíle máme k dispozici?“

„Kosmodromy, komunikační uzly, pár bezpečnostních

instalací.“ Opovržení Desjaniové se změnilo v znechucení.

„Průmysl by asi kazil výhled turistům.“

„Neviděli jsme žádné zajatecké tábory,“ okomentovala to Rionová, „ale k jejich aroganci by sedělo nechat alianční zajatce dělat nevděčnou a nepříjemnou práci při udržování planety v co nejhezčím a nejpohodlnějším stavu. Nemůžeme předpokládat, že si s námi syndický ředitel jen hrál, když tvrdil, že rozmístili naše lidi na důležitých místech. Navrhuji vám, ať si cíle vybíráte opatrně. Nucená pracovní síla může být držena v jediné budově, dokonce i jen v její malé části.“

„To je pravda.“ Nedalo se říct, kolik lodníků

z aliančních lodí zničených zde před několika měsíci si Syndikové nechali jako žijící válečné trofeje. „Jak moc v tomhle ohledu vyhrožovala senátorka Costa té hromadě slizu v uniformě?“

„Mě jen tak něco nezastraší, ale to, co říkala a jak to říkala, by i mě donutilo promyslet si znovu, co vlastně chci udělat,“ odpověděla Rionová suše.

„Díky.“

Geary se donutil nepřemýšlet o možném osudu svého

prasynovce Michaela Gearyho, a místo toho přikázal bojovým systémům, aby ze seznamu odstranily cíle, které by mohly být kasárnami nebo ubytovacími prostory pro pracovní sílu, případně byly příliš blízko takovým místům. Navzdory nespokojenosti Desjaniové mu zůstal malý, ale stále slušný seznam cílů. Geary se na něj chvíli díval a pak přidal několik míst rozesetých po velkých vyhlazených plachetních závodištích. „Trochu jim pokazíme dovolenou.“

„V některých hlubších částech moří je ještě voda, pod kilometry ledu,“ řekla Desjaniová. „Co kdybychom prorazili na některých místech až tak hluboko? Jen tak pro zábavu?“

Tak hluboká díra na hřišti by syndické vůdce pořádně naštvala a sloužila by jako dlouhodobá připomínka schopnosti Aliance zasáhnout je v srdci jejich říše. „Jistě, proč ne?“

Hodiny strávené diskrétním přesunem do zákrytu za hvězdou byly znervózňující, plné hrozby a nejistoty, zda se syndičtí politici nerozhodnou odpálit bránu hypersítě dřív, než jejich vlastní lodě budou moci uniknout, jen aby bylo zničení alianční flotily jisté. Nadělat pár kilometrů hluboké díry v zamrzlém oceánu by mohlo trochu napětí uvolnit. Bojové systémy rychle vypracovaly palebná řešení i pro tenhle specifický úkol, který hodlaly splnit sérií kinetických úderů zamířených na přesně ta samá místa.

„Zkontrolujte mi prosím palebný plán, chci si být jistý, že nezasáhneme žádné místo, kde by se mohli nacházet naši vlastní lidé.“

Desjaniová plán zkontrolovala a pak to nechala

zopakovat i jednoho ze svých důstojníků. „Vypadá to tak dobře, jak jen může, pane. Nejsme zas tak daleko od planety, ale pořád uvidí letící střely dost brzo, aby mohli cíle evakuovat.“

Geary schválil bombardování a z lodí jeho flotily

vyrazila další vlna kinetických střel. Pak zmenšil rozlišení displeje a podíval se, jak některé projektily z první vlny, vypálené před dvěma dny, stále míří k cílům ve vzdálenějších oblastech soustavy.

„Fajn, tím bychom měli z krku syndický zimní ráj. Teď budeme předstírat, že letíme poskytnout stejnou medicínu i jejich hlavní planetě.“

Vypadalo to, že Desjaniové poslední bombardování

trochu zlepšilo náladu. „Snaží se nás přesvědčit, ať je honíme, my chceme, aby honili oni nás, ale všichni ve skutečnosti děláme něco jiného.“

„Zeptal jsem se na to… někoho dalšího a její názor je, že ředitel Shalin o plánech svých vůdců nic neví.“

Jeho nevyvedený pokus nezmiňovat Rionovou jménem

Desjaniovou rozhodně nepřevezl. Zamračila se. „Jen politik dokáže pochopit, jak myslí politik,“ zavrčela.

Na můstek dorazila Costa s netečným výrazem ve tváři.

Zachytila Gearyho prohlášení, ale zjevně ne reakci Desjaniové.

„Souhlasím s vaší informátorkou, admirále. Pochybuji, že to Shalinovi někdo řekl. Tenhle úkol dostal za trest,“ řekla na rovinu. „Strávila jsem dost času opětovným prohlížením jeho zpráv a snahou potlačit vztek z toho, co a jak říká. Snažila jsem se zjistit, co skrývá. Podívejte se lépe na jeho projev. Navzdory oceněním a předváděné aroganci je jasné, že v poslední době nežil spokojený život, mentálně ani fyzicky. Minule vás nechal uniknout. Ví, že je nahraditelný.“

„Myslíte, že bychom se s ním mohli dohodnout?“

zeptala se Rionová.

Desjaniová se prudce otočila v křesle, výraz tváře

pečlivě pod kontrolou, ale napětí z ní tryskalo všemi póry.

Geary měl stejné pocity. Dohodnout se s tím ředitelem? Nešlo jen o ztráty Aliance v té dávné pasti, ale spíš o vraždu důstojníků, kteří letěli vyjednávat. Jenže Rionová mu už sama řekla, že nevidí důvod, proč by měli Shalinovi důvěřovat, tak proč se na to ptala Costy?

„Dohodnout?“ zamračila se Costa. „Pochybuji o tom.

I kdybychom mu mohli důvěřovat. Pokud ho odhaduji správně, je to ten typ člověka, který, pokud upadne v nemilost, udělá naprosto cokoli, jen aby si získal zpět přízeň nadřízených.

Okamžitě by nás zradil.“

„Souhlasím s vaším názorem,“ řekla Rionová.

Geary si povšiml, jak Costě po tváři přeběhl záblesk uspokojení. Pak si uvědomil, že Rionová tu otázku položila jen proto, aby mohla veřejně s Costou souhlasit, a tak si od senátorky získat jistý vděk. Nikdy ze mě nebude politik. Tyhle hry prostě nedokážu hrát. Jenže ta konverzace ho přivedla na další otázku: „Proč má všechny ty nové medaile, pokud je trestán? Proč mu dali Syndikové další vyznamenání, když jsou na něj naštvaní, protože nás nechal uniknout?“

„Konzistence,“ odpověděla Costa. „Když byla flotila

nezvěstná, rozesílali Syndikové na všechny strany propagandu a prohlašovali, že ji kompletně zničili. Kdyby nedali nějaká ocenění řediteli velícímu jejich lodím, vypadalo by to zvláštně a přitáhlo by to zbytečnou pozornost. Věřte mi, chytali jsme se tenkrát každého stébla, a tohohle bychom si jistě všimli.“

„Pokud dostal medaile proto, je divné, že je opravdu nosí,“ poznamenal Geary a obrátil se zpět k Desjaniové. Ta už se zřejmě uklidnila, když bylo zjevné, že nikdo nehodlá navrhovat nějaké dohody s ředitelem flotily. „Ještě dvě hodiny.

Pak už nebudou moci Syndikové odpálit bránu včas.“

„Bude to zajímavá praktická zkušenost s časovou

dilatací,“ odpověděla Desjaniová. Znovu se zadívala na displej a Gearymu bylo jasné, že se dívá na to, co neustále přitahuje i jeho zrak. Brána syndické hypersítě visela v prostoru jako gigantické oko, sledovala je, hrála si s nimi, neustále byla připravená vypustit na ně zkázonosnou vlnu, až tak vyvolávala dojem kyklopského boha z nějakého zapomenutého mýtu. „Ty hodiny nám nejspíš budou připadat jako dny,“ dodala Desjaniová. „Kdy vypustíte úderný svaz?“

„Ve chvíli, kdy vyrazíme do zákrytu za hvězdu,“

odpověděl Geary. Prozatím se vyhýbal vydání přesných rozkazů Duellosovi a jeho lodím, ale bylo na čase se o to postarat.

Přikývla a Geary si uvědomil, že ho Desjaniová zase

jednou nenápadně pošťuchuje, aby se pustil do něčeho, čemu se vyhýbal.

„Zbytek flotily může pokračovat v bombardování

některých cílů na fixních oběžných drahách i zpoza hvězdy,“

poznamenala Desjaniová. „Ale pokud se syndičtí vůdci rozhodnou utéct, úderný svaz nebude mít šanci je dohnat.

I bitevní loď se dokáže držet mimo dosah bitevního křižníku, když má dostatečný náskok.“

„Já vím. To je jeden z hlavních problémů, který se

snažím ve svých rozkazech pro Duellose řešit. Přál bych si znát další způsob, jak se dostat syndickým vůdcům na kobylku.

Doufal jsem, že je uvězním na druhé planetě, ale když sedí na palubě lodi u skokového bodu, nemám vůbec žádnou páku, která by tlačila na jejich osobní bezpečí.“ Rionová předtím zmiňovala, jak je většina výše postavených Syndiků

soustředěná na vlastní zájmy, takže pokud nemohl vyhrožovat jim osobně, měl jen omezené prostředky, jak dosáhnout vítězství. Zadíval se na část displeje, kde byla zobrazena syndická bitevní loď s členy výkonné rady na palubě. Příliš daleko, aby ji mohl chytit, pokud by se Syndici rozhodli nespolupracovat. Kdybych jen měl nějaké páky, jak zatlačit na tu loď samotnou…

„Admirále,“ začala Desjaniová.

„Moment.“ Geary se pokusil potlačit všechny rušivé

elementy a uchopit myšlenku, která se mu pohybovala na okraji vědomí. Bitevní loď a těžké křižníky. Něco na nich bylo.

Něco na Syndicích samotných, něco, co říkal zajatý ředitel Boyens na palubě Neochvějného…

„Senátorko Costo, sluneční soustava Unity má

přiřazené obranné síly, že ano?“

„No samozřejmě,“ přikývla Costa se zamračením.

„Střídáte je? Přidávají se do jednotky nové lodě,

nahrazující staré, které dostanou jiné úkoly?“

Zamračení se prohloubilo.

„Ne. Dáváme přednost tomu, když máme po ruce lodě,

jejichž…“ Costa se zarazila a uvědomila si, že málem vyjádřila nahlas pochybnosti vlády o věrnosti aliančních lodí. „Které jsou pro nás známým faktorem,“ opravila se.

Geary začal jezdit prsty po ovládání a snažil se

vytáhnout staré soubory.

„Kapitánko Desjaniová, potřebuju záznamy z chvíle,

kdy jsem převzal velení lodě. Nepotřebuju alianční lodě. Chci informace o syndických, co tady v tu chvíli byly.“

Desjaniová mávla rukou na jednoho ze svých

důstojníků. O chviličku později se starý záznam objevil na okraji Gearyho displeje. Přesunul náhled pryč od masivní syndické formace, která tady tehdy stála proti oslabené alianční flotile a chystala se ji zničit, a na niž se tenkrát musel soustředit. Teď se Geary zadíval důkladně na místo velmi vzdálené od tehdejší pozice flotily. „Podívejte se. Na oběžné dráze kolem hlavní planety.“

„Bitevní loď a tři těžké křižníky,“ zamumlala

Desjaniová. „To je zajímavá souhra okolností.“

„Že ano? Dokážeme určit, jestli jsou to ty samé lodě, co teď čekají u skokového bodu na Mandalon?“

„Můžeme to zkusit. Trupy i teoreticky identických lodí mají vždy nějaké drobné variace. Poručíku Yuone, ať senzory prozkoumají syndické lodě u skokového bodu do poslední šmouhy na tryskách, pak to zkuste porovnat se záznamem, který máme.“ Desjaniová byla zjevně zvědavá, ale zatím s otázkami čekala.

Senzory a počítače flotily o zadání několik vteřin

přemýšlely a pak se ozval poručík Yuon: „Paní kapitánko, pravděpodobnost shody u těžkých křižníků je devadesát pět, osmdesát dva a devadesát osm procent. U bitevní lodi je to devadesát devět celých sedm procent. Je velmi pravděpodobné, že jsou to stejné lodě, které posledně zůstávaly na oběžné dráze kolem hlavní planety.“

„Palácová garda,“ řekl Geary. „Ta bitevní loď

i křižníky tady mohly být v jednom kuse dlouhé roky.“

Senátorka Costa se stále mračila.

„To by odpovídalo naší vlastní politice o obraně

nejvyšších úrovní alianční vlády. Proč je to důležité?“

„Protože syndický ředitel, kterého máme v palubním

vězení Neochvějného, mi tvrdil, že Syndikové nemají rádi, když válečné lodě získají k nějaké konkrétní sluneční soustavě osobní vztahy.“

„No, samozřejmě že ne! Ne, když počítají s tím, že by těm lodím mohli někdy vydat rozkazy začít v té soustavě bombardovat planety! Ale proč…“

„Byli tady roky,“ přerušila ji Desjaniová. „Přítelkyně, kamarádi, rodiny, osobní vztahy všech možných druhů.“

„Přesně tak,“ souhlasil Geary. „Ty posádky tady

zůstaly, protože nejvyšší Syndikové chtěli mít po ruce lodě, jejichž věrností si mohou být jistí. Ale když je tu drželi tak dlouho, porušili tím vlastní politiku. Posádkám těch lodí musí záležet na lidech v téhle soustavě. Planety pro ně nejsou cíle, ale domovy jejich přátel.“

Desjaniové na rtech zahrál zlý úsměv. „Někdo by jim

měl říct, co mají jejich šéfové v úmyslu s touhle soustavou a všemi tady.“

„Ano, někdo by to měl udělat. Až bude flotila v bezpečí v zákrytu za hvězdou, a dřív než budou moci syndičtí vůdci uprchnout, myslím, že udělám veřejné prohlášení pro všechny Syndiky v soustavě a řeknu jim, co mají jejich šéfové v plánu.“

Rionová se předklonila a zeptala se: „Myslíte si, že se posádky té bitevní lodě a křižníků vzbouří?“

„Ano, je tady myslím jistá šance, že by nám mohli

pomoct se změnou vlády Syndikovaných světů, paní

koprezidentko. Bude záležet na tom, co udělají ostatní syndičtí ředitelé v soustavě. Zjistí, že jsou taky nahraditelní.“

„Ředitel velící flotile nebude podporovat puč,“ trvala na svém Costa. „Ví, že nám ho předhodí jako obětního beránka bez ohledu na to, kdo by vyhrál.“

To znělo velmi pravděpodobně. „Proto dostal za úkol

šéfovat té flotile. Syndičtí vůdci jsou si jistí, že je bude podporovat, i když ho oni sami považují za nahraditelného a neschopného.“

„Má smůlu v obou případech,“ poznamenala

Desjaniová s úsměvem. „Nemohlo se to stát lepšímu chlapovi.“

Pak přimhouřila oči a na tváři se jí objevil vypočítavý výraz, když se podívala na displej. „Pokud se ta bitevní loď i s křižníky vzbouří nebo vyhlásí věrnost syndickým ředitelům organizujícím alternativní vládu, bude to znamenat, že Shalin po nich nejspíš půjde. Musí. Současná vláda je jeho jedinou nadějí.“

„Ano,“ přikývla Rionová. „Musíme být připraveni

vyrazit na ochranu těch lodí.“

Desjaniová se nejprve zatvářila nedůvěřivě a pak

zkřivila tvář odporem.

„Chránit syndické válečné lodě?“

Geary hlasitě vydechl. Příkazy, které byl nucen vydat Duellosovi, se stávaly každou chvíli složitějšími.

I když bylo těžké opustit můstek, musel Geary předat rozkazy Duellosovi ve své kajutě. Nemohl riskovat, že je někdo vyslechne nebo přes osobní ochranné pole na můstku zahlédne jeho výraz.

Duellos seděl, na pohled klidný, ale v očích měl napětí.

„Trojstranný boj? To by bylo… zajímavé.“

„Strašný bordel,“ potvrdil mu Geary. „Budou vaše lodě chránit Syndiky, když jim to přikážete?“

„Ne, když to řeknu takhle na rovinu. Ale ochrana

syndické bitevní lodi bude vyžadovat útok na syndickou flotilu.

To svým křižníkům můžu přikázat a nebudu se muset bát, že začnou o rozkazech pochybovat,“ povzdychl si Duellos. „Mám celkem chuť zničit každou syndickou loď v téhle soustavě a nechat Syndiky, ať si to pak vyřeší mezi sebou.“

„Potřebujeme někoho, s kým bude možné vyjednávat,“

odpověděl Geary a zaváhal. Nechtělo se mu říkat to, co musel.

„Pokud by se výběr zúžil na možnosti zničit tu bitevní loď, nebo dovolit syndické flotile, aby ji zajala, musíme zajistit, že syndičtí velitelé neuniknou.“ Ne, to nebylo dost dobré. Musel rozkazy formulovat jasně a nenechat v nich žádné nejistoty, které by sice mohly ochránit jeho vlastní zadek, ale díky nimž by si Duellos nemusel být jistý, co od něj Geary očekává. „To znamená, pokud by hrozilo, že jejich flotila tu loď ovládne, musíte ji zničit.“

Duellos klidně přikývl. „Kdo rozhodne, že jsme se

dostali k bodu, kdy je nutné bitevní loď zničit?“

„V tu chvíli budeme nejspíš světelné hodiny daleko.

Bude to vaše rozhodnutí založené na aktuálním dění. Ať už se rozhodnete jakkoli, podpořím vás.“

„Když mi tohle řekl můj poslední admirál, pochyboval jsem o jeho upřímnosti,“ poznamenal Duellos. „Ale on nebyl jako vy. Budu se snažit, aby byla vaše důvěra v mé schopnosti oprávněná.“

„Nápodobně.“ Geary se zadíval na seznam lodí

úderného svazu, vznášející se nad stolem mezi ním

a Duellosovým virtuálním obrazem. „Dal jsem vám tři eskadry lehkých křižníků a pět eskader torpédoborců jako podporu vašich devíti bitevníků. Nechci toho poslat s úderným svazem tolik, aby vypadal jako lákavý cíl, ale myslíte, že to bude stačit?“

„To bude záležet na tom, co se stane, ale určitě to bude dost, aby nás čekal férový boj s čímkoli, na co bychom mohli narazit.“ Duellos se na chvíli odmlčel. „Taky to bude záležet na tom, co udělá kapitán Kattnig.“

„Snažte se ho držet na uzdě. Připadá mi, že je až příliš bojechtivý.“

„V téhle flotile nic takového neexistuje, pane

admirále,“ pokrčil Duellos rameny. „Udělám, co bude v mých silách. Lodím třídy Šikovný se nepovede dobře, kdyby musely vyrazit na frontální útok.“

„Poslední průzkumnou bitevní loď nám zničili v boji, ale teď se musím starat o Šikovný a jeho sesterské lodě. Kdy vláda pochopí, že šetřit peníze stavěním příliš malých a neschopných lodí opravdu není chytré, když jde o přežití a bojovou efektivitu?“

„Kdybyste se stal diktátorem, tohle je jedna z věcí, které byste mohl změnit,“ řekl Duellos s úšklebkem, aby bylo vidět, že to nemyslí vážně. „V minulosti bojoval Kattnig dobře.

Nemyslím si, že udělá nějakou blbost.“

„Neměl by. Měl jste příležitost podívat se na záznamy z jeho poslední akce?“

Duellos opět přikývl. „U Beowulfu? Nepěkná

záležitost, ale Kattnig se tam vyznamenal.“

„Nepěkná“ bylo slabé slovo pro bitvu, ve které měly

obě strany víceméně vyrovnané síly a rvaly se, dokud Aliance pomalu nezískala převahu a nakonec nedosáhla toho typu vítězství, který je v termínech ztrát na lodích a lidech prakticky totožný s prohrou. „Jeho lodě skončily na šrot, ale bojovaly dál,“ souhlasil Geary. Kattnig se po boji tak soustředil na péči o své zbývající lidi, že mu museli dát násilím sedativa, aby ho dostali na ošetřovnu. Opět to nebylo nic, za co by se mohl po takovém boji stydět. Zdravotní personál schválil Kattnigovu schopnost dál bojovat a v Gearyho očích byla přehnaná péče o podřízené spíše plus.

Nicméně mezi tím záznamem a Kattnigovou zjevnou

bojechtivostí byla nesrovnalost, která Gearyho trápila.

„Prostě na něj dávejte pozor. Vypustím úderné síly za necelé dvě hodiny, když zbytek flotily vyrazí do krytu za hvězdu. Nevím, co se stane, ale budeme muset reagovat, až to přijde. Hodně štěstí.“

„Pokud brána hypersítě exploduje, zatímco tam mé lodě budou, nebudu mít moc času na to, abych se o něco obával a o něčem rozhodoval,“ upozornil ho Duellos. „Jinak se vás pokusím nezklamat.“

„Není šance, že byste mě kdy zklamal, Roberto.“

Duellos se ušklíbl, postavil se, zasalutoval a pak jeho obraz zmizel. Geary se vrátil na můstek Neochvějného.

*

Nárazy bombardovacích projektilů do ledové planety

představovaly příjemné a vítané rozptýlení od čekání na začátek kolapsu brány. Série šutrů narážejících postupně do jediného bodu uprostřed zamrzlého oceánu vytvořily

spektakulární podívanou s fontánami vypařené vody

stoupajícími výše a výše do atmosféry, jak každý další narážející projektil pronikal hlouběji pod led. Neuvěřitelný žár vyvolaný kinetickým nárazem okamžitě měnil led na páru stoupající vzhůru kilometr širokou dírou vyvrtávanou bombardováním. Když se pára v suchém mrazivém vzduchu ledové planety rozptýlila, mohly širokospektrální sledovací satelity zanechané flotilou poblíž nahlédnout na dno díry, ale výsledky Desjaniovou zklamaly.

„Na dně je tekutá voda, ale většina pochází

z rozpuštěného ledu na okrajích díry. Nedá se říct, jestli jsme se opravdu provrtali až k vodě na dně.“

„To je mi líto,“ politoval ji Geary. „Ale pořád je to sakra velká díra.“

„Dovedete si představit, jaké to bude, až okraje

zamrznou? Vysoký úhel, hladká zamrzlá stěna táhnoucí se kilometry dolů. Ale vsadím se, že nám Syndikové nepoděkují, i když jsme jim vyrobili tak skvělé místo na extrémní sporty.“

„No asi ne, zvlášť když zamrzlý oceán popraskal na

stovky kilometrů kolem díry.“ Zdálo se hloupé vtipkovat o takových věcech, ale bylo to lepší než vztekle upírat oči na bránu hypersítě.

Zbývala hodina do zahájení manévru, který je měl

dovést do bezpečí v zákrytu hvězdy. Kdyby došlo ke kolapsu brány právě teď nebo během další půl hodiny, byla by to krutá ironie osudu, protože bezpečí už bylo tak blízko. Navzdory iracionální obavě, že odchod z můstku Neochvějného by okamžitě způsobil něco zlého, si Geary našel chvilku, aby navštívil malé kajuty poblíž středu lodi, kde se mohli lidé věnovat osobním modlitbám a rozjímání. V časech, jako byl tento, mu žádost o pomoc a slitování připadala jako dobrý nápad. Rozhodně to nemohlo ničemu uškodit. Geary se pokusil dovolat Michaela Gearyho, ale ani jeho bratr, ani prasynovec neodpovídali. Nakonec se natáhl, aby zhasl ceremoniální svíčku, ale ještě se na chvíli zarazil.

„Dostal jsem tvůj vzkaz, Miku, od tvé vnučky Jane.

Taky mi chybíš.“

O pár minut později už byl zpátky na můstku a sledoval ikony lodí flotily na manévrovacím displeji, pomalu se plížící po nekonečných dálavách sluneční soustavy k bodu záchrany.

Bylo úžasné, jak byl bod, ve kterém se budou moci vrhnout do bezpečí, pořád tak zoufale daleko.

Posledních pět minut se táhlo věčně. Na můstku

Neochvějného bylo naprosté ticho, jak všichni dokonce i tajili dech. Zdálo se, že jen na Desjaniovou to nemá žádný vliv, protože si procházela rutinní papírování, ale Geary využil svou autoritu velitele flotily, aby se podíval, co Desjaniová ve skutečnosti dělá. Jelikož procházela stránkami příliš rychle a nepravidelně, bylo jisté, že ve skutečnosti práci jen předstírá.

Odpočet se dostal na nulu. Geary se zhluboka nadechl a uvědomil si, že poslední vteřiny vůbec nedýchal. Tiše zašeptal poděkování a stiskl tlačítko komunikátoru.

„Všem jednotkám alianční flotily, tady admirál Geary.

V čase dva pět zahajte zrychlení na nula celá jedna pět světla, zatočte dolů o nula čtyři stupňů a doleva tři šest stupňů.

Jednotky přiřazené k údernému svazu jedna přejdou na taktickou kontrolu kapitána Duellose na Inspiraci v čase tři nula.“

Pak bylo ještě třeba chvíli čekat, zatímco se signál plazil z lodi pryč rychlostí světla a trvalo mu sekundy, v některých případech i minuty, než se dostal

k nejvzdálenějším lodím flotily. Pak další čekání, zatímco lodě postupně potvrzovaly příkaz a jejich ikony ukazovaly stav jejich připravenosti. A nakonec poslední čekání na určený čas dva pět.

Desjaniová ukázala prstem na manévrovacího

důstojníka, který udeřil do tlačítka aktivujícího příkazy pro změnu kurzu a rychlosti. Neochvějný se mírně naklonil dolů a pak souběžně s ostatními loděmi flotily naskočily jeho hlavní pohonné jednotky.

„Za přibližně čtyři hodiny a dvacet tři minuty,“

poznamenala Desjaniová, „začnou být syndičtí vůdci velmi nešťastní.“

„Ještě nejsme v bezpečí,“ připomněl jí Geary. „Pokud Syndikové už bránu odpálili, může nás exploze stále

dostihnout.“

„Ne snad, že bych nějak trpěla přílišnou úctou k jejich inteligenci, ale dokonce ani oni nemůžou být tak blbí, aby si zničili vlastní flotilu, když vše nasvědčuje tomu, že nemusí.“

Sledovala, jak se lodě úderného svazu otáčejí a míří pryč od zbytku flotily. „Za jak dlouho oznámíte soustavě, co mají jejich ušlechtilí vůdcové v plánu?“

„Ještě chviličku počkáme. Chci, aby nás syndická

výkonná rada nejdříve viděla na našem novém vektoru

a snažila se přijít na to, co to znamená. Pak je moje zpráva ještě více zmate a vyvede z rovnováhy.“

Desjaniová se úkosem podívala do zadní části můstku, kde seděl Sakai, mlčenlivý, ale vše pečlivě sledující. „Když mluvíme o matení a vyvádění z rovnováhy, snažili se politici nějak měnit vaše prohlášení?“

„Costa navrhla, abych je nechal udělat nějaké

korektury. Sakaiovi to bylo jedno a Rionová byla silně proti.

Tvrdila, že musím znít jako já sám, ne jako politik.“

„Sakra. Zase s tou ženskou souhlasím.“

„Bude chvíli trvat, než si na to zvyknete.“

Geary tiše seděl a snažil se dostat svou mysl do

vhodného stavu, pak si zkontroloval čas. To by šlo, pomyslel si.

Jeho prohlášení nedorazí k lodím nesoucím na palubách syndickou elitu, dokud neuvidí, jak většina aliančních lodí míří do bezpečí, a k většině obyvatel soustavy se dostane mnohem dřív. Jeho předchozí výsměch řediteli Shalinovi zatím nepřinesl žádné zjevné výsledky. Bude zajímavé sledovat, co změní následující zpráva.

Dvakrát se zhluboka a pomalu nadechl, aby se uklidnil a připravil mluvit. Pak aktivoval komunikační okruh pro volné vysílání všemu, co dokázalo v soustavě přijímat rádiové signály.

„Lidem Syndikovaných světů, hovoří admirál John

Geary. Je mou smutnou povinností oznámit vám následující fakta. Nejen že vás vůdci plánují opustit, ale také chtějí ve snaze zničit mou flotilu zlikvidovat v celé soustavě vše živé.

Na vaší bráně hypersítě je nainstalovaný systém, jenž byl navržen tak, aby minimalizoval sílu exploze vytvořené kolapsem brány. Nicméně stejný systém je možné použít v reverzním chodu, kdy naopak zvýší úroveň uvolněné energie až na sílu novy. Vaši vlastní vůdcové mají v plánu ten systém takto použít, chtějí vyměnit životy vás všech za šanci zasáhnout alianční flotilu. Svůj plán pozdrželi jen proto, že si přejí, aby se flotila Syndikovaných světů v soustavě dostala ke skokovému bodu a uprchla k jiné hvězdě. Místo aby vás bránili, chtějí si ty lodě ušetřit, ať mohou prosazovat svou vládu v jiných soustavách.

Vaši vlastní vůdci se nebojí, že by je exploze zasáhla, protože celou dobu čekají v bezpečí na palubě bitevní lodě nacházející se u skokového bodu na Mandalon, odkud mohou skočit pryč a vás všechny nechat zemřít. Nebyli by žádní svědci toho, co se tu ve skutečnosti odehrálo. Všichni lidé by byli mrtví, ani žádné elektronické zařízení nemá šanci explozi přežít, takže by vaši vůdcové mohli pokračovat ve válce, která nemá žádný smysl.

Nabídli jsme, že chceme vyjednat konec války.

Podmínky, které Aliance navrhla vaší výkonné radě, byly už vyslány do celé soustavy. Po konci tohoto hlášení je nechám zopakovat a sami uvidíte, že mají za cíl skončit válku za podmínek, se kterými mohou souhlasit obě strany. Ale vaši vůdci odmítají vyjednávat, místo toho raději chtějí zničit celou tuhle soustavu, než aby uznali svou chybu nebo přijali to, co si sami neurčili.

Když k vám tato zpráva dorazí, bude už většina alianční flotily skrytá v bezpečí před plánovaným útokem na místě, kde nás ochrání samotná vaše hvězda. Ale nikdo z vás v bezpečí nebude, ne pokud nebudete jednat ve vlastním zájmu i v zájmu celých Syndikovaných světů. Znáte mou pověst. Víte, co vaši vůdcové v minulosti provedli. Musíte se rozhodnout, komu z nás budete věřit. Vaše životy a budoucnost Syndikovaných světů závisí na vašich rozhodnutích.

Na čest našich předků.“

Desjaniová se povzbudivě usmála, když se Geary po

konci zprávy znovu rozvalil do křesla.

„Teď můžeme jen doufat, že Syndikové pro změnu

použijí své hlavy, místo aby jen poslouchali rozkazy.“

Opět mělo trvat dlouhé hodiny, než se něco stane.

Geary se nemohl plížit chodbami Neochvějného, aniž by narážel na členy posádky. Ti by si určitě všimli jeho nepokoje, ale stejně tak nemohl jen tak sedět na můstku, proto se vydal do své kajuty, kde přecházel sem a tam jako tygr v kleci. Stále tam nervózně přešlapoval, když se mu ozval poručík Iger: „Na syndické komunikační síti se objevila nezvyklá aktivita, pane admirále. Jiný uzel se snaží převzít prioritu od uzlu u skokového bodu na Mandalon.“

„Kde se ten uzel nachází?“

„Někde na hlavní obydlené planetě, ale používají

spoustu převaděčů, takže nám chvíli trvalo, než jsme zjistili aspoň to.“ Poručík Iger se pousmál a dodal: „Hlavní obydlená planeta si vyslechla vaši zprávu před dvěma hodinami, pane.“

To bylo dost dlouho, aby někdo mohl zahájit pokus

o převrat, zvlášť když se syndická výkonná rada nacházela pět světelných hodin od planety a nemohla nijak přímo monitorovat události v reálném čase.

„Děje se něco zjevně viditelného, čeho bychom si

všimli?“

„Ne, pane. Žádné hlášení o revoluci, nových vůdcích

nebo tak něco. Ani žádné známky konfliktu či nasazování bezpečnostních sil. Ale naše programy na politickou analýzu předpokládají, že ten, kdo se pokouší nahradit výkonnou radu, nejspíše teprve získává podporu mezi různými vojenskými veliteli v soustavě a mezi dalšími důležitými hráči. Budou se snažit držet to pod pokličkou, dokud nebudou mít v rukávu všechna možná esa, netroufnou si upozornit na sebe výkonnou radu příliš brzo.“

Past spuštěná na syndické velitele, kteří čekali, až budou moci spustit vlastní past na alianční flotilu.

„Okamžitě mi dejte vědět, pokud zachytíte něco

dalšího.“

Ale další zpráva přišla od Desjaniové.

„Flotila vstupuje do zákrytu za hvězdou, pane

admirále,“ oznámila triumfálně. „Jsme v bezpečí.“

„Až na úderný svaz.“

„Ano, pane, ale Duellos se o sebe dokáže postarat.

Zatím jsme nezaregistrovali žádnou reakci u syndické flotily ani u lodí na skokovém bodu.“

Zdálo se, že všechno zase probíhá hladce. A tak začal Geary přemýšlet, čeho si nevšiml tentokrát.

Osm

„Bitevní loď se přesouvá,“ oznámila Desjaniová

a přerušila tak Gearyho neúspěšný pokus trochu se prospat ve své kabině. Napadlo ho, jestli kapitánka za posledních dvacet čtyři hodin vůbec opustila můstek. „Těžké křižníky ji doprovázejí.“

Geary potřásl hlavou ve snaze setřepat ze sebe ospalost.

„Jaký mají vektor?“

„Zdá se, že míří k primární obydlené planetě.“

Co to znamenalo? Vzbouřily se posádky těch lodí

a odvážely členy výkonné rady zpět, aby se s nimi srovnala

nová vláda podle svých představ o spravedlnosti? Nebo byla

syndická výkonná rada stále u moci a mířila zpět k planetě, aby upevnila svůj vliv?

Desjaniová ale přišla na další alternativu. „Možná se

nás snaží odlákat zpoza hvězdy,“ navrhla. „Zkouší nás

vyprovokovat, abychom je pronásledovali, pak se vrhnou

zpátky ke skokovému bodu, spustí kolaps a utečou.“

Geary si protřel oči a vztekle se zadíval na displej nad

svým stolem. „Nemusíme se ani hnout. Úderný svaz se o tu

bitevní loď dokáže postarat.“

„Ne, pokud se spojí s flotilou.“

A přesně v tom okamžiku zablikaly na displeji poplašné

signály oznamující změnu směrového vektoru syndické flotily.

Geary netrpělivě čekal, až se lodě ustálí na novém kurzu

a rychlosti. Předpokládaná trasa syndických plavidel se

přesunula nahoru a pak se spojila s předpokládanou trasou

bitevní lodě.

„Musela jste to říkat nahlas?“ zeptal se Desjaniové.

„Tohle byla snadná předpověď,“ řekla s pochmurným

úsměvem. „Buď jsou syndičtí vůdci na cestě k hlavní planetě, aby to tam zkopali do čtverečku, a v tom případě chtějí flotilu s sebou. Nebo jsou pod zámkem, takže se je flotila pokusí zachránit.“

Na displeji se s trasou flotily a bitevní lodě spojila další čára.

„Úderný svaz se dostane k bitevní lodi těsně před

syndickou flotilou.“

„Zatímco my trčíme tady.“

„Je mi to líto.“

„Tohle mám u vás schované.“

Odpověděl jí stejně zachmuřeným úsměvem: „Píšu si

to. Nemyslím si, že bychom se ještě mohli pohnout. Musíme

počkat alespoň pár hodin, aby bylo jasné, že se nás nesnaží

vylákat z úkrytu.“

„Flotile se to nebude líbit, pane. Nebudou se chtít dál

schovávat, zatímco se nepřítel přibližuje.“

„Mně se to taky nelíbí. Ale pokud se nás Syndikové

snaží vylákat, tentokrát nebudou plýtvat časem a aktivují

kolaps brány, jakmile budeme dost daleko od hvězdy.“

Naneštěstí by podle téhle logiky a hrozících následků v případě špatného odhadu taky mohl zůstat s flotilou v úkrytu do konce světa. „Táňo, pokud to bude vypadat, že příliš váhám s vysláním flotily, kopněte do mne.“

„To dělám vždycky, pane.“

Uplynula další hodina, kterou Geary strávil čekáním

a bojem s narůstající nedočkavostí a stále se zhoršující náladou.

Komunikátor nastavil na blokování hovorů, takže ho přímo

mohli kontaktovat jen Desjaniová, Rionová nebo Duellos.

Neměl v tu chvíli chuť poslouchat rady Badayi nebo kohokoli

jiného.

Ale ještě tady byl ředitel Boyens. Možná by mohl

pomoci? Ne. Boyens se sám přiznal, že byl v exilu na vzdálené hranice více než desetiletí. I kdybychom mu mohli věřit, a to nemůžeme, tak zdejší velké hráče nezná.

Nakonec se Geary vrátil zpátky na můstek

a zachmuřeně se posadil do křesla velitele flotily. Důstojníci na můstku díky vybroušeným instinktům poznali, že bude nejlepší vynasnažit se, aby si jich nevšímal.

„Pane admirále,“ ozval se poručík Iger se šťastným

výrazem, který rychle zmizel, když si zpravodajce všiml, jak se Geary tváří. „Pane, mezi bitevní lodí a hlavní obydlenou planetou se přesouvá velké množství komunikace.“

„A co to znamená?“ chtěl vědět Geary. Z Igerovy

reakce si uvědomil, jak hrubý tón hlasu použil, a tak se snažil, aby další větu vyslovil normálně. „Máme nějaké tušení, o čem se spolu baví?“

„Ne, pane. Ale jednu velmi zajímavou stopu máme.

Zprávy z planety mají v syndické síti vyšší prioritu než zprávy z bitevní lodi.“

„Co flotila? S kým se baví ti?“

Poručík Iger zavrtěl hlavou a odpověděl: „Zachytili

jsme nějaké zprávy vyslané flotile z primární planety, ale

nevšimli jsme si žádné odpovědi. Naše lodě ani sledovací

satelity nejsou na vhodném místě, aby se dalo říct, jestli se spolu flotila a bitevní loď baví přímo.“

„Děkuju vám,“ odpověděl Geary a začal si třít oči.

Vážně zvažoval, jestli nepožádat zdravotníky o silnější léky proti bolesti. „Kapitánko Desjaniová, instinkt mi říká, že pokud se během půl hodiny nic nezmění, měli bychom vyrazit na tu bitevní loď. V tu chvíli od nás bude pořád ještě čtyři světelné hodiny daleko. Co si o tom myslíte?“

„Já si myslím,“ okomentovala to, „že pokud se budeme

snažit čekat, dokud se neocitneme v úplném bezpečí, přijdeme o příležitost vyřešit situaci v náš prospěch. Syndická bitevní loď nás neuvidí v pohybu ještě čtyři hodiny. My její reakci uvidíme taky až za další čtyři hodiny. Ale primární planeta nás spatří mnohem dříve. Je od nás vzdálená jen deset světelných minut. Až uvidí, jak míříme k bitevní lodi, možná se s námi začne bavit někdo z těch, kdo se snaží nahradit syndickou výkonnou radu. Chtějí nás mít na své straně, a ačkoli mi představa spolupráce se Syndiky připadá opravdu nechutná,

potřebujeme někoho, kdo dokáže zařídit, aby nám nad krkem

nevisela ta brána hypersítě.“

„Tak proč nevyrazit hned?“

„To mi připadá jako skvělý nápad, pane admirále.

Souhlasím.“

Geary se na ni kysele zadíval a napadlo ho, jestli by se

neměl zeptat ještě Tuleva. Neuškodilo by, kdyby měl

k dispozici další názor, zvlášť od někoho solidního, jako byl Tulev. Ale když se natáhl po komunikátoru, něco ho napadlo.

„Kapitánko Desjaniová, konzultovala jste už situaci

s kapitánem Tulevem?“

„Ano, pane.“

„A kapitán Tulev by mi poradil to samé co vy?“

„Ano, pane.“

Buď se mohl ještě víc naštvat, nebo to vzít s humorem.

Naštvanost zatím nikdy nepomohla, takže bude asi lepší se

zasmát.

„Děkuji vám, kapitánko Desjaniová.“

Podíval se do zadní části můstku, kde seděl senátor

Sakai, na první pohled uvolněný, ale jeho oči byly stejně

pozorné jako vždy.

„Zkusíme vytáhnout politické hrátky na světlo,

senátore.“

Sakai přikývl a zeptal se: „Předpokládám, že mluvíte

o syndických politických hrátkách, admirále?“

„Správně.“ Bylo dobré vědět, že má Sakai smysl pro

humor. Geary se poradil s manévrovacím systémem a pak

oslovil celou flotilu: „Všem lodím hlavní formace alianční

flotily, tady admirál Geary. Zabočte na pravobok nula jedna tři stupňů, nahoru nula dva stupňů a zrychlete na nula celá jedna světla v čase čtyři jedna.“

Přepnul okruh a pokračoval: „Kapitáne Duellosi, hlavní

voj flotily vyrazí na setkání se syndickou bitevní lodí letící pryč od skokového bodu na Mandalon.“

V čase pět jedna přikázala Desjaniová změnit rychlost

a kurz Neochvějného a pak zívla. „Alespoň den, možná den a půl, než se s tou bitevní lodí setkáme. Myslím, že si trochu odpočinu.“

„To je dobrý nápad.“ Když konečně došlo k rozhodnutí,

vyvolalo to na můstku dramatický pokles napětí. S ohledem na to, že Geary právě přikázal flotile opustit bezpečnou skrýš, to byla poněkud absurdní změna, ale i Geary cítil, že se mu ulevilo. „Možná teď dokážu usnout i já.“

„Pospěšte si,“ navrhla mu Desjaniová. „Během půl

hodiny by se mohl ozvat někdo z hlavní planety.“

„To by mi nevadilo.“

Nakonec se něco stalo během deseti minut. Geary se

sotva stačil dostat do své kabiny, když dostal urgentní zprávu z můstku: „Pane admirále, máme tady zprávu ze syndické bitevní lodě.“

Na obraze nebyl syndický ředitel, ale vojenský

důstojník se zachmuřeným výrazem ve tváři: „Alianční flotile.

Tato válečná loď a její doprovod reagují na rozkazy nové

výkonné rady Syndikovaných světů. Právě převážíme členy

staré rady zpátky na Primu, druhou planetu soustavy. Členové staré rady nemají přístup k žádnému komunikačnímu vybavení…“ Syndik se na chvíli odmlčel a zjevně se musel odhodlávat, než dokázal pokračovat: „…žádáme vás, ať nijak

nenarušujete náš let.“

Muselo být těžké odeslat takovou zprávu, ale zjevně

vyrazila ještě předtím, než bitevní loď zaregistrovala, jak k ní míří syndická flotila. Dorazí další zpráva, s ještě obtížnější žádostí, ve které bude bitevní loď prosit o pomoc a záchranu před syndickými loděmi věrnými staré radě?

Geary o tom stále přemýšlel, především jak by musel

formulovat rozkazy, aby je jeho lodě přijaly, když komunikační důstojník oznámil další zprávu, tentokrát z hlavní obydlené planety.

Na obraze byla vidět skupina syndických ředitelů,

zjevně stojících venku mezi nízkými budovami, se zelenou

trávou pod nohama a příjemnou modrou oblohou nad hlavou.

Měli na sobě obvyklé bezchybné, na míru šité obleky, ale pro jednou chyběly obvyklé nacvičené uhlazené úsměvy. Místo toho se ředitelé tvářili smrtelně vážně.

„Admirálu Gearymu a představitelům alianční

velkorady,“ prohlásil jeden z ředitelů. „Jsme členové nové

výkonné rady Syndikovaných světů. Prostudovali jsme si váš

návrh a jsme ochotní projednat jeho přijetí jako první krok pro ukončení nepřátelského stavu. Přikázali jsme všem mobilním i fixním obranným systémům Syndikovaných světů v soustavě ukončení jakýchkoli ofenzivních akcí. Žádáme vás, ať

nepodnikáte nepřátelské kroky proti lidem, instalacím a lodím Syndikovaných světů, jež přijaly naši autoritu.“

„Program pro zneužití bezpečnostního systému byl

deaktivován,“ pokračoval Syndik s co největší upřímností.

„Brána hypersítě už nemůže být použita ke zničení naší

soustavy ani vaší flotily. Chápeme, že máte důvody

pochybovat o prohlášení vůdců Syndikovaných světů. Rada se

nachází na povrchu naší planety, a dokud neobdržíme vaši

odpověď, zůstane zde jako rukojmí a živý důkaz faktu, že je

vaše flotila v bezpečí.“

To znělo slibně. Vyslání flotily z úkrytu opravdu

vyprovokovalo začátek komunikace.

Na obrazovce se objevila Rionová. „Viděla jsem tu

zprávu. Nemůžeme si být jistí, že jsou opravdu na povrchu

planety. Mohou být v simulační komnatě hluboko pod zemí.

Ale projela jsem analýzu, podle které by ani hluboce zakopaný bunkr neměl mnoho šancí přežít kolaps brány úmyslně nastavený na větší sílu. Syndici jsou proradní, ale jejich inženýři jsou stejně dobří jako naši. Musí to vědět taky.“

„Takže říkáte, že jim můžeme věřit.“

„Tolik jako kterémukoli jinému Syndikovi. Není důvod

myslet si, že ti ředitelé mají větší smysl pro morálku nebo že jsou méně motivováni vlastními zájmy než ti, které nahradili.

V tomto případě ale jejich vlastní zájmy a snaha o přežití hrají do karet nám. Aby se zachránili, museli vyřadit z bezpečnostního systému rutinu pro katastrofický kolaps.“

Rionová nasadila formální tón a pokračovala: „Admirále

Geary, žádám vás, abyste dovolil představitelům alianční

velkorady zahájit přímé vyjednávání s novou výkonnou radou

Syndikovaných světů.“

„Svolení uděleno.“

„Pokud čtu mezi řádky správně, syndická flotila

autoritu nové výkonné rady nepřijala. Předpokládám, že nás

nová výkonná rada požádá, abychom jejich planetu před tou

flotilou bránili. Pokud tu žádost předloží, jak mám reagovat, admirále?“

Jeho bolest hlavy začala hrozit okamžitým návratem.

„Alianční flotila bude bojovat se všemi nepřátelskými silami v této sluneční soustavě.“

„Velmi dobře,“ usmála se Rionová. „Dostatečně vágní,

ale pevné a odhodlané. To by mělo pokrýt všechny možnosti.

Sejdu se se Sakaiem a Costou a zahájíme komunikaci se

Syndiky.“

„A já poletím s flotilou dál po trase, na které se budeme

moci spojit s úderným svazem a setkat se se syndickou bitevní lodí i jejich flotilou. Pokud si všichni zachovají současné vektory, budete mít něco kolem dvaceti tří hodin na vyřešení diplomatických otázek. Pokud to do té doby nestihnete, ta flotila buď uteče, nebo bude zničena.“

„Budu na to pamatovat, admirále. A vy byste neměl

zapomínat, že členy bývalé rady na palubě té bitevní lodě už nepotřebujeme. Dokud žijí, jsou pro vyjednávání spíše hrozbou.“

„Budu na to pamatovat,“ prohlásil Geary. Přemýšlel,

jestli i Rionové zní jeho hlas stejně chladně, jak to připadalo jemu. „Nicméně je nehodlám zavraždit.“

„Pochybuji, že byste musel, admirále. Členové dřívější

výkonné rady nejspíš skončí jako terče v trojstranné přestřelce.

Pokud to nějak přežijí, syndičtí důstojníci na palubě bitevní lodě je spíš popraví, než aby riskovali jejich návrat k moci, podobně jako radní přikázali řediteli Shalinovi vraždu admirála Blocha a ostatních aliančních důstojníků.“ Úsměv na rtech Rionové byl stejně ledový jako Gearyho tón hlasu. „Žijící hvězdy jednají pomalu, ale nakonec se postarají, aby se každý dočkal takového osudu, jaký si svými skutky zasloužil.“

Syndická flotila už musela vidět, že ta alianční vyrazila

na cestu, nicméně Syndikové neutíkali, místo toho mířili stále na přímý střet s bitevní lodí prchající k hlavní obydlené planetě soustavy.

„Chtějí tu bitevní loď,“ řekl Geary Duellosovi ve

zprávě, kterou druhý kapitán uvidí až za hodinu. „Musí ji

nahánět, zatímco my chceme, aby loď nepoškozená co

nejrychleji dorazila k vnitřním planetám. Tím donutíme

nepřítele ke srážce s hlavním vojem naší flotily. Zkuste flotilu zdržet, udeřte na její okraje, především si dávejte pozor, aby nějaké syndické bitevní křižníky nezkusily prorazit k bitevní lodi dřív, než se dostaneme do boje. Jakmile se přiblížíme na kontakt, nemusíme se o stav bitevní lodě už starat.“

Nezapomněl na něco? „Snažte se držet mimo dostřel té bitevní lodě. Tvrdí, že na naše plavidla nezaútočí, ale nemůžeme jim důvěřovat. A i kdyby měli v úmyslu slib dodržet, může se stát, že si váš přílet někdo na palubě vyloží jako útok a začne ze zvyku střílet. Geary konec.“

Desjaniová zase seděla ve velitelském křesle a tvářila se

odpočatě a vesele, zatímco se k sobě flotily blížily celkovou rychlostí nula celá dva rychlosti světla. „Z brány hypersítě před chvílí vyletělo syndické el-zetko. Zdá se, že se hodlá zdržovat poblíž brány.“

„Kurýr.“ L-Z odeslalo svou zprávu a bude čekat

u brány, dokud nedostane odpověď. „Co si asi myslí o všech

těch minách kolem brány a o nákladních lodích s připojenými

útočnými letouny?“ Geary se tázavě zadíval na displej a dodal:

„A když už o tom mluvíme, zajímalo by mě, proč se ty

nákladní lodě ještě nepohnuly.“

„Jsou příliš pomalé, než aby se někam stihly dostat

a něco udělat,“ upozornila ho Desjaniová. „Všichni Syndikové, bez ohledu na to, koho právě podporují, to vědí stejně dobře jako my. Jakmile vymažeme z vesmíru jejich flotilu, budeme mít dost času vrátit se a zlikvidovat i náklaďáky a jejich letouny.“

Syndická bitevní loď mířící k nim se nacházela na levé

straně po směru jejich letu a její relativní pozice zůstávala zachována, zatímco alianční lodě mířily na co nejrychlejší střet s nepřítelem. Více nalevo se nacházela syndická flotila, pronásledující bitevní loď a blížící se k alianční flotile, ale jejich kurz je pomalu unášel na pravobok. Téměř přímo před flotilou letěly bitevní křižníky a eskortní lodě alianční úderného svazu, také mířící za bitevní lodí. Nicméně bude trvat dalších šest hodin, než úderný svaz dorazí k syndické bitevní lodi a krátce poté zahájí boj se syndickou flotilou. Hlavnímu voji alianční flotily bude trvat dalších patnáct hodin, než se dostane na dostřel. „Chceme tu bitevní loď zničit, i když nebudeme muset?“ zamumlal Geary.

Ptal se sám sebe, ale Desjaniová ho zaslechla

a pochvalně se na něj podívala. „Nezačínáte mě náhodou

napodobovat? Ano, zničme ji. Bude to znamenat o jednu

bitevní loď méně, až si na nás Syndikové zase něco zkusí.“

„Ale o anarchii na syndickém území nestojíme,“

připomněl jí Geary. „A pokud jim zničíme všechny lodě, tak se jí nejspíš dočkáme.“

„Pořád je to nepřátelská loď. Naší prací je ničit

nepřátelské lodě.“

„Syndická flotila se o to nejspíš taky pokusí.“

„O to jednodušší to bude pro nás. Pomůžeme jim ji

zničit a pak zničíme i je.“

Návrh Desjaniové v sobě nesl nespornou výhodu

jednoduchosti. „Uvidíme, co se stane,“ řekl jí nakonec Geary.

„Přiznávám, že cítím pokušení, ale pokud bitevní loď nezahájí palbu po našich, nezničíme ji.“

Desjaniové se to nelíbilo, ale přikývla. „Kdybychom na

ně udeřili, zatímco by oni dodržovali termíny příměří,

zachovali bychom se jako Syndikové, že? Dobrá tedy. Budeme

civilizovaní a zabijeme je, jenom když nás vyprovokují.“

„Jste zajímavá žena, Táňo,“ řekl Geary a protřel si

rukou oči. „Myslím, že se konečně pokusím o nějaký spánek.“

Možná to bylo jen obyčejné vyčerpání, nebo úleva

z vědomí, že nejspíš dojde k rozhodujícímu boji. V každém

případě neměl tentokrát Geary problémy usnout. Doufal v pět

hodin spánku, ale dočkal se jen čtyř. Probudila ho zpráva

vyslaná z úderného svazu.

Duellos se tvářil odpočatě. Stále ještě bylo těžké si

uvědomovat, že se nachází na můstku Inspirace, ne na Odvážném, který byl zničen u Heradaa. „Mám v úmyslu obletět bitevní loď a její eskortu. Syndická flotila je v současné době ve formaci s bitevními loděmi a křižníky ve středu, takže je to pro můj operační svaz příliš tvrdý oříšek. Ředitel Shalin je opovrženíhodný a nečestný chlap, ale v tomhle případě se chová chytře. Uvidím, co budu moct udělat, abych ho zpomalil a oslabil, ale abychom tu flotilu opravdu zničili, potřebujeme bitevní lodě. Duellos konec.“

Geary se pro zbytek dne vzdal spánku a zamířil zpět na

můstek.

Desjaniová tam stále byla a zjevně ignorovala

senátorku Costu, sedící v křesle pozorovatele. Ta soustředěně pozorovala displej.

„Je to pravda, admirále? Setká se za necelé dvě hodiny

náš operační svaz s nepřítelem?“

„To není tak úplně pravda,“ vysvětloval Geary, zatímco

si sedal do vlastního křesla. „Za necelé dvě hodiny náš svaz dožene syndickou bitevní loď, mířící k hlavní obydlené planetě. Nemáme v úmyslu na tu loď zaútočit, pokud na naše plavidla nezahájí palbu.“

„Takže bitva nebude,“ řekla Costa zklamaně.

„V to doufám. Potřebuju, aby křižníky v úderném svazu

šetřily síly na boj s nepřátelskou flotilou. A bitevní lodě jsou velmi obtížný cíl, i když má tahle s sebou jen tři eskortní lodě.“

„Přišla jsem sem v přestávce ve vyjednávání v naději,

že budu moci na vlastní oči pozorovat naše odvážné lodníky při boji s nepřítelem,“ postěžovala si Costa.

Geary se podíval po Desjaniové. Ta se tvářila, jako by

konverzaci vůbec nezaznamenala.

„Senátorko, úderný svaz je od nás téměř světelnou

hodinu daleko. Pokud se srazí s nepřítelem, ještě hodinu

neuvidíme, co se stalo.“

Costa se zamračila. „Ano, jistě, to je jasné. Upozorněte

mě, prosím, než se bojový svaz setká se syndickou flotilou.

Předpokládám, že udeří na střed nepřátelské formace, kde se

nachází syndické bitevníky.“

„Ne, senátorko, takhle boj nevedeme.“

Senátorka se začala mračit ještě více.

„Právě jste sám řekl, že bitevní lodě jsou obtížný cíl.

Pokud to správně chápu, bitevní křižníky nejsou navržené na

férový boj s bitevními loděmi. Proč tedy naše křižníky

nezaútočí na nepřátelské?“

Než odpověděl, musel se zhluboka nadechnout.

„Protože by naše křižníky i jejich eskorty, kromě toho, že stojí proti přesile šestnáct na devět v bitevních křižnících, byly při průletu středem nepřátelské formace ze všech stran vystavené palbě bitevních lodí letících v rozích nepřátelské formace, o ničivé přehradné palbě nepřátelských eskort nemluvě.

Šedesát jedna těžkých křižníků v nepřátelské flotile představuje pro úderný svaz obtížný cíl samo o sobě.“

„Proč tedy není náš úderný svaz silnější?“

Geary se znovu zadíval na Desjaniovou, která si to

zjevně užívala. Rionová říkala, že se politici a vojáci dávno přestali spolu bavit. Pokud bylo tohle typickou ukázkou, jak jejich konverzace probíhaly, už tomu nemám problémy uvěřit.

Pokaždé, když Costě poskytl detailní odpověď, zeptala se na

další věci, aniž by věnovala pozornost tomu, co jí řekl,

a přemýšlela o tom. Možná bylo odpovědí vyhnout se

detailům, které by senátorka mohla používat pro další otázky a podrývání jeho úsudku.

„Protože jsem se tak jako velitel flotily rozhodl.“

Costa o tom dlouze přemýšlela a pak vstala.

„Raději bych se měla vrátit k vyjednávání.“

Geary počkal, až senátorka odejde, a pak se obrátil

k Desjaniové: „Nachystala jste to na mne.“

„Jen jsem senátorku informovala, že některé otázky jí

může nejlépe zodpovědět velitel flotily, pane.“

„Děkuju vám, kapitánko. Tuhle laskavost vám určitě

někdy vrátím.“

Desjaniová se na něj tázavě zadívala. „Máte z něčeho

obavy? Duellos nevletí do středu nepřátelské formace. Před

rokem možná. Dnes určitě ne.“

„A co Kattnig? Pokud pošle Šikovného do středu

nepřátelské flotily, kolik dalších lodí ho bude následovat?“

„Snad jen pár. Kdy jste naposledy jedl?“

„Já… hm, nepamatuju si to.“

Vytáhla pár potravinových tyčinek.

„Beze spánku nějakou dobu vydržíte, ale vaše tělo

potřebuje i palivo.“

Geary si tyčinky opatrně vzal. Vzpomněl si na některé

příšerně chutnající, které musel jíst při návratu flotily na alianční území. „Bulgorin?“

„Jsou docela dobré. Nevím, kde se bulgorin jí, ale není

to špatné.“

„Co v tom je?“

„Nemám tušení a ani to nehodlám zjišťovat. Prostě je

snězte. Musíte být v provozu minimálně dalších dvanáct hodin a bez paliva to vaše tělo nezvládne.“

„Ano, paní.“

Desjaniová se na něj přísně zadívala: „Pokud nebudete

ve své nejlepší formě, admirále, budou lodě i posádky flotily trpět.“

To nemohl popřít, a tak snědl tyčinky, které na

potravinové dávky chutnaly docela dobře. Pak se pokoušel

relaxovat, zatímco sledoval na displeji pohyb aliančních

i syndických formací. Nepřátelská flotila zvýšila rychlost na nula celá jedna pět světla, což znamenalo přibližně čtyřicet pět tisíc kilometrů za sekundu. Nicméně s ohledem na měřítko sluneční soustavy se ikony lodí na mapě pohybovaly téměř neznatelně. Přiblížení pohledu blíže k lodím nepomohlo, protože pak nebylo vidět poblíž nic, podle čeho by se dal

pohyb rozeznat.

Syndikové mířili k bitevní lodi pod úhlem. Jejich cíl se

dokázal cestou k hlavní planetě bolestivě vydrápat až na nula celá dvanáct rychlosti světla. Ale měli by mít lepší zrychlení.

Jaké modifikace si asi syndická výkonná rada za ty dlouhé roky vynutila, aby měla větší pohodlí, byť výměnou za omezení bojeschopnosti?

Zjevně tu otázku nechtěně vyslovil nahlas, protože mu

okamžitě odpověděla Desjaniová: „To by mohlo něco

vysvětlovat. Podle našich senzorů je hmota té lodě výrazně

vyšší, než je u srovnatelných modelů běžné, ale nezdá se, že by měla masivnější pancéřování. Takže musí mít něco extrémně těžkého uvnitř.“

„Pevnost uprostřed lodě?“

„Něco takového. Něco se silnými zdmi z tak těžkého

materiálu, jaký jen Syndikové dokázali sehnat a který by ještě nebyl radioaktivní. Syndičtí šéfové chtěli bunkr, ve kterém by se mohli v případě nouze schovat.“

„Idioti,“ zabručel Geary. „Ve jménu vlastní ochrany

ještě více zpomalili bitevní loď, která má už tak problémy

uniknout pronásledování.“

Setkání bitevní lodě s úderným svazem nepřineslo nic

zvláštního. Obě formace kolem sebe proletěly mimo dostřel,

aniž by se cokoli stalo. Ale jen dvě světelné minuty od

syndické bitevní lodě vesmírem uháněla nepřátelská flotila.

„Zatraceně,“ zatnul Geary frustrovaně pěst. „Syndikové

si udržují rychlost nula celá patnáct světla.“

Desjaniová bezmocně rozhodila rukama. „Dostihnou

svůj cíl pod úhlem, takže relativní rychlost bude jen nula celá osm světla. Pro zaměřování jim to bude stačit.“

„Ale Duellos bude muset tvrdě brzdit, nebo jim proletí

před nosem s celkovou rychlostí nula celá tři světla! Co by při takové rychlosti dokázal trefit?“

Desjaniová otázku přehrála na dělostřeleckou

důstojnici, která jen zavrtěla hlavou. „Kompenzace pro

relativistickou distorzi nebude stačit, pane admirále.

Pravděpodobnost zásahu bude maximálně pět procent, spíš

méně.“

„Brzdí,“ okomentovala dění na displeji Desjaniová.

Geary to na svém viděl také. Před hodinou a pěti

minutami otočil Duellos lodě tak, aby hlavní pohonné systémy mířily ve směru letu, a pak začal brzdit tak silně, jak to jen interní struktura jeho lodí a jejich kompenzátory setrvačnosti dokázaly.

„Duellos jede na doraz,“ řekla Desjaniová obdivně.

„Měl by se dostat na rozumnou kombinovanou relativní

rychlost právě včas, aby mohl obrátit lodě a zahájit nálet.“

Geary musel uznat, že běžná syndická formace ve tvaru

hranol byla tentokrát poskládaná chytře. Syndický ředitel

vytvořil ze svých lodí nízký hranol směřující největší stěnou kupředu. Každý roh tvořily tři bitevní lodě. Ve středu letělo všech šestnáct bitevních křižníků a jejich kombinovaná palebná síla tak kompenzovala slabší zbroje a štíty. Šedesát jedna těžkých křižníků bylo rovnoměrně rozmístěno pro posílení už tak silných skupin bitevních lodí v rozích i jako eskorta křižníků ve středu. Mezi skupinami bitevníků letěly roje

lehkých křižníků a lovců-zabijáků. Ve formaci tak nebylo slabé místo, na které by mohly alianční křižníky snadno udeřit.

„Zdá se, že Duellos míří na jeden ze spodních rohů.“

Desjaniová přikývla a dodala: „Vy máte tendence útočit

na horní rohy, proto si asi vybral spodní, aby Syndiky trochu zmátl.“

„Já mám tendenci vybírat si horní rohy?“ Začít se

chovat předvídatelně bylo pro velitele nebezpečné, protože

nepřítel tak měl větší šanci odhadnout jeho úmysly a provést správné protitahy.

„Ano. Měla jsem v plánu si o tom s vámi někdy

promluvit.“

„Díky. Příště mě na něco takového upozorněte dřív,“

řekl sice lehkým tónem, ale v duchu se kroutil netrpělivostí. Ať už Duellos udělal cokoli, stalo se to před hodinou. Geary nemohl provést nic, čím by události nějak ovlivnil. Věděl to.

Ale to mu situaci nijak neusnadňovalo. Zvlášť když si všiml, že se Duellosova formace rozpadá způsobem, který zřejmě nebyl v plánu.

„Co to… Šikovný. Kam to letí Šikovný?“ Kattnig udělal přesně to, čeho se báli. Zamířil se svou lodí přímo na střed nepřátelské formace, místo aby se účastnil letmého střetu po hraně, jak to Duellos naplánoval.

Během okamžiku Gearyho vztek zmizel a nahradil ho

úžas, když byla trasa Šikovného konečně jasná.

„Co to sakra je…“

Desjaniovou to podle tónu hlasu zjevně také zmátlo.

„ Šikovný se obrací a vzdaluje se od syndické formace.“

Obrátila se ke Gearymu se šokovaným výrazem ve tváři. „On

se vyhýbá boji.“

Geary bezmocně sledoval, jak se ostatní čtyři křižníky

v divizi Šikovného zpočátku snaží svého vůdce následovat, ale pak se začaly jejich vektory měnit, jak jejich kapitáni zkoušeli kompenzovat své instinktivní manévry a vrátit se na útočný vektor k nepříteli.

Během toho krátkého okamžiku někteří z nich

kompenzaci přehnali.

„Zatraceně,“ zasyčela Desjaniová skrze zatnuté zuby,

když alianční úderný svaz proletěl kolem syndické flotily.

Šikovatel a Šermíř skončili na trase, která je přivedla blíž k nepřátelským dělům než zbytek aliančních lodí.

Šikovatel se rozpadl na kusy po jediné baráži vypálené třemi nepřátelskými bitevními loděmi v rohu formace. Šermíř se zoufale snažil nepřátelské palbě vyhnout, ale i tak se otřásal pod desítkami zásahů. Ty ho nakonec zbavily pohonných i manévrovacích jednotek a bezpochyby přitom ztratil i velkou část posádky. Poničený křižník se roztočil a setrvačností neřízeně letěl pryč od místa střetu.

Zmatek mezi křižníky v divizi Šikovného snížil

efektivitu aliančního úderu. Jedna nepřátelská bitevní loď se otřásala opakovanými zásahy, ale navzdory těžkým škodám na jedné části lodi se dále držela ve formaci.

To všechno se odehrálo během okamžiku, kdy kolem

sebe obě formace proletěly. Duellos už své lodě otáčel a snažil se je znovu seskupit, zatímco Syndikové uháněli k bitevní lodi.

„Možná se na Šikovném něco pokazilo,“ řekla

Desjaniová, hlas stále plný nedůvěry a nechápavosti. „Je to

úplně nová loď. Třeba chyba v manévrovacím systému.“

„Třeba. Nicméně tohle byla Duellosova nejlepší šance

na zpomalení nepřítele. Bitevní loď s bývalými syndickými

vůdci na palubě je mrtvá, pokud se nevzdá a nepředá je

Shalinovi.“

„Což udělá,“ řekla Desjaniová hořce.

„Ne. Rionová si to nemyslí a já s ní souhlasím. Dokud

bitevní loď bude bojovat, mají její důstojníci šanci přežít.

Vzbouřili se. Jestli se jejich předchozí šéfové vrátí k moci, všichni důstojníci na palubě budou mrtví, nebo si to budou přát.“

Flotila rychle zkracovala chybějící vzdálenost a mířila

k cíli pod mírným úhlem tak, aby bitevní loď se svými třemi

těžkými křižníky proletěla mezi dvěma rohy a skupinou

bitevních křižníků ve středu formace. Těžké křižníky

doprovázející bitevní loď prudce zahnuly a zamířily pryč,

zatímco bitevní loď zabočila doleva ve snaze zmenšit účinnost manévru flotily.

„Spustili to příliš pozdě,“ poznamenala Desjaniová.

Krátce na to syndická flotila dostihla prchající lodě. Dva těžké křižníky okamžitě zmizely v oblacích trosek po baráži střel vypálených jejich dřívějšími spolubojovníky. Třetí se po zásazích chvíli otřásal, až se nakonec rozlomil na několik

velkých kusů mířících do všech koutů vesmíru.

Syndická bitevní loď, přes obrovskou přesilu, nebyla

tak snadný cíl. Dál se drala kupředu, i když se její štíty

rozpadly a pancéřování měla na mnoha místech proražené.

Palbu opětovala s dostatečnou efektivitou, aby vyřadila

z provozu jeden bitevní křižník a dva těžké.

Syndická flotila po průletu kolem bitevní lodě zahájila

brzdný manévr a snažila se srovnat rychlost s ochromeným

bitevníkem. Z toho již vylétaly na všechny strany záchranné

moduly.

„Předkové, zachraňte nás,“ zašeptala Desjaniová

šokovaně. „Oni střílí na vlastní záchranné moduly.“

„O co sakra řediteli Shalinovi jde?“ zeptal se Geary.

„Na palubě některého toho modulu klidně můžou být členové

výkonné rady.“

Že na můstek přišla Rionová, si všiml až ve chvíli, kdy

promluvila: „Ředitel Shalin ničí konkurenci. Má v úmyslu

převzít vládu jako velitel poslední větší syndické mobilní síly.

Napadlo mě, jestli si uvědomí, jakou má příležitost. Zjevně si to nakonec uvědomil.“

„V tom případě se pokusí zničit i novou výkonnou

radu.“

„Pokud se dokáže dostat přes nás, tak ano.“

„To nezvládne. Ale proč sakra jeho lodě poslechly

příkaz k palbě na záchranné moduly se Syndiky na palubě?“

„Některé z nich neposlechly,“ zasmála se Desjaniová

pochmurně. „Podívejte se na jeho formaci.“

Původně uhlazená hranolovitá formace, lehce vyvedená

z rovnováhy rychlým brzdným manévrem, se začala roztahovat

a deformovat, jak některé lodě mířily pryč ze svých pozic.

Geary si znovu přál, aby byla jeho flotila blíž akci a mohl

situaci nějak ovlivňovat, místo aby ji jen sledoval na hodiny letu daleko. „Zatímco jsou takhle zmatení, dokázali bychom je rozervat na kusy.“

„Jen si musí ujasnit, na čí straně stojí,“ řekla

Desjaniová. „Kolik stran teď Syndikové vůbec mají? Dvě?

Tři?“

„Dvě,“ odpověděla Rionová. „Jelikož Shalin určitě

pozabíjel všechny členy předchozí výkonné rady, ti už se jako strana nedají počítat. Takže je to teď mezi ním a novou výkonnou radou.“

„Pokud se k němu dokážu dostat dost blízko,“ prohlásil

Geary, „budu se snažit ze všech sil, aby měli Syndikové už jen jednu stranu.“

„A já se vrátím k vyjednávání. Uvidíme, jak likvidace

dřívější rady ovlivní postup nové.“

Když Rionová odešla, objevilo se na okraji Gearyho

displeje nové okno, ukazující poručíka Igera. „Pane admirále, máme to,“ oznámil mu nadšeně.

„Máte co?“

„Našli jsme vlajkovou loď flotily, pane. Obvykle není

možné zjistit, která loď je vlajková, protože se v lokální síti skrývá, ale komunikaci syndické flotily narušují interní problémy, a tak se nám podařilo lokalizovat velitele flotily. Je to tento bitevní křižník, pane,“ označil Iger na Gearyho displeji jednu loď jasnější září.

„Vynikající,“ odpověděl Geary a vycenil zuby. „Dáme

si pečlivý pozor, abychom tu loď neztratili.“ Znovu si

zkontroloval čas a vzdálenosti. Probíhající bitva mezi

syndickou flotilou a již sešrotovanou bitevní lodí zkrátila dobu ke kontaktu a zbývající Syndikové stále letěli po stejném vektoru, zatímco se rozhodovali, čí rozkazy budou poslouchat.

Alianční flotila celou dobu mířila k cíli, takže se celková doba do kontaktu snížila na necelé čtyři hodiny.

Duellos byl nepříteli mnohem blíž, ale úderný svaz

musel Syndiky pronásledovat a ti stále uháněli vesmírem

rychlostí něco přes nula celá jedna světla. Bude trvat téměř hodinu, než bude mít Duellos příležitost provést další nálet.

Ale měl by to vůbec udělat? Geary se znovu zadíval,

jak se syndickou formací pomalu šíří chaos. I kdyby se jejich formace naprosto rozpadla, stále to bude pro Duellosovy lodě příliš tvrdý oříšek. Ale pokud Duellos zaútočí, mohlo by to mít přesně opačný účinek a zase je to semknout.

„Kapitáne Duellosi, tady admirál Geary. Zpomalte

pronásledování nepřítele. Syndikové si řeší své interní hádky, pokud na ně teď udeříte, mohli by s debatami rychle skončit a soustředit se na společného nepřítele. Zpomalte tak, ať na ně můžete udeřit z jedné strany současně s tím, jak zbytek flotily zaútočí z opačné. Zdůrazňuju, že můj rozkaz nijak nenaznačuje mou nedůvěru ve vás nebo ve vaše lodě. Monitorujte pečlivě syndické lodě, a pokud dospějete k názoru, že máte vhodnou příležitost, máte svolení zaútočit dříve, než se zbytek flotily dostane na dostřel. Geary konec.“

Od Duellosových lodí přicházela aktuální hlášení.

Většina z nich utrpěla jen drobné škody, s výjimkou značně

poničeného Šermíře. Geary spolkl nadávku a zavolal na Tanuki. „Kapitáne Smythi, chci, aby byla jedna z vašich zásobovacích lodí připravena vyrazit na pomoc Šermíři. Ať se k němu vydá okamžitě poté, co vyřadíme ze hry syndickou flotilu. Chci, aby mohl Šermíř co nejdříve znovu manévrovat.“

Za pár sekund se objevila Smythova odpověď: „Chápu,

že chcete Šermíře co nejdřív na nohách a s mečem v ruce.

Pošlu Čarodějnici, pane, ale nelíbí se mi, co Šermíř povídá o svých strukturálních škodách. Je docela možné, že moje opravářské lodi nedokážou jeho polámané kosti slepit.“

„Rozumím,“ odpověděl Geary a vztekle se díval na

displej. „Lidi, kteří schvalují tak pitomé plány pro válečné lodi, by s nimi pak měli povinně lítat do boje.“

„ Šermíř dostal takový výprask kvůli tomu, co udělal

důstojník flotily,“ připomněla mu Desjaniová se znechuceným

výrazem ve tváři.

„Ještě nevíme, proč Šikovný změnil kurz.“

„Copak nemáme pravidelná hlášení ze Šikovného?“

„Ano, máme.“

„A zmínilo některé hlášení problémy s manévrovacími

systémy?“ zatlačila na něj Desjaniová.

„Ne. Změna kurzu vznikla následkem zadaného

navigačního příkazu. Zatím nevím, proč k tomu došlo.“

„Záleží na tom?“ Chvíli mlčela, než dodala: „Četla

jsem zprávu o Beowulfu a o Kattnigových dřívějších bojích.

Říkala jsem si, proč by se důstojník, který prošel tak tvrdými a krvavými bitvami, choval najednou jako zelený praporčík.

Vypadá to, jako by dělal ramena, aby zamaskoval vlastní

obavy, že to ve skutečném boji nezvládne.“

„Já vím. Kattnig se úplně změnil. Jako by to byl jiný

důstojník.“

„Možná že to teď je jiný důstojník,“ pokračovala

Desjaniová velmi tiše. „Možná viděl příliš mnoho krve.

Rozpadlo se pod ním příliš mnoho lodí. Možná Beowulf byla

prostě poslední brutální kapka a on už to nezvládá. To se občas stává.“

Geary na ni chvíli tiše zíral. „Myslel jsem, že

zdravotníci flotily by si něčeho takového všimli.“

„Ne vždycky. Je to jako ve vyšetřovací místnosti.

Přístroje vám jako pravdu označí to, co za pravdu považuje

vyslýchaný. Pokud někdo dokáže přesvědčit sám sebe, že je

v pořádku, uvidí to stejně i přístroje.“ Zavrtěla hlavou

a pokračovala: „Možná to Kattnig opravdu netušil. Možná měl

jen podezření, že ztrácí nervy. Ale kvůli tomu, co udělal, jsme přišli o loď. Možná dokonce o dvě.“

„Pořád ještě nevíme…“ začal Geary a pak sklopil

pohled.

„Nad Šikovným má dočasné taktické velení kapitán

Duellos, ale nemá dostatečnou autoritu, aby mohl Kattniga

zbavit velení a přikázat jeho ochrannou vazbu. Vy ano. Musíte to udělat teď hned.“

Geary se k Desjaniové prudce obrátil a vztekle se jí

zeptal: „Bude trvat hodinu, než se k nim ten rozkaz dostane.

Proč máte takovou chuť kopat do Kattniga? Ten chlap má

vynikající záznam. Zdravotní personál ho schválil k bojové

službě. Pokud ho teď zbavím velení, bude to pro většinu lidí jasná známka toho, že už jsem ho odsoudil za zbabělost tváří v tvář nepříteli! Proč chcete tak rychle odsoudit a zničit muže, jenž dal Alianci tolik?“

V očích Desjaniové se objevil žár a tvář jí zrudla.

Naklonila se k němu blíž a zakryla hovor maskovacím polem:

„Protože on už je zničený, admirále Geary. Víte, jaká naše

flotila je. Víte, jak přemýšlíme. Copak nechápete něco tak

základního? Kattnig se veřejně zostudil. Vyhnul se boji. Kvůli němu zemřeli další lidé. Ale není to pompézní namyšlený pitomec jako Numos. Kattnig si uvědomuje, co udělal. Ví, jak se teď na něj budou všichni dívat. Ví, co ho čeká. Co udělá čestný muž, když se mu něco takového stane? Co udělá chlap, který už se pod tlakem zlomil?“

Konečně pochopil, co tím Desjaniová myslí.

„Musím ho zbavit velení a dát zavřít, abych ho ochránil

před ním samotným.“

„Ano, pane admirále Geary. A radši už nikdy

nenaznačujte, že bych chtěla jen tak zničit život dobrého

důstojníka!“ Prudce se od něj odtáhla a vztekle se zadívala na displej.

Geary se pokusil uklidnit a pak zavolal na Šikovný:

„Kapitán Kattnig je tímto zbaven velení. Přikazuju, aby byl

umístěn v ochranné vazbě. Výkonný důstojník přebírá do

dalších rozkazů dočasně velení.“ Vyslal zprávu a zatnul zuby.

„Omlouvám se, kapitánko Desjaniová. Neměl jsem vám to

říkat. Bylo ode mne neprofesionální obvinit vás z něčeho

takového, zvlášť když mé obvinění nebylo ničím podloženo.“

Desjaniová přikývla, s očima stále upřenýma přímo

před sebe.

„Jednoho dne se naučím poslechnout vás hned, jakmile

mi řeknete něco, co podle vás potřebuju vědět.“

Trochu se uklidnila.

„Tomu uvěřím, až se to stane.“

„Myslíte, že se ten rozkaz dostane na Šikovný včas?“

„Ne. Ale doufám, že se pletu.“

„Obávám se, že ne.“

Pak chvíli tiše seděli a sledovali na displejích, jak se

k sobě pomalu posouvají formace válečných lodí.

Hlavní voj alianční flotily a syndická flotila i alianční

úderný svaz se k sobě blížily celkovou rychlostí téměř nula

dvacet pět světla. V důsledku toho trvalo dlouhou hodinu a půl, než na displeji začala Duellosova jednotka reagovat na Gearyho rozkazy a brzdit. Když se úderný svaz usadil na novém vektoru, Desjaniová pochvalně přikývla: „Pokud se nic

nezmění, udeří svaz do nepřítele prakticky současně s námi.“

Syndická flotila se nerozpadla, ale už nezachovávala

pevnou formaci. Drželi se současného vektoru a stále mířili

k hlavní obydlené planetě a k setkání s aliančním hlavním

vojem.

„Co má asi v plánu?“ zajímalo Desjaniovou. „Chce

kolem nás proletět stejně jako kolem úderného svazu, dál mířit k planetě a tam vybombardovat novou výkonnou radu?“

„Nebude tak snadné je najít. Nová výkonná rada má

celou planetu, na které se může schovávat.“ Geary si položil hlavu do dlaní a přemýšlel. „Rionová říkala, že mě Shalin touží porazit a zabít.“

„To není zrovna objevné a překvapivé, pane.“

Rozhodl se, že se s ní raději nebude přít. Místo toho

prohlásil: „Jde o to, že má v plánu porazit mě.“

Desjaniová to zvážila a přikývla: „To je možné. Když

naposledy stál proti flotile pod vaším velením, ztratili jsme…

bitevní křižník.“

„Ztratili jsme Odpůrce,“ upřesnil Geary vyrovnaným

hlasem.

„Ano, pane. Ale Shalin si může myslet, že nás porazil,

protože jsme v léčce utrpěli značné ztráty, museli se přesunout na Corvus a přeskupit se tam. A od té doby s vámi nebojoval.

Může se domnívat, že je lepší velitel než vy.“ Znovu přikývla, spíš sama pro sebe. „Porazit alianční flotilu, pak se zbavit nové výkonné rady a prohlásit se za vůdce Syndikovaných světů. Je to šílené, ale asi mu to připadne proveditelné. To by vysvětlovalo, proč se Shalin nedal s flotilou na útěk. Chce si to s námi rozdat.“

Zapadalo to do sebe. Geary si vzpomněl, jak ho kapitán

Falco poučoval o tom, že bojový duch dokáže snadno překonat

početní převahu. Falco nebyl v alianční flotile jediný, kdo

takhle smýšlel. A Syndikové už mnohokrát v předchozích

bitvách ukázali, že mají podobný náhled na svět.

„Možná už ho ani nenapadne, že by mohl mít jinou

možnost. Musí tlačit dál, protože pokud zaváhá nebo ustoupí, nedokáže své lodě udržet pohromadě.“

„Pokud přestane utíkat dostatečně rychle, vlci, které

vede, ho začnou honit a strhnou ho k zemi,“ zasmála se

Desjaniová zlomyslně.

„Což znamená, že musí být zoufalý. A je dost chytrý,

aby se až do této chvíle udržel u moci.“ Geary začal zvažovat, co všechno by mohl Shalin plánovat a jaký proti tomu udělat tah. Ale po chvíli ho přerušilo hlášení ze Šikovného.

Poznal důstojnici, zírající na něj z můstku Šikovného.

Byla to Kattnigova výkonná důstojnice, druhá ve velitelském

pořadí na palubě lodi. Když Geary procházel Šikovným na Varandalu, připadla mu tichá, ale schopná.

Teď se tvářila odhodlaně jako někdo, kdo se snaží

ovládat.

„Tady komandérka Yavina Lakovová, službu konající

velitelka Šikovného. Nerada hlásím, že… kapitán Kattnig je mrtev. Měl… u sebe služební zbraň. Došlo… k výstřelu. Podle všeho čistil zbraň ve své kajutě a došlo k… nešťastné náhodě a výstřelu. Smrt byla pravděpodobně okamžitá. Událost se stala půl hodiny před přijetím rozkazů týkajících se kapitána Kattniga, takže jsem je nebyla schopna splnit. Šikovný je jinak připravený k boji. Dokud mi nebude řečeno jinak, zůstávám ve velení. Lakovová konec.“

Obrazovka ztmavla. Geary zavřel oči a dlouze se

nadechl.

„Měla jste pravdu,“ řekl Desjaniové.

„Zatraceně. Zatraceně… po tak dlouhé čestné službě…“

„Nedostali včas můj rozkaz, aby byl zbaven velení.

Znamená to, že oficiálně k tomu nikdy nedošlo?“

„Dá se to tak říct,“ souhlasila Desjaniová.

„Je mou povinností určit, zda jsou důstojníci pod mým

velením schopni služby. Selhal jsem.“

Vážně se na něj zadívala: „Neviňte se z toho. Prošel

lékařskou kontrolou a nikdo z ostatních důstojníků si toho taky nevšiml.“

„Stejně je to moje zodpovědnost.“

„Tak udělejte, co ještě můžete. Jeho smrt se bude

oficiálně prošetřovat. Budete oficiálně schvalovat nebo zamítat výsledek.“

Geary zíral do prázdna, zatímco o tom přemýšlel.

„Výkonná důstojnice Šikovného popsala Kattnigovu smrt jako nehodu. Přijme to byrokracie flotily?“

„Nebude mít na výběr, pokud závěr podpoří

velkoadmirál flotily. Je také na rozhodnutí velkoadmirála, zda se bude provádět vyšetřování jednání Š ikovného v boji před nehodou.“

„Už nevidím důvod, proč nějaké vyšetřování provádět.

Alespoň tolik si od nás zaslouží.“

„To ano,“ souhlasila Desjaniová a pokračovala pevným

hlasem: „O tohle všechno se můžete postarat později. Míříme

do boje. Soustřeďte se.“

„Správně. Díky, Táňo.“

Už se zase dívala na displej, ale zaslechl, jak si pro sebe

mumlá: „Pro tentokrát jste mě opravdu poslechl napoprvé.“

Syndická formace se znovu začala pomalu stahovat

a zpevňovat.

„Náš odhad založený na komunikačních vzorech mezi

nepřátelskými loděmi tvrdí, že ředitele velícího flotile zpočátku podporovala přibližně třetina lodí,“ hlásil poručík Iger. „Ale ta třetina byla tvrdé jádro, zatímco zbytek byl spíš nerozhodný.

Zdá se, že teď už ho poslouchají všichni, alespoň do úrovně, že mu nikdo otevřeně nevzdoruje.“

Alianční flotilu od syndických lodí dělily jen čtyři

světelné minuty.

„Toho budou litovat,“ poznamenal Geary. „Děkuju

vám, poručíku. Všem lodím hlavního voje alianční flotily, tady admirál Geary. Zaujměte pozice v modifikované formaci liška pět, v čase dva jedna.“

„Vy ji používáte znovu?“ zeptala se Desjaniová.

„Nemyslíte si, že Syndikové, co přežili Kaliban, o tom podali hlášení?“

„Určitě,“ souhlasil Geary. „Neudělám to samé. Ale

Syndikové si to možná budou myslet.“

V čase dva jedna se hlavní voj začal rozdělovat

a přeformoval se na tři zploštělé ovály. Největší, soustředěný kolem Neochvějného a mířící čelem k nepříteli, obsahoval také tři zbývající bitevní křižníky druhé divize společně s dvanácti bitevními loděmi a dvaceti těžkými křižníky. To byla formace liška pět jedna. Druhý ovál, formace liška pět dva, se vznášel nad hlavní formací a tvořilo ho zbývajících sedm bitevních křižníků. Jádro posledního s označením liška pět tři představovalo posledních třináct bitevních lodí a všechny těžké křižníky. Lehké křižníky a torpédoborce byly rozděleny mezi liškami pět jedna a pět dva, zatímco pět zásobovacích lodí zaujalo pozici ve vlastní formaci liška pět čtyři letící za hlavním vojem. Ovál hlavního voje byl plochou namířený

přímo k nepříteli, zatímco oválné formace nad a pod ním byly natočené do pravého úhlu. Výsledek připomínal otevřenou krabici se třemi stěnami mířící čelem k nepříteli.

„Žádné eskorty pro zásobovače?“ zeptala se

Desjaniová.

„Eskortuje je celá flotila,“ odpověděl Geary. „Tentokrát

jsem si jistý, že se Syndikové nepokusí uhnout a zaútočit

nejdřív na zásobovače.“ Soustředil se na úderný svaz, který od nepovedeného náletu na nepřítele tvořily čtyři plnohodnotné bitevní křižníky Duellosovy divize a zbývající tři lodě třídy Šikovný: sám Šikovný, Štítonoš a Šokující. Úderný svaz měl stále značnou palebnou sílu, ale proti masivní syndické flotile ho bylo třeba použít s maximální opatrností.

Když alianční flotila dokončila přesun do nových

formací, byli Syndikové sotva dvě světelné minuty daleko a při současné rychlosti mělo ke střetu dojít během deseti minut.

Syndický hranol se opět zformoval do původního stavu

s výjimkou bitevního křižníku ztraceného při útoku na

syndickou bitevní loď. Střed formace opět tvořily nepřátelské křižníky, zatímco bitevní lodě udržovaly pozice v rozích formace. Letí přímo na nás. Očekává, že budu sekat do hran jeho formace, což obvykle dělám a s touhle formací jsem i dělal u Kalibanu. Na tuhle taktiku existuje protitah, který by ho navíc připravil na úder přímo do středu formace kolem Neochvějného . Přímo na vlajkovou loď, kde sedí chlap, co Shalinovi ukradl jeho slávu.

A ty si pořád myslíš, že jsi chytřejší než já, Shaline.

Říkáš si, že jsi chytřejší než všichni kolem tebe. Nenávidíš mě.

Arogance a nenávist. To je hloupá kombinace. Hodně za ni zaplatíš, i když to ještě nevíš.

„Fajn. Zpomalíme na bojovou rychlost. Všem

jednotkám ve formacích liška pět jedna, liška pět dva, liška pět tři a liška pět čtyři: snižte rychlost na nula celá nula čtyři světla v čase tři nula. Všem jednotkám formace liška pět dva, otočte formaci dolů o nula devět pět stupňů v čase tři devět a zrychlete na nula celá nula šest světla. Všem jednotkám formace lišky pět tři, otočte formaci nahoru o nula sedm pět stupňů v čase tři sedm a zrychlete na nula celá nula šest světla.

Jednotky formace liška pět čtyři, změňte směr nahoru o nula

devět nula stupňů v čase čtyři nula.“ Odmlčel se, aby se mohl pořádně nadechnout.

„Kapitáne Duellosi, zrychlete na kontakt s nepřítelem

na svém současném vektoru. Útočte na všechny vhodné cíle.“

Desjaniová se na něj překvapeně zadívala: „Vy nemíříte

na okraje formace. Nehodláte ho utahat.“

„Ne. To čeká. Předpokládá, že udeřím na horní nebo

spodní hranu,“ ušklíbl se Geary. „Opravdu jsem si vyvinul

předvídatelný vzorec chování.“

Chvíli přemýšlela o manévrech a na tváři se jí vynořil

úsměv. „Chce vám udělat to, co jsme jim udělali v první bitvě o Lakotu, že?“

„Nejspíš. Soustředit se a udeřit přímo na střed formace,

kde se nachází Neochvějný a já.“

Neochvějný se otočil a otřásal se, jak se jeho hlavní pohonný systém snažil brzdit. Geary cítil přetížení na vlastním těle a slyšel, jak si nosná struktura lodi stěžuje. Bylo mu jasné, že kdyby teď selhal kompenzátor setrvačnosti, rozletěla by se loď na kusy a všichni lidé na palubě by skončili rozmáznutí po zdech. Všude kolem Neochvějného brzdil i zbytek flotily.

Syndický velitel to musel očekávat. Geary často měnil

rychlost těsně před kontaktem, a tentokrát zpomalit musel,

jinak by neměl skoro žádnou šanci zasáhnout nepřítele.

Neochvějný se znovu otáčel a v posledních minutách

před kontaktem mířil přídí zpět k nepříteli. Formace lodí nad a pod ním se otáčely téměř v pravém úhlu k hlavní formaci.

Bitevní křižníky v horní formaci mířily téměř přímo dolů

a bitevní lodě šplhaly nahoru před střed hlavní formace.

Zásobovací lodě v samostatné formaci šplhaly přímo

nahoru a pryč od místa střetu.

„Všem jednotkám, palba povolena, jakmile se nepřítel

dostane na dostřel vašich zbraní.“

I syndická formace prováděla poslední okamžiky před

kontaktem změny. Lodě se stahovaly blíž a soustřeďovaly

hranol do mnohem menšího a soustředěnějšího bloku plavidel

mířících přímo na střed hlavní alianční formace.

„Kdybychom mířili na okraje jeho formace,“

poznamenala Desjaniová, „byli bychom příliš roztažení a po

tom jeho manévru moc daleko, abychom ho rozumně zasáhli.

Dobrý odhad, pane admirále. Zbraňový důstojník,“ přikázala,

„zaměřte nepřátelskou vlajkovou loď.“

„Minuta do kontaktu,“ oznámil manévrovací důstojník.

Z válečných lodí vyskočily řízené střely a zaplnily

vesmír mezi alianční a syndickou flotilou. Těsně je následovaly salvy kartáčových střel a žhavé proudy částic z pekelných kopí.

Pak alianční bitevní lodě a křižníky přidaly do ničivého

uragánu i výstřely z projektorů nulových polí.

Místo aby se syndická flotila vyhnula letmému střetu

s aliančními formacemi a zasáhla jedinou tenkou vrstvu lodí

v hlavní skupině, narazila čelně do tří vrstev aliančních

válečných lodí, z nichž se první a poslední rychle přesouvaly téměř v pravém úhlu ve směru letu a bylo extrémně těžké je zasáhnout, zatímco alianční lodě samy mohly pálit všemi zbraněmi přímo na nepřítele.

Vesmír se rozzářil výstřely a explozemi zasažených

plavidel. Syndikové prorazili skrz první alianční formaci, v níž bylo víc bitevních lodí než v celé nepřátelské flotile. Pak zasáhli hlavní voj, ve kterém bylo téměř stejně bitevních lodí, a navíc další bitevní křižníky. Poslední vrstvou se ochromení Syndikové sotva protlačili, zatímco byli celou dobu pod palbou bitevních křižníků a jejich eskort, trhajících oslabené nepřátelské lodě na kusy.

Duellos, letící jen kousek za Syndiky, vedl svaz skrze

alianční formace v divokém manévru trvajícím jen zlomky

sekund a pak zahájil palbu do zádí nepřátelských lodí.

Srážka trvala méně než vteřinu a pak se od sebe lodě

znovu oddělily. Geary cítil, jak se Neochvějný otřásá v důsledku nepřátelských zásahů. Snažil se škody ignorovat a místo toho se soustředil na proud hlášení ze senzorů flotily, snažících se zhodnotit následky boje.

„Přeju pěknou cestu do pekla,“ zasyčela Desjaniová na

svůj displej, zatímco rukama koordinovala opravářské čety.

Geary věděl, co tím myslela. Všech patnáct zbývajících

nepřátelských bitevních křižníků zmizelo, a to včetně

nepřátelské vlajkové lodě. Opakované salvy aliančních

bitevníků rozdrtily nepřátelská plavidla na kusy. Ředitel Shalin Syndikovaným světům vládnout nebude.

Z dvanácti syndických bitevních lodí jich polovina

kulhala dál, ale všechny s těžkým poškozením, navíc

pronásledované a ničené Duellosovými křižníky. Zbytek

nepřátelských bitevníků byl vyřazen z provozu a jen ze sebe

sypal záchranné moduly.

Z téměř dvou set lovců-zabijáků zůstal sotva tucet.

Malé válečné lodě, které se dostaly do přehradné palby určené k likvidaci mnohem těžších bitevníků, se většinou rovnou vypařily. Deset lehkých křižníků přežilo, z toho pět dokázalo pokračovat v letu plnou rychlostí. V provozu byla i skoro dvacítka těžkých křižníků, které byly dost malé, aby se mohly vyhnout palbě vedené na bitevníky, a přitom dost velké, aby přežily, když je zasáhlo něco, co by menší lodě na místě zničilo.

Ozval se spokojený Duellos: „Zřejmě budeme

potřebovat s několika bitevními loděmi pomoct, ale jinak to šlo docela dobře. Možná vás bude zajímat, že když se moje formace přiblížila k boji a sledovala zahájení palby, oznámily senzory největší zaznamenanou hustotu palby v historii a pokoušely se nás přesvědčit, ať uhneme.“

Inspirace se stále vzdalovala, ale byla pořád sotva

světelnou minutu daleko, takže bylo možné vést něco přibližně připomínajícího normální konverzaci.

„To je jedna z věcí, které už bych raději nikdy nedělal.

Otočím celou flotilu, a pokud budete potřebovat pomoc,

neváhejte a zavolejte.“

Geary vydal nezbytné rozkazy a začal spojovat všechny

čtyři menší formace uhánějící vesmírem dohromady. Pak se

přemohl a věnoval se nejtěžším povinnostem. Čarodějnice

vyrazila na setkání s ochromeným Šermířem, doprovázena bitevní lodí Ochránce. Jelikož syndická flotila prakticky přestala existovat, větší eskorta nebyla potřebná.

Na Gearyho displeji oznamovaly rudé ikony a textové

zprávy, jakou cenu musela Aliance zaplatit za brutální

přestřelku se Syndiky.

Bitevní lodě a jejich eskorty ve formaci liška pět tři

byly první v palebné linii a schytaly tak největší část

nepřátelských výstřelů. Až teď si Geary uvědomil, že mezi

těmi loděmi byl i Neohrožený. Bezmyšlenkovitě poslal praneteř do nebezpečí, aniž by tomu nějak při plánování a řízení bitvy věnoval pozornost. Neohrožený dostal slušný výprask, ale neutrpěl žádné kritické škody. Velká část nepřátelských výstřelů se soustředila na smolný Orion, který potvrdil pověst prokleté lodě a čekala ho spousta oprav. Kromě toho se čtyři bitevní lodě – Smělý, Odhodlanost, Nezpochybnitelný a Válkychtivý – dostaly ve špatný okamžik na špatné místo a utrpěly většinu celkových škod.

V hlavním voji se Syndikové snažili soustředit střelbu

na čtyři bitevní křižníky na základě předpokladu, že se na

jednom z nich nachází Geary. I když byla nepřátelská palba

oslabena, všechny čtyři křižníky utrpěly škody. Opovážlivý byl poškozený nejvíce, ale ani Neochvějný nevyvázl bez škrábnutí.

„Kolik mrtvých?“ zeptal se Geary Desjaniové.

„Deset potvrzených,“ povzdychla si. „Tři další to

možná nezvládnou. Všechny škody můžeme spravit během

týdne a pak budeme zase na plné bojové pohotovosti.“

Když to vynásobil počtem lodí flotily, připadalo mu to

jako příliš velký účet za úspěch.

Bylo neuvěřitelné, že největší škody v poslední formaci

lodí zasažené Syndiky utrpěl nový Neporazitelný. Slyšel jsem, že některá jména nebezpečí přitahují, ale tohle fakt vypadá, jako kdyby ta loď v sobě nesla magnet na nepřátelské střely.

Stejně jako bitevní lodě ve formaci liška pět tři i jejich

eskorty prošly peklem, proto k nim Geary nepřiřadil žádné

torpédoborce ani lehké křižníky. Čtyři těžké křižníky, Menpo, Hoplita, Buchtar a Skvamata, byly buď zničené, nebo natolik poškozené, že je nebylo možné opravit. Dalších jedenáct utrpělo nepěkné škody. Ostatní formace přišly o dvacet torpédoborců a šest lehkých křižníků. Plus bitevní křižník Šikovatel, ztracený již dříve.

„Mohlo to být horší,“ poznamenala Desjaniová.

„To říkáte skoro vždycky.“

„Protože to většinou je pravda. Rozdrtili jsme Syndiky

v jejich hlavní soustavě, a prozatím nemají nic s výjimkou

několika těžkých křižníků a lehčích eskort zdrhajících o život.“

Geary se rozhlédl a všiml si, jak se důstojníci na

můstku usmívají a ušklíbají. Celá flotila vzpomínala na ztráty utrpěné v léčce před tím, než Geary převzal velení, a oslavovala své štěstí a pomstu na syndickém řediteli, zodpovědném za brutální ztráty a vraždu jejich kolegů. Geary se pokusil setřást ze sebe melancholii vyvolanou ztrátami zaplacenými za vítězství a snažil se mít stejně dobrou náladu jako ostatní na můstku Neochvějného.

Skoro se mu to povedlo, když mu náladu totálně zničil

ochromený hlas operačního důstojníka: „Kolaps brány

hypersítě právě začal.“

Devět

Geary se prudce vrátil ke svému displeji, na kterém

ikona brány varovně pulzovala rudým světlem. Teď? Co je to

za krutý vtip, zrovna teď, když překonal všechny překážky?

„Kolik času zbývá do kolapsu?“

Odpovědi se nedočkal. Otočil se a viděl, jak všichni

důstojníci vyděšeně zírají na displeje.

Strnulým tichem na můstku projel jako pila tvrdý hlas

Desjaniové: „Pan admirál se vás ptal na odhad, kolik času

zbývá do explozivního kolapsu brány.“

Poručík sebou škubl a probral se: „Omlouvám se, paní

kapitánko, pane. Odhad je patnáct minut.“

„Patnáct minut?“ ujistil se Geary.

„Ano, pane. Jen patnáct minut. Rozpadá se rychle.“

Geary zavřel oči, zhluboka se nadechl a pak se zadíval

zpátky na displej: „To není dost času, abychom mohli dostat

flotilu do obranné formace.“

„Ne, pane,“ souhlasila s ním Desjaniová hlasem

mnohem tišším než předtím.

Geary aktivoval komunikační okruh: „Všem jednotkám

alianční flotily, tady admirál Geary. Jak už jistě víte, brána hypersítě se začala rozpadat. Byli jsme informováni, že systém pro vyvolání katastrofického kolapsu byl deaktivován, ale nemůžeme to potvrdit, ani nevíme, zda bude bezpečnostní systém správně fungovat. Nedokážeme předpovědět, jakou sílu bude mít uvolněná energie. Všem lodím, otočte se přídí k bráně hypersítě a maximalizujte sílu čelních štítů.“ Muselo být ještě něco, co by mohl říct ve své dost možná poslední zprávě.

„Pokud dojde k nejhoršímu, můžeme si být jistí, že pozůstatky centrální síly Syndikovaných světů a jejich zbývající mobilní jednotky budou zničeny spolu s námi. Naše oběť nepřijde vniveč a naše děti budou žít v míru.“

Na můstek vtrhla Rionová, zarazila se před křeslem

pozorovatele a chvíli zírala na displeje, než ztěžka usedla. Její oči se ale nesoustředily na displej. Geary zapřemýšlel, co asi politička teď v duchu vidí.

„Jak jde vyjednávání?“ zeptal se a žasl, že tu otázku

dokázal položit sarkastickým tónem bez stopy hořkosti

a vzteku.

Rionová potřásla hlavou a pak se zadívala na Gearyho:

„Syndikové byli stejně šokováni jako my. Když jsem

odcházela, ječeli na nás, že to oni neudělali, že neposlali příkaz ke kolapsu a algoritmy pro katastrofický kolaps musí být vyřazeny.“

Co na to říct?

„Děkuju vám.“

„Pět minut do kolapsu,“ oznámil operační důstojník

ztrápeným hlasem.

„Čelní štíty na maximu,“ dodal bitevní důstojník.

„Dobrá tedy,“ prohlásila Desjaniová, zatímco si prsty

jedné ruky třela spánek a zakrývala dlaní svůj výraz. Podívala se po Gearym a pak se smutně usmála: „Pokud dojde k nejhoršímu… ráda jsem vás poznala.“

„Nápodobně.“

Možná jim zbývalo už jen pár minut a nemohli se ani

chytit za ruce. Až doposud si zachovávali svou čest, a pokud to osud přikáže, zůstane to tak až do jejich smrti.

Ke kolapsu brány ve skutečnosti došlo už před více než

sedmi hodinami. Světlo z exploze se k nim teprve blížilo, těsně následováno případnou tlakovou vlnou. Geary sledoval displej a přemýšlel o tom, že většina objektů v soustavě blíž k bráně už možná přestala existovat.

„Jedna minuta,“ oznámil důstojník přeskakujícím

hlasem.

„Dobrá tedy,“ zopakovala Desjaniová odhodlaně a opět

hlasitěji. „Postavíme se tomu tak, jak Neochvějný a jeho posádka čelí nebezpečí vždy: se ctí a odvahou.“

Odpověděl jí sborový souhlas důstojníků na můstku.

Desjaniová věnovala Gearymu další úsměv. Pokýval na ni

hlavou. Rionová opět zírala někam do prázdna.

„Třicet sekund do očekávaného příletu čela exploze…

deset sekund… pět sekund… čtyři… tři… dva… jedna.“

Ta chvíle přišla a zase odešla stejně jako kdysi

u Lakoty.

„Pokud je to možné, poručíku, chci aktualizovaný

odhad,“ přikázala Desjaniová.

„Ano, paní kapitánko… paní kapitánko?“ prohlásil

důstojník a stále upřeně zíral na displej. „Myslím, že už k tomu došlo. Ano. Jednu sekundu po původním odhadu. Energie vyzářená z brány byla tak nízká, že ji naše přístroje skoro nezaznamenaly. Vidíme jasně na místo, kde se nacházela.

Brána je pryč, vše ostatní je v pořádku.“

„Zatraceně,“ prohlásila Desjaniová a zmateně se

zadívala na Gearyho. „Syndičtí ředitelé nelhali.“

Když přikyvoval, měl pocit, jako by se mu hlava motala

z opilosti.

„Vypadá to tak. Všichni ještě žijeme.“

„Zázrak,“ prohlásila Desjaniová a potřásla hlavou.

„Chci říct, ano, jsme naživu. Ale syndický ředitel pro jednou nelhal. Nečekala jsem, že se toho někdy dožiju.“

„No, asi za tenhle zázrak dlužíme žijícím hvězdám

poděkování, o faktu, že žijeme, nemluvě.“ Geary zaťukal do

ovládacího panelu a prohlásil: „Všem jednotkám alianční

flotily, tady admirál Geary. Bezpečnostní systém na bráně

hypersítě zafungoval správně. Hrozba pominula. Pokračujte

v dříve určených úkolech.“ Pak se obrátil k Rionové: „Věřím, že teď se můžete vrátit k vyjednávání, paní koprezidentko.“

Rionová s úsměvem vstala. „Udělám to, admirále.

A také dnes zapálím svíčku za kapitánku Cresidovou.“

Když Rionová odešla, podíval se Geary na

Desjaniovou: „Připomeňte mi, ať to udělám taky.“

„Něco takového bych vám snad neměla připomínat,“

řekla mu téměř stejným tónem hlasu, jaký používala na

důstojníky, když něco pokazili. „Ale udělám to, než jednu také zapálím. Tak, a teď k další otázce: proč se kolaps brány spustil?“

„Někdo věrný předchozím syndickým vůdcům, ochotný

sám zemřít, mohl vyslat rozkaz,“ spekuloval Geary. „Nebo…“

„Ano. Nebo to udělali naši záhadní nepřátelé. Nějak

zjistili, že jsme tady, a vyslali příkaz ke kolapsu.“ Desjaniová se opřela v křesle, stále s napjatým výrazem ve tváři. „Pokud by rozkaz vyslali dříve, než Syndikové deaktivovali rutiny pro katastrofický kolaps, zlikvidovalo by to Syndikované světy jako jednotnou sílu a zničilo celou alianční flotilu.“

„To by se jim hodilo,“ prohlásil Geary, podrbal se na

bradě a začal přemýšlet o téhle neuzavřené záležitosti. „Tím pádem to tady asi nekončí, co?“

„To sakra ne, pane.“

„Existuje způsob, jak mohli cizinci zjistit, že jsme tady.

Ze syndických lodí.“ Geary zabubnoval prsty do opěradla

a pokračoval: „Některé z nich, především ty bitevní, jsou

ochromené, ale nebyly zničeny. Musíme k nim poslat nějaká

svá plavidla, ať jim poskytnou pomoc.“ Desjaniová se na něj

nevěřícně zadívala. „Pošleme na palubu své lidi, ať se to bude Syndikům líbit nebo ne. Bude to humanitární gesto, pomůžeme jim se zraněnými a evakuujeme ty, kteří se nedokázali dostat do únikových modulů. Ale zároveň zkontrolujeme syndické systémy, jestli v nich nenajdeme červy cizinců.“

Tvář Desjaniové se rozjasnila. „Pokud tam ti červi

budou, aspoň si budeme moci být jistí, že o nich Syndikové

nevědí.“

„Přesně tak. A taky zjistíme, jak se cizinci dozvěděli

o naší přítomnosti. Pokud tam červi nebudou, může to

znamenat, že je odhalili i Syndikové a zjistili, jak je

deaktivovat. Nebo by to mohlo znamenat, že se cizinci rozhodli špehovat jen Alianci.“

„Na vašem místě bych na tu druhou možnost peníze

nesázela. Nevíme o nich prakticky nic, ale zdá se, že jsou

ochotní využít každou příležitost, k jaké se dostanou,“ vrtěla Desjaniová hlavou. „Ale krycí historka bude, že pomáháme Syndikům. Asi bude trochu problém získat mezi lodníky dost dobrovolníků pro výsadkové týmy.“

„Já vím,“ ušklíbl se Geary. „Ale mám spoustu

mariňáků.“

Generálka Carabaliová přijala rozkazy s ledovým

klidem, jen zaškubání koutku úst prozradilo její spokojenost, když se dozvěděla pravé důvody pro záchrannou misi.

„Pane admirále, doporučuji, abyste poslal k těm

ochromeným syndickým lodím naše bitevní lodě a křižníky

s mými mariňáky na palubě. Když bude poblíž taková palebná

síla, mělo by to snížit pravděpodobnost, že se nějaký Syndik pokusí klást odpor a způsobit další škody na jejich palubních systémech.“

O dalších škodách na syndických posádkách nemluvě.

„To je dobrý nápad. Zatím ještě není plán připravený, ale dám vám vědět, jakmile budeme hotoví, ať můžete dát rozkazy svým lidem. Pokud budete potřebovat pomoc expertů flotily, stačí říct, nějaké ‚dobrovolníky‘ určitě seženeme.“

„Děkuji vám, pane. Mám dostatek mariňáckého

personálu, který by to měl zvládnout, ale budou potřebovat

informace o červech, po kterých pátráme, jelikož jsou založeni, jak jste sám řekl, na nezvyklém principu.“

„Na velmi nezvyklém principu. Postarám se, aby

důstojníci pro síťovou bezpečnost na určených lodích byli

připraveni poskytnout vám potřebné informace.“

Pak se znovu pokusil relaxovat. Jeho lodě už by nemělo

ohrožovat nic s výjimkou nepravděpodobné možnosti, že by

sama od sebe explodovala hvězda soustavy. Ale když poslední

syndická bitevní loď zhasla pod palbou Duellosových lodí,

zavolal Geary politikům: „Možná byste měli kontaktovat

novou výkonnou radu a předložit jim nabídku: pokud nás ujistí, že zbývající lodě flotily nebudou útočit na naše lodě, nebudeme se je snažit všechny zničit.“

Rionová se chladně usmála: „Věřím, že se noví syndičtí

vůdci budou upřímně snažit zachovat co nejvíce válečných

lodí. Gratuluji vám k vítězství, admirále.“

„Děkuju vám. Spoléhám na vás, že to vítězství změníte

na mír.“

„Udělám, co bude v mých silách.“

Následujících několik hodin přineslo dostatek

rozptýlení, aby utekly celkem rychle. Skupiny lodí alianční

flotily se přiblížily k vrakům syndických bitevních lodí

a začaly na ně vysílat mariňácké asistenční týmy, které na

papíře s ohledem na své složení, výzbroj a výbavu vypadaly

prakticky stejně jako mariňácké úderné oddíly.

„MAT je primárně určený k nebojovým misím, zatímco

MUO jsou primárně pro bojové mise,“ vysvětlovala Gearymu

generálka Carabaliová. „Výbava a složení jednotky jsou

samozřejmě nastaveny tak, aby se mohl MAT za chodu změnit

na MUO a naopak.“

„Takže v podstatě,“ poznamenal Geary, „je to přesně to

samé, jen se to jinak jmenuje.“

„Nic takového, pane,“ opravila ho Carabaliová vážně.

„Jsou to různé věci s naprosto stejnými možnostmi. Taktické

instrukce to říkají jasně.“

Debatovat s mariňačkou, která měla navíc na své straně

oficiální dokumenty, nevypadalo na vhodný způsob, jak trávit čas, a tak se Geary rozhodl přijmout logiku (pokud nějaká existovala) autorů manuálů a místo toho raději sledoval, jak mariňáci pročesávají vraky syndických bitevních lodí.

Několikrát neodolal pokušení a aktivoval si pohledy z kamer

jednotlivých mariňáků, ukazujících mu přesně to, co výsadkáři viděli ze svých helem. Nicméně interiéry všech syndických lodí si byly značně podobné. Rozsáhlé škody utrpěné v boji je změnily na ohyzdně vypadající pokroucené vraky. Pokud mariňáci někde objevili živé syndické lodníky, neschopné evakuovat se záchranným modulem, trvali na tom, že je Syndikové doprovodí pryč z vraků, což (jak generálka

Carabaliová Gearyho několikrát ujistila) nebylo to samé jako vzít je do zajetí.

„Většina systémů na bitevních lodích byla zničena a to,

co ještě fungovalo, nechala posádka před opuštěním lodě

zformátovat,“ ohlásila mu nakonec Carabaliová. „Ale

programátorské opice flotily nám tvrdí, že ty nezvyklé červy by normální vymazání nebo formátování nezrušilo, a měly pravdu.

Našli jsme stopy červů na mnoha různých místech.“

Takže Boyens mu informace o červech cizinců

nezamlčel. Zdálo se, že o nich Syndikové opravdu nevědí.

„Které systémy jimi byly postižené?“

„To není úplně jisté,“ přiznala Carabaliová.

„Nepřátelské lodě byly tak rozstřílené, že nouzové systémy

posílaly pracovní úkoly do všech dostupných zbývajících

procesorů a serverů na síti. Kvůli tomu nemůžeme přesně

izolovat, které subsystémy byly původně nakažené.“

„Děkuju vám, generálko. Výborná práce.“

„Máte pro mé mariňáky ještě nějakou, pane? Někde na

povrchu planety?“

„Zatím nevím. Dám vám vědět, jakmile se něco

objeví.“

Geary si znovu protřel oči a přál si, aby si mohl dovolit

opravdový odpočinek. Vrátil se do své kajuty, ale ta mu v tu chvíli připadala víc jako vězení než útočiště. Jak dlouho se budou politici vybavovat? Vytáhli si na pomoc z vězení ředitele Boyense, což mohlo a nemuselo být dobré znamení.

Aktivoval displej a stáhl rozlišení mapy, aby viděl, co

se děje v soustavě. Poblíž místa, kde se dřív nacházela brána hypersítě, stále nehybně visel houf nákladních lodí sloužících jako mateřské lodě pro útočné letouny, jako kdyby stále čekaly na rozkazy, i když jejich mise už dávno neměla nejmenší smysl a ani neexistovala brána, kterou by mohl přiletět potenciální cíl. Osamělé el-zet, které dorazilo branou před jejím kolapsem, se začalo přesouvat po okraji sluneční soustavy směrem na skokový bod k Mandalonu. Podle aktuální rychlosti to ale nevypadalo, že by jeho kapitán očekával v brzké době rozkazy skočit pryč.

Kapitán Smyth na Tanuki řádil jako inteligentní

tornádo, neustále přesouval své lodě k nejvíce poškozeným

a řídil pomoc při opravách nejvážnějších škod.

Geary si promluvil s komandérkou Lavonovou na

Šikovném a formálně jí předal až do odvolání velení nad lodí.

Naznačil jí, že chce co nejdříve uzavřít vyšetřování smrti

kapitána Kattniga a jaký výsledek očekává. Zdálo se, že to

komandérka Lavonová přijala s radostí. „Nevím, proč se v boji stalo to, co se stalo, pane admirále, ale vždy to byl dobrý důstojník.“

„A tak na něj budeme pamatovat,“ přislíbil jí Geary.

Pak sledoval, jak se jeho lodě pohybují, pročítal si

hlášení o ztrátách, škodách a opravách, a přitom čekal. Na to, že byl velkoadmirál flotily, se cítil podivně bezmocně.

Když ho konečně zavolali k vyjednávání, schválně se

chvíli zdržel, aby si zkontroloval stav uniformy. Pak pomalu prošel chodbami Neochvějného až k zabezpečené kajutě poblíž zpravodajské sekce. Přede dveřmi stála v pozoru mariňácká hlídka. Kromě běžné stráže tady byli i mariňáci, kteří sem přivedli Boyense a kteří ho pak opět odvedou do palubního vězení. Uvnitř kabiny seděli u stolu alianční senátoři

a syndický ředitel Boyens. Jiní syndičtí vůdci či vyjednavači nebyli přítomni ani jako virtuální obrazy, ani jako aktivní komunikační obrazovky. Costa se tvářila agresivně a zatvrzele, Sakai mírně nejistě a Rionová jako vždy pečlivě neukazovala nic z toho, co cítila. Ředitel Boyens byl prostě deprimovaný.

Když se Geary posadil, přisunula k němu Rionová

datovou jednotku.

„Dosáhli jsme dohody. Noví vůdci Syndikovaných

světů podepsali podmínky v podstatě shodné s návrhem

alianční velkorady.“

To tvrzení neodpovídalo výrazům na tvářích všech

zúčastněných natolik, až si Geary nejprve myslel, že se snad přeslechl. „Copak to není dobré?“

„Je to velmi dobré, admirále,“ přikývl Sakai. Pak se

zamračil a zadíval se Gearymu do očí. „To, co vidíte, je z větší části nedůvěra. Nikdo z nás nedokáže jen tak přijmout, že konečně došlo k ukončení formálního nepřátelského stavu mezi Aliancí a Syndikovanými světy. Pro všechny z nás byla válka jasný, neměnný fakt po celý život.“

Geary se u jedné části jeho prohlášení zarazil a přeptal

se nahlas: „Formální nepřátelský stav?“

„Ano,“ zasyčela Costa jedovatě. „Syndičtí vůdci, ti

předchozí, tlačili na své planety příliš tvrdě. Noví vůdci se přiznali, že podle jejich informací se po celém syndickém území odehrává to, co jsme viděli u Atalie, Parnosy a vlastně i tady. Rebelie. Revoluce. V některých případech úplná anarchie.“

„Syndikované světy,“ pokračovala Rionová, „se

rozpadají. Finální hřebík do rakve Syndikovaných světů jsme

zatloukli ve chvíli, kdy jsme tady zničili jejich flotilu. Tím jsme eliminovali poslední mobilní jednotku, která by poslouchala rozkazy centrální moci.“

„Než jste ji zničili, tak na rozkazy centrální moci

nereagovala,“ řekl sklíčeně Boyens.

„Jistě. Ale v každém případě šlo o poslední prostředek,

který by mohla centrální moc nějak použít k potlačení faktorů trhajících pouta, držící jednotlivé planety a obyvatelstvo Syndikovaných světů pohromadě. Ten proces se odehrává s rozdílnou rychlostí na celém syndickém území, ale když to

sečteme a podtrhneme, výsledek je jasný. Noví vůdci

Syndikovaných světů už neovládají vše, co k Syndikovaným

světům patřilo. Také to zkomplikuje návrat aliančních

válečných zajatců, takže se flotila možná bude muset postarat, aby jednotlivé sluneční soustavy dodržely podmínky dohody, vrátily všechny vězně a dodaly dokumentaci o padlých.“

Geary konečně pochopil výrazy na jejich tvářích.

„Takže ta dohoda nic neznamená.“

„To ne, admirále,“ zavrtěl Sakai hlavou, „tak špatné to

není. Už se nemusíme obávat útoku sil operujících pod

kontrolou Syndikovaných světů.“

„Ale následnické mocnosti jsou něco úplně jiného,“

zavrčela Costa. „Místní Syndikové si nejsou moc jistí, co se děje jinde na jejich území, tedy na dřívějším syndickém území, ale vědí, že jednotlivé soustavy nebo menší skupinky se odtrhávají a osamostatňují. Pokusí se Syndikované světy udržet, ale je velmi nepravděpodobné, že by si udrželi něco vzdáleně podobného původním Syndikovaným světům, co se

rozlohy a síly týče.“

„Žádná z nástupnických mocností nebude mít dost síly,

aby Alianci ohrozila,“ řekl Sakai.

„Ne hned,“ odpověděla Costa. „Ale některé dřívější

syndické soustavy jsou velmi bohaté, s rozsáhlými loděnicemi, což znamená, že mohou časem postavit vlastní flotily, ať už na obranu, nebo na dobyvatelskou válku.“

Geary si třel spánky a přemýšlel. „Velká válka skončila.

Ale teď máme hromadu bezpečnostních problémů na celém

syndickém území.“

„A nesmíme dovolit, aby narostly do úrovně, která by

časem mohla ohrozit Alianci,“ zamračila se Costa. „Což navíc neznamená, že už bychom se o největší hrozbu postarali.“

Costa zaťukala do ovládacích prvků na stole. „Před nedávnem

dorazila do této soustavy syndická kurýrní loď. Noví vůdci

Syndikovaných světů nám předali její zprávu současně se

žádostí o pomoc. V jedné chvíli se nás snaží zabít, hned pak žebrají.“

Nad stolem se objevil obraz syndické ředitelky. Geary

byl zvyklý vídat minimálně navenek předváděný klid

a aroganci, ale tahle ředitelka byla viditelně zoufalá.

„Vyslali jsme četné žádosti o obrannou podporu, na

které nikdo nereagoval. Teď potřebujeme pomoc opravdu

nutně. Dostali jsme ultimátum od rasy enigma. Požadují, aby

lidstvo kompletně opustilo tuto hvězdnou soustavu.“

„Rasa enigma?“ zeptal se Geary. „Tak říkají Syndikové

cizincům?“

„Nepřipadalo mi to jako důležitá informace,“ přikývl

ředitel Boyens. „Pokud vás to nějak uklidní, tak z nové

výkonné rady předtím věděli o cizincích jen tři lidé. Ostatní nikdy nedostali prověření. Mimochodem, to na obrazovce je ředitelka Gwen Iceni ze sluneční soustavy Midway. Navzdory hodnosti ředitele je to slušná a hodná ženská, pokud tedy

budete ochotný věřit mému názoru.“

Ředitelka Iceni stále mluvila. „Ultimátum neposkytuje

žádný prostor pro vyjednávání ani kompromisy. Pokusy

o kontaktování rasy enigma nebyly zodpovězeny s výjimkou

opakování požadavků. Kromě fixních obranných systémů

máme jen několik slabých mobilních jednotek. Bylo mi řečeno, že flotila dříve strážící tuto oblast vesmíru byla odvelena jinam.

Vše ostatní bylo z hranic sebráno a odesláno do boje s Aliancí.

Nejen že nemáme žádné efektivní obranné prostředky, ale ani

nedokážeme před časovým limitem rasy enigma odvézt víc než

polovinu lidí v soustavě. Potřebujeme pomoc, cokoli, co

můžete poslat. Jinak bude muset většina populace zůstat

v soustavě i po vypršení ultimáta a příletu rasy enigma.

Budeme bojovat, ale bez pomoci nemáme nejmenší šanci

zvítězit.“

Obraz zmizel a byl nahrazen obyčejným textovým

dokumentem shrnujícím požadavky cizinců společně

s časovým termínem, který měl vypršet za tři týdny.

Ticho nastalé po konci zprávy přerušila Rionová:

„A tak se stala další věc, jíž jsme se obávali. Cizinci chtějí expandovat na syndické území a využít slabosti Syndiků.“

„Chtějí expandovat na lidské území,“ opravil ji Sakai.

„Část lidstva je oslabena, ale každý krok, který cizinci dokáží udělat, zmenší lidskou schopnost se jim později postavit.“

„Od té hranice je to k Alianci hodně daleko,“ brblala

Costa.

„To záleží na tom, jak to budete měřit,“ řekla Rionová.

„Na světelné roky? Pak ano. Na skoky? Pořád je to velká

vzdálenost. Ale hypersítí? Čtyři týdny cesty.“

„Což je dost blízko,“ souhlasil Sakai.

Costa se na ně zamračila. „Velkorada může zvážit

situaci a rozhodnout, co udělat.“

„Na to nemáme čas,“ namítl Sakai. „Než bychom se

stačili vrátit z aliančního území, termín ultimáta by vypršel.“

„No tak budou mít Syndikové smůlu. Velkorada…“

„Už dala velkoadmirálu Gearymu pravomoc samostatně

rozhodovat ohledně případné konfrontace s cizinci,“ přerušila ji Rionová. „My jsme tady, abychom mu nabídli rady, ale on má pravomoc potvrzenou celou radou v tomto případě rozhodnout.“

A zase se na něj všichni dívali. Gearyho přepadla

nostalgie a touha po starých dobrých dnech, kdy byl jen další obyčejný důstojník, jenž se mohl pouze dívat na toho chudáka, který musel řešit všechny právě vzniklé problémy. Ale od chvíle syndického překvapivého útoku na Grendel, od okamžiku, kdy u Grendelu velel obraně konvoje, se všichni dívali na něj. Bylo zvláštní, že si na to pořád nemohl zvyknout.

Celou dobu věděl, že cizinci mohou jednoho dne

vyrazit. A teď měl specifickou situaci, kterou bylo třeba řešit.

A flotilu, která skončila jednu válku, ale brzy zjistí, že ji čeká další nepřítel.

Byla tady však jedna osoba, které mohl Geary klást

otázky. Obrátil se k Boyensovi a zeptal se: „Proč tam? Proč

zrovna ta soustava? Proč ji cizinci chtějí jako první?“

„Kvůli tomu, kde se nachází.“ Boyens aktivoval

hvězdnou mapu syndických hranic a ukázal na hvězdu u hranic

s cizinci. „Midway znamená na půli cesty. Soustava to jméno

dostala, protože je na výborné pozici vůči okolním hvězdám.

Z Midwaye mohou lodě přímo skočit do osmi dalších

slunečních soustav, takže je to obrovská mezihvězdná

křižovatka.“

Geary zatnul zuby a zadíval se na mapu. „Takže je to

nejdůležitější obranný bod v celém sektoru, že? Když cizinci ovládnou Midway, mohou ohrozit okolních osm soustav a vynutit si i jejich evakuaci. Celá obranná linie se rozpadne.“

„Jednu z těch soustav už cizinci ovládají, ale jinak máte

pravdu. Najednou by měli v dosahu skoku příliš mnoho

soustav, než abychom je mohli rozumně bránit. Museli bychom

se stáhnout dál za hranici až na místo, kde by byl počet přímo ohrožených soustav omezený a mohli bychom zřídit novou frontu.“

„My?“ zeptala se Costa ostře.

„Myslel jsem tím Syndikované světy,“ zrudl Boyens.

„Žádné Syndikované světy už neexistují.“

„Situace se ještě neuklidnila, zvlášť na hranicích, ale

pokud budeme muset, zformujeme podél hranic novou

politickou jednotku. Nemůžeme si dovolit, aby se ta oblast

rozpadla. Jednotlivé soustavy nemají dost zdrojů, aby dokázaly hranici bránit.“

„Tím my myslíte tentokrát populaci hraničních

soustav,“ řekla Rionová.

„Správně,“ potvrdil Boyens a vztekle se zadíval na

displej. „To, co z ní po tomhle fiasku zůstane. Hele, já vím, co si o nás myslíte… co si myslíte o mně osobně. Ale tohle je náš společný nepřítel, důvod, proč držet pohromadě.“

„Proč jsou váš nepřítel?“ zeptal se Sakai. „Jak předtím

Syndikované světy jednaly s tou rasou enigma?“

„Nevím o všem, co se stalo,“ zdůrazňoval Boyens.

„Zvlášť o prvním kontaktu před sto lety mám minimum

informací. Vím, že jsme se snažili zjistit jejich tajemství, ale nikdy jsme neuspěli.“

„Vyprovokovali jste je,“ obvinila ho Costa. „A teď

chcete, abychom spasili vaše mizerné duše před osudem, který jste si zasloužili vlastními zločiny.“

„Já nevím, co všechno se stalo! Ale záleží na tom? To,

co bylo, je dnes historie, dávno pryč, kterou už není možné

změnit. Jenže dnes bude bezpočet nevinných lidí trpět, pokud něco neuděláte.“

Rionová chvíli ťukala do ovládání a pak se podívala na

Boyense: „Zdá se, že pokud cizinci převezmou tuhle soustavu, budete muset opustit víc než dvacet dalších soustav, abyste mohli zřídit obranyschopnou hranici.“

Boyens chvíli zíral na displej a pak přikývl. „Tak nějak.

Museli bychom přestěhovat pár miliard lidí.“

„Máte na to dost lodí?“

„V hraniční oblasti? Ne. Na celém syndickém území?

Nevím. Pochybuji o tom. Teď ty lodě stejně stáhnout

nemůžeme.“

„Co se stane s lidmi, kteří zůstanou na planetě

okupované cizinci?“

„Nevím. Nikdo to neví. Nikdy už pak nebyl žádný

kontakt, ani jsme po nich nenašli žádné stopy. Vše, co jsme

poslali na průzkum, také zmizelo.“

Chvíli panovalo ticho, než se Rionová obrátila ke

Gearymu: „Máme na výběr?“

„Co si myslíte o tom ultimátu?“ odpověděl Geary

otázkou. „Odpovídá to tomu, co o nich říkali ostatní ředitelé?“

„Ano. Na rovinu, přímé, bez nejasností. Není tam ani

stopa, která by nějak naznačovala, jak cizinci přemýšlí. Klidně to mohl napsat člověk.“

„Možná taky napsal, jelikož Syndici neví, co se stalo

s lidmi zajatými cizinci.“

Sakai zíral na text ultimáta. „Vězni? Otroci? Sluhové?

Hosté? Domácí mazlíčci? Kdybychom tak jen věděli co

z toho…“

„Zapomněl jste na mrtvoly,“ dodala Rionová tiše.

„Zabité všemi možnými způsoby. Na tuhle otázku musíme znát

odpověď. Bez ní nemůžeme vědět, jestli bude mírové soužití

možné.“

„Mírové soužití?“ vyprskla Costa pohrdavě. „Nemám

tušení, co jsou zač, ale mír nevypadá pravděpodobně. Viděli

jste sami, co udělali v Kalixe! Jsou nelidští!“

Rionová se na Costu chvíli klidně dívala, než

odpověděla: „Vzpomínám si na jednu senátorku, která

prohlašovala, ačkoli věděla, jakou zkázu by to přineslo, že

bychom měli použít brány hypersítě jako zbraň. Dřívější

syndičtí vůdcové se tak rozhodli. Kdyby se ukázalo, že jsou

cizinci lidé, nijak by mě to neuklidnilo.“

Costa zrudla, ale zaměřila pozornost na Gearyho: „No,

admirále, co uděláte?“

Poděkuju žijícím hvězdám, že jsem se nikdy nezapletl do

politiky. Navenek Geary jen ukázal na ultimátum a hvězdnou mapu: „Než se rozhodnu, potřebuju se poradit se svými důstojníky.“ Začal se zvedat, ale pak se zadíval na Boyense: „Můžete nám říct ještě něco? Čím víc toho budu vědět, tím je pravděpodobnější, že se rozhodnu těm lidem pomoct.“

„Mým lidem,“ zabručel Boyens. „Řekl jsem vám, co

vím. Až na jednu věc. Obvinili jste nás z provokování rasy

enigma, z toho, že jsme jejich nepřátelství vůči lidstvu nějak vyvolali my. Řekl jsem vám, že nevím, co udělaly Syndikované světy během prvních let po kontaktu, a to je pravda. Ale naše rozkazy za poslední desetiletí přísně

stanovily, že se máme vyhnout čemukoli, co by mohlo cizince

jakkoli vyprovokovat. Nesměli jsme dělat nic, co by vyvolalo napětí nebo způsobilo problémy. Vždycky jsem za důvod toho rozkazu považoval fakt, že si nemůžeme dovolit válku na dvou frontách najednou. Možná to mělo jiný důvod. Ale už hodně dlouho jsme nic neudělali.“

„Možná mají cizinci dobrou paměť,“ řekl Sakai.

Boyens se na něj podíval a pak přikývl. „Možná.

Nebudu přísahat, že k ničemu nedošlo. Ale o ničem nevím.

Rozhodně o ničem z nedávné doby.“

„Jakékoli akce by byly utajené,“ poznamenala Rionová.

„Nebyli by o nich informováni ani velitelé operující ve stejné oblasti. Dozvěděl byste se o něčem takovém?“

Geary na Boyensovi jasně viděl zaváhání. Nepotřeboval

výslechovou místnost, aby poznal, že se Syndik snaží

rozhodnout, zda lhát, nebo říct pravdu. Ale Boyens nakonec

zavrtěl hlavou. „Ne. Dost možná ne. Ale proč by něco

takového dělali?“

„Proč zahájily Syndikované světy válku s Aliancí?“

zeptal se Geary.

Boyens se mu podíval do očí a odpověděl: „Já nevím.

Nejspíš si tehdejší výkonná rada myslela, že můžou vyhrát. Ale není mi jasné, co by je k tomu vedlo.“

„Určitě se mezi syndickými řediteli na tohle téma nějak

spekuluje,“ řekla Rionová.

„Zas tolik ne. Nezáleží na tom. Nezáleželo na tom.

Ztratilo to smysl před sto lety, když se tak pitomě rozhodli začít válku. Kdybychom o tom mluvili, říkali bychom si tohle.

Bylo to pitomé. Ale důvody k zahájení války ztratily smysl už dávno. Měli jsme ji na krku, na ničem jiném nezáleželo, a nikdo nevěděl, jak ji ukončit.“ Syndický ředitel sklopil hlavu, ale i tak si ostatní stačili všimnout bolestivého výrazu na jeho tváři. „Věřte mi, někteří z nás se to snažili zarazit, ale jelikož jsme nevěděli jak, museli jsme dál bojovat.“

„Děkuji vám. Admirále, necháte své mariňáky odvést

ředitele Boyense zpět do jeho kajuty?“

Rionová počkala, dokud Boyens s eskortou neodešel,

a pak si povzdychla: „Osobně radím jít na pomoc syndickému

pohraničí. Pokud je necháme rozpadnout se a dovolíme

cizincům ovládnout další dřívější syndické soustavy, bude

náprava nejspíš mimo možnosti Aliance.“

„Tak radím i já,“ přikývl Sakai.

„Já ne. Kvůli Syndikům už jsme krváceli dost,“

prohlásila Costa. „Sami si do toho vlezli. Ať se postarají sami o sebe.“

„A když se jim to nepovede?“ zeptal se Sakai. „Nebude

se pak Aliance musel postarat o následky jejich selhání, a to dříve či později?“

„Syndikové nás dokázali zadržovat celé jedno století,“

řekla Costa. „Kdyby se opravdu chtěli cizincům postavit,

udělali by to. Místo toho chtějí, abychom uklidili jejich vlastní bordel. Už jsme v téhle válce ztratili dost mužů a žen…

a spoustu dětí. Málem jsme přivedli celou Alianci k bankrotu.

Udělali jsme to, protože jsme museli. Nemusíme se zaplétat do syndického sporu s cizí rasou, jejíž motivace ani schopnosti neznáme. Nic nás nenutí učinit další hloupé rozhodnutí a začít novou válku,“ jasně narážela na hloupost syndických vůdců před stoletím.

„Pokud se rozhodneme tam neletět,“ prohlásila

Rionová, „vyhneme se tak možnosti, jak s cizinci začít jednat.

Přímý kontakt s nimi nebude řešitelný, pokud nám to

Syndikové nedovolí. Když tam poletíme, zachováme si

možnost rozhodnout se, co máme dělat. Když tam nepoletíme,

necháme rozhodnutí na cizincích a Syndicích. Osobně nevěřím

ani jedné straně. Aliance musí mít u jednacího stolu své křeslo, což znamená letět na Midway.“

„Měla byste věnovat větší pozornost historii!“ odsekla

Costa. „Spousta válek začala, jen protože bylo podle někoho

třeba předvést vlastní sílu!“

„Neříkám, že to vyřeší celou záležitost. Jen říkám, že

by se to mohlo postarat o tento konkrétní problém. A pokud ne, vždycky existují další alternativy kromě boje.“

„Myslíte si, že alianční flotila ustoupí před nepřátelskou

silou?“

„To záleží na tom,“ odpověděla Rionová, „kdo flotile

velí. Admirál Geary zatím svůj názor nevyslovil, ale teď ví, jaké máme my. Navrhuji, abychom mu dali dost času, ať může zvážit naše možnosti a zkonzultovat je s důvěrnými poradci.“

Podívala se na Gearyho a pokynula hlavou. Sakai ji následoval a po chvíli i neochotná Costa.

Geary pokývnutí hlavou opětoval a snažil se na sobě

neukazovat pocity. Byl si jistý, že let na Midway byl nezbytný, ale chtěl si před rozhodnutím promluvit s ostatními důstojníky.

A navíc věděl, že musí vytáhnout na světlo další otázku.

„Poskytli nám Syndikové nějaké stopy ohledně toho,

kdo vyslal rozkaz ke kolapsu brány?“

Sakai zavrtěl hlavou. „Tvrdí, že to neví a v jejich

systémech neexistuje žádný záznam o vyslání signálu, dokonce ani z jejich flotily před zničením.“

„Kdo jiný by se mohl pokusit o zničení naší flotily?“

chtěla vědět Costa.

„Myslím, že o tom někom jiném jsme se před chvílí

bavili, senátorko,“ odpověděl Geary. „Brána hypersítě se

rozpadla, aniž bychom zachytili nějaký signál. Tohle už jsme jednou viděli. Mohlo se to stát i tady a mohlo se to stát před tím, než byly rutiny pro katastrofický kolaps zablokovány.

Mám potvrzeno, že systémy syndických lodí obsahují cizí

červy. Takže cizinci mohli vědět, že se tady nacházíme, ale

naštěstí se to nedozvěděli včas, aby aktivovali kolaps brány s katastrofickými následky.“

„V tom případě,“ pronesl Sakai tiše, zatímco Costa na

Gearyho zírala s vytřeštěnýma očima, „už s nimi válčíme stejně jako Syndikové. Přestože většina lidstva nemá tušení o jejich existenci.“

„Války je možné skončit, senátore,“ odpověděl Geary

a odešel.

O patnáct minut později seděl v konferenční místnosti

flotily spolu se živou Táňou Desjaniovou a virtuálními

kapitány Duellosem a Tulevem. Nejprve jim objasnil

podmínky dohody a odmlčel se, když viděl jejich reakci.

Duellos na chvíli zavřel oči. „Nikdy bych nečekal, že se

tohohle dne dožiji.“

„Trvalo to příliš dlouho,“ zamumlal Tulev. „Hrozně

dlouho, ale je to tady. Čarodějnice zpívá.“

„Cože?“ zeptal se Geary. „Jaká čarodějnice?“

„Čarodějnice zpívá,“ zopakovala Desjaniová

a vypadalo to, že bojuje se slzami. „To znamená, že je konec.“

„Ne, čarodějnice je mrtvá, to znamená konec. Nebo

když tlustá dáma zpívá.“

Duellos otevřel oči a skepticky se na Gearyho zadíval.

„Tlustá dáma?“

„Ano.“

„Jaká tlustá dáma?“

„Nevím. Jen se to tak říká.“

„A jaká čarodějnice?“ zeptala se Desjaniová. „Proč

zemřela?“

„Já nevím. Jen vím, že před sto lety to byla dvě různá

přísloví a mezitím se nějak zkombinovala dohromady.“

„Možná kdysi žila nějaká tlustá čarodějnice, co ráda

zpívala,“ nadhodil Duellos. Zasmál se a Desjaniová se k němu přidala. Dokonce i Tulevovi zacukaly koutky úst.

V tu chvíli Geary pochopil. Přemohlo je štěstí, radost

z toho, že válka možná opravdu skončila. Alianční senátoři se tvářili poraženecky, protože je trápily zbývající a nastupující problémy, ale pro ně byla válka vždy poněkud vzdálená a neosobní věc. Důstojníci flotily na rozdíl od politiků prožívali válku a zkázu z první ruky.

Něco v jeho výrazu zjevně prozradilo jeho myšlenky

a Desjaniová si toho všimla. Její úsměv zmizel a nahradily ho obavy.

„Co se stalo? Cizinci?“

„Ano. A taky fakt, že budeme mít na krku místo

jednoho jednotného nepřítele nesouvislé fragmentované území

bez centrální vlády. Na lidském území je spousta problémů

a cizinci se toho snaží využít.“ Veselí ostatních důstojníků rychle zmizelo a nahradila ho zamyšlenost.

„Kapitáne Tuleve, ocenil bych váš upřímný názor na

celou situaci.“

Tulev se na něj chladně zadíval a nedal na sobě nijak

znát, že kvůli Syndikům a jejich bombardování jeho domovské

planety mu zemřela celá rodina.

„Ptáte se mne, jestli bychom měli pomoci těm, kteří

nám způsobili takové ztráty a bolest?“ Chvíli seděl beze slova a pak si povzdychl. „Předkové mi už dávno řekli, že mám ostatní chránit před Syndiky, ale že mám být schopný odpustit, jinak nenávist zničí mou duši stejně, jako mi vše ostatní vzala válka.“

„Táňo?“

„Co?“ zeptala se a tvářila se přitom naštvaně.

„Doporučení. Chci vědět, co si o tom myslíte.“

„Myslím, že to stojí za houby. Pane.“ Desjaniová se

předklonila a zoufale vydechla. „V analýze nevidím žádnou

chybu. Nejméně dvacet slunečních soustav. To je hodně

a některé z nich jsou opravdu dobrá území. Přála bych si o těch cizincích vědět víc. Jak je možné, že Syndikové za sto let kontaktu nezjistili aspoň něco?“

„Bylo by dobré vědět něco o jejich zbraních,“ souhlasil

s ní Geary. „Nebo cokoli o jejich lodích.“

„Mám špatný pocit, že to budeme muset zjistit po zlém,

co?“ prohlásila Desjaniová podrážděně. „Alternativou je

dovolit někomu, o kom nic nevíme, zabrat velkou část lidského území.“

„Přesně tak,“ potvrdil Geary a díval se na mapu

soustavy Midway vznášející se nad stolem. „Co myslíte, jak

bude reagovat flotila?“

„To záleží na tom, co jim řeknete. Že letíme pomoct

Syndikům? To bude fungovat velmi špatně.“

„Ochrana lidstva? Jak by se líbilo flotile tohle?“

Nakrčila nos. „Ne tak zle, ale řečené lidstvo jsou

Syndikové. Ten samý problém. Obrana, ochrana, to je pasivní

záležitost. Flotila věří v útok.“

Přikývl.

„Letíme nakopat cizákům zadky?“

Desjaniová se náhle vesele ušklíbla.

„Cizákům, kteří si dovolují obtěžovat lidstvo. Musíte

flotile vysvětlit, že ti enigmové ohrožují alianci. Že se nás nedávno pokusili zabít branou hypersítě.“ Její úsměv pobledl.

„Ale pokud si bude flotila myslet, že je to začátek další totální války, bude její nadšení hodně omezené.“

Duellos mezitím studoval ultimátum.

„Ti cizinci zjevně dobře chápou lidskou právničinu.

Tohle vypadá prakticky stejně jako většina lidských právních dokumentů, jaké se mi kdy dostaly do rukou.“

„To si myslí i politici,“ řekl Geary.

„Možná zajali nějaké lidské právníky,“ nadhodila

Desjaniová.

„Pak je jasné, proč nás chtějí zničit,“ souhlasil Duellos.

„Co bychom dělali my, kdyby se na nás sesypali cizáčtí

právníci?“

„Já myslím, že už se to stalo. Možná jsou všichni

právníci cizáci.“

„Znám docela dost takových, kteří by klidně mohli.“

Desjaniová si odfrkla a pak potřásla hlavou. „Admirále,

ptáte se mne, jestli bychom s nimi měli bojovat. My už s nimi bojujeme. U Lakoty nás stáli hodně, pamatujete?“

„Ano.“ Geary si byl jistý, že nikdy nezapomene na

okamžik, kdy sledoval, jak se Nezdolný, Vzdorný a Nebojácný obětovali, aby zachránili zbytek flotily. „Dlužíme to těm, kteří kvůli cizincům už zahynuli. To je další důvod, proč letět.“

„A co víc,“ přikývl Duellos, „ten Boyens je alespoň

podle vás použitelný.“

„No, je přibližně na úrovni našich vlastních politiků.“

„To není zrovna pochvala,“ zabručela Desjaniová.

„Nicméně,“ pokračoval Duellos, „pokud dokážeme

zachránit syndické pohraničí a pomoct tamním slunečním

soustavám ve zformování jejich vlastní politické koalice jako náhrady za centrální syndickou vládu, budeme mít v té oblasti něco jako přítele. Jistě, nebude to mocný spojenec, ale pořád je to výrazně lepší, než kdyby se celé pohraničí rozpadlo na jednotlivé sluneční soustavy.“

„Kdyby taková mocnost přijala naši pomoc, získali

bychom přístup k regionu pod jejich kontrolou,“ souhlasil

Tulev. „To by bylo pro budoucí obranu Aliance nesmírně

důležité. Musíme být schopni se s cizinci setkávat přímo.“

„Oni se s žádnými lidmi nechtějí setkat přímo,“

zamumlala Desjaniová.

„Možná to dokážeme změnit,“ řekl Geary. „Všichni

tedy souhlasíte?“ Duellos a Tulev přikývli a pak se

s rezignovaným výrazem přidala i Desjaniová. „Děkuju vám.

Bude to zajímavé, až to nakonec předložím všem na konferenci flotily. Nejsem si jistý, jak to ostatní přijmou.“

„Budou vás následovat,“ prohlásil Tulev na rovinu.

„Vyvedl jste je z pekla. Dovedl jste je k tomuhle okamžiku,

kdy na vlastní oči mohou vidět konec války.“

„Ale teď jim musím říct, že jsem před nimi zatajoval

důležité informace. Že jsem jim neřekl o závažné hrozbě flotile i celé Alianci.“

Desjaniová a Duellos zaváhali a zjevně se snažili

vymyslet, co na to říct, ale Tulev okamžitě zavrtěl hlavou: „Jen málokdy mám to potěšení říct admirálovi, že se plete. Jakou důležitou informaci jste zatajil? Odhady, předpoklady, možnosti. Dokud nám to Syndikové nepotvrdili, nemohli jsme

si ani být jistí, zda ta rasa enigma opravdu existuje.“

„Vyhýbali jsme se soustavám s branami hypersítě právě

kvůli hrozbě představované cizinci,“ upozornil ho Geary.

„Takovým soustavám jsme se vyhýbali i předtím, než

jsme o nich něco tušili, pane admirále, protože Syndikové do nich mohli hypersítí snadno přesunout posily.“ Tulev mávl rukou k hvězdné mapě a pokračoval: „Jak by se kterýkoli váš rozkaz změnil, v čem by byla naše cesta domů jiná, kdybyste

nikdy neměl podezření, že cizinci existují?“

Geary zíral na displej a v duchu si procházel dlouhý

ústup domů.

„Teď mě nenapadá nic, co bychom mohli udělat jinak.

Dokonce bychom nejspíš vyvinuli i bezpečnostní systém pro

brány, abychom ochránili Alianci před syndickým útokem.

Jistě bychom si uvědomili, jakou hrozbu představuje kolaps

brány pro naše vlastní soustavy.“

„Přesně tak. Nezamlčel jste nic, co by jakkoli změnilo

vaše rozkazy nebo činy.“ Tulev se opřel do křesla a na chvíli se pousmál. „V tomhle ohledu je vaše svědomí čisté.“

Duellos se na Tuleva zadíval a pak přikývl. „Kapitán

Tulev má pravdu, admirále. I u Lakoty jsme se o cizí intervenci dozvěděli až po úvodním boji, takže ta informace neměla žádný vliv na vaše rozhodování během něj.“

Geary si začal třít tváře a přemýšlel. „Máte pravdu, ale

vyčistili jsme systémy našich lodí od červů cizinců. Ostatní důstojníci i normální lodníci budou určitě chtít vědět, proč jsme jim neprozradili své podezření, že jsou cizího původu. Taky je bude zajímat, proč jsme jim nikdy neřekli o podezření, že se na druhé straně syndického území nachází cizí nelidská rasa.“

„Ne, nebudou o tom tak přemýšlet,“ prohlásila

Desjaniová. „Budou předpokládat, že naši politici o tom věděli a nikdy nám to neřekli. Vás vinit nebudou. Budou to mít za zlé politikům, protože tak se to dělá se vším, co je špatného. A jak můžeme vědět, že nebudou mít pravdu? Jak víme, že alianční vláda o existenci cizinců opravdu nic nevěděla? Syndikové to drželi pěkně pod pokličkou, ani většina jejich loďstva o ničem netušila. Vám flotila nebude mít nic za zlé.“

„Ale…“ zarazil se Geary a chvíli přemýšlel. Rionová

mu řekla, že o ničem netušila, a v tom jí věřil, přestože mu bylo jasné, že by lhala, kdyby to považovala za nezbytné pro dobro Aliance. Ale Rionová přiznala, že velkorada klidně mohla vědět něco, co zbytku senátu neprozradila. „Dobrá. To je možné.“ Pak si Geary všiml, že má Desjaniová na tváři nerozluštitelný výraz. „Co je?“

Mlčela, až si nakonec povzdychl Duellos a odpověděl:

„Kapitánka Desjaniová má pravdu. Vám to flotila za zlé mít

nebude. Ne tohle. Ani nic jiného. Na to ve vás věří až příliš.

A proto musí za případné problémy převzít vinu někdo jiný.

V některých věcech to budou politici. Ale v jiných to schytají vaši vojenští poradci.“

Chvíli mu trvalo, než pochopil. „Vy? Vy tři?“

„Opravdu vás to překvapuje?“ chtěla vědět Desjaniová.

„Slyšel jste přece, co říkal ten pitomec Badaya. Dokud

odvádím svou práci dobře, měl byste být šťastný a zaměřený

správným směrem. Čí to bude vina, když budete nešťastný?“

málem na něj zařvala, ale pak se trochu zklidnila a se zrudlou tváří začala pozorovat desku stolu.

„Nebo když selžete,“ dodal Duellos, aby prolomil ticho.

„Ode mne naštěstí nikdo nečeká, že se budu starat o vaše štěstí a spokojenost.“

„Jste veselý a žoviální muž, Roberto. Možná byste to

měl zkusit,“ navrhl Tulev a dostal se tak nejblíž k vtipkování, jak u něj kdy Geary viděl. „Pane admirále, to je prostě druhá strana mince. Mnozí se na nás dívají jako na ty, kterým nejvíce věříte. Je to postavení mnohými záviděné. Ale pokud selžete, všichni budou předpokládat, že jsme vás zklamali my.“

No to je skvělé. Geary se usilovně snažil nikoho

neprotežovat, ale bylo zjevně příliš viditelné, jak se na některé důstojníky spoléhá. Co ještě mohlo být na první pohled jasné a jemu uniklo?

„Nemám obavy, že bych mohla být obviňována kvůli

radám, jež jsem admirálovi poskytla,“ prohlásila tvrdě

Desjaniová s očima stále upřenýma na stůl.

„To byste ani neměla,“ souhlasil s ní Duellos.

Opět nastalo nepříjemné ticho, které Geary co

nejrychleji přerušil: „Děkuju vám. Za hodinu svolám

konferenci flotily a oznámím všem novinky. Jsem opravdu rád, že mám pod svým velením právě vás tři.“

Obrazy Duellose a Tuleva mu odpověděly

zasalutováním, Duellos s náznakem veselí, zatímco Tulevův

pozdrav byl pomalý a precizní. Pak oba muži z místnosti

zmizeli.

Desjaniová se postavila, a aniž by se na něj podívala,

řekla tiše: „S vaším svolením, pane.“

„Ale jistě.“

Chtěl jí říct milión jiných věcí, nebo minimálně několik

set tisíc, ale všechno, co by jí mohl sdělit, by mohlo být

katastrofálně špatné. Nevěděl ani, jestli by ho napadla aspoň jedna správná věc.

Ale ona pokračovala, s očima stále studujícíma povrch

stolu: „Vy jste se o tom nezmínil, ale já vím, že jste dodržel slib. Flotila se dostala domů a válka skončila. Nesliboval jste, že budete pokračovat, že se budete starat o cizince a ten bordel, na který se teď mění dřívější Syndikované světy.“

„Nemůžu odejít. Vím, že je mě stále potřeba.“ Geary

zapřemýšlel, kdy se tohle změnilo, a pak si uvědomil, že

utíkání před zodpovědností už není něco, co by považoval za

čestnou nebo realistickou možnost. Nemohl prostě splnit jeden úkol a vykašlat se na to, protože každá nová mise přímo navazovala na další. „Mám povinnost vůči Alianci a vůči svým druhům ve flotile.“

„Ke všem?“

„Ke všem. Jen si přeju, aby moje přítomnost nedělala

některým těm druhům zbytečné problémy. Konkrétně jedné

osobě, která by kvůli mně neměla trpět.“

„Nejsem v tomhle sama bez viny. Možná jen platím

žijícím hvězdám za svou touhu po… po věcech, které musí

zůstat nevysloveny.“ Konečně se mu znovu podívala do očí.

„Co se změnilo? Proč už nechcete odejít?“

Pokrčil rameny. Ta otázka mu nebyla příjemná.

„Nejsem si jistý, ale z velké části to způsobil příklad

lidí, jako jste vy, Duellos a Tulev. Nikdo z vás se nevzdal, všichni dál plníte svou povinnost, i když s válkou žijete od narození. Jste sakra dobrý příklad toho, že má smysl dělat správnou věc a držet se svých povinností i cti bez ohledu na následky.“

Desjaniová znovu sklopila pohled.

„Takže… zůstanete velitelem flotily, pane admirále.“

„Dokud se nevrátíme na alianční území. Tam se vzdám

velení flotily i dočasné admirálské hodnosti. Pokud bude

potřeba, budu připravený Alianci opět poskytnout služby, ale minimálně na čas bude situace trochu jiná.“

„Jste extrémně tvrdohlavý. A šílený. Ale to víte, co?“

Pohnula se, aby odešla, jenže pak se po něm znovu podívala

a na rtech jí zahrál náznak ironického úsměvu: „Udělejte mi

laskavost a snažte se tvářit šťastně.“

„Ano, paní.“

„Ale ne příliš šťastně.“

Bylo snadné odhadnout, co by si všichni mysleli, kdyby

se najednou začal tvářit až příliš vesele. Všichni by byli

přesvědčení, že mezi ním a Desjaniovou došlo k nějaké změně.

„Ano, paní.“

„A přestaňte mi říkat paní. Máte vyšší hodnost než já.“

„Ano, Táňo.“

Chvíli na něj vztekle hleděla, pak zakroutila hlavou

a nedokázala se ubránit dalšímu úsměvu. Až pak odešla.

Deset

V konferenční místnosti flotily panovala odpočatá

nálada, mnohem klidnější a příjemnější, než by si kdy předtím dokázal Geary představit. Ale proč by se kapitáni neměli cítit spokojeně a klidně? Mezi všemi loděmi se už neoficiálně rozšířily zprávy o uzavření dohody se Syndiky.

A on jim teď musel říct, že jejich práce ještě

neskončila. Postavil se a všichni se k němu obrátili s úsměvy na tvářích. Ty úsměvy ale poněkud pohasly, když si ostatní všimli jeho vážného výrazu.

„Určitě se už k vám všem dostaly zprávy o tom, že noví

vůdci Syndikovaných světů souhlasili s ukončením války

a okamžitým zastavením nepřátelských akcí. Právě probíhá

schvalování verifikačních procedur. Také slíbili, že vrátí

všechny válečné zajatce a poskytnou nám kompletní informace

o vězních, kteří v zajetí zemřeli.“

Přes všechny přítomné se převalila vlna radosti smíšená

s přídavkem melancholie. Ti, kdo zemřeli v bitvě, se už nikdy nevrátí, ale počet mrtvých už nebude s dalšími bitvami narůstat. Ti, kteří byli považováni za navždy ztracené v syndických zajateckých táborech, se měli vrátit, ale mnozí z nich už zemřeli na zdravotní komplikace nebo prostě stářím, zatímco čekali na osvobození, jež přišlo příliš pozdě. Geary zaslechl další polohlasné odkazy na zpívající čarodějnici, zatímco si jeho důstojníci vzájemně gratulovali.

„To byly dobré zprávy,“ pokračoval Geary a postřehl,

že jeho hlas neúmyslně nabral na tvrdosti. No, odpovídalo to tomu, jak se cítil, vyjadřovalo to jeho vztek, že domnělý konec neukončí vše, co by měl. „Špatnou zprávou je, že se Syndikované světy rozpadají. Budeme mít spousty dlouhotrvajících problémů s nástupnickými státy, o které se budeme muset postarat a donutit je, aby dodržovaly podmínky

mírové dohody.“

Gearyho chvilkovou odmlku využil komandér Landis

z Chrabrého: „Ale to v porovnání s válkou mluvíme o relativně malých operacích, že, pane?“

„Relativně ano,“ souhlasil Geary. „Ale bude to spousta

takových relativně malých akcí a zúčastněným jako malé

připadat nebudou.“

„Takže budeme hlídat hnijící zdechlinu Syndikovaných

světů,“ zabručel Armus.

Komandér Neeson zavrtěl hlavou. „Z té zdechliny může

vzniknout pár regionálních mocností dost silných na to, aby

nám působily problémy. Opravdu to je potenciální velký

problém, ale asi to bylo nevyhnutelné. Syndikové spoléhali na válečné lodě jako na prostředek, jak udržet pod kontrolou své sluneční soustavy. A abychom vyhráli, museli jsme ty lodě zničit.“

„Kdyby měli Syndikové aspoň kousek mozku,“ odfrkl

si Badaya, „a začali trochu přemýšlet, mohli si moc zachovat.

Ale tlačili příliš, a teď dostanou, co si zaslouží.“

„Opakování Heradaa po celém jejich území?“ zeptal se

kapitán Vitali z Opovážlivého. „Syndikové za válku rozhodně zaplatí.“

„Nicméně,“ prohlásil Badaya, „my jsme vyhráli a teď

už budeme stát jen proti výrazně menší vojenské hrozbě.“

„S výjimkou jedné,“ řekl Geary. Postřehl jejich zmatek,

když změnil nastavení hvězdné mapy nad stolem tak, aby

ukazovala syndické hranice s cizinci. „Syndikové se nám

přiznali, že na druhé straně jejich území existuje inteligentní nelidská rasa, a to podél této hranice.“

Nastalo tak totální ticho, až Gearyho napadlo, že snad

úplně ohluchl.

„Co jsou zač?“ zeptal se Duellos způsobem, jako kdyby

se i on o existenci cizinců dozvěděl až teď.

„Syndikové to nevědí. Ti cizinci se před nimi úspěšně

skrývají a udržují tak tvrdou karanténu, že Syndikové za sto let nedokázali o rase, které říkají enigma, zjistit nic užitečného.“

Generálka Carabaliová hlasitě vydechla. „Budu hádat.

Jsou nepřátelští.“

„Zjevně ano, ačkoli nevíme, do jaké úrovně.“

Badaya se vzpamatoval do míry, aby byl schopný klást

otázky. „Jaké důkazy potvrzující existenci těch cizinců nám

Syndikové poskytli?“

„Předložím vám je, ale jeden jsme měli v rukou celou

dobu. Vzpomeňte si, jak jsme v lodních systémech objevili

červy používající princip kvantové pravděpodobnosti. Nejsme

schopní takové červy vytvořit, a teď jsme zjistili, že je to i mimo schopnosti Syndiků. Navíc, aspoň co víme, oni o těch červech vůbec nevědí. Generálka Carabaliová může potvrdit, že jsme ty červy objevili v systémech syndických lodí, které jsme zde zničili. Ti červi musí být práce cizí rasy. Nějak je vložili do našich lodí, aby mohli sledovat naše pohyby a jednání.“

„Jednají aktivně proti nám, nebo nás jen monitorují?“

„Jednají proti nám. Nějakým způsobem dokáží vyslat

signál aktivující kolaps brány. To se stalo u Kalixy. A tady také.“

„Oni se nás pokusili vyhladit?“ zeptal se Neeson.

„Zjevně ano. Předložím vám teď vše, co jsme dokázali

zjistit a co jsme už věděli, ale neuvědomovali si důsledky,

dokud jsme se nedozvěděli o existenci cizinců. Také vám shrnu situaci na syndické hranici s cizinci.“

Pokračoval, předváděl důkazy, přehrál prosbu syndické

ředitelky o pomoc a oznámil jim to málo, co se podařilo zjistit nebo odhadnout o schopnostech cizinců. Když skončil, nastalo dlouhé ticho.

To nakonec prolomil kapitán Draka otázkou: „Mluvíme

tady o tom, že bychom se spojili se Syndiky proti cizincům?“

„Ne,“ odpověděl Geary, čímž okamžitě zarazil nárůst

napětí ve všech přítomných. „Nikdo nenavrhuje, abychom se

upsali obraně Syndikovaných světů. Taková dohoda by se dala

příliš snadno překroutit v náš neprospěch.“ Odpovědělo mu

pokyvování hlav. Nikdo přítomný Syndikům nevěřil. „Ale

zastavení invaze je něco úplně jiného. Nevíme, jaké cíle ta rasa enigma má, a nevíme, kde se zastaví, pokud by se celé syndické pohraničí rozpadlo.“

„Nemluvíte snad o tom, že by mohli nějak ohrozit

Alianci, že ne? Jsou příliš daleko.“

„Čtyři týdny cesty od hranic Syndiků s cizinci

k hranicím Aliance,“ řekla Desjaniová. „Hypersítí.“

„Mohou používat hypersíť?“ zeptal se kapitán

Válkychtivého.

„Je to možné,“ odpověděl Geary. „Máme důvody věřit,

že cizinci ve skutečnosti tajně poskytli technologii hypersítě současně Alianci i Syndikovaným světům.“

Opět na něj všichni jen tiše zírali, dokud nepromluvil

komandér Neeson, jako kdyby přemýšlel nahlas: „To by

vysvětlovalo tolik věcí, které na hypersíti sotva chápeme… a ti červi založení na kvantové pravděpodobnosti pocházejí z klíčů hypersítě, že?“

„Zjevně ano.“

„Proč?“ zeptal se Badaya s přimhouřenýma očima

a výrazem, jenž věštil nebezpečí. „Proč by poskytli oběma

stranám takovou technologii? O co jim jde?“

Duellos se zadíval do dálky a přemýšlivě odpověděl:

„Hypersíť výrazně posílila ekonomiku Aliance

i Syndikovaných světů ve chvíli, když už začínala být cena

války příliš vysoká. Také značně zjednodušila samotnou válku zlepšením logistiky a umožněním rychlého přesunu a koncentrace sil.“

„Chtěli, abychom spolu dál bojovali?“ Badaya se zapřel

do křesla a tváře mu zrudly, nicméně jeho výraz byl stále spíš přemýšlivý než vzteklý. „Aby nás oslabili. Obě strany.

Připravili si nás na svůj vlastní tah.“

„To je celkem možné,“ souhlasil s Badayovou analýzou

Geary. „Naším úmyslem je dát cizincům najevo, že takové

zasahování do záležitostí lidstva nebude tolerováno a interní konflikty nezabrání lidstvu v úderu proti komukoli, kdo by se opovážil napadnout lidské území.“

„Což může vyžadovat bitvu,“ prohlásila Jane Gearyová.

„Bitvu proti nepříteli s neznámými schopnostmi, zdroji a silou, s neznámými zbraněmi a obrannými možnostmi.“

„Správně. Ale pokud nebudeme bojovat teď, budeme

muset bojovat později, když budeme my slabší a oni silnější.

Teď máme šanci na té hranici namalovat čáru a dát jim jasně

najevo, že nedovolíme její překročení. Že nemohou donutit

lidstvo ustoupit.“

To zafungovalo dobře. Geary si všiml, jak většina

důstojníků ztuhla při zmínce o ústupu. Byli přesvědčení, že

před Syndiky nikdy neustoupili. Nehodlali připustit, že by

mohli ustoupit před kýmkoli jiným.

„Říkal jste, že předtím už nějaké planety Syndikům

zabrali,“ poznamenal kapitán Parr z Neuvěřitelného. „Byly to planety, na kterých v tu chvíli žili lidé? A nevíme, co se s nimi stalo?“

„Ne, nevíme nic. S lidmi v oblastech zabraných cizinci

už nebyl nikdy navázán kontakt.“ Bylo vidět, že tohle všechny trápí. Ty obavy se nezakládaly jen na tisíciletích historek o cizích rasách odhodlaných zničit nebo zotročit lidstvo, jež byly za posledních sto let považovány víc a víc jen za čirou fantazii, protože za celou dobu pobytu lidstva ve vesmíru nebyla nikdy po žádné cizí rase nalezena jediná stopa. Ne, pomyslel si Geary, šlo o myšlenku ponechání jiných lidí jejich osudu. Flotila tohle dobrovolně nikdy nedělala, a pokud ano, vždy přísahala, že se vrátí. Ve skutečnosti byly přísahy málokdy splněny, ale to neznamenalo, že nebyly vždy myšleny upřímně.

Badaya vztekle zíral na hvězdnou mapu.

„Jsou to Syndikové, ale jsou to taky lidé. Vlastně už to

ani Syndikové nebudou. Postřílí nebo pověsí své ředitele a zřídí si vlády, se kterými bude možné jednat. Ty sluneční soustavy je třeba evakuovat. Syndikové to nedokáží, že?“

„Ne,“ potvrdil Geary. „Nemají dost lodí ani času. Víte,

jak těžké je evakuovat jedinou soustavu, i s využitím všech

možností Aliance. Na těch planetách by zůstaly miliony lidí.“

„Takže tam musíme letět a zastavit ty cizáky! Možná

dokázali ustřílet Syndiky, ale rychle zjistí, že odhodlaná

alianční flotila je hrozba, jakou ještě nepoznali!“

Po Badayově prohlášení následoval spontánní

pochvalný řev.

Když konference skončila, zůstal Geary stát

a přemýšlel, jak dlouho flotile vydrží nadšení pro další útočnou akci proti novému nepříteli.

Duellos se zdržel a se sardonickým úsměvem na rtech

potřásl hlavou. „Kapitán Badaya vidí flotilu jako kladivo,

největší kladivo, jaké kdy lidstvo mělo. Jakmile dokázal

identifikovat problém jako jen další hřebík, bylo jasné, že

neodolá touze ho zatlouct.“

„To jo,“ souhlasil Geary. „Kvůli Badayovi mě

v minulosti často bolela hlava, ale jeho přímý přístup může být užitečný.“ Zarazil se, protože to znělo jako něco, co by řekla spíš Rionová.

Desjaniová se najednou rozesmála. Když si všimla, že

na ni Geary a Duellos zírají, ukázala na hvězdnou mapu.

„Syndická ředitelka u Midwaye bude čekat přílet pomoci, bude se bát, že každou chvíli dorazí cizinci, a najednou z její brány hypersítě vyletí celá alianční flotila. Dokážete si to představit?

Poskočí překvapením ve svém ředitelském křesle natolik, že

vyletí až za hranice atmosféry.“

Trvalo několik dní, než byly provedeny nejpotřebnější

opravy. V dokonalém světě by Geary poslal nejpoškozenější

lodi domů, ale i když Aliance vyráběla další kopie syndických hyperklíčů podle původního neseného Neochvějným, nebyla žádná z kopií před odletem flotily dostupná. Pouze lodě doprovázené Neochvějným mohly použít syndickou hypersíť, takže poškozené lodě musely zůstat s flotilou a doprovázet zásobovací lodě. Zásobovači mezitím rozdělili mezi ostatní plavidla náhradní palivové články, munici, vyrobené náhradní díly a materiál pro další opravy.

Mohl s flotilou skočit buď na Mandalon, nebo zpátky

na Zevos. Vybral si Zevos, jelikož se tam nacházela brána

hypersítě. I když teď mezi Syndikovanými světy a Aliancí

formálně i technicky vládl mír, stejně se Geary cestou ke

skokovému bodu cítil jako okupant. Bylo mu jasné, že všichni muži, ženy i děti v sluneční soustavě sledují alianční flotilu s hrůzou a nedůvěrou.

Pokud Desjaniovou nějak trápila pozornost

nedůvěřivých Syndiků, nijak to na sobě nedala znát. „Zpět na Zevos skokem, pak hypersítí na Midway. Pokud můžeme věřit syndickým informacím, vyjde to hodně natěsno. Dostaneme se tam den před vypršením ultimáta.“

„Nemyslím si, že si budou Syndikové stěžovat.“

„To bych jim rozhodně neradila.“

Geary zavolal Carabaliové: „Generálko, chci se jen

ujistit, že jsme vyložili všechny syndické hosty vyzvednuté

vašimi mariňáky z poničených lodí.“

„Všichni naši hosté byli odvedeni do opravených

záchranných modulů a vystřeleni do bezpečí,“ potvrdila

Carabaliová. „Podle databáze flotile zbývá jeden Syndik na

palubě Neochvějného, ale byla jsem informována, že jde o speciální případ.“

„Správně. Ředitele Boyense vezeme domů.“

„Co naši vlastní zajatci v téhle soustavě, pane

admirále?“ zeptala se Carabaliová. „Určitě se také chtějí vrátit domů.“

„Nechci je teď nakládat,“ začal Geary vysvětlovat.

„Přeplnili by naše lodě a nemá smysl riskovat život

osvobozených vězňů v boji, pokud se budeme muset s cizinci

utkat. Jakmile se postaráme o cizince v soustavě Midway,

vrátíme se vyzvednout své lidi a odvezeme je domů. Vysvětlil jsem to výše postaveným vězňům a noví syndičtí vůdcové moc dobře vědí, že se k našim lidem teď musí chovat slušně. Jinak by se po našem návratu mohli dočkat osobní návštěvy aliančních mariňáků.“

Carabaliová se poprvé od chvíle, kdy ji Geary poznal,

upřímně zasmála.

O dva a půl týdne později alianční flotila vyletěla

z brány hypersítě v soustavě Midway, dál od aliančního území, než se kdy jakákoli alianční loď dostala. Měli hvězdné mapy okolní oblasti, ale nikdo z nich nikdy dřív nečekal, že by se k těm hvězdám podíval osobně.

Senzory flotily jako první zaregistrovaly proudy

transportních lodí s připevněnými dalšími moduly pro

pasažéry, letící od osídlených planet k bráně hypersítě a ke skokovým bodům vedoucím do dalších lidských soustav. Ale na samotných planetách bylo jasně vidět, že většina lidské populace zůstává a jejich evakuace je ve zbývajícím čase

nemožná.

V soustavě byly i syndické válečné lodě, i když moc

jich nebylo. Pět světelných hodin daleko od aliančních lodí se na orbitě vznášela malá flotila. „Šest těžkých křižníků, čtyři lehké, patnáct el-zet,“ komentovala situaci Desjaniová. „Je to nejspíš všechno, co dokázali v celém okolí sehnat.“

„Paní kapitánko?“ ozval se operační důstojník. „Na

některých lodích je vidět, že nejsou plně vybavené. Zdá se, že byly rozestavěné a vyslané ještě před dokončením.“

„Takže jejich posádky nebudou stát za nic. Naprosto

nevycvičené, bez jediné špetky zkušeností.“ Dejsaniová se

toužebně zadívala na Gearyho. „Bylo by tak snadné rozstřílet je na kousky.“

Pozvedl obočí a poznamenal: „Já myslel, že dáváte

přednost férovému boji.“

„No… ano. Na tom stejně nezáleží. Nejsme tady,

abychom je zničili, pokud na nás tedy nezaútočí, a pochybuji, že by byli natolik nezkušení a hloupí.“

„Nebo tak sebevražední. V každém případě to ale není

důvod, proč jsme tady.“

Se světlem postupně oznamujícím přílet flotily celé

soustavě se bude bezbrannými transportéry a jejich lidským

nákladem šířit panika. Geary se narovnal a pak aktivoval

komunikátor: „Obyvatelé sluneční soustavy Midway, hovoří

admirál Geary, velitel alianční flotily. Mezi Aliancí

a Syndikovanými světy byla uzavřena mírová dohoda. Válka

skončila. Nejsme tady, abychom na vás útočili. Přiletěli jsme na žádost současného vedení Syndikovaných světů, abychom odrazili pokus o invazi do této soustavy. Opakuji, jsme zde, abychom zabránili agresi vedené proti této soustavě. Nijak nezásáhneme proti žádné lidské lodi, stanici, instalaci nebo jednotlivým osobám, pokud na nás nezaútočí, a i pak budeme jednat pouze v sebeobraně. Na čest našich předků. Geary, konec.“

Ukončil přenos a aktivoval další, vyslaný soustředěným

paprskem na lokaci na primární obydlené planetě, kde se podle Boyense mělo nacházet syndické hlavní řídicí centrum soustavy.

„Ředitelko Iceni, tady admirál Geary, velitel alianční

flotily. Přiletěli jsme sem na žádost vašich nových vůdců,

abychom vám pomohli odrazit agresi rasy enigma. Žádáme

vás, ať nám okamžitě poskytnete veškeré nové informace,

jakožto i starší, které by nám podle vašeho uvážení nemusely být ještě dostupné.“

Pak Geary vyzval gestem Boyense, aby vstoupil do

záznamového pole.

„Znáš mě, Gwen. Zajali mě, když zničili rezervní

flotilu. Ta už se nevrátí. Všechno je pryč. Syndikované světy nemají nic, co by ti mohly poslat, ale admirál Geary říká pravdu. Válka skončila a Aliance souhlasila, že pomůže s obranou téhle soustavy. Admirál Geary je čestný muž. Můžeš mu důvěřovat. Prosím, spolupracuj s ním. Je naší jedinou nadějí, jak tuhle soustavu zachránit a jak zabránit evakuaci všech okolních, kdyby rasa enigma získala Midway.“

Boyens ustoupil a Geary pokračoval: „Žádáme vás,

abyste zakázali své flotile a ostatním obranným instalacím

jakékoli provokativní akce. Žádáme také o poskytnutí

veškerých informací, které by nám mohly pomoci s obranou

soustavy. Na čest našich předků. Geary, konec.“

„Jsme tady,“ mračila se Desjaniová na displej. „Co

dál?“

„Doporučil bych letět do téhle oblasti,“ navrhl Boyens

a ukázal na mapu. „To je strana soustavy sousedící s cizím

územím. Pokud přiletí, bude to někde tam.“

„Děkuju vám,“ odpověděl Geary. Počkal, dokud

Boyense neodvedla jeho eskorta z můstku, a pak přikázal

flotile nastavit vektor vedoucí do navrhované oblasti.

Pak znovu čekali, zatímco posádky na palubách

poškozených lodí pokračovaly ve snaze opravit co nejvíce škod a flotila prolétala kolem syndických nákladních lodí naplněných k prasknutí evakuovaným obyvatelstvem. To se bezpochyby dívalo na alianční flotilu se směsicí naděje

a hrůzy.

Syndická odpověď dorazila tak rychle, jak to jen

rychlost světla dovolila.

„Ředitelka Iceni je stále tady,“ poznamenala Rionová.

Byla zpátky na můstku, protože se jí opět podařilo načasovat rozpis pozorovatelů tak, aby byla přítomná ve chvíli, kdy mohlo dojít k něčemu důležitému. „Předpokládám, že si asi zaslouží nějaké plusové body za to, že zůstala, místo aby si našla nějakou záminku, proč by se musela evakuovat.“

Desjaniová zamumlala něco, co znělo přibližně jako:

„Ode mne žádné body nedostane.“

Ředitelka Iceni měla ve tváři směsici šoku a zmatku.

„Hovoří nejvýše postavená představitelka Syndikovaných

světů v této sluneční soustavě. Nejsme si vědomi, že by došlo k uzavření mírové dohody, ale dokumenty, jež jste nám poslali, i jejich pečeti vypadají pravé. Na váš přílet nejsme připraveni.

Je to… bezprecedentní. Nicméně… jsme… vděční za vaši

pomoc. Neočekávali jsme vítězství ani přežití. Můj štáb dává dohromady veškeré informace, jež by vám mohly být užitečné.

Nejdůležitější je fakt, že se lodě rasy enigma s největší

pravděpodobností objeví u skokového bodu vedoucího na

hvězdu zvanou Pele. Poslala jsem instrukce ředitelce velící

flotile Syndikovaných světů v této soustavě, aby vás přímo

kontaktovala a nepodnikala žádné akce proti vaší flotile jinak než v sebeobraně. Všechny obranné instalace Syndikovaných světů dostaly příkaz neútočit na vaše lodě.

Byla bych vděčná, kdybyste umožnil řediteli Boyensovi

komunikovat přímo se mnou.“

„To určitě,“ zabručela Desjaniová, ale pak se její tvář

rozjasnila. „Stejně můžeme monitorovat cokoli, co si řeknou.“

„Správně,“ řekl Geary. „Můžete to připravit, kapitánko

Desjaniová? Postarejte se, prosím, aby o tom věděl i poručík Iger.“

Trvalo téměř tři hodiny, než je konečně kontaktovala

malá syndická flotila.

„Tady ředitelka čtvrté úrovně Kolani, velitelka flotily

Syndikovaných světů sedm tři čtyři.“ Hlas a postoj Kolani byl nezvykle ztuhlý a úplně chyběl standardní falešný úsměv a nefalšovaná arogance tak typická pro syndické ředitele.

Vypadala na svou pozici nezvykle mladě, ale zkušenější

syndičtí velitelé byli posláni na smrt v boji proti Alianci.

Nicméně uniformu měla elegantní a šitou na míru a její účes

byl absolutně dokonalý. Zjevně byla potřeba mnohem větší

krize, než aby to nějak ovlivnilo oblékání a péči o zevnějšek i u níže postavené ředitelky. „Dostala jsem rozkaz kontaktovat vás ohledně ochrany této sluneční soustavy.“

„A vůbec z těch rozkazů nemá radost,“ poznamenala

Desjaniová škodolibě.

„Já… vás žádám,“ pokračovala ředitelka Kolani a na

slově „žádám“ se málem zalkla, „o poskytnutí… návrhů

ohledně… rozmístění…“ na chvíli se odmlčela, „…mobilních

sil Syndikovaných světů i Aliance v této soustavě.“ Její oči náhle zaplály a narovnala se. „Jsme připraveni zemřít při obraně našich lidí. Kolani, konec.“

Radost Desjaniové přešla v neochotný úsměv.

„Tvrdá holka. Byla by sranda si to s ní rozdat.“

„To určitě,“ souhlasil Geary.

„Máte v plánu požádat je, ať bojují po našem boku?“

Geary se na ni zadíval: „To mi nepřipadá jako dobrý

nápad. Vám ano?“

„Je to strašný nápad,“ prohlásila Desjaniová pevně. „Jít

do bitvy se syndickými loděmi na dostřel? Je mi fuk, co říká mírová dohoda, je mi fuk, že jsme najednou teoreticky na stejné straně. Pořád je hodně vysoká šance, že by mohla část našich lodí ‚omylem‘ zaměřit Syndiky.“ Zamyslela se a pak pokrčila rameny. „V žáru boje by dost možná někdo zaměřil Syndiky spíš ze zvyku, aniž by měl v úmyslu útočit na někoho, s kým máme teď mír. Strávili jsme životy přemýšlením o tom, jak Syndiky rozstřílet na kusy. Jsou to pro nás cíle. Tohle se přes noc nezmění.“

Desjaniová se mu chvíli dívala do očí a on v nich jasně

viděl, co nevyslovila nahlas. Pokud se dostane Neochvějný na dostřel Syndiků, mohla bych je v žáru boje zaměřit, protože pro mne jsou to stále nepřátelé. Asi bych to neudělala schválně, ale ani by mi to pak nebylo nijak zvlášť líto.

A tak Geary přikývl způsobem, kterým jí dal najevo, že

chápe to, co řekla, i to, co neřekla.

„Díky za upřímnost. Je důležité, abyste mi takovéhle

věci opakovala. I bez ohledu na obavy, které jste přednesla, si nemyslím, že by bylo možné nějak blíže se Syndiky spolupracovat. Nemáme na to připravené procedury, nic, co by zajistilo, že by mohla rozumně fungovat komunikace a spolupráce.“

„To taky. Takže jí řeknete, ať se drží daleko od nás?“

„Ne přesně takhle.“ Geary se snažil při odpovědi

velitelce syndických lodí zachovávat neutrální výraz

a vyrovnaný tón hlasu. „Děkuju za nabídku pomoci, ale

s ohledem na nedávné nepřátelství mezi našimi lidmi a kvůli

neexistenci odsouhlasených a vyzkoušených procedur je příliš velká šance, že by mohlo dojít k nepochopení nebo nedorozumění. Žádáme, aby vaše flotila zaujala pozici přibližně jednu třetinu vzdálenosti od primární planety

soustavy k oblasti, kde se očekává přílet cizinců. Naše flotila vyrazí zaujmout pozici ve dvou třetinách této vzdálenosti. Na čest našich předků. Geary, konec.“

Desjaniová nevěřícně potřásla hlavou. „Nechápu, jak

s nimi dokážete vůbec mluvit.“

„Myslíte, kde jsem se naučil používat takové fráze?

Během své kariéry jsem dřív, před stoletím, se syndickými

loděmi občas mluvil, když jsme ještě měli mír. Musel jsem se tenkrát naučit, jak hlášení správně stylizovat.“

„To nemyslím.“ Desjaniová zatnula zuby a bylo vidět,

že se jí před očima přehrávají staré vzpomínky. „Nechápu, jak s nimi můžete vůbec mluvit jinak než jim vyhrožovat nebo od nich něco požadovat. Já bych to nedokázala. Nejsem si jistá, jestli by to vůbec nějaký důstojník flotily dokázal.“ Pak se zadívala přímo na něj. „Žijící hvězdy věděly víc, než jsme si dokázali představit. Věděly, že vás potřebují pro záchranu flotily a vítězství ve válce. Ale také jim bylo jasné, že vás budeme potřebovat i potom, že se neobejdeme bez někoho, kdo nebude postižený zahořklostí a hněvem, na rozdíl od nás, kteří s těmi sviněmi bojujeme celé životy. Potřebujeme někoho, kdo bude umět se Syndiky mluvit, nejen bojovat.“

Znovu to svaté poslání. Geary doufal, že s koncem

války rychle zmizí i přesvědčení o tom, že ho Alianci poslaly žijící hvězdy. Ale Desjaniová se své víry stále držela, a nebude jediná, kdo uvidí v událostech zásah vyšší mocnosti. Geary měl co dělat, aby sebou bolestivě neškubl, když si to uvědomil.

Ale ona si jeho reakce stejně všimla. „Omlouvám se.

Vím, že vám není příjemné, když o tom mluvím.“

„Jsem jenom člověk,“ připomněl jí.

„Jenom?“ ušklíbla se Desjaniová. „Ano, pane.“ Geary

už před nějakou dobou pochopil, že jednoduché „ano, pane“

u Desjaniové často znamenalo nesouhlas. Ale její úšklebek

zmizel stejně rychle, jako se objevil. „Faktem je, že vás stále potřebujeme.“

„Nemůžu být jediný, kdo může něco udělat, Táňo.

I ostatní se to musí naučit, protože já nemůžu být všude…

a nebudu tady navždy.“

„To je pravda,“ posmutněla. „Budu se snažit.“

„Už jste udělala mnohem víc, než že se jen snažíte,

kapitánko Desjaniová, a já to oceňuju. Dobrá, za dalších šest hodin uvidíme, co syndická flotila udělá. Na své pozici budeme ještě předtím. Pokud se cizinci objeví, budeme na ně připravení.“

„A pokud se neukážou?“

„Budeme improvizovat, kapitánko Desjaniová.“

„Ano, to budeme,“ odpověděla s úšklebkem.

Když dorazila odpověď od Syndiků, už čekali na

stabilní oběžné dráze. Ředitelka velící flotile měla stejně upjatý výraz jako při první komunikaci a mluvila, jako kdyby četla řádky připraveného scénáře.

„Mobilní síly Syndikovaných světů v této soustavě

souhlasí s vaší žádostí. Přesuneme se na oběžnou dráhu, ze

které budeme moci reagovat na následující události. Pro lid.

Kolani, konec.“

Senátor Sakai se předklonil a ve tváři měl zvědavost.

„Použila formální zakončení zprávy. Syndikové to přestali

používat v komunikaci s námi více než před jednou generací.

Znám to jen z historických záznamů. Možná je to znamení, že

budou ochotní smysluplně komunikovat i v jiných ohledech.“

Desjaniová se zatvářila poplašeně a pak odhodlaně.

„Ne dřív než my. Nenaučí se s námi mluvit dřív, než si

my vzpomeneme, jak hovořit s nimi,“ přísahala.

A pak čekali. Alianční flotila se nacházela na oběžné

dráze, díky které zůstávali nehybně relativně ke skokovému

bodu na Pele. Syndická flotila, nacházející se o světelnou

hodinu blíže u hlavní obydlené planety, zaujala obdobnou

pozici. Syndické transportní lodě se svým lidským nákladem

nadále pokračovaly v útěku, ale válečné lodě čekaly.

Syndikové už aliančním lodím neposlali žádné další zprávy

a Geary si všiml, že jeho vlastní důstojníci schválně přítomnost Syndiků ignorují, jako by Aliance ve skutečnosti chránila úplně prázdnou sluneční soustavu, ne místo obydlené lidmi stále považovanými za nepřátele.

Gearyho opět posedl neklid, a tak se znovu procházel

Neochvějným a vyměňoval si pozdravy s důstojníky i členy posádky čekajícími na to, co se stane. Jen jeden poddůstojník si mu troufl položit otázku, kterou museli mít na jazyku úplně všichni alianční lodníci: „Co jsou zač, pane admirále? Ti cizáci?“

„To nevíme,“ odpověděl Geary. „To je jeden z důvodů,

proč jsme tady, abychom zjistili, co jsou zač a co chtějí.“

„V podpalubí se povídá, pane admirále, že chtějí zabrat

spoustu syndických soustav.“

„Vypadá to tak. Ale my nevíme, kde se hodlají zastavit

nebo jak dlouho by jim trvalo, než by dorazili na návštěvu

Aliance. Pokud jsou opravdu nepřátelští, chceme je zastavit

tady, dřív, než budou mít šanci nějak napadnout naše domovy.“

Poddůstojník i lodníci kolem něj přikývli. Taková

logika jim dávala smysl.

„Měli něco společného s Kalixou?“

„Myslíme si to.“

Všichni okolo se zatvářili znechuceně. „To od nich bylo

hnusné,“ prohlásil poddůstojník za ostatní. „Fakt nechceme,

aby si něco takového zkusili u nás doma.“

„To ne,“ souhlasil Geary. „Nechceme, aby si mohli

myslet, že by jim něco takového prošlo.“

„Je to něco jako Grendel, že, pane?“ poznamenal

poddůstojník. „Akorát teď to nejsou Syndikové, kdo na nás

chce překvapivě zaútočit. Děkujeme žijícím hvězdám, že vás

máme, pane, stejně jako že jste tam tenkrát byl.“ Ostatní

souhlasně přikývli.

„Děkuju. A já děkuju žijícím hvězdám, že vás mám

s sebou.“ Geary nikdy nevěděl, jak reagovat na podobné věci, ale připadalo mu, že pravdivá odpověď je ta nejlepší, a lodníci se zdáli spokojení.

Geary cestou dál přemýšlel o tom, co mu poddůstojník

řekl. V jistých věcech ta situace opravdu připomínala Grendel.

Zdejší syndická flotila byla přibližně stejně silná jako ta, které se musel Geary postavit u Grendelu společně s posádkou svého těžkého křižníku Merlon. Ale tentokrát to byly alianční válečné lodě, jež nečekaně přiletěly do syndické sluneční soustavy s tvrzením, že jsou jejich úmysly mírové, což byl přesný opak událostí u Grendelu. A tentokrát byl poměr sil tvrdě proti Syndikům, Aliance sem byla pozvána a ve skutečnosti opravdu neměla v úmyslu ohrozit obyvatele soustavy. Bylo to trochu jako u Grendelu, ale rozdíly byly propastné.

Dnešní lidé fanaticky věřili, že u Grendelu Geary

vyhrál, i když byl Merlon zničen. Přemýšlel, co si asi budou myslet o nadcházející konfrontaci lidé za sto let. A jakou cenu bude muset za setkání s cizinci zaplatit.

Nakonec se Geary dostal zase zpátky na můstek

Neochvějného, kde zíral na displeje nezobrazující žádnou důležitou změnu, přestože termín ultimáta cizinců vypršel před několika hodinami. Desjaniová, stále sedící v křesle na můstku, se zřejmě nehnula z místa. Připomínala velkou číhající kočku, připravenou zaútočit na kořist, jakmile se objeví. Na službu konajících důstojnících na můstku bylo vidět obdobné ostražité napětí, jak jejich důvěra ve své velitele a schopnosti bojovala s obavami z neznáma. V zadní části můstku senátorka Costa neochotně předala místo v křesle pozorovatele Rionové, která se tiše usadila a tvářila se, jako by se nemělo nic zvláštního dít.

Uplynula další hodina, kterou Geary strávil

vzpomínkami na bitvy, v nichž velel, a na muže, ženy a lodě, kteří boje nepřežili. Jeho rozhodnutí, jeho zodpovědnost.

Vzpomněl si na to, co mu říkala mariňácká velitelka

Carabaliová. Už mě unavuje rozhodovat, kdo přežije, a kdo zemře.

A pak tam najednou byli a Geary se prudce probral

z rozjímání. Část vesmíru, ještě před chvílí úplně prázdná, byla najednou zaplněná loděmi.

Spoustou lodí.

Geary cítil, jak úroveň napětí na můstku vyskočila

vzhůru, a sám měl co dělat, aby si zachoval domnělý klid.

„Zdá se, že mají přesilu.“

„Asi dvě ku jedné,“ souhlasila Desjaniová srovnatelně

vyrovnaným hlasem. Gearyho napadlo, jestli klid předstírá

stejně jako on. Když šance na boj rostla, Desjaniová vždy

najednou vypadala klidnější a vyrovnanější.

„Jsou přibližně dvě a půl světelné hodiny od nás

v nezvyklé vzdálenosti od skokového bodu. Komandére Kosti,

co o tom říkají lodní systémy?“

Kosti, zjevně vděčný za možnost soustředit se na něco

jiného než na počet nepřátelských lodí, prostudoval displeje.

„Objevili se v mnohem větší vzdálenosti od skokového bodu,

než by to udělaly naše lodě. Systémy nedokáží říct, zda je to proto, že by cizinci použili úplně jiný způsob pohonu využívající skokový prostor, nebo zda mají stejné motory jako my, ale dokáží z nich dostat jiné výsledky.“

„Děkuji vám,“ přikývla Desjaniová. „To znamená, že

by mohli mít i větší skokový dosah.“

„Ano, paní kapitánko. Možná dokáží skočit o trochu

dál. Ale to zatím nedokážeme říct.“

Geary se soustředil znovu na cizince, jejichž flotila byla

rozdělena do šesti formací ve tvaru disků. Šest formací

dohromady vytvářelo dvě skupiny v podobě písmene V, vždy

s jednou formací posunutou o něco dopředu. Tyto dvě skupiny

se nacházely nad sebou, horní mírně předsunutá oproti spodní.

„Nedokážu odhadnout, jak by mohli v takové

konfiguraci bojovat. To je nejlepší rozlišení, jaké dokážeme u jednotlivých lodí získat?“ Senzory flotily totiž ukazovaly jen vágní rozmazané tvary.

„Ano, pane admirále,“ odpověděl komandér Kosti. „Nic

víc nevidíme. Dokážeme určit, že je tam loď, ale nic víc,

dokonce ani její přesnou velikost, natož detaily. Nemám tušení, jak se cizincům daří tak dobře maskovat něco o velikosti lodi.“

„Aktivujte spojení s Boyensem. Chci, aby to mohl

vidět, ale nemohl nás slyšet, pokud ho přímo neoslovíme.“

„Říkal jsem vám, že mají úžasné maskovací

schopnosti,“ oznámil ředitel Boyens, když se jeho virtuální

obraz objevil na můstku a podíval se na informace na displeji.

Jelikož hrozil boj, nebylo možné pustit ho přímo na můstek.

„Naše nejlepší záznamy jejich lodí odpovídají tomuhle. Někdy jsou úplně neviditelní, dokud se nerozhodnou ukázat.“

„Viděl jste někdy předtím, že by poslali tolik lodí?“

zeptal se Geary.

„Ne. Ani náhodou,“ prohlásil ředitel a jeho tvář

prozrazovala překvapení. „Proč tolik? Nemohli očekávat, že

bychom, čímž myslím Syndikované světy, mohli mít

dostupných dost plavidel, abychom jim mohli klást smysluplný odpor.“

„Vypadá to, jako kdyby se snažili mít vždy při jednání

s lidmi drtivou převahu?“ zeptala se Rionová.

„Těžko říct. Za posledních pár desetiletí k mnoha

kontaktům nedošlo, a co vím, tak minimálně po stejnou dobu

nedošlo ani k bojům.“

„No, uvidíme, co se stane tentokrát,“ prohlásil Geary.

Navzdory přítomnosti aliančních politiků na palubě

Neochvějného měl pocit, že by si s cizinci měl promluvit on.

Vypadalo to totiž mnohem spíš na vojenskou konfrontaci než

diplomatické jednání.

„Tady admirál Geary, velící důstojník alianční flotily.

Mluvím k neznámým lodím, jež právě dorazily do sluneční

soustavy Midway. Identifikujte se a nevydávejte se hlouběji do soustavy. Netoužíme po boji, ale alianční flotila podnikne jakákoli nutná opatření k odražení jakéhokoli útoku na tuto sluneční soustavu.“

„Takže nás čeká boj a další válka,“ řekla Rionová

zachmuřeně.

„Možná. Pokusím se tomu vyhnout.“

„Já vím, že vy ano, ale viděli nás, jakmile dorazili,

a přesto letí dál k hvězdě. Doufala jsem, že s nimi budeme

moci mluvit, ale pokud mají takovou přesilu, možná to

nebudou považovat za potřebné.“ Cizí lodě na displeji

dokončily obrátku a zamířily do středu soustavy, čímž se

zároveň přibližovaly k aliančním lodím.

„Mou zprávu nedostanou dřív než za dvě a půl hodiny.

Pak uvidíme, jak zareagují.“

„Ale už vědí, že jsme tady, a přesto se rozhodli

pokračovat.“

„To jo.“ Víc k tomu Geary říct nemohl.

„Pokud je dokáže někdo porazit, je to admirál Geary,“

prohlásila Desjaniová hlasitě.

„Opět s ní souhlasím. Promiňte,“ řekla Rionová

s pohledem na Gearyho.

„Hlavně si na to nezvykejte. Znervózňuje mě to.“

„Nemyslím si, že byste se toho musel obávat,“

odpověděla Rionová suše a Desjaniová s očima stále upřenýma

na displej přikývla.

Odpověď cizinců dorazila po více než pěti hodinách,

což znamenalo, že jim příprava zprávy nějakou dobu trvala.

Všichni tři senátoři byli přítomni v naději, že budou na můstku, zrovna když dojde k historickému okamžiku. Jelikož se ale chovali slušně, Geary je nepožádal, aby odešli.

Zpráva cizinců ukazovala můstek podobný designu

syndických lodí a postavy vypadající jako lidé v naprosto

bezvýrazném oblečení.

„Vidíte?“ ukázal Boyens prstem. „Je to všechno

falešné. Naše první zprávy enigmám byly pochopitelně

s videozáznamem, ale oni zpočátku odpovídali jen zvukově

a většinou jen několika slovy. Pak jsme od nich začali dostávat takovéhle záznamy. Projeli jsme si analýzy můstku v pozadí a dokázali jsme určit, že jde o kompozici poskládanou podle syndických lodí, jež s cizinci komunikovaly. To samé platí pro ty ‚lidi‘ na obraze. Jsou to jen digitální kompozice lodníků Syndikovaných světů.“

Geary celou dobu studoval obraz syndického můstku

a přikývl. „Je to všechno staré, že? Rozeznávám některé prvky toho falešného můstku, které syndické válečné lodě měly před sto lety, ale dnes už ne. Cizinci simulaci nikdy neaktualizovali.“

„Správně,“ potvrdil Boyens. „Debatovali jsme o tom,

co to znamená. Zda je jim jedno, že se tak prozrazují, nebo

jestli si neuvědomují, že staré neměnné můstky jsou jasná

známka falešného obrazu.“

„Muž“ sedící ve velitelském křesle na můstku nasadil

úsměv – dokonalou kopii falešnosti a neupřímnosti hodnou

kteréhokoli syndického ředitele.

„Jestlipak si asi uvědomili, že je ten úsměv falešný?“

zeptala se tiše Rionová.

„Nemám tušení,“ odpověděl Boyens. „Zdá se, že jsou

lepší v napodobování falešných lidských emocí než

v předvádění pravých.“

„Válečné lodě Aliance,“ začal lidsky vypadající avatár,

jehož výraz se začal měnit způsobem, který neodpovídal přesně tónům jeho hlasu. Bylo to na první pohled velmi nenápadné, ale přesně jak Boyens říkal, po chvíli zjevné a jasné. „Vaše flotila nemá tuto hvězdu, nepatří jí. Jednání bude pouze s těmi, kdo okupovali tuto hvězdu, ale nemají ji. Opusťte tuto hvězdu a budete mít mír. Destrukce bude provedena na všech, kdo zůstanou. Podle dávno platné dohody je tato hvězda naše a budeme ji mít.“

Geary se podíval po Boyensově virtuálním obrazu. Ten

jen zavrtěl hlavou. „Nemluví o žádné dohodě, kterou by s nimi uzavřely Syndikované světy.“

„Mohli by tím myslet, že jim patří z vůle nebes nebo

něco takového,“ řekla Rionová. „Nebo že na tuto oblast před

nějakou dobou vznesli nárok, dávno předtím, než ji mohli

přímo ovládnout.“ Zadívala se na zbývající senátory. „Tvrdí, že nechtějí bojovat, současně s hrozbami toho, co se stane, pokud neposlechneme.“

„Chtějí takový druh míru, jaký nastane, jen když

splníme všechny jejich požadavky,“ prohlásila naštvaně Costa.

„Souhlasím,“ dodal Sakai. „Ačkoli to může být jen

agresivní předehra k zahájení diskuze.“

„Možná. Myslíte si, že je naše přítomnost tady zmátla?“

zeptal se Geary.

Všichni tři senátoři o tom chvíli přemýšleli a pak

Rionová přikývla.

„Možná to není zmatek, ale zjevně chtějí jednat jen se

Syndiky.“

„Díky červům v lodních systémech Syndiků musí být

cizinci zvyklí, že mohou snadno sledovat lidské lodě. Možná je opravdu překvapilo, že nás tady vidí, a teď se pokouší blufovat a přesvědčit nás, abychom odletěli. Neuškodí, když budeme dál mluvit. Třeba ustoupí, když si my svou pozici zachováme.“

Geary chvíli přemýšlel a pak aktivoval komunikátor: „Tady

admirál John Geary z alianční flotily. Válka mezi Aliancí

a Syndikovanými světy skončila. Byli jsme požádáni o pomoc

s odražením hrozby této sluneční soustavě. Nikdy nedošlo

k dohodě, jež by vám předávala kontrolu nad touto sluneční

soustavou. Neuznáváme legitimitu vašeho ultimáta. Nechceme

s vámi bojovat, ale odrazíme útoky vedené vůči této soustavě i vůči jakékoli jiné sluneční soustavě obsazené lidmi nebo v okolí oblastí vesmíru pod kontrolou lidí. Stáhněte své síly, ať můžeme poslat vyjednavače a zahájit diskuzi vedoucí k určení podmínek potřebných pro mírovou koexistenci mezi námi a vámi. Na čest našich předků. Geary, konec.“

„Ti se jen tak nestáhnou,“ zamumlala Desjaniová.

„To ne, ale musel jsem to zkusit.“

Jelikož flotila cizinců stále mířila k alianční flotile

neměnnou rychlostí nula celá jedna světla, dorazila další

odpověď za čtyři hodiny. Tentokrát ale byla první částí

odpovědi demonstrace schopností.

Cizí formace se prudce stočila nahoru, pak na stranu

a potom zpět na svůj původní vektor, všechny lodě letící

v naprosté synchronizaci. Rychlost manévru a změn

v pohybových vektorech činily dojem a budily obavy. Geary

zamrkal na displej.

„Opravdu provedli takové manévry?“

„Ano,“ odpověděla Desjaniová zírající na svůj displej.

Zuby měla zatnuté natolik, až jí vyčnívaly lícní svaly.

„Kapitánko,“ oznámil službu konající inženýr ztišeným

hlasem, „cizí lodě mají zřejmě pohonné systémy poskytující

výrazně vyšší poměr hmotnosti k tahu než naše. Musí mít také kompenzátory setrvačnosti schopné fungovat nejméně o řád lépe než naše.“

Ostatní důstojníci sledovali vlastní displeje a byly na

nich vidět zjevné obavy a neklid.

Desjaniová se vypětím síly vůle uklidnila, což připadalo

Gearymu stejně úžasné jako manévry cizinců, a pak se klidně

otočila k zbraňovému důstojníkovi. „Dokážeme je zasáhnout?“

„Paní kapitánko?“ zatvářil se důstojník na okamžik

zmateně. Pak otázku pochopil a rychle zkontroloval systémy.

„Ano, paní. Naše palebné systémy dokáží zvládnout cíle

manévrující způsobem, jaký cizinci právě předvedli.“

„Co naše řízené střely?“ zeptala se Desjaniová stále

pohodovým tónem.

„Ano, paní. Když je vypálíme ve správnou chvíli.“

Odpovídající důstojník se zjevně také uklidnil a ostatní na

můstku ho rychle následovali.

„Nedokáží utéct před našimi přeludy ani pekelnými

kopími,“ poznamenala Desjaniová.

„Ne, paní,“ souhlasil bitevní důstojník s veselým

úšklebkem.

„Takže si můžou tancovat podle libosti,“ zakončila

debatu Desjaniová a pak nenápadně mrkla na Gearyho, zatímco

se důstojníci na můstku usmívali a odhodlaně se vraceli

k práci.

Odpověděl jí obdivným pohledem. Naklonil se k ní

a tiše promluvil: „Vy jste sakra dobrá důstojnice, kapitánko Desjaniová. Dobrá práce. Chcete svůj názor rozeslat mezi celou flotilu?“

„To není potřeba,“ odpověděla s úsměvem.

„Komunikační důstojník už to nepochybně právě předává dál

kolegům. Někdy se neformální komunikační okruhy hodí.“

Geary si sedl rovně a snažil se napodobovat nonšalanci

a pohodu Desjaniové, protože si uvědomoval, jak pečlivě ho

všichni sledují. Zajímalo ho, jak dobře by dokázali cizinci

zhodnotit takovéhle lidské emoce. Viděli by klid a sebedůvěru, nebo aroganci a nevědomost. Nebo nic, co by dokázali pochopit?

„Další zpráva,“ oznámil komunikační důstojník.

„Přenos pravděpodobně pochází z vedoucí skupiny ve spodní

části cizí formace.“

Zdálo se, že je avatár cizinců poněkud odhodlanější,

s přísnějším výrazem ve tváři.

„Odejděte. Nemáte tuto hvězdu, admirále Geary.

Jednání bude vedeno pouze se Syndikovanými světy. Vaše

flotila odletí. Pokud budete bojovat, je vaše zničení jisté.

Vyjednávání bude povoleno, jen když Syndikované světy

opustí to, co máme.“

„Pane admirále?“ promluvil komunikační důstojník.

„Máme tady další zprávu od syndické ředitelky velící

soustavě.“

Na displeji se objevila ředitelka Iceni, zjevně se snažící

tvářit se klidně.

„Admirále Geary, rasa enigma nás informovala, že

s vámi nebudou jednat. Vyžadují okamžitou kapitulaci celé

soustavy. Rozhodla jsem se, že jim neodpovím. S ohledem na

jejich počet a jejich komunikaci je zjevné, že se rozhodli

bojovat, aby soustavu získali. Nevím, za jakých podmínek jste souhlasil s pomocí naší soustavě, ale konfrontací s rasou enigma jste dostál své cti. Nebudeme vás žádat, abyste pro nás bojoval v beznadějné bitvě. Pokud se rozhodnete stáhnout, nikdo vám to nebude mít za zlé. Jen vás žádáme, abyste během ústupu zkusil udržet pozornost rasy enigma na své flotile, aby mohlo co nejvíce našich evakuačních lodí uniknout.“

Ticho následující zprávu prolomila Desjaniová: „Ona si

myslí, že utečeme?“ Její rozhořčení bylo vidět i u ostatních lidí na můstku.

Ale Geary pochopil.

„Cizinci jí museli poslat zprávu ve stejné chvíli, kdy

poprvé odpovídali nám. Nemá důvod věřit, že bychom chtěli

zemřít při obraně Syndiků v syndické soustavě, ale nemá nám

to za zlé.“

„Kdo si myslí, že jsme?“ chtěla vědět Desjaniová.

„Tahle flotila neustupuje.“

Ve skutečnosti ale ustoupila, alespoň pod Gearyho

vedením. Utekla z pasti v syndické domovské soustavě a pak

ještě mnohokrát. Jenže Geary chápal, co tím Desjaniová myslí, a potěšilo ho, že její přístup bude zřejmě ve flotile běžný, jakmile se ostatní dozví, že jim Syndikové poskytli příležitost ustoupit se ctí. Z obrany Syndiků flotila radost neměla, ale pokud bylo alternativou utéct z bitvy, bude s radostí bojovat.

Rionová se na Desjaniovou mračila, ve tváři překvapení

a vypočítavost, a pak tiše promluvila ke zbylým dvěma

senátorům.

Geary věnoval Desjaniové pochmurný úsměv.

„Ne. Nebudeme utíkat.“ Nedávalo to samozřejmě žádný

smysl. Cizinci proti nim měli brutální převahu a schopnosti

systémů jejich lodí sice nebyly známé, ale pravděpodobně

převyšovaly lidskou techniku podobně, jako to právě cizinci

demonstrovali svými manévry. Ale bylo nepravděpodobné, že

by se boj kdekoli jinde odehrával za lepších podmínek. Místo toho by byla převaha cizinců horší s tím, jak by pohlcovali více a více lidských soustav a nabírali sílu na úkor lidstva. Takže bude lepší zkusit jim dostatečně ublížit rovnou tady, a třeba se nám je podaří zastavit. Jak těžké to ale bude?

Nejprve však odpověděl syndické ředitelce: „Vaše

obavy o dobro našeho personálu jsou vítané, ale máme závazek odrazit agresi vůči tomuto systému a hodláme mu dostát.

Pokud to bude nezbytné, budeme bojovat, a v tom případě

máme v úmyslu zvítězit. Mám jisté zkušenosti s na pohled

beznadějnými situacemi a ujišťuju vás, že to nikdy není tak zlé, jak to vypadá. Opakuju, alianční flotila bude bojovat, pokud bude potřeba. Na čest našich předků. Geary, konec.“

Pak byli na řadě cizinci: „Flotila neopustí tuto soustavu,

dokud vaše lodě neodletí. Budete s námi jednat, nebo s námi

budete bojovat. Nevzdáme se této soustavy. Vašim lodím

nebude povoleno proletět kolem naší flotily. Přejeme si mluvit, ale pokud nic jiného nezbude, začneme bojovat.“

Pak se odmlčel a chvíli přemýšlel, než znovu aktivoval

komunikátor: „Všem jednotkám alianční flotily. Naše

komunikace s loděmi cizinců zatím nepřinesla žádné výsledky.

Všechny jednotky se připraví k boji. Ať už jsou ti cizinci

cokoli, budou litovat, pokud se rozhodnou hrát si s alianční flotilou.“

Senátoři se mezi sebou hádali, sice šeptem, ale zjevně

rozrušeně, čímž k sobě přitahovali podrážděné pohledy

Desjaniové i ostatních důstojníků na můstku. „Nechcete svou

diskuzi vést na vhodnějším místě?“ navrhl Geary politikům.

„Na tom nezáleží,“ odpověděla Rionová s kyselým

pohledem na zbylé dva senátory. „Nemáme lepší nápady, jak

s nimi jednat.“

„Musíme bojovat?“ zeptal se Sakai.

„Senátore,“ odpověděl Geary, „nechci s nimi bojovat,

ne proti takové přesile. Ale nevím, co jiného udělat, abych je zastavil. Musí pochopit, že lidstvo bude bojovat, jinak dalším masakrům, jako byla Kalixa, nezabráníme.“

„Pokud bude naše flotila zničena, Alianci to nijak

nepomůže,“ prohlásil Sakai za souhlasného přikyvování Costy.

„Zdá se, že se rasa enigma nenechá odstrašit.“

Geary stále pátral po správné odpovědi, když se

Desjaniová najednou zatvářila zamyšleně. „Rezervní flotila.“

Chvíli na ni zíral a snažil se pochopit, co tím myslí, až

si to nakonec uvědomil.

„Cizinci nezaútočili a nepokusili se tuto soustavu

zabrat, dokud měli Syndikové v oblasti rezervní flotilu. Celá hraniční oblast byla stabilní po desetiletí, co tady rezervní flotila byla.“

„A rezervní flotila,“ dodala Desjaniová, „byla slabší

než naše.“

Costa a Sakai se na Desjaniovou vztekle dívali, ale

Rionová pomalu přikývla. „Zdá se, že je možné zastrašit je.

Proč nic neudělali, když měli dostupných tolik lodí k útoku?“

Ozval se poplašný signál a Geary znovu zíral na displej,

kde se najednou objevily další cizí lodě. Ne u skokového bodu, ale přímo u cizí flotily. Prvních šest skupin najednou doprovázely tři formace tvořící další V nacházející se o kousek nahoře nad zbytkem cizích lodí.

A poměr sil se pro alianční flotilu změnil ze dvou ku

jedné na tři ku jedné.

Jedenáct

Geary se obrátil k Boyensovu virtuálnímu obrazu:

„Vysvětlete mi, jak to cizinci udělali.“

Syndický ředitel se přímému pohledu do očí vyhnul.

„Už se to dřív stalo. Já osobně to nezažil, ale viděl jsem

to v záznamech dřívějších setkání. Říkal jsem vám, že někdy

cizí lodě neuvidíte, dokud se nerozhodnou ukázat. Syndické

lodě někdy vůbec cizince neviděly, dokonce ani ty vágní

nejasné skvrny, dokud se najednou neobjevila jejich plavidla poblíž a nezahájila palbu.“

„Kdy jste nám měl v plánu o téhle taktice cizinců říct?“

chtěl vědět Geary.

Boyens se mu zadíval do očí a odpověděl: „Záznamy

z našich zničených lodí byly nejasné a mohly být nepřesné. Ale chtěl jsem, abyste sem přiletěli a bojovali s nimi. Kdybych vám řekl, že tohle dokážou, byli byste teď tady?“

„Potřebuju takovéhle věci vědět, pokud s nimi mám

bojovat!“ Geary se obrátil k Syndikovi zády a podíval se na

Desjaniovou: „Fajn. Tak teď je to horší.“

Přikývla a navenek na sobě nijak nedávala znát pocity.

„Můžeme udeřit na jednotlivé formace, na ty v horním okraji, a utahat je.“

„Můžeme to zkusit.“ Nebylo třeba dodávat, že cizinci

mají zjevně výrazně obratnější lodě, což takovou taktiku

značně komplikovalo. Geary si vyvolal okno simulátoru a začal připravovat rozložení formace, které by mohlo pomoct proti přesile a které by je zmátlo. Nakonec se rozhodl rozdělit flotilu na pět formací. Když s nimi bude manévrovat proti křídlům cizinců, mohl by…

„Další zpráva z lodí rasy enigma.“

Zjevně uplynulo víc času, než si Geary myslel. Lidští

avatáři cizinců se tvářili samolibě. „Poslední varování. Odleťte.

Jednání bude vedeno pouze se Syndikovanými světy. Pokud

alianční flotila zůstane, bude zničena. Nemáte tuhle hvězdu.

Odleťte. Poslední varování.“

Senátor Sakai rozhodil rukama. „Jak můžeme

vyjednávat, když jen pořád opakují požadavky?“

„Oni nechtějí vyjednávat!“ vyštěkla Costa. „Admirále

Geary, situace zjevně vyžaduje, aby se flotila… přesunula. Její zničení při obraně syndické sluneční soustavy by bylo zradou na lidu Aliance.“

Geary ucítil, jak všichni na můstku najednou zatajili

dech, ale u něj samotného Costa vyvolala jen ironické

pobavení. „Senátorko, obviňujete mne ze zrady?“

„To jsem neřekla, ale…“

„Alianční velkorada mi svěřila velení nad flotilou a já

nehodlám její důvěru zklamat,“ pokračoval Geary a schválně

nechal svůj hlas nabrat na tvrdosti. „Teď musím naplánovat

bojové střetnutí a ocenil bych, kdybych už nebyl vyrušován

jinak než konstruktivními návrhy.“

Rionová stojící za Costou pohnula rty v náznaku

úsměvu.

Sakai jen mlčky zíral na displeje.

Costa zrudla, ale mlčela, když jí ostatní politici

nepřispěchali na pomoc.

Všichni zase začali dýchat a Geary se znovu soustředil

na blížící se nepřátelskou flotilu. Od kontaktu je dělila

vzdálenost jediné světelné hodiny.

„Zvýšíme rychlost.“ Přikázal svým lodím zrychlit na

nula celá jedna světla podél vektoru mířícího na kontakt

s flotilou cizinců. „Přibližně pět hodin do kontaktu.“

„Tak nějak,“ souhlasila Desjaniová vesele. To, jak

Geary setřel Costu, zjevně Desjaniové značně zlepšilo náladu.

„Je jich spousta,“ dodala, jako by mluvila o počasí.

„To jo.“

„Tak proč se obtěžují a pořád se nás snaží odehnat?“

„Cože?“ zadíval se na ni Geary.

„Proč prostě nezaútočí? Mají přesilu tři ku jedné, pokud

si ještě neschovávají další lodě. A jestli brány hypersítě

a kvantoví červi naznačují něco o jejich technologii, musí být jejich zbraně alespoň tak dobré jako naše. Mohli svůj pravý počet utajovat, dokud by na nás neudeřili. Ale místo toho se nás snaží odehnat.“

Geary se zamračil. „A jsme zpátky u Duellosovy

hádanky. Peří, nebo olovo? Neřešitelná hádanka, jejíž odpověď se mění podle toho, jak démon chce. Jak můžeme přijít na správnou odpověď, když nechápeme, na co se nás cizinci ptají, a ani nevíme, co to pro ně vlastně znamená?“

Pokrčila rameny. „Dávají nám šanci odletět bez boje,“

zopakovala. „Snaží se nás přesvědčit, abychom ustoupili bez

jediného výstřelu. Jenže když zničili bránu u Kalixy, prokázali, že dokáží být naprosto nemilosrdní. Tak proč se teď tak snaží?

Zdá se, že naše senzory neumí jejich lodě najít. Na jejich místě bych zaútočila a postarala se, aby si protivník zapamatoval, že je lepší utíkat. Neprozradila bych svůj počet ani samotný přílet, dokud bych nebyla u nepřítele, a pak bych zahájila palbu, přesně jako to dřív dělali Syndikům.“

Předklonil se, zamračil a začal si v duchu probírat, co

řekla Desjaniová. Bylo to divné. Ano, stáli tady proti něčemu, co nemyslelo jako lidé, ale cizinci už nemilosrdnost prokázali.

Neznal jejich motivaci, ale nic, co zatím udělali, nebylo přímo iracionální, přestože příklady jako Kalixa jasně ukazovaly, že v jednání s lidmi cizinci na milosrdenství nevěří. Zdáli se být pragmatičtí a neuvěřitelně chladnokrevní. Což z nich nedělalo démony, jen to ukazovalo, že jsou značně sobečtí. A lidstvo si v tomhle ohledu nemohlo dovolit kohokoli kritizovat. Jenže Desjaniová ukázala prstem na velkou otázku a soustředila tam Gearyho pozornost, místo aby se dál věnoval blížící se hrozbě cizí flotily. Proč by pragmatická rasa cizinců schopná jednat naprosto nemilosrdně byla ochotná nechat odletět lidskou flotilu, s níž by se mohla časem zase setkat?

Kdyby byli lidé a nabízeli Alianci takovou možnost

úniku, přemýšlel by, co tím sledují. Jaké k tomu mohou mít

důvody? „Pokud chtějí, abychom odletěli, místo aby nás

zničili… proč?“

„Já se ptala první,“ odpověděla Desjaniová. „Je myslím

jasné, že nemají žádné morální důvody, proč se zničení našich lodí vyhnout.“

„Ne poté, co nám podstrčili brány hypersítě, vyhladili

Kalixu a pokoušeli se nás opakovaně zničit.“

„A další otázka je, proč nezaútočili, dokud tady měli

Syndikové rezervní flotilu,“ zopakovala Desjaniová.

To byla pravda. „Což znamená, že jim ta flotila dělala

starosti, přestože jejich vlastní by měla být schopná bez

problémů Syndiky porazit. Takže nás považují za dost silné,

aby měli důvod k obavám, jakkoli nám to tak nepřipadá.“

„V tom případě,“ shrnula Desjaniová, „zřejmě nejsou

tak silní, jak vypadají. Možná se bojí, že by nemuseli vyhrát, i když poměr sil hovoří jasně v jejich prospěch.“

To dávalo smysl, ale proč měli cizinci obavy, když měli

tolik lodí? Báli se zbytečných ztrát? Ale se Syndiky bojovali několikrát. Možná to bylo něco jako brána hypersítě v syndické domovské soustavě. Něco viděli, ale netušili, co to znamená.

Něco jako byl starý trojský kůň. Z nějakého nepochopitelného důvodu se Gearyho mysl neustále na ten pojem fixovala.

Nevypadá to tak… možná nejsou tak silní, jak vypadají…

vypadají. Proč jeho podvědomí trvalo na tom, že je to slovo tak důležité?

Nemělo by být. Senzory flotily přesně měřily, co bylo

možné vidět, a předávaly to do bojových systémů. Byly to

vynikající systémy, schopné vidět mnohem dál a přesněji, než by kdy dokázalo lidské oko. Syndické senzory byly v některých ohledech jiné, ale v základu šlo o stejnou technologii a Syndikové se pokoušeli zjistit něco o cizincích po desetiletí, aniž by zaznamenali jediný úspěch.

Desjaniová zjevně uvažovala stejně. Mračila se na

displej a pak na něj ukázala prstem. „Vypadá to, jako bychom stáli proti značné přesile.“

„To nám tvrdí senzory.“

„Ale to, co říkají senzory, nedává smysl s ohledem na

vše ostatní, co víme. Nesedí to s chováním cizinců v minulosti ani s jejich současným. Pokud je ten obraz správný, pak veškeré naše informace jsou od základu špatné.“

Bylo mu jasné, kam tím směřuje, protože i jeho vlastní

mysl mu poskytovala stejné závěry. „Syndikové si myslí, že

o cizincích něco vědí. A ty domněnky formovaly jejich závěry o schopnostech cizinců.“ Jako Boyens, který si byl jistý, že cizinci nemohli za kolaps brány u Kalixy. Jako Syndikové v jejich domovské soustavě, netušící nic o přítomnosti cizích červů v systémech svých lodí. „Jenže my nezačali svou analýzu cizinců s tím, že bychom o nich něco věděli. Veškeré naše informace vycházejí z pozorování a sledování událostí. Přísahal bych na čest svých předků, že naše závěry nemohou být mylné.

Takže pokud jsme se nepletli…“

„Obraz, který vidíme, musí být špatný,“ dodala

Desjaniová.

Trojský kůň. Neviděná hrozba skrytá uvnitř. A jeho

pozornost se stejně jako u všech ostatních důstojníků

soustřeďovala na vnější hrozbu, na cizí flotilu. „Zbavili jsme všechny své systémy cizích červů, že ano?“

„Už je to součástí standardních bezpečnostních rutin,“

přikývla Desjaniová.

„Čistili jsme své systémy od příletu sem?“

Pochmurně se na něj usmála a pak se otočila: „Poručíku

Castriesi, zjistěte mi, kdy byly palubní systémy naposledy

čištěny od kvantově pravděpodobnostních červů.“

Vylekaný poručík Castries rychle poslechl. „Před

dvěma dny, paní kapitánko.“

„Předtím, než jsme poprvé cizince uviděli,“

poznamenal Geary.

Desjaniová přikývla a vycenila zuby v gestu, které se už

nedalo považovat za úsměv. „Poručíku, přikažte

bezpečnostnímu personálu, ať provede další kontrolu všech

palubních systémů.“

„Všech systémů? Teď hned, paní kapitánko?“

„Před půl hodinou, poručíku.“

„Ano, paní!“

Zatímco poručík předával rozkazy bezpečnostním

důstojníkům, podívala se Desjaniová úkosem po Gearym

a prohlásila: „Aktivovali nové červy.“

„Vsadím na to boty.“

„V senzorických systémech. A v analytických

počítačích. Nejspíš i v zobrazovacích systémech.“

„Jo.“

„Protože my pořád netušíme, jak ty červy vytvářejí.

Mohli je nějak nechat spát ve stavu, kdy je nemůžeme odhalit, a pak aktivovat na dálku, jakmile přiletěli. A pokud jejich schopnost stopovat flotilu něco naznačuje, je ten signál rychlejší než světlo, takže červi museli být aktivní dřív, než jsme se o jejich příletu dozvěděli. Vše, co od té doby vidíme, je obraz, jaký nám ukazovat chtějí.“

Geary přikývl. „Jak jste říkala, proč neútočí, když mají

takovou převahu?“

„Protože nemají takovou převahu, jak si my myslíme.“

Zadívala se mu do očí s veselým úšklebkem na rtech a on to

taky ucítil. Ten s ničím nesrovnatelný pocit, když jste s někým dokonale synchronizováni a navzájem si doplňujete jednotlivé části celkového obrazu. Dva mozky pracující v dokonalé harmonii. Její úsměv posmutněl. „Jsme sakra dobrý tým.“

„To jsme.“ Nic dalšího nedodal, a tak oba čekali, dokud

se na jejich displejích neobjevilo okno s vylekaným

bezpečnostním důstojníkem.

„Paní kapitánko, pane admirále, našli jsme v systémech

spoustu kvantových červů. Postižené jsou bojové, senzorické, manévrovací a analytické systémy. Je to pěkně hnusné svinstvo. Nemám tušení, jak se to tam dostalo a co to dělá, ale už se toho neřádu zbavujeme.“

Gearyho displej zablikal, aktualizoval obraz a znovu

zablikal. Část cizích lodí pokaždé prostě zmizela a velikost nepřátelské flotily se prudce zmenšovala s každým dalším zlikvidovaným červem. Cizí lodě, které se objevily jen tak z ničeho, zmizely kompletně, společně s naprostou většinou

lodí nacházejících se ve dvou spodních formacích tvaru

písmene V.

Desjaniová zuřivě cenila zuby. „Vidíme je.“

Zmizelo i rozmazání, které předtím maskovalo tvary

cizích lodí. Ukázalo se, že všechna plavidla cizinců bez ohledu na svou velikost mají přibližně stejný tvar, kratší a kulatější než lidské válečné lodě. Zatímco lidské lodě připomínaly tvary spíše žraloky, cizí vypadaly jako ježaté želvy.

„Sakra. Není se co divit, že maskovací systémy cizinců

dokázaly Syndiky tak dokonale zmást. Není to žádný systém na palubě jejich lodí, jsou to červi měnící obraz zachycovaný senzory na palubách lidských plavidel.“

„Dobrá práce, pane admirále.“

„Nikdy bych si toho nevšiml, kdybyste mi neukázala

správný směr,“ odpověděl jí úšklebkem. „Sakra dobrý tým,

kapitánko Desjaniová.“

Boyens si povšiml změny na displejích a s otevřenými

ústy na ně zíral: „Co jste to udělali?“

„To je zatím naše tajemství.“ Gearymu bylo jasné, že

časem bude muset Syndikům prozradit, jak najít a neutralizovat cizí červy, ale prozatím se mu líbilo udržovat syndického ředitele v nevědomosti. „Nicméně jak vidíte, vůbec nestojíme proti přesile. Naopak máme výhodu dva na jednoho.“

Desjaniová promluvila s úsměvem, ale tónem, který

mrazil do morku kostí: „Syndikové tvrdili, že stěží dokázali nějakého cizince zasáhnout, a pokud ano, nemělo to žádný účinek. Jenže pokud byly všechny jejich bojové a zbraňové systémy ovládané červy, nejspíš výstřely nezasahovaly

opravdové lodi. A pokud trefili falešnou loď, tak se

pochopitelně nic nestalo. Cizinci nejsou neporazitelní, a my je teď dokážeme zasáhnout.“

„Musíme?“ zeptala se Rionová. Jen z pozorování

displeje pochopila, co se stalo, a v tu chvíli už stála Gearymu za zády. „Můžeme cizincům prozradit, že jsme jejich červy odhalili, že je dokážeme vidět a střílet po jejich lodích. Když to budou vědět, určitě se stáhnou a rozhodnou se vyjednávat.“

„Opravdu?“ zeptala se Desjaniová prázdného vzduchu

vedle sebe. „Nebo na nás zkusí další trik, na který nestačíme přijít dostatečně rychle?“

„To je pravda,“ souhlasil Geary. „Paní koprezidentko,

cizinci vyvolali kolaps brány hypersítě u Kalixy. Mají na rukou spoustu lidské krve.“

„To nepopírám,“ odpověděla Rionová. „Ale nevidím

žádné výhody v tom, když jim umožníme prolít další lidskou

krev. Pokud prolijeme spoustu jejich, může to mezi námi

spustit krevní mstu, jakou nebudeme schopni zastavit.“

Desjaniová mlčela, ale prsty pomalu bubnovala do

opěradla křesla hned vedle ovládání zaměřovacích systémů.

Geary se jí nemusel ptát na radu.

Nicméně Rionová měla v něčem pravdu. Co způsobí

zabití velkého množství cizinců? Zabrání to další agresi, nebo ji to naopak povzbudí? Věděli o myšlenkových procesech rasy enigma příliš málo. Nebo snad ne? „Nepřipadá mi, že by cizincům nějak záleželo na tom, jak budeme na jejich činy

reagovat.“ Rionová se na něj tázavě zadívala. „Pokud se

nepleteme, na začátku války zradili syndické vůdce. Trikem

přesvědčili lidstvo, aby si postavilo v nejdůležitějších

soustavách brány hypersítě. Přesunuli syndickou flotilu do

Lakoty, takže málem způsobili zničení naší flotily. Schválně aktivovali kolaps bran v Kalixe a v syndické domovské soustavě.“

„Kam tím míříte?“ zeptala se Rionová.

„Myslím, že se cizinci nechovají, jako by se obávali

odvetného úderu za své činy. Nevypadá to, že by to považovali za dostatečný důvod pro vznik krevní msty. Ale každý, kdo se podívá na historii lidstva nebo jen na průběh války, již jsme právě skončili, jasně uvidí, že lidé provádějí odvetné údery za jakoukoli provokaci nebo útok.“

Desjaniová se po něm podívala: „Myslíte, že neuvažují

v termínech odvety?“

„Nezdá se, že by ji od nás očekávali nebo že by se jí

obávali.“

Rionová se na něj upřeně dívala s nečitelným výrazem

v očích. „Snažíte se odhadnout jejich způsob myšlení na

základě jejich jednání.“

„Nic jiného nemám k dispozici. Co si myslíte vy?“

Trvalo několik sekund, než odpověděla: „Snažím se

najít něco, co by váš závěr popřelo, ale nemůžu. Jedině že by se naší odvety opravdu nebáli. A to by naznačovalo takovou úroveň arogance, že se jim pro naše vlastní bezpečí postavit musíme. Ale pokud máte pravdu, pochopí vůbec cizinci naše jednání?“

„Možná, když jim to sdělíme jiným způsobem.“ Geary

se znovu obrátil k řediteli Boyensovi: „Cizinci pořád tvrdí, že je tohle jejich soustava. Že ji ‚mají‘. Máte dojem, že rasa enigma chápe koncept obrany vlastního teritoria?“

Boyens se hrubě zasmál. „Dá se to tak říct. Podívejte

se, co dělají. Neříkají: dejte nám tuhle soustavu, protože ji chceme. Ne. Tvrdí: tohle je naše soustava, takže vy musíte vypadnout. Opodstatňují své činy na základě tvrzení, že je to jejich soustava a my nemáme na jejich území co dělat.“

„Je to konzistentní s jejich dřívějším chováním

a komunikací?“ zeptala se Rionová.

Boyens se na chvíli zamyslel, než odpověděl: „Co si

dokážu vzpomenout, tak ano. Tohle je naše, odejděte. Tohle je naše, nelezte sem. Takhle komunikují.“

„Jsou teritoriální.“

„Ano. Extrémně teritoriální. My, tedy Syndikované

světy, jsme považovali jejich jejich postup za totální

soustředěnost na bezpečí, za snahu zabránit nám ve zjištění

jakýchkoli informací. Ale dalo by se to stejně tak vyložit jako extrémní teritorialita a neochota pustit si kohokoli k sobě.“

„Děkuji vám,“ řekla Rionová a obrátila se ke Gearymu,

s necharakteristicky neklidným výrazem na tváři. „Všechno to sedí. Byla bych raději, kdyby ne. Cizinci velící té flotile zjevně nedokáží pochopit, proč jsme tady v syndické sluneční soustavě a proč jsme prostě neodletěli, když nám to přikázali.

Nechápou naši motivaci, protože to není naše soustava. Podle jejich uvažování prostě nemáme důvod proč bránit něco, co nám nepatří. Na druhou stranu jsou si jistí, že se prostě mohou prohlásit za vlastníky této soustavy a donutit lidi opustit soustavu, v níž nějakou dobu sídlí. S ohledem na názor váš i ředitele Boyense to vypadá, že nejlepší bude agresivně soustavu bránit a dát cizincům jasně na srozuměnou, že

jakoukoli lidmi obsazenou část vesmíru považujeme za své

území.“

Desjaniová se na Rionovou překvapeně zadívala, ale

rychle se vzpamatovala a soustředila se na vlastní displej.

Zbylí dva senátoři přistoupili a začali se znovu

s Rionovou hádat, ale ta je hned odvedla pryč od Gearyho do

zadní části můstku.

„Tak dobrá,“ řekl Geary Desjaniové. „Dáme těm

enigmám pořádně na hubu, ať pochopí, že jsme stejně

teritoriální jako oni.“

„Zabereme i celou soustavu?“

„Doslova ne. Promiňte.“

„Mohla by se nám hodit,“ upozornila ho Desjaniová.

„Pěkné šikovné místo u hranic s cizinci. A Syndici nám budou dlužit sakra hodně, jen co ty cizáky vykopeme zpátky na Pele.“

„Myslíte to vážně, nebo jste jen opilá vyhlídkou na boj

s cizinci?“

Než odpověděla, chvíli o tom přemýšlela: „Tak půl na

půl. Z vojenské perspektivy je to dobrá soustava, pane

admirále. Velmi dobrá.“

„Možná se pak nějak dohodneme s místními Syndiky,

tedy za předpokladu, že to ještě budou Syndici, až se

Syndikované světy rozpadnou.“ Znovu se zamyšleně naklonil

nad displej. „Musíme do toho jít opatrně. Musí to vypadat, jako by na nás jejich trik stále fungoval. Až na poslední chvíli se přesuneme a zaměříme útok na opravdové lodě.“

Desjaniová přikývla. „Poručíku Yuone, je možné na

displeji současně zobrazit informace ze senzorů flotily a reálná data z našich vlastních?“

„Obojí najednou, paní kapitánko?“

„Ano, ale aby ta data zůstala izolována.“

„Síť na to není nastavená, ve skutečnosti funguje při

integraci dat z různých lodí přesně naopak, ale je to možné, paní. Bude to chvíli trvat.“

„Jak dlouho?“

„Pět minut, paní kapitánko.“

„Tak do toho.“ Desjaniová se usmála na Gearyho.

„Ostatní lodě flotily vidí, co jim cizáčtí červi ukážou. Takže díky nim poznáme, co nám cizinci chtějí ukazovat.“

Přikývl. „Ano, ale nemůžeme nechat většinu lodí

s aktivními červy, protože ti budou určitě rušit i jejich

zaměřovací systémy. Naprostá většina flotily musí systémy

vyčistit, necháme jen pár lodí, ze kterých budeme mít falešné údaje.“

„Zásobovací lodě? Stejně nemají skoro žádnou

výzbroj.“

„Inženýři z toho budou hrozně nadšení, ale je to dobrý

nápad. Žádná z cizích lodí by se k nim stejně neměla přiblížit, takže budou v bezpečí i s červy v senzorech. Uděláme to tak.“

Taktický problém se změnil. Místo vyhýbání se mase

cizích lodí musel Geary mířit tak, aby jim hned při prvním

střetu silně ublížil. Pak si cizinci jistě uvědomí, že jejich červi už neblokují efektivitu senzorických a bojových systémů na aliančních lodích.

„Konečně máme nějaké informace od Syndiků,“

oznámila Desjaniová Gearymu. „Nic moc tam není.“

Rychle si prošel zprávy a dospěl k názoru, že Boyens

byl s tvrzením o nejasných a nepřesných údajích z přeživších lodí ještě optimistický. Cizinci se zjevně ze všech sil snažili, aby byla každá loď, jež je mohla vidět zblízka, zredukována na oblaka trosek. Ale Geary si pročetl alespoň to málo, co měl k dispozici. „Táňo, zatímco budu pracovat na plánu setkání, chci, abyste to sama analyzovala a zkontrolovala spolu se svými bojovými důstojníky. Mé první dojmy ze záznamů mi

říkají, že na rozdíl od pohonných systémů nejsou cizí zbraně o tolik lepší než naše. Chci vědět, jestli s tím budete souhlasit.“

„Jdeme na to, pane admirále.“

Soustředil se opět na plánování boje a jen na chvíli

věnoval pozornost něčemu jinému, když mu Desjaniová

oznámila, že i ostatní mají stejné dojmy jako on, co se cizích zbraní týče.

„Možná mají trochu větší dostřel a sílu, možná ne.

V základu jsou to částicové paprsky, lasery a kinetické

projektily.“

Rasa enigma byla možná cizí myšlením a vzhledem, ale

musela se řídit stejnými fundamentálními základy, na kterých fungoval celý vesmír. S ohledem na dostatečnou úroveň technologie mohl fungovat jen jistý typ zbraní. Možná měli cizinci i projektory nulového pole, ale nebylo to příliš

pravděpodobné, protože nulová pole by jinak jistě použili ke zničení všech zbytků vyřazených syndických lodí.

Když byl Geary s plánem bitvy konečně spokojený,

zhluboka vydechl a zeptal se: „Jak jsme daleko?“

„Sedmnáct světelných minut,“ odpověděla Desjaniová.

„Tak blízko?“

„Upozornila bych vás, až bychom se dostali na

patnáct.“

„Díky. Chci, aby si cizinci mysleli, že ví, co uděláme,

takže se do bojové formace přesuneme dřív. Podívejte se na

můj plán, než ho rozešlu.“

Několik minut ho kontrolovala a pak přikývla.

„Předstíráte, že míříme na neexistující horní formaci

nepřátelských lodí. Jak víte, že se druhá vrstva cizinců takhle obrátí?“

„Pokud nejsou jejich zbraně výrazně lepší než naše,

budou muset. Začnou předpokládat, že udeříme na falešné lodě v horní vrstvě, takže se budou snažit držet falešné lodě v našem dostřelu, abychom plýtvali municí. Ale taky budou chtít, aby jejich skutečné lodě v druhé vrstvě byly dost blízko, ať nás mohou během průletu zasáhnout. To by od nich mělo vyžadovat manévr, který předpokládám.“

„To je spousta předpokladů dohromady,“ upozornila ho

Desjaniová.

„Já vím, ale zakládám je na tom, co víme.“

Ušklíbla se. „Určitě nebudou čekat, že začneme

manévrovat tak, jak to máte v plánu. Kdyby všechny jejich

lodě byly pravé, byla by to jasná sebevražda. Budou muset taky udělat spousty předpokladů. Myslím, že je to dobré. Vypadá to jako rozumný přístup, pokud by byly všechny jejich lodě opravdové. A nemají s vámi zkušenosti, takže nebudou vědět, jak atypické je pro vás připravit si bojové formace s takovým předstihem.“

„Dobrá.“ Na okamžik zaváhal, protože věděl, jak moc

na své odhady vsadil. Ale bez rizika neexistoval způsob, jak tuhle bitvu vést. „Všem jednotkám alianční flotily, tady admirál Geary. Právě vám odesílám manévrovací rozkazy.

Aktivujte formaci zásluha v čase čtyři nula. Geary konec.“

V čase čtyři nula se alianční flotila rozdělila a vytvořila

čtyři zploštělé disky namířené tenkými hranami k blížícímu se nepříteli. Tři z disků byly vyrovnané a na linii kolmo k nepříteli, každý z nich obsahoval přibližně třetinu tonáže alianční flotily – osm bitevních lodí a sedm bitevních křižníků v postranních formacích a devět bitevních lodí a šest křižníků v centrální hlavní skupině. Musel kvůli tomu rozdělit tři křižníky třídy Šikovný v páté divizi, ale stejně mu dávalo smysl dát je dohromady se schopnějšími a většími bitevními křižníky než je držet v jejich vlastní divizi. Těžké i lehké křižníky a torpédoborce byly rozděleny přibližně rovnoměrně mezi všemi třemi hlavními formacemi tak, aby poskytovaly podporu poškozeným, avšak bojeschopným těžkým bitevníkům.

Nad třemi bojovými formacemi a snad mimo přímé

nebezpečí se vznášel menší disk, obsahující pět zásobovacích lodí, bitevní křižník Šermíř a další lodě poškozené natolik, že neměly co dělat na frontové linii.

Geary čekal, dokud se formace neusadily, a pak mírně

poupravil kurz flotily, aby tři bojové formace mířily přímo na tři neexistující skupiny cizích lodí na vrcholu jejich flotily. Jak Desjaniová říkala, vypadalo to rozumně, jelikož každá alianční formace měla přibližně stejnou sílu jako cíl. Vypadalo to ve výsledku, jako by se alianční flotila snažila utkat pouze s menší skupinou nepřátel najednou, aby tak vyrovnala domnělou početní převahu.

Geary cítil, že má Costa sto chutí zeptat se ho, co dělá,

ale Sakai mlčel a Rionová měla na tváři výraz klidné důvěry

naznačující, že je jí vše jasné.

„Nepřítel je pět světelných minut daleko.

Předpokládaná doba do kontaktu je přibližně dvacet pět

minut.“

Sakai potřásl hlavou. „První setkání Aliance

s inteligentní nelidskou rasou, a musíme je označovat za

nepřátele.“

„My si to nevybrali,“ připomněla mu Rionová. „Ale

pokud se admirál Geary rozhodne nabídnout cizincům poslední

šanci vyhnout se boji…“

Desjaniová se po politicích kysele podívala, ale Geary

pokrčil rameny. „Ničemu neublíží, když to zopakuju.“ Znovu

aktivoval vysílací okruh: „Flotile cizích lodí mířících do středu soustavy. Nebude vám dovoleno proletět kolem této flotily bez boje. Nebude vám povoleno zaútočit na lidi nebo lidský majetek v této soustavě, nebude vám povoleno převzít kontrolu nad soustavou. Uhněte a vraťte se ke skokovému bodu, jímž jste sem dorazili, pokud si přejete vyhnout se zbytečným ztrátám na životech. Na čest našich předků. Geary, konec.“

„Budeme jim pořád nabízet ústup,“ zamumlala

Desjaniová tak tiše, aby ji politici neslyšeli, „nebo je můžeme konečně pozabíjet?“

„Už je můžeme pozabíjet. Je to ale ostuda. Jen

pomyslete, co bychom se od sebe mohli navzájem naučit,

kdyby jen byli ochotní s námi mluvit.“

„Můžeme si promluvit, až pochopí, že si na nás nemají

co dovolovat.“ Obě flotily k sobě mířily celkovou rychlostí

nula celá dva světla a ani jedna neměnila kurz ani rychlost. „Do kontaktu zbývá deset minut.“

Geary přikývl a nechal své instinkty určit správnou

chvíli pro manévr. Své lodě rozdělil do bojových formací téměř před hodinou, čímž poskytl cizincům dost času. V tuto chvíli si museli být jistí, že vědí, co Aliance udělá. Proto musel být poslední manévr provedený v posledním možném okamžiku, aby cizinci nemohli vidět změnu včas a modifikovat vlastní plány. Pokud Geary neodhadl plány cizinců správně, bude průlet pravděpodobně gigantické fiasko, ale to byl nejhorší

možný případ. Ten by mohlo překonat jedině zjištění, že mají cizinci nějaké dosud utajené zázračné zbraně, jaké nikdy předtím nepoužili.

„Všem jednotkám ve formaci zásluha jedna, zásluha

dvě a zásluha tři, v čase tři pět změňte kurz dolů nula jedna pět stupňů. Palte, jakmile budou cíle na dostřel. Geary, konec.“

Na postranním displeji, zobrazujícím informace

poskytované ze zásobovacích lodí a připravované cizími červy, vypadal přikázaný manévr přesně tak, jak ho popsala Desjaniová. Sebevražedný nálet aliančních lodí vedený mezi druhou a třetí vrstvu lodí cizinců, útok vedený proti přesile dvě na jednoho, při kterém by byly lodě současně vystavené palbě shora i zespodu. Na hlavním displeji ukazujícím realitu alianční lodě na poslední chvíli zamířily dolů k nepřátelským plavidlům ve druhé vrstvě, s palebnou přesilou čtyři ku jedné v bodě kontaktu.

Napadlo ho, že je to, jak Sakai říkal. Byla to tragédie,

že první kontakt s cizinci byl nepřátelský. Ale také si vzpomněl na všechny syndické lodě zničené cizinci za poslední století.

Na lodě, jejichž posádky ani netušily, jak moc je ochromují cizí červi v systémech. Cizinci měli obrovskou výhodu a zjevně neváhali s jejím použitím.

V čase tři nula se tři alianční formace naklonily dolů,

zatímco formace zásobovacích lodí si zachovala kurz a mířila dál do bezpečí.

„Tak se otočte, mizerové,“ zašeptala Desjaniová a pak

zajásala. „Už jdou!“

Flotila cizinců nezaregistrovala změnu kurzu na

poslední chvíli včas, a tak zamířila nahoru, aby mohly lodě

v druhé vrstvě zasáhnout alianční formaci mířící na neexistující cíle v horní třetí vrstvě.

Jenže alianční lodě mířily jinam, místo toho letěly dolů

čelně přímo na nepřítele.

Setkání proběhlo jako vždy během okamžiku a Geary

se mohl znovu nadechnout. Žádná cizí superzbraň

nekompenzovala ztrátu výhody poskytované červy

v systémech. Neochvějný stále letěl, nicméně na můstku byla slyšet hlášení o zásazích.

Zavirované senzory nákladních lodí neukazovaly

žádnou změnu, ale čisté senzory zbytku flotily rychle

poskytovaly nové údaje. Druhá vrstva flotily cizinců byla

zničena. Nečekaný manévr a palebná přesila je překvapily

a následkem toho byly tři čtvrtiny jejich lodí rovnou zničeny nebo proměněny v bezmocné vraky.

Cizinci palbu koncentrovali na alianční bitevní křižníky

a bitevní lodě i eskorty ignorovali. Jejich salva byla ale

oslabena tím, jak byly jejich vlastní lodě ničeny. Neporazitelný zůstával na stejném kurzu, protože byl zasažen nejvážněji a prakticky přišel o schopnost manévrovat. Proslavený byl také poškozený, stejně jako Šokující, Štítonoš, Impozantní, Geniální, Opovážlivý, Drak a Chrabrý. Ostatní bitevní křižníky včetně Neochvějného byly sice zasaženy, ale neutrpěly vážnější škody.

„Tady admirál Geary. Formace zásluha jedna a zásluha

čtyři: zamiřte nahoru o jedna devět nula stupňů v čase čtyři dva. Formace zásluha dvě: zamiřte na levobok o jedna devět nula v čase čtyři dva. Formace zásluha tři: na pravobok o jedna devět nula stupňů v čase čtyři dva.“ Všechny čtyři formace zahájily širokou obrátku. Formace kolem Neochvějného zamířila přímo k nepříteli, ostatní se protočili v odpovídajícím směru, aby mohli také udeřit na nepřítele.

Cizincům zjevně trvalo několik minut, než si

uvědomili, jak špatná pro ně najednou situace je, a než

pochopili alianční manévry. Pak ale jejich zbývající lodě

zamířily dolů neuvěřitelnou rychlostí ve snaze dostat se na

vektor, díky němuž by unikli od aliančních formací, snažících se je sevřít do kleští.

„Nedokážeme je chytit, paní kapitánko,“ oznámil

manévrovací důstojník ohromeně. „Obrátili se příliš rychle.

Proletí pod námi dřív, než dokončíme obrátku.“

„Ještě pořád je můžeme hnát pryč ze soustavy,“ navrhla

Desjaniová.

Geary to zvážil a pak zavrtěl hlavou. „Ne. To by jen

poukázalo na fakt, o kolik lepší jsou jejich manévrovací

systémy. Necháme je odletět tak, aby si především pamatovali, jaký od nás dostali výprask. Kromě toho tady máme cizí vraky, které musíme prozkoumat.“ Neovladatelné, poničené lodě cizinců by měly poskytnout lidstvu cenné a nutně potřebné informace. Určitě alespoň nějaká těla cizinců, snad i nějaké živé, se kterými by se snad dalo komunikovat. O cizí technice, již by bylo možné prostudovat a okopírovat nemluvě.

„Zaměřili jsme nějaké záchranné moduly vylétající z cizích

lodí?“

„Ne, pane,“ oznámil manévrovací důstojník. „Z vraků

cizáckých lodí nic nevyletělo.“

„Musí mít nějaké záchranné čluny,“ namítla

Desjaniová.

„Pokud ano, tak je nepoužívají. Pošleme k těm vrakům

pár lodí a…“ začal Geary, ale přerušilo ho zablikání

poplašných signálů na displeji. „Předkové, spaste nás. Oni

všichni vybuchují.“

Veškeré cizí vraky současně explodovaly. Jasné

záblesky věštily totální zničení lodí a všeho, co mohlo být na palubách.

Palubní inženýr pečlivě zkoumal displej a pak ohlásil:

„Pane, charakteristika exploze přibližně odpovídá přetížení

jádra na naších lodích, ale je značně silnější, zvlášť pro lodě takové velikosti.“

„To je logické,“ poznamenala Desjaniová tvrdým

hlasem. „Aby mohli tak manévrovat, potřebují silnější

energetická jádra. A zjevně pro ně není masová sebevražda nic nepředstavitelného.“

„Paní kapitánko,“ pokračoval inženýr, „nemyslím si, že

by to byla sebevražda. Exploze nebyly současné. Byly od sebe několik milisekund vzdálené, v postupně se šířící vlně. Někdo vyslal signál, který exploze spustil. Směr vlny odpovídá tomu, že signál vyšel z některé z unikajících lodí.“

Desjaniová se zatvářila vztekle. „Ti chladnokrevní hadi.

Oni vyhodili do vzduchu vlastní lidi. Šéf těch cizáků nechal všechno zničit, abychom se nemohli nic dozvědět. To je ale nemilosrdná svině!“ Důstojníci na můstku zjevně s názorem velitelky souhlasili.

„Soudíte je podle našich standardů,“ řekla Rionová,

ačkoli v jejím hlase byl slyšet náznak, že i ona s Desjaniovou souhlasí.

„A hodlám v tom pokračovat,“ odpověděla Desjaniová

krátce.

Geary se zadíval na inženýra a zeptal se: „Zůstane

z těch vraků něco, co by nám mohlo poskytnout informace?“

„To není pravděpodobné, pane. Vidíme jen trosky tak

malé, že je systémy vyhodnocují jako prach. Možná by ale

podrobná analýza mohla aspoň určit, jaké slitiny a další

materiály používají.“

„Bezohlední a efektivní,“ řekl Geary Desjaniové. „To je

špatná kombinace.“

„A co složení samotných cizinců?“ zeptal se Sakai.

„Bylo by dobré alespoň vědět, jestli je to životní forma

založená na uhlíku.“

Inženýr se zamyšleně zamračil. „Myslím, že ne, pane.

Pokud zničíte loď tak efektivně, že zůstane jen prach, tak se tam vždycky objeví nějaký organický materiál. Třeba naše zásoby jídla by vzorky dokonale kontaminovaly. Pak je tady oblečení, nábytek, plasty, spousta dalších věcí.“

Geary zíral na displej a přemýšlel, co asi vedlo cizince

k takovým extrémům ve snaze skrýt byť i sebemenší detail

o sobě. „Paní koprezidentko, mám vzkázat něco našim rychle

odlétajícím cizím známým, nebo by se o to měli postarat

političtí představitelé Aliance na palubě?“

„Doporučovala bych, abyste to udělal vy, admirále,“

řekla Rionová a také se tvářila naštvaně. „Zjevně jsou ochotní jít do naprostých extrémů, jen aby nám o sobě nic neprozradili, takže bude těžké o nich něco zjistit. Možná jsou mimořádně xenofobičtí nebo paranoidní. To může posilovat jejich teritorialitu, nebo z ní naopak vycházet. Obávám se, že bude potřebná silná obrana, zatímco se pokusíme zřídit nějaké prostředky pro další komunikaci s cizinci.“

Geary zaslechl, jak Desjaniová mumlá něco o „potřebě

více pekelných kopí a kartáčů“. Musel uznat, že po destrukci vraků a zabití všech případných přeživších cizinců na jejich palubách její náladu částečně sdílel. Jak mohli s někým takovým jednat? Jak by mohli věřit rase schopné takových věcí?

Nebude to snadné. Přemýšlel, jaká úroveň ztrát v boji

by odradila rasu ochotnou vyvraždit vlastní lidi, jen aby

nemohli být zajati nebo prozkoumáni. Možná cizincům na

jednotlivcích nezáleželo jako lidem. Jasně. Nám na jedincích záleží. S výjimkou případů, kdy na ně sypeme šutry z oběžné dráhy nebo je posíláme na smrt. Ale záleží nám na nich. Řekl bych, že i cizinci musí mít problémy pochopit nás.

Chvíli si promýšlel přesné znění a pak poslal prchajícím

cizincům poslední zprávu: „Tady admirál Geary, velitel

alianční flotily. Máme tuhle hvězdu. Máme všechny hvězdy

obsazené lidstvem. Nemáme hvězdy obsazené vámi.

Nehledáme válku, nebudeme se vám snažit nic brát, ale

budeme bránit to, co máme. Pokud přiletíte bojovat, budeme

bojovat. Jakékoli další útoky na lidstvo budou potlačeny silou.

Agrese v jakékoli formě a na jakémkoli místě vyvolá naši

okamžitou reakci. Pokud se pokusíte zničit další naše soustavy pomocí kolapsu bran hypersítě, zaplatíte za to vysokou cenu.

Na čest našich předků.“

Rionová si ztěžka povzdychla. „To bylo dobře řečeno.

Meč v jedné ruce a olivová ratolest v druhé. Snad si vyberou mír.“

Boyens vstoupil do hangáru a jeho mariňácká eskorta se

zastavila u průchodu. Syndický ředitel klidně došel

k raketoplánu a pak se obrátil ke Gearymu. „Dlužím vám

poděkování, admirále Geary. Poděkování za sebe i za všechny

lidské bytosti v téhle oblasti vesmíru.“

„Vaše poděkování by mělo směřovat celé alianční

flotile. A neudělali jsme to kvůli vám osobně.“

„Já vím. Jenže nemuseli jste to udělat vůbec.“ Boyens

pokývl hlavou na Rionovou, Sakaie a Costu. „Mezi našimi

národy se odehrála spousta nepěkných věcí, ale tohle je

důležitý začátek něčeho nového.“

„Proslovy si ušetřete na později,“ prohlásila Costa.

„Myslím to upřímně,“ rozhodil Boyens rukama.

„Sluneční soustavy na hranici vás potřebují. Víme to. Centrální vláda se snaží řídit to, co zbývá ze Syndikovaných světů, a bude mít plné ruce práce, aby ubránila to, co je ještě poslouchá. Bude trvat dlouho, než od nich budeme moct

očekávat jakoukoli smysluplnou pomoc. Ale v soustavě Taroa

jsou dobré loděnice. Je to jedna ze soustav, které bychom

museli po pádu Midwaye opustit. I těm loděnicím bude chvíli

trvat, než postaví rozumné množství lodí, zvlášť s ohledem na narušení zásobovacích linií vyvolané kolapsem centrální vlády.

Budeme se muset starat sami o sebe a nějakou dobu nebudeme

schopní rozumné obrany.“

„Považujete své soustavy stále za součást

Syndikovaných světů, nebo půjde o něco jiného?“ zeptal se

Sakai.

„Já nevím,“ odpověděl Boyens a pak se ušklíbl. „Budu

si muset začít dávat na tahle upřímná prohlášení pozor…

Nicméně, co se tady bude dít, do značné míry záleží na tom, co budou chtít lidé. Můžu vám zaručit, že místní jsou velmi nespokojení s centrální vládou Syndikovaných světů. Nelíbí se jim, že zůstali sami, zatímco jejich obranné síly byly odveleny a poslány do boje s Aliancí. Ale na Primě je teď nová vláda.

Možná budou lidé ochotní držet se dál Syndikovaných světů,

ale s větší autonomií, takže by tady vznikla oblastní

konfederace jen volně spojená se zbytkem Syndikovaných

světů. Spíš něco ve stylu, jakým funguje Aliance. Slibuji, že vás budu pravidelně informovat.“

Boyens se jim postupně všem zadíval do očí a pak se

zatvářil smutně, když viděl jejich reakci na svou poslední větu.

„Slib syndického ředitele. Vím, jakou má cenu. Ale je to můj osobní slib. Nejsem hlupák. Potřebujeme vás. A vděčíme vám za záchranu. Na to nezapomenu.“

„Zjevně jste s námi jednal se ctí,“ odpověděla Rionová,

„ačkoli ne tak upřímně, jak byste měl. Na to budeme

pamatovat.“

„Co se s vámi stane teď?“ zeptal se Geary.

Boyens se na něj zmateně zadíval a Geary si uvědomil,

že Syndik takovou otázku opravdu nečekal. Nemyslel si, že by komukoli z představitelů Aliance záleželo na tom, co se s ním osobně stane.

„Nejsem si jistý,“ odpověděl Boyens po chvíli.

„Standardní procedura vyžaduje, abych byl podroben výslechu, který má určit, zda jsem po dobu věznění neprozradil nějaké informace. Pak by následovaly otázky na téma, jak se mi podařilo uniknout nebo proč jsem byl propuštěn. Většinou

bych se pak dočkal veřejného soudu za velezradu a popravy

nebo výjimečně bolestivého exilu či vězení. Ale tentokrát je situace trochu jiná než obvykle. Gwen Iceni je na ředitelku slušná žena a je dost chytrá, aby věděla, že se musíme zbavit některých dřívějších praktik, zvlášť s ohledem na to, co se děje na celém syndickém území a co jste tady udělali. Takže já nevím. Možná skončím v cele, možná ze mě udělají velvyslance pro Alianci, možná dostanu velení nad některou novou mobilní jednotkou, jakmile bude dokončena. Možná mě

zastřelí. Dřív nebo později se to dozvíte.“

„Hodil by se nám přístup do této soustavy,“ řekl Geary.

„Nejsem si jistý, jestli by vám v něm někdo mohl

zabránit, pokud byste o něj opravdu stáli,“ řekl Boyens kysele.

Rionová měla na tváři svůj nejlepší pokerový výraz

a její tón zůstával pečlivě neutrální, když navázala na Gearyho prohlášení: „Nicméně dohoda potvrzující přístup alianční flotile do zdejší soustavy by velmi pomohla zdejšímu obyvatelstvu i Alianci. Řekněte svým lidem, že Aliance usiluje o takovou dohodu na základě oboustranného zájmu.“

Boyens se na ni zadíval s podobně neutrálním výrazem.

„I kdyby se zdejší obyvatelstvo rozhodlo odpojit od

Syndikovaných světů, pochybuji, že by chtělo stát se součástí Aliance.“

„Aliance politickou asociaci nevyžaduje ani

nevynucuje,“ odpověděl Sakai. „Existuje mnoho jiných úrovní

spolupráce.“

„Dobrá. Předám to dál.“

Rionová a Sakai se zadívali na Gearyho a přikývli,

zatímco Costa se jen mračila a neříkala nic. Geary podal

Syndikovi datový disk. „Zde je popis cizích červů. Jak je najít, jak je deaktivovat. Nejspíš zjistíte, že se prakticky všechny systémy na vašich lodích i planetách těmi červy jen hemží.

Díky nim se před vámi dokázali skrývat a kvůli nim jste je

nemohli zasáhnout v boji.“

Boyens na disk chvíli zíral a pak se po něm pomalu

natáhl, jako by čekal, že s ním Geary na poslední chvíli

ucukne. „Proč nám to dáváte?“

„Protože bez těch informací nebudete moci hranice

efektivně bránit,“ vysvětlil Geary. „A jako znamení dobré vůle vůči zdejšímu obyvatelstvu.“ Už se nezmínil o závěru, k jakému došel společně s Rionovou a Sakaiem. Boyens viděl na můstku dost, aby mohl navést Syndiky do správného směru,

takže by dříve nebo později na existenci červů přišli. Takhle budou s trochou štěstí Syndikové za poskytnuté informace Alianci vděční. A navíc Geary nechtěl v soustavě zanechávat alianční lodě, izolované od domova a odkázané na dobrou vůli Syndiků, aby zajistil, že případný další brzký útok cizinců Syndiky nezlikviduje. Bylo lepší, když měli Syndikové nástroj, s jehož pomocí se mohli cizincům úspěšně postavit. „Ten disk nevysvětluje, jak červi fungují, protože to nevíme. Pokud na to přijdete, ocenili bychom, kdybyste nám oplatili laskavost a řekli nám to.“

„Určitě k tomu své lidi vyzvu,“ řekl Boyens

a zachmuřeně se na disk zadíval. „Byli jsme s nimi v kontaktu po sto let a nikdy jsme na to nepřišli. Jak jste to dokázali?“

„Dívali jsme se na problém z jiné perspektivy. Možná

to pomohlo. Neměli jsme za sebou sto let zkušeností

a předpokladů, jež by nás vedly špatným směrem. Bylo

samozřejmě možné, že cizinci vlastní dokonalé maskovací

systémy. A před sto lety jste možná neměli technologii

schopnou identifikovat červy založené na kvantové

pravděpodobnosti. Pracovali jste s několika základními

mylnými předpoklady, které vás vedly špatným směrem.“

Boyens smutně přikývl. „Jak říká pradávné přísloví,

nebezpečné není to, co neznáte, ale to, co si myslíte, že znáte.“

„Přesně tak. Ale červy jsme našli proto, že se geniální

důstojnice Aliance dívala po něčem, co podle jejích

předpokladů muselo existovat, ale neomezovala se při hledání na místa, kde by to normálně bylo.“

„Jeden geniální jedinec může změnit hodně,“ souhlasil

Boyens. „Rád bych jí někdy poděkoval.“

Geary zachoval nehybnou tvář, když odpovídal: „To

bohužel není možné. Zemřela během bitvy s vaší flotilou

o Varandal.“

Syndik se na chvíli díval Gearymu do očí. „To je mi

líto. Pokud vám to pomůže, i já jsem v té bitvě ztratil přátele.

Přál bych si, aby mohli být všichni, vaši i moji, stále s námi.“

„V tom případě,“ prohlásila Rionová pevně, „udělejte

vše, co bude ve vašich silách, aby mohli naši lidé

v budoucnosti spolupracovat, a ne se setkávat na bitevním poli.

Nemůžeme vrátit ty, kdo zemřeli, ale můžeme zabránit dalším

smrtím.“

Boyens pevně sevřel disk. „Ano. Nemůžu mluvit za

celé Syndikované světy, ale tady v hraniční oblasti se o to

pokusím.“ Zadíval se na Gearyho a zeptal se: „Budete dál velet alianční flotile? Lidé to budou chtít vědět.“

„Sloužím pod velením aliančního senátu,“ formuloval

Geary odpověď opatrně. „V současné době velím flotile, ne

celé alianční armádě. Nevím, jaký úkol dostanu, až se vrátíme domů.“

„Díky. Řeknu vám to na rovinu. Zdejší lidé vám

důvěřují. Doufám, že na to bude alianční vláda pamatovat.“

Pak se Boyens kývnutím hlavy rozloučil a vešel do

raketoplánu.

Sledovali, jak se vnitřní dok uzavírá a raketoplán

odlétá. Geary pocítil, že se tak zbavil části vnitřního napětí.

Navrácení syndického ředitele do místa, odkud pocházela

rezervní flotila, nějakým způsobem uzavřelo kruh.

„Je škoda, že takhle daleko od Aliance neexistuje žádný

zajatecký tábor,“ poznamenal Sakai. „Mohli jsme požádat

o všechny své lidi, zatímco Syndikové pociťují vděčnost.“

„Zůstanou vděční, dokud na ně budeme mířit děly,“

zabručela Costa. „Pořád si myslím, že byla hloupost říct jim o červech. Mohli jsme je studovat, naučit se, jak je používat, a pak je v případě potřeby použít proti Syndikům.“

„Teď máme jiného nepřítele,“ odpověděla jí Rionová.

„Vzájemného nepřítele, aspoň to tak vypadá, ať už to chceme, nebo ne. A zrovna tihle konkrétní Syndikové by mohli být užiteční spojenci.“

Costa se zamračila ještě více a zasyčela: „Nedokážu

o Syndicích přemýšlet jako o spojencích.“

„Možná to brzy nebudou Syndikové. Třeba vám to pak

půjde.“

„Vlk se může prohlašovat za psa, ale stejně vlkem

zůstane,“ odpověděla Costa a kysele se na Gearyho zadívala.

„Doufám, že neplánujete brzký odchod na odpočinek,

admirále. Můžu vás ujistit, že vám to senát neschválí.“

Geary si zachoval nehybnou tvář. „To jsem očekával.

Ale mám s radou jistou dohodu.“

Costa nedokázala zakrýt sardonické pobavení. „Ale

jistě,“ řekla. Na Sakaiovi nebyla vidět žádná reakce. Rionová věnovala Gearymu varovný pohled, aniž by si toho zbylí dva politici všimli.

Jakékoli zbývající pochyby o tom, zda si rada zkusí

nějak hrát se svými sliby, v tu chvíli definitivně zmizely.

Ale on tu hru mohl hrát taky. Dokázal porazit všechny

triky, jaké na něj vymysleli Syndikové i cizinci. A stejně tak dokáže porazit i alianční velkoradu.

Když opouštěl hangár, uvědomil si ironii osudu. Teď

i on, podobně jako Badaya, viděl alianční vládu jako další

překážku, již bylo nutno překonat. Ale na rozdíl od Badayi

byly jeho cíle čistě osobní. Vláda mohla vydávat zákony, ale Geary chtěl mít alespoň nějakou kontrolu nad vlastním životem.

Říkal si, že aspoň to si zaslouží.

Pak se připojil k Desjaniové na můstku a sledoval, jak

se alianční raketoplán spojuje se syndickým těžkým křižníkem.

Bylo zjevné, že je Desjaniová připravená okamžitě zahájit

palbu, pokud by se těžký křižník rozhodl na raketoplán

vystřelit. Ale po několika minutách oznámil raketoplán

úspěšný přesun, odpojil se od syndické válečné lodi a zamířil zpět na Neochvějného.

Když raketoplán vletěl do hangáru, přestala se

Desjaniová konečně tvářit napjatě.

„Takže teď poletíme domů?“

„Ano,“ odpověděl Geary, opřel se do křesla a zadíval se

na vyobrazení své flotily na displeji. „Vracíme se domů.“

Dvanáct

Připadalo mu divné letět domů, aniž by na ně každou

chvíli číhal boj. Bylo zvláštní prolétat syndickými soustavami (případně dřívějšími syndickými soustavami) beze strachu z útoku. Někteří syndičtí ředitelé dokonce nabízeli, že flotile prodají suroviny pro zásobovací lodě, ale zatím nebyl v alianční flotile nikdo, kdo by byl ochotný na takovou transakci přistoupit.

Zatímco prolétali poslední syndickou sluneční

soustavou před skokem na Varandal na aliančním území, setkal se Geary s nejvěrnějšími poradci a měl pocit, jako by to bylo jejich poslední setkání. Desjaniová se tvářila zadumaně, ale v poslední době si neustále nacházela důvody, proč s ním nemluvit, takže netušil, co se jí honí hlavou. Duellos přišel o auru melancholie, která byla předtím občas rozeznatelná přes jeho veselí. Tulev se tvářil, jako by přemýšlel, zda se nenaučit znovu usmívat, ale stále se k tomu ještě nedokázal odhodlat.

„Takhle chutná mír?“ zeptal se.

„Já nevím,“ přiznal se Geary. „Mně, se všemi

zbývajícími hrozbami, to jako mír nepřipadá.“

„Ale Syndikované světy mají už jen stín předchozí

moci.“

„Aliance možná bude pod podobným tlakem. Rionová

očekává, že se spousta slunečních soustav i větších skupin,

jako je Federace Trhliny a její vlastní Callaská republika,

budou snažit o větší autonomii na Alianci a menší závazky vůči centrální vládě.“

„Menší závazky,“ prohlásila Desjaniová pohrdavě.

„Myslíte tím, že budou chtít dávat do společné kasy méně

peněz. Teď, když se cítí v bezpečí, budou sice stále chtít

ochranu Aliance, ale nebude se jim chtít za to platit.“

„V podstatě ano. Velká společná hrozba zmizela

a nebude snadné populaci unavené válkou vysvětlit, že

nástupnické státy Syndikovaných světů, o stále víceméně

neznámé hrozbě cizinců nemluvě, zůstávají problémem.“

„Cena za vítězství byla velmi vysoká,“ řekl Duellos.

„Pro Alianci skoro až příliš vysoká. Ale cena porážky byla pro Syndiky mnohem horší.“

Připili si na vítězství a přežití, pak virtuální obrazy

Duellose a Tuleva zmizely.

Desjaniová ale zůstala sedět u stolu, s rukama

založenýma za zády a hlavou skloněnou.

Geary chvíli čekal, ale když nic neříkala, nakonec

promluvil on: „Co se děje?“

„Já nevím,“ řekla tiše.

„Můžeme si o tom promluvit?“

„To je jedna z věcí, o kterých mluvit nemůžu.“

„Ach tak.“ Chvíli počkal. „Můžeme si promluvit

o vás?“

„O mně? Ne, pane admirále. Myslím, že by to nebylo

moudré.“

Zjevně před ním zabouchla dveře. Geary si nemohl

pomoct, ale cítil se podrážděně. Zdálo se, že o tom Desjaniová chce mluvit, ale nehodlala s tím začít.

„Tak co to zkusit takhle. Pan admirál má obavy o jednu

ze svých nejlepších důstojnic, kterou zjevně trápí nějaké osobní záležitosti. Existuje něco, co by mu k tomu mohla ta důstojnice v souladu s řády říct?“

„Možná ano,“ sklopila Desjaniová oči a projela si rukou

vlasy. „Strávila jsem příliš mnoho let cestou k tomuto

okamžiku, na vrchol své kariéry. Myšlenka, že se na mne

někdo podívá a uvidí někoho jiného, je pro mne nestravitelná.“

„To jste mi už říkala. Přál bych si na to mít odpověď.“

„Neočekávám odpověď, natož otevřenou diskuzi. Teď

chci jen vědět, jestli dokážete pochopit, jak se cítím.“

„Naprosto přesně,“ odpověděl Geary. Zamračila se na

něj, a tak pokračoval: „Když jsem se poprvé probral na

Neochvějném, všichni jste stáli kolem mne a mluvili o tom Black Jackovi, o tom strašném hrdinovi a legendě, a všichni jste se přitom dívali na mne. Proto chápu, jaké to je.“

Přestala se mračit a místo toho se zatvářila ztrápeně.

„Teď jste mne dostal. Trvalo mi docela dlouho, než jsem se na vás dokázala podívat, a vidět vás, ne Black Jacka.“

„Ale jak jste říkala, vesmír se na mne bude vždycky

dívat, a uvidí Black Jacka.“

„Můžou dva omyly dohromady vytvořit pravdu?“

napadlo Desjaniovou. „Dva špatné pohledy na lidi. Já nevím.

Já prostě nevím. A opravdu nevím, jestli ve skutečnosti vidíte mne. Koho vidíte? Kdo si myslíte, že jsem? Nic neříkejte.

O tom se nemůžeme bavit.“

„Věřím, že vidím pravou vaši osobnost,“ řekl Geary

opatrně.

„Byl jste na palubě Neochvějného od chvíle, kdy jste se probral. Byl jste na téhle lodi v podstatě uvězněný, zatímco jsme společně procházeli velkým stresem, protože jste musel být v mé společnosti.“

„A?“

„Přemýšlejte o tom,“ řekla. Pak se prudce postavila

a odešla.

Geary ještě chvíli seděl a pak zavolal neteři na

Neohroženého. Nějakou dobu se spolu bavili a Jane Gearyová se mu přiznala, že neví, co čekat od budoucnosti. „Dokud jsem si myslela, že chápu, co to znamená být Gearym, vždy jsem viděla flotilu jako zkázu, jíž se prostě nemůžu vyhnout. Ale je to taky to, co celý dospělý život dělám, a všechno, co znám a umím. Vím, co si myslí přeživší z Odpůrce vyzvednutí společně s ostatními zajatci cestou zpátky. Jsou si jistí, že se z lodě nedostal, ale nejsou si jistí, že zemřel. Možná… možná Michael stále někde žije. Když zůstanu ve flotile, můžu pomoct s jeho hledáním.“

„Je to tvé rozhodnutí,“ řekl jí Geary a poprvé viděl, jak

se Jane Gearyová usmívá, protože si uvědomila, že je to

pravda.

Dalšího rána skočili na Varandal. Zbývající dny pomalu

ubíhaly a Gearyho čím dál víc trápil neklid. Chtěl se postarat, aby mohly důležité věci fungovat dál i bez jeho osobní přítomnosti na Varandalu, ale existovalo jen omezené množství plánů, jaké se daly připravit pro opravy poškození z boje, pro údržbu a předávání služby mezi jednotlivými loděmi, aby se mohly posádky dočkat dovolenky a odpočinku.

Tři dny před příletem se za ním v kajutě stavila

Rionová, což bylo čím dál vzácnější. „Trápí mě svědomí, věřte tomu, nebo ne. Musím vás varovat před tím, co se stane po našem návratu?“

„Myslím, že ne. Ne, pokud mluvíte o tom, co mi slíbila

velkorada.“

Rionová se pousmála. „Přesně dodrží doslovné znění

slibů. S ničím dalším nepočítejte.“

„To už mi říkali i jiní. Ale já si hodlám vzít trochu

volna, abych se postaral o nějaké osobní věci.“

„Volno?“ zeptala se Rionová skepticky. „Vy si myslíte,

že vám povolí dovolenou?“

„Jako velitel flotily si schvaluju vlastní dovolenou

sám,“ odpověděl Geary.

„To se hodí. Máte v úmyslu být pryč dlouho?“

„Ne. Třicet dní.“

Udělalo to na ni dojem. „Pokud se vám podaří vyhýbat

se alianční byrokracii tak dlouho, bude to úžasný úspěch.

Musel jste během hibernace nasbírat spoustu dovolené, i když si myslím, že nashromážděná výplata za ty roky vás musí těšit ještě víc.“

„Výplata? Dovolená?“ zavrtěl Geary hlavou. „Nic se mi

nenasbíralo.“ Když na tváři Rionové viděl zmatek, dodal:

„Zatímco jsem spal, došlo ke změnám a úpravám ohledně

výplat a dovolené, protože flotila vyzvedla pár lidí, co strávili v hibernaci několik let. Personální byrokracie se rozhodla, že doba strávená v hibernačním spánku se nezapočítává do výplaty, dovolené ani do povinné doby služby.“

„Ach tak,“ zavrtěla hlavou Rionová a smutně se

usmála. „Byrokracie přišla na to, jak se vyhnout vyplácení

příliš velkých peněz nebo proplácení dlouhých dovolených. Jak to opodstatnili?“

„Prohlásili, že během hibernačního spánku nejste

v případě potřeby dostupná pro službu, takže vlastně nejste ve službě,“ pokrčil Geary rameny. „Naštěstí se nikdy neřešil služební postup, takže oficiálně se mé roky spánku počítaly.

Jinak bych se mohl probrat jako služebně nejmladší kapitán

flotily.“

„Třesu se při představě, co by se dělo, kdyby to tak

bylo,“ řekla Rionová s povzdychnutím. „I agnostik musí uznat, že ve vašem případě pro dobro Aliance zapracovala až příliš velká souhra náhod, admirále Geary.“

Krátce se zasmál. „Škoda, že se žijící hvězdy

nepostaraly o mé staré bankovní účty. Jelikož jsem byl

prohlášený za mrtvého, tak je banka uzavřela, takže nemám

k dispozici ani sto let úroků z toho, co jsem měl ušetřené. Mám jen to, co jsem si vydělal od svého nalezení a probuzení. Plat velkoadmirála flotily, který beru poslední dobou, je příjemný, ale moc dobře z toho nevycházím. Mám ještě nějakou nashromážděnou dovolenou, ale to jen proto, že jsem ji měl už před sto lety, a to byrokrati neškrtli.“

„No, aspoň víte, že nejde po vašich penězích.“

Geary se na ni podrážděně podíval. „Nikdy jsem

nepodezříval ji ani nikoho jiného, že by je motivovalo zrovna tohle.“

Rionová zahrála bolestivý výraz. „To bolelo.“ Geary na

její pokus o vtip nezareagoval, a tak tázavě pozvedla obočí.

„O co jde? Není teď všechno skvělé? Za pár dní s ní budete

moci normálně mluvit. Věřte mi to, nebo ne, ale já vím, jak

těžké muselo být vyhýbat se celou dobu zmínce o čemkoli, co

by mohlo narušit její nebo vaši čest.“

„Díky.“ Uvědomoval si, že se mračí, ale nemohl si

pomoct. „Prostě… já nevím.“

„Tréma?“ zeptala se ho tiše.

„Ne. Z mé strany ne.“

„Ach tak.“

Rychle se na ni zahleděl. Dívala se do rohu místnosti

a znovu měla na tváři nečitelný výraz. „Co to mělo znamenat?“

„To znamená, admirále, že se o tohle musíte postarat

sám.“

„Myslel jsem…“

„Nejsem vhodná osoba, se kterou byste mohl probírat

osobní problémy. To s ní musíte mluvit.“

„Nemůžu. Ještě týden ne. Jen doufám, že pak řeknu

správné věci.“

Rionová znovu zavrtěla hlavou, ale než odešla, ostře se

na Gearyho zadívala: „Následujte své instinkty, admirále.“

Poté co zmizela, Geary ještě chvíli seděl a přemýšlel.

Pak odešel ze své kabiny a procházel se chodbami

Neochvějného, které byly i v pozdní hodinu plné rozjařených členů posádky mluvících o návratu domů a konci války. Dívali se na něj už ne s nadějí, ale s výrazem díků, což bylo pro Gearyho mnohem snazší, přestože jim neustále opakoval, že to oni pro něj získali všechna vítězství a vyhráli válku. On jen měl to štěstí, že jim mohl velet.

Dorazil až do oblasti vyhrazené pro svatyně, zaplněné

všemi, kdo vzdávali díky vyšším mocnostem, než byli pouzí

admirálové, a našel si jednu prázdnou místnost. Uvnitř chvíli seděl, než zapálil svíčku a oslovil dávno mrtvého bratra: „Ještě pořád někdy přemýšlím, jestli je to opravdové. Stal jsem se najednou z velitele jednoho těžkého křižníku admirálem flotily mnohem větší, než by za mých časů dokázala Aliance dát dohromady. Kdo by si myslel, že se budu muset snažit zachránit flotilu uvízlou hluboko na nepřátelském území. Že se ode mne bude očekávat záchrana Aliance? Tvoje pravnučka Jane mi prozradila, že jsi mě vždy prohlašoval za opravdovou legendu, ale my oba víme, jak to bylo ve skutečnosti. Já jsem prostě já. Nevím, jak se to podařilo, ale je mi jasné, že bez pomoci bych to nedokázal.

Řekni svému pravnukovi Michaelovi, že je mi to líto.

Byl to dobrý důstojník. On byl opravdový hrdina. Vezeme na

palubě domů část posádky Odpůrce. Syndikové je drželi ve své domovské soustavě. Nemohou nám potvrdit jeho smrt, ale nikdo z nich si nemyslí, že se dostal z vraku živý. Vždy budu litovat, že jsme ho nedokázali zachránit.

Tvá pravnučka Jane je dobrá žena. Budu se snažit dávat

na ni pozor. Ale je Gearyová. Tvrdohlavá a umíněná. Nevím,

jestli zůstane ve flotile, nebo odejde a stane se architektkou.

Ale teď má na výběr. A Michaelovy děti taky. Děkuju žijícím

hvězdám, že jsem se toho mohl dožít.“

„Pane admirále, poslední jednotky flotily zaujaly své

pozice na oběžné dráze v soustavě Varandal.“

„Děkuju vám.“ Komunikační panel v Gearyho kajutě

znovu pohasl a on se zadíval na displej vznášející se nad

stolem. Neochvějný a spousta dalších válečných lodí čekala na pozici kousek od stanice Ambaru něco přes půl dne.

Raketoplány už odvezly část personálu Neochvějného na stanici, ať už řešit oficiální záležitosti, nebo k odchodu na dovolenou. Ale trvalo nějakou dobu, než se na své přiřazené pozice dostaly i ostatní lodě, některé u jiných stanic. Flotila byla tak velká, že nikdo nechtěl přetížit systémy jediné stanice osobním provozem, jaký všechny lodě dohromady generovaly.

Takže to by bylo. Příkazy a plány, které pro flotilu

připravil, byly rozeslány a spuštěny. Postaral se o vše, splnil sliby, dostál svému smyslu pro povinnost, cti a podmínkám, na jakých se dohodl s velkoradou. Dokonce i hrozba vojenského převratu na čas zmizela, jelikož byli Badaya a jeho spojenci přesvědčeni, že všechna důležitá rozhodnutí ve skutečnosti tajně dělá Geary, navíc je těšil i oficiální konec války. Geary se natáhl a sundal si výložky velkoadmirála flotily. Neubránil se přitom lítosti, protože na límec mu je připevnila Táňa. Chvíli stál před zrcadlem a upravoval si staré kapitánské insignie.

Rozhlédl se po své kajutě, zadíval se na hvězdnou mapu

na jedné stěně, na křesla, na stůl, u kterého pracoval na

bezpočtu simulací. S výjimkou pár týdnů před smrtí admirála

Blocha byl tohle celou dobu pro Gearyho domov. Jeho jediný

domov v tomhle čase.

Na čas ho hodlal opustit. Aliance mu dlužila pár týdnů

odpočinku a za tak krátkou dobu snad nemohlo dojít k nějaké

krizi. Zapřemýšlel, kam by se mohl na aliančním území vydat

a co by tam mohl dělat. Všude budou čekat davy hrozící

ušlapáním, a on jen chtěl místo, kde by se mohl na chvíli

schovat, kde by se nemusel aspoň na nějakou dobu věnovat

důležitému rozhodování a bát se o osud svých lodí a celé

Aliance.

Snad na to nebude sám. Konečně mohl někomu říct to,

co cítilo jeho srdce. I když ho trápilo, že se mu Táňa

Desjaniová posledních pár dnů vyhýbala. Možná to vnímala

podobně jako on a musela bojovat s touhou prozradit své city předčasně, když o tom ještě se ctí nemohli mluvit.

Ale i když Neochvějného opouštěl, byl si jistý, že se ještě vrátí. Aliance určitě znovu povolá Black Jacka, protože vesmír byl pořád chaotické a problematické místo. Co by měla Aliance udělat a co udělá s chaosem panujícím na dřívějším území Syndikovaných světů, zůstávalo otázkou, ale Geary neměl pochyb, že bude flotila povolána do služby. Kdyby nic jiného, tak bylo potřeba vyzvednout všechny alianční zajatce rozeseté mezi pracovními tábory v troskách Syndikovaných světů. Byli to lidé, které bylo nutné najít a vrátit domů.

Ne. Historie se nedočkala šťastného konce. Ale

zachránil flotilu. Zastavil válku. Udělal víc, než by kdy

považoval za možné.

Naposledy zkontroloval příchozí zprávy a ignoroval

dlouhý seznam pošty odeslané z velitelství flotily. Ať už mu chtěli cokoli, bude to muset počkat. Byl si jistý, že nejméně jedna ze zpráv ho upozorňovala na opětovné povýšení na admirálskou hodnost. A nejméně jedna další obsahovala jeho nové rozkazy. Nicméně velkorada a velitelé flotily přechytračili sami sebe, když zprávám nechali standardní

priority a nic neříkající tituly. Měli v úmyslu postarat se, aby nemohl před přečtením odhadnout, co konkrétně ty zprávy obsahují, ale také mu to nabízelo výbornou výmluvu, proč je nečíst, když žádná z nich nevypadala důležitě. Možná jsem jen důstojník flotily, ale nejsem hloupý důstojník, zvlášť ne poté, co jsem několik měsíců sledoval Rionovou při práci.

Geary rychle naťukal krátkou zprávu pro nejvyšší

velení.

V souladu s dřívější dohodou se tímto vzdávám své

dočasné hodnosti a vracím se k permanentní hodnosti

kapitána. Současně se vzdávám velení nad flotilou. Jako své poslední činy v hodnosti velkoadmirála flotily si uznávám třicetidenní dovolenou začínající dnešním dnem a dočasně převádím velení nad flotilou admirálu Timbalovi, pokud v této záležitosti nerozhodne velitelství flotily a velkorada Aliance jinak.

Se vší úctou

John Geary,

kapitán, alianční flotila

Nastavil zprávu tak, aby byla odeslána za deset hodin,

a vyrazil hledat Desjaniovou.

Než ale stačil odejít, otevřely se dveře jeho kabiny

a stála v nich Viktorie Rionová se záhadným pohledem

v očích.

„Jdete někam?“ zeptala se ho.

„Vlastně ano. Pokud by vám to nevadilo…“

„Ještě vás nepovýšili zpět na admirála?“

„Zpráva o povýšení je nejspíš v neprobrané poště,

bezpochyby spolu s rozkazy, podle nichž bych měl někam

vyrazit a něčemu velet. Nemám ale v úmyslu po dalších třicet dní číst jakoukoli oficiální poštu. Co já vím, jsem kapitán a nemám povinnosti, které by mi zabraňovaly v nástupu na dovolenou.“ Geary se na Rionovou zadíval napůl omluvně

a napůl podrážděně. „Musím jít.“

„Ale je tady něco, o čem si musíme promluvit, kapitáne

Geary.“ Protáhla se kolem něj dovnitř do jeho kajuty a on ji následoval. Musel se snažit, aby se nezačal vztekat.

„Řekla jsem vám, jak vděčná vám jsem, kapitáne

Geary?“ pokračovala. „Za to, co jste udělal pro Alianci. Za

všechno, co jste mohl udělat, a neudělal. Jsem vaším

dlužníkem jako senátorka, jako koprezidentka Callaské

republiky i sama osobně.“

„To nic,“ mávl Geary rukou. „Dělal jsem, co mi

povinnost přikazovala.“

„Udělal jste víc než jen svou povinnost, kapitáne Geary,

a proto jsem navzdory jistým osobním problémům, jež mám

s jistou kapitánkou, přišla, abych vás informovala, že ve vaší poště je jedna zpráva, kterou si musíte přečíst, než vyrazíte pryč a budete na téhle lodi někoho hledat.“

O co šlo Rionové tentokrát?

„Proč?“

„Věřte mi. Otevřete poštu.“

Geary pocítil narůstající zvědavost, smíšenou

s podrážděností, a tak otevřel složku s příchozí poštou. „Která z těch zpráv je tak důležitá?“

„Žádná. Mluvím o zprávě, která je nastavená na

opožděné dodání. Je už ve vaší složce, ale nezobrazí se ještě další hodinu. Pokud nezadáte tenhle speciální kód.“ Rionová zatančila prsty po klávesnici a ve složce se objevila další zpráva. „No teda. Jen se na to podívejte.“

Mračící se Geary zprávu prozkoumal. Osobní, pouze do

vlastních rukou. Pocházela z Neochvějného. Otevřel ji a četl: Drahý velkoadmirále flotily Geary,

doufám, že mi odpustíte tento způsob komunikace, ale

připadl mi jako nejlepší možný, jak zabránit tomu, abyste se dostal do nepohodlné či nepříjemné situace.

Splnil jste sliby, které jste kdysi dal, ale mezi námi

zůstávají nějaké nevyslovené. Oba víme, o co jde. Nepochybuji o vaší upřímnosti. Ale od svého probuzení jste byl uvězněný na Neochvějném , kde jste byl vystavený velkému stresu a při plnění velitelských povinností jste se musel stýkat s jistými jedinci. Bylo jen přirozené, že u vás za takových okolností došlo ke vzniku emocionálních pout. Ale s ohledem na čas a svobodu byste možná časem litoval slibů složených pod nátlakem, což bych vám nemohla mít za zlé.

Nebudu od vás vyžadovat splnění slibu, jenž nebyl nikdy

vysloven.

Až se zase setkáme, budete mít šanci rozhlédnout se

a vidět život mimo vězení Neochvějného . Pak se můžete rozhodnout, co opravdu chcete. Pořád na vás čeká mnoho výzev. Budete mít spoustu příležitostí.

Bylo mi velkou ctí, že jsem mohla bojovat pod vaším

velením. Doufám, že si budete chtít zachovat Neochvějného jako svou vlajkovou loď.

Se vší úctou

Táňa Desjaniová,

kapitánka, alianční flotila.

Zíral na tu zprávu snad po celou věčnost, než se

konečně otočil k Rionové. „Co to má sakra znamenat?“

„Proč si myslíte, že jsem to četla?“

„Protože vás znám! O čem to Táňa mluví?“

Rionová rozhodila rukama. „Říká to tam víceméně

jasně. Má obavy, že se dříve nebo později velký hrdina Black Jack Geary, legenda, která může mít jakoukoli ženu, rozhodne, že chce někoho jiného.“ Rionová se sardonicky usmála. „Stejně jako ona odmítá být druhou volbou jakéhokoli muže.“

„Jak by si to mohla myslet?“ zamračil se Geary a pak

ho napadla další otázka: „Proč nastavila odeslání té zprávy až za hodinu?“

„To si nedovedu představit,“ odpověděla Rionová

s hranou nechápavostí. „Vy jste zprávu ohlašující velitelství flotily svůj odlet odeslal okamžitě?“

„Ne, samozřejmě že ne, chtěl jsem být pryč, než…“

Chvíli na Rionovou zíral a uvědomil si, co Desjaniová psala

v dopise. Až se zase setkáme. „Desjaniová odchází? Kam?“

„Copak vám musím říkat všechno?“

Zarazil se, zapřemýšlel a okamžitě si odpověděl sám:

„Na Kosatku. Letí domů na dovolenou.“ Geary se zhluboka

nadechl a pokusil se uklidnit. „Proč si o tom nejdřív

nepromluvila? Konečně jsme o tom mohli mluvit…“

„Četl jste její dopis. Ona si nemyslí, že byste na to byl

připravený.“

„Jak se mohla rozhodnout sama?“ pocítil Geary

narůstající hněv. „Nemůžu uvěřit, že utekla, místo aby…“

Rionová si odfrkla tak hlasitě, až to Gearyho zarazilo.

„Vy máte v plánu říct jí, že utekla?“

Zhluboka se nadechl. „Ne.“

„Dobře. Nejste úplně beznadějný případ. Ale

nepřemýšlíte o tom, co se jí odehrává v nitru. Povinnost a čest jí říkají jedno. Nesmí stát v cestě tomu, co budete muset v budoucnu pro Alianci udělat. I já musím na tomhle základě její rozhodnutí respektovat. Její pochyby ji nutí přemýšlet, jak opravdové jsou vaše city, o nichž jste si s ní nemohl nikdy předtím promluvit. Bojí se, že ty city dlouho nevydrží. Napadlo ji, jestli náhodou není jen dočasným cílem emocí zrozených z vaší izolace. Copak bude obyčejná kapitánka důstojnou partnerkou někomu tak mocnému, jako jste vy? Nejspíš taky přemýšlí, jestli se teď náhodou nevrátíte ke mně, jestli bych vás znova nepřijala.“

Geary potřásl hlavou a snažil se v jejích argumentech

najít díry. „Ale…“

„A navzdory tomu všemu,“ pokračovala Rionová ostře,

„má vaše kapitánka jen svou lásku k vám, kterou taky nikdy

nemohla otevřeně ukázat a která jí bezpochyby působila značné výčitky svědomí vždy, když si o ní dovolila přemýšlet. Láska nemůže zůstat nevyslovená, kapitáne Geary, jinak v tichu začnou růst pochybnosti. Pochybností o ní i o vás.“

Několikrát se nadechl a pak přikývl: „Něco jste

vynechala. Má obavy, že bude jen mou partnerkou, a ne sama

sebou. Že bude jen společnicí Black Jacka, a ne tím, co dosáhla sama.“

„Ach ano. To je důležité. Tak co uděláte, Black Jacku?“

Vztekle se na ni zadíval. „A co mám asi dělat?“

Povzdychla si a ustoupila „Co by vám vaše kapitánka

řekla, kdybyste musel učinit obtížné rozhodnutí?“

Chvíli přemýšlel. „Řekla by mi, ať poslouchám své

instinkty.“

„A co jsem vám ohledně vaší kapitánky před pár dny

řekla já?“

Geary se pokusil vzpomenout si. „Abych následoval

své instinkty.“

„No, aspoň jedné z nás jste naslouchal. Co vám vaše

instinkty říkají teď?“

„Že ji mám najít a říct jí, co k ní cítím. Říct jí, že

nebude stát v cestě mé povinnosti, že její čest mi dodává sílu, kterou potřebuju k tomu, co musím udělat. Že jí budu vždy stát po boku a ona po mém, a že si nikdy nevyberu jinou.“

„To není špatné.“ Rionová ukázala na dveře a dodala:

„Tak na co čekáte?“

„Pořád se snažím pochopit, proč nepočkala, dokud si

o tom nepomluvíme. Tohle je poprvé, kdy tu šanci máme, tak

proč si se mnou nepromluvila, dokud jsme na stejné lodi?“

Rionová obrátila oči v sloup. „To si vás měla odchytit

ve vaší kajutě? Na své lodi? Na lodi, kde jste byl dlouhé

měsíce uvězněný? Měla si vás snad odchytit dřív, než utečete?“

„To není… o něčem takovém mluvila.“

„No samozřejmě. Vaše kapitánka vám dává možnost

vycouvat. Nechala vám možnost, pokud budete chtít, jít pryč.

Přeje si zachovat svou pýchu a čest, aniž by vás donutila říct jí, že se věci změnily.“

„Ale jak ji mám dohnat, když už opustila loď?“ Nějak

si byl jistý, že Desjaniová už je pryč.

Rionová pozvedla obočí. „Máte svou šanci, Johne

Geary, pokud ji opravdu chcete chytit. Proto si přála, abyste věděl, že máte šanci jí to dokázat. Místo toho tady stojíte a vybavujete se se mnou.“

Geary už byl skoro venku, když se zarazil a ještě se na

chvíli otočil k Rionové: „Díky.“

„Vy mi děkujete?“ pokrčila Rionová rameny. „Pokud

můj manžel ještě žije, tak se mi díky konci války a výměně

zajatců vrátí. A vy si myslíte, že byste měl děkovat mně?“

„Ano. Na viděnou, paní koprezidentko.“

„Ano, ještě se mě nezbavíte, kapitáne Geary. Ještě nás

čeká spousta práce.“ Pokývla ke dveřím. „Váš cíl vám uniká.“

Zamířil na chodbu, ale pak se vrhl k nejbližšímu

komunikačnímu panelu a zavolal můstek: „Kde je kapitánka

Desjaniová?“

Důstojník na můstku na Gearyho zíral, pak nervózně

polkl a odpověděl: „Ehm, pane, kapitánka Desjaniová je

indisponována. Přikázala nám, abychom ji neru…“

To potvrdilo Gearyho podezření. „Je ještě na palubě?“

Důstojník zaváhal, ale pak se zjevně rozhodl. „Ne,

pane. Odletěla před dvěma hodinami raketoplánem na hlavní

pasažérský terminál,“ vyrazil ze sebe s úlevou.

„Vy jste neohlásili její odlet z lodi?“

„Pane, kapitánka Desjaniová nám přikázala…“

„Jasně. Potřebuju raketoplán, který by mě převezl na

hlavní pasažérský terminál na stanici Ambaru, a potřebuju ho teď hned.“

Důstojník se zatvářil zhrozeně. „Pane, všechny

raketoplány Neochvějného jsou mimo provoz kvůli údržbě. Je nezvyklé provádět údržbu u všech najednou, ale kapitánka Desjaniová to přikázala. Ten, kterým odletěla ona, se hned po návratu začal také rozebírat.“

Snažila se mu to co nejvíce zkomplikovat. Geary se

zarazil a pokoušel se vymyslet, co dělat dál. Než na

Neochvějný dorazí raketoplán z jiné lodi, bude to chvíli trvat, možná až příliš dlouho. A mohlo by to upozornit velitelství flotily, že se chystá utéct.

Ale jinou možnost neměl. Už se chystal vydat příkaz,

když důstojník na můstku překvapeně oznámil: „Pane,

raketoplán z Inspirace právě zahajuje přistávací manévr do našeho hangáru. Tvrdí, že mají rozkazy provést prioritní převoz pasažéra. To jste vy, pane?“

Děkuju vám, kapitáne Duellosi. Nevím, jak jste

pochopil, co se děje, ale tohle máte u mne.

„Ano, to jsem já. Ať je ten raketoplán připravený

odstartovat ve chvíli, kdy dorazím do hangáru.“

Musel ale několik minut čekat, než raketoplán

z Inspirace mohl opustit Neochvějného.

„Chcete na nějaké konkrétní místo v terminálu, pane?“

zeptal se pilot. „Je tam spousta doků.“

„Potřebuju dok co nejblíže k místu, odkud by mohla

odstartovat loď mířící na Kosatku, právě nakládající poslední pasažéry.“

„Civilní doprava?“ zeptal se pilot pochybovačně.

„Můžu snadno zjistit, který dok to je, pane, ale měl bych použít jen vojenské doky, takže budu muset přistát kousek od cíle.“

„Nemůžete v žádném případě použít civilní dok?“

„Ne, pane. No, jedině kdyby došlo během přistávání

k nouzové situaci a já bych potřeboval okamžitě přistát.“

Geary se snažil, aby jeho hlas zněl nenuceně. „Nouzová

situace při přistávání?“

„Ano, pane. Jako třeba… ztráta tlaku v kabině.“

„Aha. Co myslíte, jaká je šance, že by si senzory všimly

ztráty tlaku ve chvíli, kdybychom se blížili k doku, kam se

potřebuju dostat?“

Byl si jistý, že si veselý úšklebek pilota jen

nepředstavuje. „Pro vás, pane? Mám pocit, že to každou chvíli praskne. Předpokládám, že potřebujete tak rychlý přesun, jak jen moje mašinka dokáže?“

„Přesně tak.“

„Dostanete to, pane.“

O dvacet pět minut později se Geary vypotácel

z raketoplánu, jehož pilot ze svého stroje zkusil vymačkat

opravdu všechno. U výstupu z doku proběhl kolem podrážděně

se tvářících civilistů v šatech, jaké nepoznával. Jeden se ho pokusil zastavit, ale Geary jen natáhl ruku.

„Spěchám.“

„Ale i tak musíte…“ Civilista se zadíval Gearymu do

obličeje a překvapením otevřel ústa. „To je… to je…“

„Promiňte. Spěchám,“ zopakoval Geary a proběhl

kolem něj.

V davu se nacházela spousta uniforem, ale civilní

oblečení mu i tak šlo na nervy. Ani ne tak kvůli dlouhé době, již strávil na palubě válečné lodi, ale spíš proto, že se za sto let móda tolik změnila. Senátoři, se kterými jednal, nosili formální obleky, jejichž styly se měnily jen velmi pomalu, a tak byly hodně podobné tomu, na co byl zvyklý, ale civilní běžné oblečení mu připadalo podivné. Bylo mu jasné, že móda je jen vrchol ledovce, jen malá součást změn, se kterými se bude muset vyrovnat.

Ale to mohlo počkat, dokud se nedostane do správného

doku. Pokud to stihne. Neustále narážel do davu a průchodů

ucpaných lidmi, což ho zpomalovalo. Měl sklopenou hlavu

a snažil se prorazit davem k doku, jehož číslo mu poskytl pilot.

Pokoušel se přitom ignorovat zvědavé pohledy. Pak se k němu

obrátila skupinka lodníků, uviděla ho a rozzářeně mu

zasalutovala, zatímco je okolní vojenský personál zmateně

sledoval při provádění stále nezvyklého gesta.

Vojenský pozdrav ignorovat nemohl. Opětoval

zasalutování a pak se zastavil, aby se zadíval na číslo doku.

Jeden z lodníků, podle výložky z Opovážlivého, předstoupil a oslovil ho: „Pane? Potřebujete něco?“

„Dok sto dvacet čtyři bravo,“ odpověděl Geary.

„Musím se tam rychle dostat.“

„My vás tam odvedeme, pane. Následujte nás!“ Lodníci

z Opovážlivého se chytili za ruce a vytvořili klín. Pak vyrazili napříč davem a čistili Gearymu cestu navzdory vzteklým a překvapeným protestům z řad civilistů odhazovaných stranou.

Navzdory svým obavám se musel Geary usmát

a následoval je. Zaslechl za sebou spoustu polekaných hlasů

opakujících jeho jméno a zadoufal, že dokáže před davem

utéct.

O chvíli později se lodníci zastavili a jejich vůdce

ukázal rukou: „Jsme tady, pane, za laskavého přispění

aliančního křižníku Opovážlivý. Budete nám ještě velet, pane?“

Geary se na ně usmál: „Pokud budu mít to štěstí. Díky.“

Znovu rychle zasalutoval a pak už byl v čekací oblasti před

dokem.

Táňa Desjaniová se k němu obrátila. Měla na sobě

vycházkovou uniformu a vynikala tak i mezi ostatními členy

flotily čekajícími na nástup do lodi. Při pohledu na ni zakopl a chvíli se nemohl ani hnout, natož pochopit, že ji opravdu dohnal. Nebyl schopen uvěřit, že před ním stojí Desjaniová a už jim žádná čest ani povinnost nebrání ve vyjádření citů. Její tvář se rozzářila, když ho poznala, a oči se jí rozšířily, jak doufal, v náhlé radosti.

Pak svůj výraz zase ovládla a přešla do formálního

profesionálního postoje, který tak dobře znal.

„Pane?“ zeptala se ho. „Co vás sem přivádí?“ Všimla si

jeho kapitánských výložek a po tváři jí přeběhly emoce tak

rychle, že je nedokázal identifikovat.

„Myslím, že odpověď znáte, Táňo. A už nejsem pán.

Nevelím flotile, jsme oba kapitáni a vy už nejste mou

podřízenou. Jak jste sakra čekala, že se sem tak rychle

dostanu?“

V očích jí znovu problesklo štěstí. „Už jste v minulosti,

když jste opravdu chtěl, dokázal obtížnější věci. Jste rád, že jste se sem dostal tak rychle?“

„Rád?“ povzdychl si Geary. „Táňo, když jsem sem

vešel a uviděl vás… přísahám, že na chvíli pro mě ve vesmíru neexistoval nikdo jiný. Jen vy. Jste ráda, že mě vidíte?“

„Já…“ zarazila se Desjaniová a pak začala znovu.

„Kdybyste četl můj dopis…“

„Už jsem ho četl.“

„Už… ale neměl…“ Desjaniová se zatvářila

podrážděně. „Tak dobrá. Neříkala jsem to v něm jasně?“

„Ani ne, ale pochopil jsem to.“ Dokonce i on si byl

vědom, že zmínit pomoc Rionové by byla závažná chyba.

„Nepotřeboval jsem čas na rozmyšlenou. Vím, co chci. Jen

doufám, že to pořád chcete i vy.“

Podráždění ochablo. „Dávám vám příležitost si to

rozmyslet.“

„Díky. Ale nepotřebuju to.“

Když se k němu Desjaniová naklonila, uvědomil si, že

je začínají ostatní sledovat. „Nechováte se fér ani k jednomu z nás,“ zašeptala. „Neměl jste čas prohlédnout si současnou Alianci. Za pár měsíců se věci změní.“

„Moje mysl ani srdce se nezmění,“ zavrtěl Geary

hlavou. „Táňo, než mě Grendel vykopl na nový kurz, měl jsem

život. Stýkal jsem se se spoustou lidí. A i teď jsem poznal

spoustu dalších, i když skoro všechny z flotily. Před sto lety nebyl nikdo jako vy, a ani teď nikdo další takový neexistuje.“

„Nechovejte se tak povýšenecky, kapitáne Geary! Vím,

jak těžce vám ublížila ztráta předchozího života!“

Chvíli se na ni díval a jen nejasně si uvědomoval, že se

k nim stahuje spousta lodníků a vytváří ochrannou zeď mezi

nimi a zbytkem čekárny. Dav civilistů kolem také narůstal.

„Bolelo to. Ztratil jsem všechno. Ale pak jsem si

uvědomil, že jsem i něco získal. Kdybych se nedostal do téhle doby, nepotkal bych vás. Možná to tak vždycky mělo být. Jen mi chvíli trvalo, než jsem si to uvědomil.“

Desjaniová na něj zírala. „Vy opravdu věříte, že vás

žijící hvězdy poslaly do téhle doby jen proto, že jsem tady já?“

„Proč ne? No jasně, udělal jsem pár věcí, celkem

důležitých, ale nemohl bych to udělat bez lidí, které jsem tady potkal. A vy jste tady byla a jste z nich nejdůležitější. Dáváte mi sílu dělat to, co musím. Už jsem vám to říkal, jak jsem to jen v tu chvíli dokázal popsat. Nemůžu se budoucnosti postavit bez vás, Táňo.“

Zavrtěla hlavou. „Myslím, že to s mou důležitostí

značně přeháníte, kapitáne Geary.“

„Není možné, abych to s vaší důležitostí přehnal,“

odpověděl tiše, ale důrazně. „Nestojíte mezi mnou a mou

povinností. Stojíte mi po boku, silná a výrazná osobnost, a já přísahám, že to budou všichni vědět.“

„Jste beznadějný. Vy si myslíte, že to bude někdo

poslouchat?“

„Budu to říkat tak dlouho, dokud to nepochopí. Jak víte,

dokážu být docela tvrdohlavý.“

„Mně to říkat nemusíte,“ řekla Desjaniová s náznakem

úsměvu, ale hned zase zvážněla. „Jenže bylo toho tolik, co

jsme si nemohli navzájem říct.“

„Já vím. Teď si to říct můžeme. Se ctí. Můžeme si říct

pravdu.“

„A jaká je ta pravda, kapitáne Geary?“

„Že tě miluju. Jsem si tím jistý.“

„Jen jsi hledal útěchu v těžkých časech,“ odpověděla.

„Kdybych chtěl jen útěchu, mohl jsem ji získat snáz.“

„To si uvědomuji. Nějakou dobu jsi ji našel v náručí

jiné ženy.“ Desjaniové při připomínce Gearyho fyzického

vztahu s Rionovou v očích zaplál hněv.

To nemohl popřít. „To ano. Byla to chyba. Nikdy jsem

ji nemiloval. A ona nikdy nemilovala mne.“

„A to má napravit fakt, že s tebou sdílela tvou postel?“

„Ne. Není to omluva. Je mi líto, že jsem to udělal.

Můžu jen říct, že jsem si v tu chvíli ještě neuvědomoval, co k tobě cítím. Když to přišlo, skončil jsem s tím. Přísahám.“

Věnovala mu další naštvaný pohled. „Bylo by snazší

zůstat na tebe naštvaná, kdyby ses míň kál a byl míň upřímný.

Já taky nejsem dokonalá. Ale bolelo mne to.“

„Já vím. Už ti nikdy neublížím.“

„Neslibujte něco, co nemůže splnit žádný muž ani žena,

kapitáne Geary,“ zavrtěla hlavou. „Vím, kdo jsem, a mám

celkem slušnou představu o tom, co jsi zač ty. I když vyřešíme všechny další problémy, náš vztah bude… no, řekněme, že to bude tak trochu výzva.“

„Vím, že jsou se mnou občas problémy,“ odpověděl

Geary. „Vždycky to tak bylo. Zamilovat se do tebe a pak o tom nemoci říct ani slovo bylo hodně těžké. Možná mi to neuvěříš, ale já se normálně nesnažím, aby byl můj život co nejnešťastnější.“

Desjaniová se na něj ostře zadívala a sevřela rty. „Jsi

nešťastný, protože ses do mě zamiloval?“

„Byl jsem, když jsem s tím nemohl nic udělat ani nic

říct.“ Geary frustrovaně zamával rukama. „Nedokážu to přesně vysvětlit. Tohle mi nejde. Asi dokážu docela dobře velet flotile, ale se ženami nejsem ani zdaleka tak dobrý.“

„Vážně ne?“

„Ano, vážně.“ Zlobila se na něj pořád, nebo si z něj

dělala legraci.

„Promyslel sis to?“ chtěla vědět. „Věř mi, já ano.

Prozatím jsme oba kapitáni, ale to nebude dlouho trvat. Víš, že tě Aliance okamžitě povýší zpátky na admirála. Zpráva upozorňující tě na povýšení už ti nejspíš byla odeslána.“

„Nejspíš. Ale já ji ještě nečetl.“

„Jak dlouho si myslíš, že se můžeš vyhýbat čtení pošty?

Kapitáni spolu můžou chodit. Kapitáni spolu můžou něco mít,

pokud nejsou ve stejné organizační složce. Admirálové

a kapitáni nemohou mít osobní vztah.“ Desjaniová zavřela oči a její výraz nabral na tvrdosti. „A já nebudu tvá tajná, nebo spíš teoreticky tajná, milenka.“

„To bych od tebe nikdy nežádal. Nikdy jsem nechtěl

a nebudu.“

„Ale jakou máme alternativu?“ chtěla vědět a znovu se

mu zadívala do očí. „Už jsi nejspíš zase admirál.“

O tom se nemohl přít. „No, asi to znamená, že musíme

jednat rychle, než si budu muset přečíst poštu, nebo než budu mluvit s někým, kdo o tom povýšení bude vědět. Existuje jeden způsob, jak ti můžu dokázat, že chci být pouze s tebou. A je to způsob, jakým spolu můžou mít admirál a kapitánka osobní vztah. Musíme se vzít dřív, než mě povýší. Než se oficiálně dozvím, že mě povýšili.“

Desjaniová ztuhla a pak pomalu promluvila: „Vzít?“

„Ano. Vezmeš si mě? Myslím to vážně. Přísahám, že

jsem nikdy nic nemyslel tak vážně jako tohle.“

„Ty mě žádáš o ruku? Ve veřejné čekárně?“

„Ehm… ano. Omlouvám se, že jsem nedokázal zařídit

lepší místo.“

Desjaniová nezvykle nervózně sklopila pohled a její

výraz opět nebylo snadné rozeznat. „A když řeknu ne? Když ti řeknu pevně, jako kapitánka kapitánovi, jako žena muži, že to nechci a že tě takhle nechci? Co pak uděláš?“

Geary na ni dlouze zíral. Copak špatně pochopil

všechny její emoce? „Tak tě požádám, ať si to rozmyslíš.

Poprosím tě, ať si vyslechneš, co k tobě cítím, ale pokud to bude tvé pevné rozhodnutí, budu ho muset respektovat. Budu se k tobě nadále chovat jako ke kolegyni a už o tom nezačnu nikdy mluvit.“

„Za chvíli odletím na támhleté lodi. Máme jen pár

minut. Ty bys mi nepřikázal, abych zůstala? Nepřikázal bys mi, abych tě poslechla?“

Ucítil, jak se jeho nitrem šíří prázdno, jako by se v jeho

srdci najednou objevila černá díra a začala všechno požírat, ale jen potřásl hlavou. Možná ho to bude stát to nejdůležitější ve vesmíru, ale musel říct pravdu. Musel odpovědět bez výmluv a na rovinu. Nemohl jí lhát.

„Ne, Táňo. Pokud opravdu chceš jít, tak jdi. Nemám

nad tebou žádnou moc, ani nad tvým rozhodováním, a ani ji

nikdy nebudu mít. Pokud věříš, že jsem ti ještě nevrátil čest, tak to teď dělám, bez jakýchkoli podmínek. Jsi kapitánka mé duše stejně jako Neochvějného, ale to jsou dvě různé věci.

Kapitánce své vlajkové lodě přikazovat můžu, ale té druhé ne.

Tím jsem si jistý.“

Zacukal jí koutek úst, pak se usmála a jediným krokem

k němu přistoupila. Objala ho a pak se její rty přisály na jeho v hladovém a nenasytném polibku.

Když se konečně přestali líbat, musela se Desjaniová

nejprve nadechnout a pak se na něj usmála. „Na tohle jsem

čekala strašně dlouho. A mimochodem, řekl jsi to správně.“

Geary, kterému se z polibku točila hlava, na ni vytřeštil

oči. „To je tvoje odpověď?“

„Nebylo to dost jasné? Ano. Ano na všechno. Tvé

chování vůči mně, tvé odmítání využít mé city, mi už dávno

vrátilo čest. Jak se ale vezmeme, než tě dožene povýšení?

I kdybychom se dostali z téhle sluneční soustavy dřív, než tě seženou, nejspíš pošlou povýšení rychlou kurýrní lodí, takže na nás bude čekat na Kosatce. To znamená, že se musíme vzít na té dopravní lodi tak rychle, jak to jen dokážeme zařídit.“

„Na lodi?“

Muselo to znít, jako by zaváhal, protože Desjaniová

přimhouřila oči. „Ano. Copak, už tě to přechází? Teď už z toho nevycouváš. Další šanci ti nedám.“

Na chvíli si představil, jaké by to asi bylo utíkat před

pomstychtivou Táňou Desjaniovou. Asi by to byla zvláštní

a krátká existence. „Ne. Teda ano. Teda, vzít se na lodi je

výborný nápad. Asi se to i hodí.“

„Není to válečná loď,“ poznamenala Desjaniová

tesklivě, „ale bude nám stačit. Uvědomuješ si, že současné řády nedoporučují přiřazení manželů na stejnou loď?“

Ve skutečnosti ho nenapadlo si tohle vyhledat. „Pokud

budu zase admirál, nebudu přiřazený na stejnou loď jako člen posádky.“

„Vesmírný právník,“ odfrkla si Desjaniová. „Ale máš

pravdu. Pokud však máme spolupracovat, nebudeme moct být

na lodi manželé. Budeme muset fungovat stejně profesionálně

jako předtím.“

„Takže budu muset být nešťastný?“

„Jestli to řekneš ještě jednou…“

„Ano, paní,“ odpověděl Geary s úsměvem. „Souhlasím.

Zvládneme to. Už jsme to dokázali. Tak nějak jsem ale doufal, že se vezmeme na Kosatce.“

Desjaniová se ušklíbla. „Můžeme tam strávit líbánky,

aspoň do té doby, než tě doženou rozkazy. Což znamená, že to budou hodně krátké líbánky. Naše loď brzo odlétá. Kde máš zavazadla?“

„Zavazadla?“ Až v tu chvíli si Geary uvědomil, že

z Neochvějného vyběhl jen s uniformou, kterou měl na sobě.

Desjaniová se usmívala od ucha k uchu. „Přesně tak,

jako když jsme tě vytáhli ze záchranného modulu. Ty si moc

balit neumíš, co? Koupíme ti nějaké věci v palubním obchodě.

Předpokládám, že ses cestou sem neobtěžoval koupit si lístek na Kosatku?“

„Ehm… soustředil jsem se na to, abych se dostal za

tebou, a ehm… no, co mám říct…“

Desjaniová se rozesmála. „To nic. Mám soukromou

kabinu. Navzdory vší logice a svým pochybnostem jsem

doufala, že ji budu potřebovat… že ji budeme potřebovat. Jen přirazíme na účet tvůj lístek.“ Znovu se zasmála. „Myslím, že moje rodiče trochu vylekáme. Mysleli si, že jsem se vdala za Neochvějného. Místo toho jim domů přivedu zetě. A to mi připomíná ještě něco. Další podmínka naší svatby, o které nebudeme vyjednávat. Pokud se někdy dočkáme dcery, musí se jmenovat po Jayleen Cresidové.“

Geary se usmál a přikývl. „Ale jistě. Snad sis

nemyslela, že s tím budu mít problém?“

„To ne, ale na rozdíl od tebe se nevyžívám

v překvapování ostatních. Tedy s výjimkou rodičů.“ Odmlčela

se a vážně se na něj zadívala. „A co po Kosatce? Pokud

budeme mít čas, chceš se podívat na svou domovskou planetu,

na Glenlyon? Tamní lidé tě budou chtít vidět.“

Geary potřásl hlavou. „Někdy se tam budu muset vrátit,

ale teď mi to jen nahání sakra velkou hrůzu. Glenlyon byl můj domov před sto lety. Teď je můj domov flotila a každé místo, kde jsi zrovna ty.“

„To máš ale štěstí. Jelikož mým domovem je taky

flotila, nebudeme se muset pořád stěhovat.“ Desjaniová se

zarazila, protože k nim přes řady lodníků dorazil komandér.

„Ano?“

Komandér zasalutoval s přehnaně formálním výrazem

a podal jim standardní lodní pytel. „Kapitáne Geary, pane,

s pozdravem od kapitána Tuleva.“

„Děkuju vám, komandére.“ Geary převzal pytel

a podíval se dovnitř na úhledně složenou náhradní uniformu

a další osobní nezbytnosti. „Jsem jediný člověk ve flotile, který si neuvědomil, co se dnes stane?“

„Ne,“ odpověděla Desjaniová. „Ty a já jsme zjevně

jediní dva lidé, kteří o ničem nevěděli. Ale taky jsme byli

jediní dva, kdo o tom ani nemohli mluvit.“

U vstupu do lodi stála letuška a marně se snažila

rozehnat dav.

„Vyrazíme, nebo počkáme, dokud nám někdo

nepřivede kněze se svatební smlouvou?“

„Myslím, že to snad zvládneme sami.“

„Ano, to rozhodně.“ Desjaniová ho chytila za ruku

a vyrazila ke vstupu. „I kdyby s tebou žijící hvězdy ještě

neskončily, a Aliance tě rozhodně jít nenechá, prozatím sis

zasloužil krátkou úlevu. Vítej do zbytku svého života, Black Jacku.“

„Nejsem Black Jack,“ zaprotestoval Geary. „Nikdy

bych nemohl být jako on.“

„Pleteš se, Johne Geary. Jsi jím pokaždé, když je

potřeba.“

Lodníci rozpustili zeď, když s Desjaniovou, stále ruku

v ruce, vyrazili k letušce. A pak lodníci a důstojníci mezi nimi začal hlasitě jásat. Desjaniová trochu zrudla, ale nadále se usmívala a bradu nesla pyšně pozvednutou. Mrkla na Gearyho a ten volnou rukou lodníkům zamával. Cítil se zatraceně pyšný na ženu, která se rozhodla držet ho za ruku.

Minulost nikdy nezmizí, ale už nebolela. A bez ohledu

na to, co měl přinést zítřek, bylo dobré být Black Jackem.

Přečtěte si ukázku z knihy Duchové Ascalonu

1

Během let si Dougal Keane vytvořil jedno osobní

pravidlo: Nikdy se nevydávej za dobrodružstvím s lidmi, které máš rád. Kdyby musel, pozměnil by ho na: Nikdy se nevydávej za dobrodružstvím s lidmi, které bys nechtěl vidět zemřít.

Nyní, hluboko v kryptách pod Božím Zásahem, se mu přání

plnilo. Dougal své společníky z celého srdce nenáviděl.

A nenáviděl i celou jejich výpravu. Ze všeho nejvíce ale

nenáviděl horké dusno v kryptách.

Žhavé letní parno, které panovalo v Božím Zásahu nad

nimi, proniklo hluboko do útrob pohřebiště a hnisalo jako

neošetřená rána. Neutuchající větry, které fičely kolem vstupů do podzemí ve svahu hory, možná odnášely zápach horké, suché hniloby pryč od města, uvnitř klikatých chodeb mu ale Dougal neunikl. Lidé tu pohřbívali mrtvé už před tím, než bylo nové hlavní město Kryty založeno, a Dougal přísahal, že cítí každého z nich.

Při průzkumu se v kryptách dostali do míst, o kterých

Dougal neměl ani tušení. Na místě, kde se chodba větvila, se Clagg poradil se zářící mapou a zvolil méně používanou cestu.

Hladké, vyleštěné dlažební kameny Lebkové brány přešly ve

slaběji prošlapané stezky a nakonec v komnaty a chodby, které nikdo nenavštívil už od dob, kdy tu celá staletí před vybudováním města na povrchu lidé uložili mrtvé.

Dougal opatrně našlapoval, pod nohama mu totiž

křupaly křehké kusy lebek všech tvarů a velikostí, a připomínal si, že všemu navzdory nejsou krypty tím nejhorším místem, jaké kdy navštívil. Byly tu třeba zbořené chrámy Kaledonského lesa nebo Krvavé pobřeží, kde moře vyplavovalo na pláž živé, zákeřné mrtvoly.

Anebo Ascalon. Nic nebylo tak hrozné jako Ascalon.

Dougal se zastavil, promnul si zarostlou bradu a změřil

si kostmi posetou chodbu před sebou. Vedla do široké

komnaty, na jejíž opačnou stranu světlo pochodně nedosáhlo.

A nebyla v ní jediná kost.

Vůbec se mu to nelíbilo.

Dal znamení zastavit a jeho společníci – sylvari, norna

a asura na golemu, který si ostatní na tuto výpravu najal –

zůstali stát kousek za ním.

„Co je?“ obořil se na něj Clagg. Asura byl podrážděný,

už když se poprvé setkali, a uzavřené dusno hrobky jeho

náladu nijak nezlepšilo.

Claggův lid vystoupil před dvěma sty lety z hlubin na

povrch světa a byl první předzvěstí toho, že se povaha Tyrie brzy změní. Asurové byli malí tvorové s velkou elipsovitou hlavou a plochým obličejem, jehož šířku dále zvýrazňovaly dlouhé uši, v Claggově případě svěšené. Jejich kůže měla různé odstíny šedi a oči byly v důsledku života stráveného v magií osvětlených jeskyních nezvykle velké. Asurové dorazili na povrch světa ne jako uprchlíci, nýbrž jako osadníci, kteří si byli jisti svojí intelektuální a magickou nadřazeností nad ostatními národy.

A Dougal musel přiznat, že se ve svém předpokladu

zrovna nemýlili.

Clagg si pohodlně hověl v postroji upevněném na hrudi

golema, mistrovského kousku z naleštěného a pomalovaného

kamene opásaného bronzovými obručemi. Golemovy chápavé

končetiny byly zavěšené na zářících modrých magických

drahokamech, které oddělené části hranatého stvoření bez

hlavy spojovaly, aniž by se jich přímo dotýkaly. Golema držela pohromadě magie o síle, která už Dougalovi nebyla příjemná.

Velký krystal zasazený v důlku mezi rameny sloužil jako oči

i uši zároveň. Drahokam s ostře řezanými fazetami se neustále otáčel, jak golem zkoumal okolí.

Clagg mu říkal Lamač a zdálo se, že si o něj dělá větší

starosti než o zbytek členů své družiny.

„Řekl jsem: ‚Co je?‘“ zavrčel asura a jeho žraločí zuby

se podrážděně zaleskly. Dougal jen zřídkakdy viděl asury

usmívat se a jejich úsměv ho nikdy neuklidnil.

„Něco není v pořádku,“ řekl Dougal tiše.

„Lidi,“ zabrblala Gyda Oddsdottir a zavrtěla hlavou.

Stříbrné rolničky, které si vpletla do dlouhého žlutého

válečnického copu, hlasitě zacinkaly. „Vždycky radši přemýšlí, než jednají.“ Se zaduněním postavila na zem obrovské kladivo a rozdrtila přitom na prach vyschlou lebku.

Dougal sebou trhl, ne však kvůli její výtce, nýbrž kvůli

rámusu, který dělala. Norna byla devět stop vysoká, ověšená

zbraněmi a rachotila chodbami hlasitěji než asurův golem.

Dceru dalekých, zasněžených Třesů nezajímalo, kdo ji uslyší

přicházet: chtěla nepřítele před svým příchodem varovat.

V horku hluboké krypty se její hustě potetovaná kůže leskla

potem.

Gydini prarodiče byli také přivandrovalci, utekli totiž

ze severu před jedním z velkých Starších draků. Norni byli

silní, srdeční, hrdí lidé, kteří uměli rychle vybuchnout, stejně rychle ale i odpouštěli. Od chvíle, kdy Dougal opustil Ebenové Hnízdo, se setkal s dobrými i zlými norny. Ti dobří brali každý den jako dobrodružství, každý problém jako výzvu a každého nepřítele jako šanci na slávu. Většina lidí nechápala, jak nebezpečná dokáží být temná místa světa; norni se však v jejich průzkumu vyžívali.

Gyda ale patřila do druhé skupiny: ráda se chvástala,

odsuzovala ostatní a ke všem se chovala nepříjemně. Ráda

ubližovala a urážela, jako by cizí úspěchy snižovaly její vlastní váhu. Dougalovi se ale nelíbilo, ani když se usmívala.

„Podlaha. Je příliš čistá,“ upozornil Dougal. Hleděl na

Clagga, mluvil však s Gydou. „Nejsou tu žádné kosti. Není tu nikdo pohřbený.“

„Takže se jedná o past,“ uhádla Killeen, jeho poslední

společnice, sylvari, s měkkým, melodickým hlasem.

Dougal kývl. Sylvarská nekromantka byla patrně

nejpříjemnější členkou družiny, a to včetně jeho. Byla menší než člověk, ale ne tak drobná jako asura, kůži měla zelenou a její vlasy se podobaly spíše listům sukulentu než vlasům lidské ženy. Při každém pohybu se z ní sypal zlatý pyl.

Dougal věděl, že její humanoidní vzhled je jen

přetvářka. Killeen i ostatní příslušníci její rasy se rodili zcela vyvinutí z plodů velkého stromu s bílou kůrou daleko na jihu.

Její kůže nebyla teplá jako kůže zvířat. Sylvari se na světě objevili teprve nedávno, celá rasa byla jen o málo starší než sám Dougal, už se ale stačila rozšířit do všech koutů jako plevel. Killeen byla typickou představitelkou své rasy: byla upřímná, přímá a soustředěná. V mnoha ohledech byla lepší než většina lidí, které Dougal znal.

Možná proto se v její společnosti cítil tak nepříjemně.

Killeen Dougalovo tvrzení bez námitek přijala, zato

Gyda si odfrkla: „Myslím, že se jenom snažíš zdržovat.“

Sylvari Gydu ignorovala a řekla: „Co myslíš, že ji

spustí?“

Dougal pohlédl na nornu. „Rámus ne. Možná vibrace,

možná tlak.“

„Možná má pravdu,“ ozval se Clagg z relativního

bezpečí obrněného postroje. „I slepý kopáč občas najde

diamant.“

Asura si chvíli pohrával s řadou krystalů v přední části

postroje, pak kývl. „Ach ano. To je ono. Hrubé, ale efektivní.“

„Co je to?“ Dougal nenáviděl, že se musí ptát. Věděl,

že se asura jen snaží najít další způsob, jak dokázat svoji

brilantnost. Z pohledu asurů existovaly ostatní rasy jenom

proto, aby odváděly těžkou práci, riskovaly a kladly hloupé

otázky.

„Kdyby se některý z nás zachoval pošetile a vešel

dovnitř,“ řekl Clagg a pečlivě vyslovoval každou slabiku,

„spustil by smrtící výboj energie, který by zabil všechny

přítomné.“

Gyda zabručela, jako by ji žádný výbuch, magický ani

obyčejný, nemohl zastavit. Dougal si ale všiml, že zůstala stát jako přikovaná.

„Jestli jde o past, nemohl by ji Dougal zneškodnit?“

zeptala se Killeen. „Proto sis ho přece najal, ne?“

Kdyby podobnou věc řekl kdokoli jiný, vyznělo by to

uštěpačně a záštiplně. Sylvari ale mínila každé slovo naprosto upřímně. Skutečně se k výpravě připojil kvůli svým znalostem.

Pastí. Dějin. Toho, jak svět dříve fungoval.

„Najal si mě kvůli mým zkušenostem s hledáním

mocných artefaktů,“ opravil ji Dougal.

Gyda se hluboce zasmála. „Chtěl jsi říct s vykrádáním

hrobek.“

Dougal ji ignoroval. „Chce někdo dodat něco, co by

nám pomohlo?“ zeptal se Dougal.

„Tady kytka má pravdu,“ řekl Clagg upjatě jako učitel.

„Opravdu jsem si tě z toho důvodu najal, člověče. Víme, že

máme před sebou past. Běž ji zneškodnit.“

Dougal se sehnul, zvedl ze země lebku a snažil se

neuvažovat o tom, jestli se náhodou nejedná o jeho předka. Za cíl si vybral prostředek komnaty a pro štěstí se dotkl medailonu pod košilí. Pak hodil lebku do komnaty.

Nic se nestalo. Sebral další lebku a hodil ji na jiné

místo. Zase nic. Hodil třetí.

Gyda obrátila oči v sloup nad jeho neužitečností

a netrpělivě si založila paže na hrudi. Clagg zavrtěl hlavou, jako by Dougal byl přihlouplé dítě.

„Past nespustí rámus,“ řekl Dougal. „Ani vibrace nebo

pohyb. Takže zbývá zátěž. Měli bychom poslat dovnitř něco

těžkého.“ Podíval se na Gydu.

„Nebudu tvůj pokusný králík,“ odmítla norna tiše

a zachmuřila se.

„No, pak teda pošleme golema,“ navrhl Dougal.

„V žádném případě,“ vyštěkl Clagg. „Nepostavil jsem

Lamače vlastníma rukama, jenom abych se díval, jak ho

vyhodíš do povětří. Je to tvůj problém, člověče.“

„Tvoje chodící socha tě zajímá víc než my,“ pravila

Gyda.

„To není pravda,“ prohlásil asura. „Prostě jsem do vás

investoval míň než do něj.“

Killeen se rozzářila a oči jí zeleně zasvítily. „Možná

bych mohla pomoct já.“

Sylvari vystrčila bradu a soustředila se na kosti, kterými

byla obložená levá stěna chodby. Načrtla do vzduchu složitý

vzor a vyřkla slova, ze kterých Dougala slabě rozbolela hlava.

Nazelenalá zář obklopila ostatky jednoho člověka.

Dougal sledoval, jak se kosti oddělily od ostatních

a vytvořily ucelenou kostru. Pohromadě ji držel tmavě zelený svit, ne šlachy. Kostra měla zprava promáčknutou lebku, chyběla jí spodní čelist a také dolní část pravé paže, která končila rozštěpenými kostmi. Stála před nimi jako sluha předstupující před pány.

Dougal se otřásl, když se Killeen na stvoření spokojeně

usmála. Pokynula, kostra se vrávoravě otočila a klátivě

vykročila chodbou ke komnatě.

Dougal vzhlédl ke stropu, který také pokrývaly kosti,

a připomněl si, že nad ostatky se musí nacházet skála a hlína –

že se nepohybují tunelem vytesaným do hory z kostí. „Počkej,“

řekl a natáhl se po Killeen, která se usmívala nad tím, jak její dílo klopýtá. „Měli bychom ustoupit a scho…“

Jeho slova uťal výbuch. Oživlá kostra zmizela v kouli

plamenů a kouře.

Dougal se skrčil a zakryl si hlavu rukama, aby se

ochránil před úlomky kostí, které na něj začaly pršet

a poskakovaly a chrastily po zemi. Jeden úlomek oživlého

pomocníka spadl Dougalovi za těžký kožený kabátec a uvízl

v něm jako špičák nemrtvého.

Když Dougal opět vstal, Clagg už hleděl do jeskyně

a špulil rty. „Hrubé,“ řekl asura. „Ale efektivní.“

Gyda se se smíchem protlačila kolem Dougala, vešla do

komnaty a zakřenila se na spálenou zem v místě, kde předtím

stála kostra. „Dobrá práce, sazenice,“ řekla Killeen. „Aspoň ty si svoji odměnu zasloužíš.“

Dougala se urážka dotkla. Celé družině řekl: „Musíme

dál. Může trvat celé dny, ale taky třeba jen několik minut, než se past znovu nachystá. Mohla sice být jenom na jedno použití, to ale nemůžeme vědět.“

Gyda se zasmála. „Tím chtěl říct: „Děkuju, sylvari, za

to, že za mě odvádíš moji práci.‘“

Killeeniny tváře ještě víc zezelenaly. „Omlouvám se,“

řekla Dougalovi. „Nesnažím se převzít tvoji roli. Jenom jsem chtěla zneškodnit past, aniž by někdo přišel k úhoně.“

Dougal se zašklebil. Nepochyboval o tom, že omluvu

myslí upřímně, o to to bylo horší. Jeho odpověď mohla možná

vyznít mileji. „Mohla jsi nám říct, k čemu se chystáš, nebo nám aspoň dát čas vzdálit se od výbuchu. Takhle jsi na nás mohla strhnout strop.“

„Chápu,“ řekla Killeen po chvíli přemýšlení. „Nechtěla

jsem ohrozit výpravu.“

„Jistěže ne,“ odpověděl Dougal, protože se cítil

provinile kvůli tomu, že jí tak vyčinil. Navzdory všemu se mu její upřímnost líbila.

„Možná za to může toto úžasné místo,“ řekla sylvari

a znovu zvedla bradu. „Je úchvatné. Pro můj lid je smrt

nedílnou součástí života. Ctíme všechny její části, dokonce i ty nejtemnější. Ale tak úplně ji nechápeme – ještě ne.“ Rozhlédla se po komnatě očima vykulenýma úžasem. „A i tak bychom jí nikdy nepostavili podobný pomník.“

„Nejedná se ani tak o pomník mrtvým jako o odkaz

živým,“ řekl Dougal jemně. Jeho podráždění – alespoň vůči její osobě – se rozplývalo. „Pojďme.“ Zvýšil hlas, aby ho slyšeli i ostatní. „Musíme si dávat dobrý pozor. Určitě narazíme na další podobné pasti.“

„Chováš se jako stará ženská, člověče,“ odfrkla si

Gyda. „Ani moje prabába Ulrica by nebyla tak váhavá, a to je sedm roků po smrti.“ Odkopla stranou hromadu kostí a zvedla do výšky pochodeň. „Děláš si příliš velké starosti. Jaký je život bez nebezpečí?“

„Delší,“ odpověděl Dougal.

Následoval nornu komnatou, ve které došlo k výbuchu,

do jeskyní za ní. Už dříve pracoval s norny. V mnoha ohledech byli větší než sám život, své okolí ale šikanovali ze stejných důvodů jako ostatní. Gyda se chvástáním snažila zakrýt nějaký nedostatek. Přesto se Dougal nezmínil o tom, že ani jí se nechtělo vejít do komnaty s pastí.

„Pcha. Takový život se delší jenom zdá, tak jako

nechutné jídlo,“ opáčila Gyda. Dougal šel za ní a všiml si, že se trochu ochladilo. Když se všichni ocitli v následující komnatě, on i norna zvedli pochodně vysoko nad hlavu. Jejich světlo odhalilo, že v nejvyšším bodě vysokého klenutého stropu visí mezi kostmi něco hustého a šedého.

Dougal si zastínil oči před světlem pochodní a upřeně

se na chuchvalce zadíval. Napřed ho napadlo, že se jedná o trsy mechu, pak ale pochopil, o co jde.

Pavučiny.

Dougal zaklel. Zakřičel varování, přerušil ho ale

Killeenin pronikavý jekot. Otočil se právě včas, aby ji viděl zmizet v díře v podlaze.

2

Dougalovi během okamžiku došlo, co se stalo. Tvor,

který Killeen napadl, počkal, až větší Dougal a norna minou

jeho úkryt, a past sklapl, jakmile uslyšel lehčí kroky sylvari.

Killeen byla rázem pryč, vtažena do dutého prostoru pod

starobylým dlážděním. Padací dveře z pavučin a kostí se za ní ihned zabouchly a opět splynuly s podlahou.

I Gyda se rychle otočila a rozhlédla se. „Nekromantka!

Kde je?“

„Tam dole!“ vykřikl Clagg a ukázal na padací dveře.

„Pavouk!“

Dougal se rozběhl k padacím dveřím, odhodil pochodeň

a tasil meč. Sekl jím do dveří tajného krytu a ty se roztříštily, jako by praštil do porcelánového talíře.

Killeen znovu vykřikla a vylétla z díry, jako když

plavec rozrazí hladinu. Rozhodila rukama a snažila se něčeho zachytit, kosti jí ale ujížděly pod rukama.

Na ramena jí vyskočil chlupatý černý pavouk

o velikosti malého vlka, zvedl se nad ni a chystal se jí zaútočit na krk. Dougal zoufale bodl. Rozřízl netvorovi nohu a zapíchl mu čepel do boku. Stvůra zasyčela bolestí a z cukajících čelistí jí ukápl zákeřný jed.

Než se ale mohl Dougal rozmáchnout k další ráně,

uslyšel Clagga zakřičet: „Uhni, pitomče!“

Dougal se otočil a spatřil, že se k němu blíží Lamačova

pěst, velká jako balvan. Uskočil do strany a meč nechal

zapíchnutý v pavoukově břiše. Golemova kamenná ruka těsně

minula jak svíjejícího se pavouka, tak sylvari, rozdrtila ale na kusy Dougalovu čepel.

V tu chvíli se k nim přihnala Gyda. Chytila Killeen za

paže a vytáhla ji ven z díry. Sylvari zakvílela bolestí, pavouk se jí totiž zahryzl chlupatými kusadly do zad.

Dougal přišel o meč, ozbrojil se proto aspoň nožem,

který mu visel u opasku. Uvažoval, k čemu mu bude.

Pavoukova kusadla byla delší než jeho čepel.

Gyda položila Killeen na zem, drapla jednou rukou

pavouka a strhla ho sylvari ze zad. Černá stvůra se svíjela

v nornině sevření a bezmocně kopala do vzduchu. Kolem části

Dougalovy čepele, která stále trčela v pavoukově těle, bublal černý ichor a po Gydině potetované paži stékala žhavá modrá tekutina.

Norna trhla zápěstím a hodila nestvůru Lamačovi

a Claggovi. Vzápětí už ji golem drtil těžkou nohou na kaši.

Z bezpečí postroje Clagg vyštěkl: „Dávejte pozor! Má

tam malé!“

„Dohlédni na sazenici,“ poručila Gyda Dougalovi. „Já

se postarám o děcka té potvory.“ Norna se otočila ke komoře

plné pavučin a vůbec se nezajímalo o to, jestli ji Dougal

poslechne, nebo ne.

Dougal si pospíšil ke Killeen, aby jí prohlédl rány. Záda

měla zbrocená teplou namodralou krví a on doufal, že je

pavoukova. Ještě nikdy neviděl žádného sylvari zraněného,

proto netušil, co by z nich mohlo vytékat.

Rukávem haleny Dougal utřel Killeen rameno a odhalil

dvě ranky, ze kterých prýštila zlatá tekutina jiskřící životem.

Většina krve tedy opravdu pocházela z pavouka. Rány

v Killeenině rameni moc nekrvácely, jejich okolí už ale otékalo a žloutlo. Její kůže, tvrdá jako slupka kaštanu, byla studená, ale ne lepkavá potem. Bylo to tak dobře nebo špatně? Dougal ani nevěděl, jestli se sylvari vůbec můžou potit.

„Trochu to bolí,“ hlesla Killeen a otočila hlavu. Světlo

v jejích velkých očích pohasínalo. Když si všimla Dougalova

ponurého výrazu, mrkla, vzchopila se a začala se vyptávat.

„Myslíš, že umírám? Jak to poznáš? Existuje nějaký

zvláštní způsob, jak se to dá poznat?“ Snažila se položit další otázku, ale přerušil ji záchvat kašle. Kůže okolo ran světlala do bledě žlutého odstínu, který se začínal rozšiřovat na zbytek jejího těla.

Dougal ji obrátil a objal ji a norna s golemem se zatím

pustili do houfu pavoukům podobných stínů. Dougal se nad

zesláblou sylvari schoulil, aby ji ochránil před kousky

vyschlých kostí a pavoučích těl, které létaly vzduchem. Pohlédl jí do tváře, zlaté a bledé.

Dougal si uvědomil, že porušil své první pravidlo. Bude

mu hrozně, jestli zemře.

Ohlédl se po Gydě, která těžce dýchala a kladivo držela

oběma rukama. V kruhu okolo ní leželi rozmačkaní pavouci.

Claggův golem je kamennýma nohama drtil na modrou kaši.

Když bylo po všem, Dougal si všiml, že sylvari

omdlela, a pokynul ostatním, ať přistoupí blíž.

„U Havranových křídel,“ řekla Gyda, jejíž dech se už

začal navzdory vynaložené námaze zklidňovat. „Je bledší než

ty, mužíku.“

„Může za to jed,“ odpověděl Dougal. „Působí rychle.“

Clagg vylezl z postroje na Lamačovi a sešplhal na zem,

aby si sylvari lépe prohlédl. „Odhaduju, že jí zbývá jenom

několik minut, než ji jed zabije. Nemáte někdo nějaký lektvar, mast nebo zaklínadlo, které by jí pomohly?“

Gyda pokrčila rameny. Dougal se zašklebil a řekl:

„Vypadám snad jako alchymista?“

„S ohledem na tvoji minulost mě napadlo, že jsi mohl

někde něco ukrást,“ odsekl Clagg. „Na tom nesejde. Mám

něco, co by mělo pomoct.“

Clagg se chvíli přehraboval v brašně, kterou měl

pověšenou přes rameno a napříč přes hruď, pak z ní vytáhl

lahvičku z čirého skla s vazkou modrou tekutinou. Nakapal

Killeen trochu do bledých úst, mezi rty, které vyschly jako listí na podzim.

Clagg se narovnal a znovu lahvičku zazátkoval. „To by

mělo zabránit smrti,“ řekl, „nebo ji aspoň oddálit.“ Sklonil se nad sylvari a hlasitě ji upozornil: „Strhnu ti to z odměny.“

Potom pleskl nornu do kolene a řekl: „Přivaž ji golemovi na

záda.“

Gyda vzala Killeen do rukou, jako by sylvari byla

neživá panenka.

„Když se s ní hned teď vrátíme do Božího Zásahu, měla

by být v pořádku,“ řekl Dougal.

„Pravda,“ souhlasil Clagg, „ale nedostali jsme se tak

daleko, jen abychom se vrátili zpátky.“

„Zapomeň na to,“ prohlásil Dougal. „Přišli jsme

o jednoho člena výpravy. Je po všem.“ Natáhl se, aby si vzal Killeen od Gydy. Norna ale stála nehybně jako socha a odmítala ji pustit. Odstrčila Dougala stranou, přistoupila zezadu ke golemovi a pustila se do vyrábění závěsu, který by upevnila zezadu na postroj.

Dougal se na Gydu zamračil, jeho slova ale patřila

Claggovi. „Vrátíme se zpátky do města a postaráme se o ni. Až budeme všichni zase zdraví, zkusíme to znovu.“

„Na to nemáme čas,“ odmítl Clagg a vyšplhal do

obrněného postroje na golemově hrudi.

„Tohle je kostnice,“ namítl Dougal podrážděně, otočil

se a zamračil se na asuru. „Všichni jsou tu mrtví. A jsem si jistý, že pavouci počkají. Nač ten spěch?“

Clagg se zadíval shora na Dougala, zvedl obočí

a mlaskl. „Uhodl jsem, kdo je tu pohřbený, takže ostatním to může dojít taky. Zprávy se šíří rychle. Jdeme dál. Golemovo oko čeká.“

Claggovi tančila v očích chamtivost a nebylo to poprvé,

co ji Dougal v někom viděl. Věstila katastrofu. Vedla

k neopatrnosti a v hrobkách, jako byla tato, znamenala

neopatrnost smrt.

„To je šílené. Já se vracím zpátky k Lebkové bráně a do

Božího Zásahu. Znám cestu. A Killeen vezmu s sebou.“

Vykročil ke golemovi, ale obrovská Gyda mu zastoupila cestu.

Clagg si odkašlal. „Obávám se, že ti ještě nemůžeme

dovolit odejít,“ řekl asura. „Tvá přítomnost zvyšuje naše šance na úspěch, i když třeba jen o několik procent. Proto jsem si tě přece najal. Zůstaneš s námi.“

Dougal zavrčel, vztekal se ale spíše sám na sebe než na

Clagga. „Nemám meč.“

Clagg se na Dougala chladně usmál. „Nenajal jsem si tě

kvůli tvému šermířskému umění. Jsi tu kvůli rozumu, třebaže

jsi na mě zatím velký dojem neudělal.“

Gyda se krutě zachechtala.

Dougal se na zbývající dva vykradače hrobů zadíval.

Bez meče by to nebyl férový boj, a i kdyby byl ozbrojený, dost by riskoval. A kdyby se vydal zpátky sám, musel by tu nechat Killeen, což znamenalo, že by zemřela, až by si vlastní hloupostí přivodili smrt.

Dougal se na ně dlouho mračil, pak se otočil, zvedl ze

země prskající pochodeň a zamířil hlouběji do krypt pod

městem. Gyda pochodovala za ním a vykopávala do vzduchu

úlomky kostí, které se odrážely Dougalovi od pat. Clagg

s Lamačem šli jako poslední a nezdálo se, že by si golem všiml váhy bezvědomé Killeen na svých zádech. Na každé křižovatce se Clagg poradil s mapou a zvolil tu nejméně příhodnou cestu.

Jak se blížili k hrobce, objevil Dougal ještě několik

pastí a rychle je zneškodnil. Podobně si poradil i se zámky, které vypáčil ocelovými nástroji ze svého jelenicového váčku.

Šli mlčky, ticho občas přerušily jen Claggovy rozkazy

a Killeenino sténání. A Dougal přemýšlel o asurovi, jehož

hrobku se chystali vykrást.

Jmenoval se Blimm.

Když si ho Clagg najal, propátral Dougal starobylé

texty a svazky v městských archivech, o Blimmovi ale zjistil zatraceně málo. Musel věřit, že to bude stačit. Blimm byl i na asurské poměry génius a žil před dvěma stoletími. Jako golemant, tvůrce golemů, byl učedníkem Ooly, další legendární příslušnice drobné rasy. Poté co odešel z jejích služeb, se Blimm usadil na místě, kde v budoucnu měl stát Boží Zásah a kde podle legendy dosáhl úžasných pokroků ve výrobě golemů, které však pohřbil čas.

Podle Clagga bylo Blimmovým největším úspěchem

stvoření velkého mystického drahokamu, který naplnil

magickou energií. Kámen nesl jméno Golemovo oko

a očividně se ztratil spolu s Blimmovým věděním a s polohou

asurovy hrobky.

Tedy až do této chvíle. Clagg ty informace objevil

a shromáždil partu pěkně po asursku: za jedním určitým cílem.

V tomto případě to znamenalo, že se zaklínačka, válečnice,

zloděj a velitel, kterým byl očividně sám Clagg, o němž se

nikdo neodvážil pochybovat, vydali do krypt, aby našli

Golemovo oko.

„Proč jsme se zastavili?“ zakřičel Clagg zezadu.

„Uvízli jsme,“ řekl Dougal a snažil se skrýt úlevu.

V cestě mu stála jednoduchá věc, dveře vyztužené

železem. Clagg zamířil s golemem dopředu a vrtěl hlavou nad

lidskou zdráhavostí.

„Otevři je,“ přikázal Clagg.

„Nemůžu,“ řekl Dougal. „Nejsou zamčené, prostě se

zasekly. Nabobtnaly v rámu. Na zámku nesejde. Klidně

bychom před sebou mohli mít stěnu.“

„Vím, jak si poradit se stěnami,“ řekl Clagg. „Gydo?“

Norna vykročila vpřed a pokynula jim, aby ustoupili

stranou. Dougal couvl a trochu doufal, že sklapne nějaká past, které si předtím nevšiml.

Gyda se postavila před dveře, zírala na ně a Dougala

napadlo, že se je možná snaží spálit pohledem. Potom hluboce zavrčela jako velká kočka. Z odhalené kůže jí vyrašila bílá srst, takže to na okamžik vypadalo, jako by její obrněnou postavu překryl strašidelný obraz velké bestie. Potom se ale obraz ustálil a z Gydy se stala nahrbená dvounohá kočka se sněhově bílou, černě skvrnitou srstí ve zbroji a se zbraněmi.

Gyda vyvolala své totemové zvíře, sněžného leoparda.

Vyrazila vpřed a těžkými tlapami praštila do dveří.

Zámek vydržel, panty ale ne a celé dveře tak vylétly

z rámu do místnosti za nimi. Dokonce i na Dougala udělala

nornina síla a zručnost dojem a řekl: „To bylo velmi…“

Kompliment se mu ale zadrhl v hrdle, když si Gyda

odfrkla a řekla: „ Proto tvůj lid vymírá a nahrazují ho lepší rasy.“

Dougal zrudl vzteky, protáhl se kolem Gydy, zvedl

pochodeň do výšky a vešel do další chodby lemované kostmi.

Dougal začínal mít dojem, že Boží Zásah, krásné lidské město, postavili na hoře z kostí.

„Jedné věci jsem u Blimma nikdy nerozuměl…“

zavolal Dougal přes rameno na Clagga.

Ten se zachechtal. „Vsadil bych se, že bookah jako ty

by dokázal věcmi, kterým nerozumí, naplnit celou Blimmovu

hrobku,“ opáčil.

Dougal urážku ignoroval. Slovem „bookah“ označovali

asurové lidi a nebyl to zrovna pochvalný výraz. „Slyšel jsem, že asurové své mrtvé tradičně pálí. Ale Blimma nespálili. Proč mu vůbec postavili hrobku?“

„Na konci života ztratil víru ve Věčnou alchymii, v to,

že všichni jsme součástí větší rovnice,“ odvětil Clagg. „Blimm byl přesvědčený, že stojí mimo. Proto asi dosáhl takových pokroků v nekromancii. Při výrobě golemů totiž používal kosti a maso mrtvých. Byl ochotný zkoušet i věci, které by jiného asuru nenapadly.“

„A protože mezi ostatní asury nezapadal, nechtěl, aby

využívali výsledky jeho výzkumu,“ hádal Dougal.

„Tak trochu, ale nešlo jenom o to,“ řekl Clagg.

„Poslední roky života trávil v divné společnosti. S lidmi.

S nekromanty. Bez urážky, sazenice,“ prohodil přes rameno.

Killeen chraplavě zasténala.

„Musel to být pořádný nadutec,“ prohlásila Gyda.

Dougala překvapilo, že se zapojila do hovoru, myslel si, že ji nebude zajímat, o čem se s Claggem baví. „Ale který asura není.“

Clagg se chladně zasmál. „Přiznávám, že spousta mých

známých má nabubřelé ego, ale Blimm byl navíc paranoidní

šílenec. Říká se, že některé z nejbystřejších myslí bývají

zároveň nejvíce narušené. A Blimm rozhodně byl narušený.“

Chodba vyústila v širokou, nepřirozeně osvětlenou síň.

Na protější straně vedlo bronzem zdobené schodiště

z naleštěného zeleného kamene vzhůru k velkým mosazným

dveřím, po jejichž stranách stály velké mísy, ve kterých hořel nadpřirozený modrozelený plamen. Rytiny v pozlaceném rámu dveří, propletené paprsky a tečny asurské abecedy, tančily v jeho záři. Dougal se neubránil uchvácení.

„Pane a dámy,“ prohlásil Clagg samolibě a schoval

zářící mapu, „jsme na místě. Vítejte u Blimmovy hrobky.“

3

Nahoru po schodišti vystoupali bok po boku, Dougal

šel uprostřed a velká norna a asurův golem ho zcela

zastiňovali. Samotné schody byly široké a nízké, takže

připomínaly spíše rampu, a vedly k velkým dvoukřídlým

dveřím.

Dougal střelil pohledem po Killeen, která visela

golemovi na zádech jako malé dítě. Podařilo se jí vyloudit

úsměv a pokusila se zvednout paži. Možná zabral Claggův

lektvar anebo se do boje s jedem pustily léčivé schopnosti

samotné sylvari.

Dorazili na vrchol. Dougal se cítil jako prosebník ve

velkém chrámu. Po straně visel ocelový basreliéf vysoký jako sám Dougal a vypadal, jako by vystupoval ze zdi. Starobylý golem, který na něm byl znázorněný, zíral na všechny, kdo se blížili. Do tupé hlavy měl vsazený jasně rudý drahokam. Gyda při pohledu na něj zalapala po dechu.

Natáhla se a vyloupla drahokam ze dveří. Chvíli si ho

prohlížela, pak ho zmáčkla v ruce. Praskl jako přezrálý plod, a když o chvíli později rozevřela pěst, vysypal se z ní růžový prach.

„Atrapa,“ řekla a pohrdavě si vzdychla. „Kdybychom

našli bájný poklad tak snadno, dokazovalo by to, že Blimm

trpěl nedostatkem představivosti.“

Clagg si odfrkl. „Opravdu si myslíš, že by asura jako

Blimm byl natolik hloupý, aby nechal Golemovo oko přede

dveřmi?“

Dougal sotva potlačil smích nad opovržením, které

Claggovi doslova kapalo ze rtů. Bylo hezké, že si Clagg vybral za cíl slovního bičování taky někoho jiného.

„Doma vídám věci daleko hloupější,“ opáčila Gyda.

„Anebo v každém zrcadle, které míjíš,“ zabrblal Dougal

a vykročil vpřed, aby si prostudoval nápisy na dveřích a jejich rámu.

„Moment! Cos tím…“

Dougal nornu mávnutím ruky umlčel. „Ššš. Čtu.“

„Ty to dokážeš přečíst?“ zeptal se Clagg trochu

překvapeně.

„Vzal jsi mě s sebou kvůli mému rozumu,“ odsekl

Dougal trochu ostřeji, než zamýšlel.

Chvíli zíral na nápisy vyryté do dveří. Byly napsané

asurským písmem, avšak v archaickém dialektu oblíbeném

před více než dvě stě padesáti lety, v dobách, než byli

podzemní asurové donuceni vystoupat na povrch. Jednalo se

o napůl matematickou, napůl strukturovanou větu, jejíž skladba by dohnala lidského písaře k pití. Hodně asurů by ji dnes už nedokázalo ani přečíst. Podle toho, co Dougal zjistil, si právě proto paranoidní Blimm dělal takto poznámky.

Dougal přejel prsty po textu, jako by z něj mohl

vyškrábat význam nehty. „Je hodně starý, ale myslím, že ho

rozluštím.“ Odkašlal si a pustil se do čtení: „‚Tady leží Blimm, největší z golemantů, oblíbený rádce Livie, učedník Ooly, kterou svojí brilantností překonal nejvytříbenější mysl Tyrie v této i v následujících generacích…“

„Ano, ano, ano,“ přerušil ho Clagg netrpělivě. „Blá, blá,

blá. Přejdi k hrozbám prokletím každému, kdo se odváží rušit jeho odpočinek. Tam možná najdeme něco užitečného.“

Dougal pokrčil rameny a přeskočil několik

následujících slov. „Tady: ‚Ti, kdo se opováží narušit jeho

odpočinek, nechť jsou navždy prokleti kostmi, které lemují tyto hrobky. Nechť proti nim povstane země a jejich ostatky ať poslouží jako důkaz jeho velikosti. Nechť se jejich ostatky připojí k těm, které ho obklopují.‘ Takhle to ještě chvíli

pokračuje.“

„To bylo od Blimma neuvěřitelně lidské. Musel trávit

příliš mnoho času na sluníčku,“ řekl Clagg. „Zní to ale jako standardní varování. Všechny nápisy na náhrobcích říkají stejné věci. ‚Pohleďte na mě, a poznejte strach.‘ ‚Nechte mě být, jinak vás budu strašit ve spánku.‘ A tak dále, a tak dále.

Bezzubé.“

„Neznamená to ale, že se varování nezakládají na

pravdě.“ Dougal se zamračil.

„Prosím,“ řekl Clagg. „Kdyby mrtví měli na podobné

věci dost moci, ještě pořád by se v nějaké podobě procházeli po světě. Jsou to jenom řeči.“

Komnatou zaduněl Gydin záštiplný smích. „Jestli ti

Blimm nesahá ani ke kotníkům, tak proč se chystáme vykrást

jeho hrob?“

„Blimm byl jedním z největších golemantů, kteří kdy

žili,“ řekl Clagg a poplácal po hrudi Lamače. „Většinou je

zapotřebí několika magických stimulů, abys uvedla golemovo

tělo do pohybu a dosáhla rozumné rychlosti: aspoň jeden na

každý kloub a další na smysly. A musíš je nastavit velmi

přesně, jinak se golem rozpadne.

Blimm ale našel způsob, jak vložit do rubínu o velikosti

pěsti stejné množství moci, kolik vidíš tady v Lamačovi. Jeho tajemství zemřelo spolu s ním, podle legendy ho s ním ale i pohřbili. Až se mi Golemovo oko dostane do rukou, měl bych být schopný přijít na to, jak to udělal, a stát se největším golemantem tohoto věku.“

Gyda zvedla ruku a nakrčila obočí, Dougalovi se zdálo,

že zmateně. „Na někoho tak malého toho fakt hodně nakecáš.

Najděme ten tvůj rubín a vypadněme odsud. Ráda bych už byla

pryč.“ Upřeně se zadívala na dvoukřídlé dveře a Dougal věděl, o čem uvažuje.

„Počkej,“ řekl a vzal do ruky nářadí. „Napřed to

zkusíme jednoduchým způsobem.“

Dougal přistoupil k díře, která zůstala v golemově čele.

Basreliéf byl dutý a v jeho nitru se nacházela změť tenkých

drátů a ozubených koleček, z nichž některá vydávala tlumenou záři. Dougal otevřel jelenicový vak, vybral si tenký plochý nástroj, jehož konec se podobal asurskému znaku pro vyvolávání, a vložil ho do škvíry. Zakroutil jím a velké

dvoukřídlé dveře se s duněním otevřely ven. Gyda s Claggem

museli sestoupit po schodech o kus níž.

Místnost za dveřmi měla kruhový půdorys a její stěny

a klenutý strop byly obložené kostmi stejně jako zbytek krypt.

Vzor na žulové podlaze připomínal na kusy nařezaný koláč

a tvořily ho kruhy, které se soustředily kolem már uprostřed.

Máry byly postavené z lebek, ode dveří ale Dougal

nedokázal určit, jestli se jedná o skutečné lebky, nebo jsou vytesané z kamene. Dospěl k názoru, že patrně to první, aby náležitě vyděsily lupiče. Na márách ležela velká mramorová bedna, jejíž stěny pokrývaly další asurské nápisy. Víko

sarkofágu zdobila socha zesnulého v nadživotní velikosti,

oděná do přepychových kamenných šatů ozdobených vzácnými

kovy a s pažemi zkříženými na hrudi.

A nad čelem sochy se vznášel rudý drahokam

o velikosti Claggovy pěsti. Točil se a třpytil ve světle, které pronikalo dovnitř dveřmi.

Clagg poručil Lamačovi, aby popostrčil Dougala

kupředu. „Dělej svoji práci,“ řekl Clagg.

Dougal do něj taky strčil. „Mým úkolem je odemykat

zámky a hledat pasti.“

Clagg zafuněl. „Takže mi můžeš zaručit, že se

v komnatě nenachází žádné další pasti a drahokam, který se tu vznáší ve vzduchu, nikomu nepatří a můžu si ho vzít?“

Dougal neodpověděl a Gyda mu uštědřila štulec do

ramene. „Padej dovnitř,“ zavrčela. „Přines nám rubín, jinak tě odsud hodím až na rakev.“

Natáhla se po něm s úmyslem hrozbu splnit, Dougal

proto vešel do komnaty. Prozatím byl před společníky

v bezpečí. Z brašny vytáhl tenké lano, rozmotal ho a konec

hodil Claggovi. Asura nechal golema, aby si ho uvázal okolo

pasu. Dougal si omotal lano kolem zápěstí, vykročil a rozvíjel ho za sebou. Kamenná podlaha mu připadala měkká jako houba, jako cesta po silném jarním dešti. Vypadala dostatečně pevně, Dougal přesto našlapoval opatrně.

Když se přiblížil k rakvi, rozeznal stejné asurské nápisy

jako na dveřích. Z toho, co si přečetl, pochopil, že opakují mnohá z varování na dveřích, jen důrazněji a procítěněji.

Dougal hodil zbytek lana na zem, postavil se na špičky

a naklonil se nad sarkofág spočívající na márách z kostí. Nad Blimmovým čelem tančil ve světle, které padalo dovnitř dveřmi, drahokam a jeho fazety světlo zachytávaly a odrážely.

Tohle žádná atrapa nebyla.

„Je pravý,“ řekl Dougal.

„Přines mi ho. Hned.“ Claggův hlas zněl dychtivě.

Dougal drahokam chvíli dobře studoval. Hluboko

v jeho nitru vířila slabá zář, něco, co celá léta leželo netknuté a schované tady v hrobce.

„Určitě ho chrání nějaká past,“ namítl Dougal.

„ Vidíš nějakou past?“ zeptal se Clagg.

Dougal si drahokam prohlédl ze všech stran. Na rakvi

nespatřil žádné dráty, ozubená kola ani pohyblivé pláty či

panely. Byla to magie. Asurská magie. Nenáviděl asurskou

magii.

„Ne,“ řekl nakonec, „ale to neznamená, že tu žádná

není.“

„U krve Medvědice!“ zaklela Gyda. „Jsi ten nejméně

užitečný zloděj, s jakým jsem se kdy setkala. I já bych

dokázala nevidět past!“

Dougal nornu ignoroval a promluvil na Clagga: „Cítíš

něco?“

Asura zkontroloval zářící drahokamy na postroji

a zavrtěl hlavou. „Zdá se bezpečný.“

Dougal si odfrkl. Nebylo to poprvé, co slyšel tato slova.

Nikdy se neukázala jako pravdivá.

Zaskřípal zuby a natáhl se pro drahokam. Zář uvnitř

zesílila a začala vířit rychleji, jako by se něco chystalo

zareagovat na jeho dotyk. Přiblížil prsty k ostře řezaným

fazetám a podlaha pod jeho nohama začala slabě vibrovat,

napadlo ho ale, jestli ho jen nezrazují nervy.

Odtáhl ruku.

„Dostaňte odsud Killeen,“ řekl Dougal. „Tohle

nedopadne dobře.“

„Ty bezpáteřní srabe,“ obořila se na něj Gyda. „Je to

jenom šutr! Popadni ho a skoncuj s tím.“

„Tohle vyžaduje opatrnost a precizní zacházení,“

odsekl Dougal, „ne hrubou sílu!“

„Ty o síle nic nevíš! Omezuje tě vlastní zbabělost!“

hřímala Gyda. „Měla bych jít dovnitř a ukázat ti!“

„Jenom bys všechno pokazila,“ řekl Dougal

automaticky. „Až budu potřebovat tupého vola, zavolám!“

Dougal svých slov zalitoval, sotva je pronesl. Norna

zuřivě zaprskala, hodila si kladivo na rameno a vpochodovala do komnaty, podlaha se přitom pod jejími těžkými botami otřásala.

Gyda se klátila blíž a vrčela: „Přišla jsem do téhle

špinavé země civilizovaných srabů, abych si udělala jméno,

a třebaže pořád jsem ve stínu svého legendárního bratrance

Gullika, odvádím zatraceně dobrou práci. Tohle je teprve

začátek mojí ságy, legendy, kterou si budou norni vyprávět

u táborových ohňů po staletí! A o tobě, člověče, v ní nebude ani zmínka!“

Dougal pustil lano a oběhl rakev, aby unikl z dosahu

rozzuřené Gydy. Skočila po něm. Dougal máry znovu oběhl,

aby udržel hromadu kostí mezi nimi. Slyšel, jak se mu Clagg

u dveří směje.

Dougal si uvědomil, že neurvalou nornu neuklidní.

Bude si tedy muset nějak poradit.

Norniny oči hořely vzteky, když po něm znovu skočila,

on ale odtančil z dosahu kolem sarkofágu. Udělal to ještě

dvakrát a neustále Gydě uhýbal. Nakonec se vrhla přes

sarkofág, protože doufala, že ho tak dostane do rukou, minula ale a rozplácla se na víku.

A právě tehdy popadl Dougal volný konec lana, který

předtím pustil, natáhl se a sebral Golemovo oko ze vzduchu

nad čelem Blimmovy kamenné sochy.

Gyda vytřeštila světle modré oči tak dokořán, že

Dougal viděl jejich bělmo. Zakřenil se na ni a rychle o tři

kroky couvl. Pokud se má stát něco zlého, postaví se tomu

společně se šílenou nornou. Drahokam zářil v Dougalově pěsti jako oheň uvězněný v kleci.

Prvním varováním, že se blíží „něco zlého“, bylo

zvlnění podlahy, která se zvedla jako paluba lodi ztroskotané na mělčině. Otřes podrazil Dougalovi nohy. Gyda se všemi končetinami chytila sarkofágu. Dougal se rozhlédl a viděl, jak se podlaha kolem něj vlní.

Clagg zakvílel: „Neupusť ho, ty nešikovný bookahu!

Hoď mi ho!“

Dougal sevřel drahokam v pěsti a začal se plazit ke

dveřím. Věděl jistě, že kdyby hodil Oko asurovi, Clagg by

přeřízl lano a oba je ponechal svému osudu. A proto si Dougal dramaticky schoval drahokam do kapsy u košile a zapnul ji na knoflík. Pak se oběma rukama chytil lana a chystal se přitáhnout.

Než to ale mohl udělat, stěny se začaly třást stejně jako

podlaha. Dougal se rozhlédl a všiml si, že se máry rozpadají.

Kosti se jedna po druhé odlepovaly z podstavce

sarkofágu, chvíli visely ve vzduchu a pak se začaly kupit

v hlavách rakve jako roj kostěných včel. Během několika chvil spadl sarkofág na zem a rozdrtil pod sebou zbytek már. Gyda se stále držela Blimmovy pozlacené sochy a řvala zděšeně i nadšeně zároveň, jak kolem ní hučely letící kosti.

Dougal se vyškrábal na nohy a v podřepu se rozběhl ke

dveřím, držel se přitom lana, které měl Lamač uvázané okolo

pasu. Viděl, že si Killeen opřela bradu o golemovo rameno.

Zírala na něj jasně zelenýma očima, mávala pažemi a chabě se snažila odvázat z golemových zad.

Teď se začaly odtrhávat kosti i ze stěn a ze všech směrů

svištěly k netvorovi, který se skládal dohromady v hlavách

sarkofágu.

Dougal se tornádem kostí dral ke dveřím. Po několika

krocích uklouzl po roztočené lebce, tvrdě upadl a vyrazil si dech. Chvíli trvalo, než se znovu dokázal nadechnout, a přitom si uvědomil, že se ocitl pod nejhorším proudem kostí. Ohlédl se po sarkofágu a spatřil Gydu, která stála před utvářejícím se tvorem, řvala a oběma rukama mávala obrovským kladivem.

Netvor měl zhruba lidskou podobu, byl ale mnohem

víc. Byl třikrát vyšší než člověk a jeho tělo tvořily úlomky a shluky podobných kostí. Namísto nohou měl dlouhý ocas ze stehenních a holenních kostí zakrytých odštěpky spoutanými magií. Jeho hlavu tvořil alespoň tucet lebek rozdrcených na

kousíčky a poskládaných znovu do lidského tvaru. Nad nornou

se doslova tyčil.

Rozzuřená Gyda se bytosti z kostí odhodlaně a nadšeně

postavila. „Konečně!“ zajásala. „Boj, který je mě hoden!

Ukážu vám, jak si norni radí v podobných situacích!“

Gydino kladivo kosti znovu a znovu drtilo, napřed na

menší kousky, pak na prach. Zdálo se, že by se norně mohlo

podařit získat nad Blimmovým netvorem navrch,

a v Dougalově srdci na okamžik vykvetla naděje. Pořád se krčil pod svištícími kousky kostí a lano si pevně omotal kolem zápěstí, aby mu nevyklouzlo.

„Strážce hrobky!“ zvolal Clagg nadšeně. „Z kostí se

skládá obrovský strážce hrobky! Sebereplikující, regenerativní thaumaturgický konstrukt! Nevěděl jsem, že se Blimmovi podařilo ten problém vyřešit!“

Stejně rychle, jako norna kosti drtila, se ale zase

skládaly dohromady. Létající úlomky ji řezaly do kůže, takže krvácela aspoň z tuctu ranek. Oči jí zdivočely a Dougal by přísahal, že na kratičkou chvíli vypadala vystrašeně. Pak ale znovu přešla do útoku, odhodlaná netvora zničit. Její snaha se ale zdála stejně účinná, jako by bojovala s písečnou dunou.

„Ano! Bojuj dál!“ řvala Gyda na netvora a její krví

zbrocená tvář se roztáhla v širokém úsměvu, třebaže dýchala

stále mělčeji a její údery ztrácely na síle. „Narůstej! U čelistí Medvědice, ať se o našem souboji zpívají písně!“

Clagg byl rozjařený. „Když porazíme strážce, budeme

si moct vzít i Blimmovy kosti. Sarkofág možná ukrývá ještě

větší zázraky. Lamači! Pomoz norně zničit ho!“

Kamenný golem se vklátil do komnaty. Asura visel

v postroji vpředu a vzpírající se Killeen byla přivázaná vzadu.

Dougalovi se udělalo zle, protože si uvědomil, co se stane.

Zakřičel na Clagga, ať zůstane stát.

Příliš pozdě. Sotva Lamač vstoupil na nejistou podlahu,

prolomila se pod jeho tíhou.

Clagg zaječel a společně s Killeen a s golemem se zřítil

do černých hlubin.

Přečtěte si ukázku z knihy Krvavá čepel

Prolog

Vál chladný vítr. Dělníci se pachtili na rumišti za domem. V oranžových vestách vypadali jako armáda mravenců na čerstvě pobořeném mraveništi. Místa, kde se zchátralá stavba už rozpadala, byla obehnána žlutou páskou a deskami z průhledného plastu. Necelých patnáct metrů od zadní části stavby se nacházela obrovská halda suti a nepořádku osvětlená výkonnými reflektory.

Jak padala noc, země pod nohama dělníků byla stále chladnější a tvrdší. Mraky postupně zaplnily oblohu tak, že svit hvězd ani měsíce jimi nemohl proniknout. Dělníci byli rozptýleni po pozemku. Někteří zaměřovali, jiní se hřáli u malých přímotopů napájených přenosnými generátory.

Dvojice dělníků stála stranou všech ostatních, téměř mimo dosah světel. Jeden byl na vrcholku haldy, v ruce držel úzkou kovovou tyč, druhou měl zabořenou hluboko v kapse špinavého kabátu.

Dělník stál klidně, občas přenesl váhu z jedné nohy na druhou a dával pozor, aby z hromady hlíny, cihel a dřeva nespadl. Po chvíli vytáhl z kapsy vysílačku, přiložil ji k ústům a zeptal se: „Slyšel jsi to?“

Jeho spolupracovník, který stál poblíž rohu zchátralé budovy, zíral do teodolitu upevněného na trojnožce. Když si všiml, že mu na opasku zarachotila vysílačka, vzal ji a odpověděl: „Říkal jsi něco, Briane?“

„Jo,“ reagoval dělník na haldě. „Ptal jsem se, jestli jsi to slyšel.“

„Co jestli jsem slyšel?“

„Takové dunění.“

Muž u dalekohledu jen pokrčil rameny. „Majitel

pozemku říkal, že párkrát slyšel nějaké výkřiky,“ poznamenal a s obtížemi danými nevalným osvětlením si zapsal naměřené údaje do bločku připevněného na zápěstí.

„Vidíš mě odtamtud vůbec?“ zeptal se Brian.

„Skoro ne, ale už to chci mít hotové a vypadnout. To, že děláme topografické měření hromady bince, je dost pitomé a ten termín, kdy to chtějí, je naprosto…“

Skrz přístroj najednou nebylo vidět vůbec nic, což geodeta přimělo, aby na chvíli zapochyboval o schopnostech svého zraku. Když se však podíval tím směrem mimo dalekohled, zjistil, že mu jen kdosi zaclonil výhled.

„Hej!“ zavolal geodet zpoza přístroje. „Co tady děláte?“

Postava, která tak náhle znemožnila měření, byla oděna v dlouhém černém kabátě. Zřejmě byl ušit z kůže, ale jeho povrch byl lesklý a hladký, jako kdyby byl potřený olejem.

Oblečený do něj byl vysoký holohlavý muž. Na šíji měl černé skvrny, které dosahovaly až k zátylku. Dřív než si mohl geodet pořádně prohlédnout klikatící se tetování, muž se otočil a zíral přímo na něj.

„Scotte?“ zeptal se Brian do vysílačky. „Kdo je ten chlap?“

„Jdu to zjistit,“ odpověděl Scott a vystoupil zpoza přístroje. Schoval vysílačku a zvýšil hlas na úroveň, s jakou byl zvyklý peskovat podřízené. „Co tady chcete? Tohle je soukromý pozemek!“

Tón hlasu, který zvolil, na holohlavého muže

nefungoval. Bez hnutí hleděl na geodeta a zašeptal: „Stůj,“

jako by dával povel neposlušnému psovi.

„Cože?“ zavrčel Scott. „Hele, ať už chcete cokoliv, nemám na vás čas.“

Ozvalo se dunění a země pod Brianovýma nohama se začala otřásat. Pevně se chytil tyče a snažil se udržet na nohou.

Stejně však upadl a země pod ním se zničehonic propadla.

Scott sice dunění nezaslechl, ale výkřiky a řev, který následoval, byly nepřeslechnutelné. Deset ostatních dělníků příliš zaměstnaných prací, než aby si všimlo muže v černém kabátě, nyní zíralo tam, kde ještě před chvílí stál Brian. Ti, kteří ho neviděli zmizet v zemi, slyšeli jeho bolestný křik. Scott se pokusil obejít neznámého, aby se podíval, co se vlastně stalo, ale byl sražen k zemi ranou do hrudi něčím, co mu v té chvíli připadalo jako kus betonu.

Holohlavý muž stál nad ním s jednou paží nataženou a bez známek nějaké námahy, spíš jako by si jen chtěl protáhnout rameno. Zatímco ostatní dělníci vyrazili k haldě, neznámý se sehnul k otřesenému Scottovi a chytil ho za vlasy.

Geodet zasípal a pokoušel se nadechnout, zatímco byl zvednut ze země a jeho tvář násilím namířena k vrcholku haldy. Když se pokusil dostat z dosahu neznámého, byl opět sražen k zemi ranou loktem přímo mezi lopatky. V místě, kam ho loket zasáhl, ucítil ostrou palčivou bolest a cosi, co se mu zařízlo ze strany do krku.

„Řekl jsem stůj!“ zasyčel neznámý.

Výkřiky z okolí hroutící se haldy byly stále hlasitější, jak k ní směřovali další a další dělníci. Někteří se propadali do země, jako by jí byli doslova pohlceni, jiní se v panice otáčeli a utíkali pryč. Bezhlavě, kamkoliv, prostě pryč.

Neznámý stojící nad Scottem se několikrát dlouze nadechl. Bylo jasné, že snažit se o útěk nemá smysl. Jediné, co mohl udělat, bylo dívat se, jak část haldy zničehonic vyrostla do výše a zasypala jednoho z prchajících dělníků.

Pojď.

Scott nedokázal rozlišit, jestli to byla prosba nebo rozkaz. Netušil, zda to patřilo jemu a jestli to vůbec někdo vyřknul nahlas.

Ze zborcené haldy se vynořilo cosi, co zprvu vypadalo jen jako hrouda hlíny. Pak se to začalo pohybovat a mávat pažemi, ale nezdálo se, že je to schopné zdvihnout hlavu.

Každým pohybem to ze sebe setřáslo hlínu. Když se tvor očistil a vzpřímil, byla na něm dobře patrná mohutná ramena, nestejně dlouhé, ale mohutné paže a svalnaté nohy. Jedním máchnutím povalil prchajícího dělníka a druhého vzápětí srazil s odporným křupnutím lámaných kostí k zemi. Jeho hlava se přitom neustále pohybovala sem a tam jako kyvadlo.

Několika dělníkům se podařilo utéct netvorovi

z dosahu, ten však zkrátil vzdálenost jediným mohutným skokem. Při dopadu rozdrtil nějakému nebožákovi lebku, udělal kotoul, ze kterého se hbitě postavil na nohy, udeřil jiného dělníka do hrudi, z níž mu oderval kus masa.

„ Pobij je všechny, Henry,“ zašeptal muž v černém kabátě. „ Nenech nikoho uniknout. “

Scottovi bylo jasné, že pokud se mu nepodaří utéct, skončí jako Brian a ostatní. Potřeboval se pohnout, zavolat o pomoc, ale holohlavý šílenec ho držel v šachu. Chtěl vstát a běžet, ale tělo ho odmítalo poslechnout. Pak si uvědomil, že ani ruce, ani nohy prostě necítí. To byl konec. Země pod ním byla teplá a mokrá od krve z jeho ran. Tím se vysvětlil náhlý pocit malátnosti.

Neznámý k němu přiklekl. Z úst mu tekla krev. Omočil si ruce v louži Scottovy krve, ale pozornost stále věnoval běsnícímu tvorovi, který mezitím pobíhal po okolí a bil a mlátil do všeho, co se hnulo.

„Nech jich pár naživu, “ zašeptal neznámý.

Po těch slovech vzduch prořízlo kvílení příliš silné na to, aby ho vydával některý z dělníků. Znělo téměř lidsky, ale ne úplně. Jak se nářek rozléhal kolem, obrovitý tvor se obrátil ke Scottovi a pohupoval se přitom zepředu dozadu. Bez ohledu na svůj stav ho Scott dobře viděl. V neforemné dlani tvor držel Brianovu hlavu jako hadrovou panenku. Dělníkovo tělo jinak viselo volně ve vzduchu. Bytost byla nejméně dvakrát větší než Brian, přesto se krčila, jako by měla z něčeho strach.

„Vím, že máš hlad,“ zašeptal holohlavý muž. „ Posbírej je na hromadu a pak se budeš moct nakrmit.“

„P-proč…?“ zamumlal Scott.

Neznámý se na něj podíval, jako by zapomněl, že je stále zde. Zašklebil se, čímž mimoděk vycenil zkrvavené zuby a vystavil tak na odiv dlouhé špičáky, mnohem delší než u běžného člověka. Chytil Scotta za vlasy, zvedl jeho hlavu a pak jí vší silou praštil o kámen na zemi opodál.

Ještě než ztratil vědomí, zaslechl, jak neznámý zašeptal: „Ale jistěže mě znáš, Henry. Já jsem Bůh a přišel jsem ti ukázat nový svět.“

Kapitola 1

Seattle, stát Washington

„Co to mělo sakra být?“

Cole Warnecki přimhouřil oči a sklonil se blíž

k monitoru, zatímco hledal správná slova. Nakonec však zavrtěl hlavou a řekl: „Nemám tušení, nějaké monstrum?“

Muž, který seděl vedle něj, nespouštěl oči z předmětu, na který ho prve upozornil. Rovněž zavrtěl hlavou, ale ne tak zmateně jako předtím Cole. „Monstrum, nebo nějaký emzák?“

Cole luskl prsty. „Démon! To je ono.“

„Jaký démon?“

„No ten… počkej… nějaký strážný duch.“

Jason Sorrenson odvrátil zrak od dvaatřicetipalcové obrazovky, otočil se v křesle, aby lépe viděl na Colea, a pak sáhl na stůl pro brýle, jejichž nošení mu po letech vytvořilo mozoly na stranách hlavy a otlak na nose. Nasadil si je a zeptal se: „Copak to není tvoje hra, Cole? Jak to, že nevíš, co v ní je?“

Cole stále hleděl na zastavenou hru na monitoru.

V rukou držel ovladač, který byl připojený kabelem k černé videoherní konzoli pod Jasonovým pracovním stolem. Po chvíli ovladač odložil a protřel si oči. „Do hajzlu. Máš pravdu.

Však víš, ten humbuk předtím, než to jde na zlatou placku.“

„Zlatou placku? Vždyť jsme ještě ani pořádně nezačali testovat, a ty už řešíš výrobu?“

Cole si povzdechl a ohrnul nos, jako by přičichl k pepři.

„Kerberos! To je ono.“

„Co?“

„No přece ten démonický pes z řecké mytologie. Ale je jinačí než ti z…“

„Ušetři mě, Cole.“ Jasonovi mohlo být pětačtyřicet let, ale vypadal spíše na šedesát. Opřel se a pohodlně zapadl do drahého čalounění křesla, sepjal ruce, založil si je za hlavou a upřeně zíral skrze skla brýlí na Colea. Jeho kancelář byla stejně komfortní jako křeslo, ve kterém seděl. Měla tak velká okna, že do ní proudilo tolik pošmourného a šedivého světla, kolik jen nebe nad Seattlem dovolilo. Ostatní kanceláře v budově ve srovnání s touto vypadaly jako podzemní kobky.

Venku za okny povíval čerstvý vítr z Pugetova zálivu. Holé větve stromu nedalekého parku se pohupovaly ze strany na stranu v pravidelném rytmu. Zima ještě nedorazila, ale ve městě už bylo dost chladno. „Co se to s tebou děje?“

Jasonova otázka v sobě nesla více zaujetí, než by se od člověka na jeho pozici ve firmě dalo čekat.

Cole byl asi o deset let mladší než jeho šéf, ale v tom okamžiku si povzdechl, jako by starším z dvojice byl on. Práce u společnosti Digital Dreamers vnímal jako poslání, ale občas to nebylo zas tak romantické, jak by se mohlo na první pohled zdát. „Nevím,“ odpověděl, aby zkrátil nepříjemnou chvíli ticha.

„Nechceš už dělat na Hammer Strike?“

Cole se ohlédl k monitoru, na kterém svítilo logo a menu hry. „Na Hammeru už dělám přes dva roky. Kdybych toho teďka nechal, bylo by to…“

„Zbabělé?“

„Chtěl jsem spíš říct hloupé, ale myslím, že obojí je výstižné.“

Jason vstal z křesla a opřel se o mramorovou desku stolu. „Nerad bych o tebe přišel, Cole,“ řekl, zatímco zvedl herní ovladač a odpauzoval hru. „Rozhodně nejsi zbabělec ani lenoch, ale poslední dobou vypadáš trochu zmateně.“

„Hezky řečeno. Jako že mám palici zaseknutou někde v hajzlu.“

Jason na to jen pokrčil rameny jako malý kluk, co se zdráhá se slovy kamaráda nahlas souhlasit, a zlehka mačkal knoflíky gamepadu. Svalnatý avatar na obrazovce udělal několik kroků k jednomu z kerberů a mocným úderem obrovitého kladiva ho proměnil v oblak krve a cárů masa.

Cole si zlehka, palcem a ukazováčkem, stiskl bradu a sledoval Jasonův postup herní úrovní. „Udělej to kombo, co jsem ti ukazoval.“

„Fatalitku?“

„Jo.“

Jason rychle mačkal knoflíky v potřebném pořadí, ale výsledkem bylo, že postava na monitoru předvedla jen nesmyslný taneček.

„Nefunguje to,“ řekl a zakroutil hlavou.

Cole vzal Jasonovi ovladač a stiskl knoflíky ve stejném pořadí, jen o něco rychleji. Po několika dalších pokusech třískl ovladačem o podlahu a odvrátil se od monitoru. „Zatraceně!“

„Hele, možná by sis měl vzít dovolenou a… trochu si vyčistit hlavu.“

„Přece si nebudu brát dovolenou, když to máme co nevidět vydat.“

„No tak odložíme datum vydání. Koneckonců, nebylo by to poprvé.“

Cole dlouze vydechl a pak se obrátil zpátky k šéfovi.

Sice nebyl v nejlepší kondici, ale díky přirozenému atletickému zjevu na tom byl líp než většina jeho kolegů v témže věku.

Pokrčil rameny a posadil se na židli. „Nemyslím si, že bych potřeboval zrovna dovolenou, Jasone.“

„Odejít tě nenechám,“ řekl Jason a pak, s výrazem, jako když se rozsvítí kontrolka power u herní konzole, dodal: „Už vím! Co takhle Nora?“

„Už jsem se s ní nějakou dobu neviděl.“

„Má kancl hned vedle programátorského oddělení,

takže se určitě vídáte denně.“

„Ale ne, já myslel, že jsem se s ní… no prostě víš co.

Už nějakou dobu.“

Jason pomalu pokýval hlavou. „A proč?“

„Takže nejsi jenom šéf, ale i partnerský poradce?

Myslím, že bys mi měl napsat prášky, nejlíp ty, co po nich usneš.“

„Jenom jsem si myslel, že by ti prospělo, kdyby sis trochu odpočinul od práce, a Nora by ti v tomhle určitě pomohla mnohem víc než já.“

Cole se zasmál a zvedl ovladač z podlahy. Chtěl zprvu jenom zjistit, jestli ho nerozbil, ale silou zvyku se opět ocitnul v digitálním boji. „Asi jí zavolám. Je na mě hodná.“

„A strašná kost.“

„Bacha, ať to neslyší H. R., ale jo, je to solidní roštěnka.“

„No dobře. Vezmi si týden volna, odpočiň si a pak přijď. Musíš mi povyprávět, jaká byla. A nemusíš být stručný.“

Na ta slova se Jason s náznakem úzkosti rozhlédl po místnosti, jestli někde na stěně náhodou není štěnice, a dodal: „Ale to ti říkám jako kámoš.“

Coleovi bylo jasné, že Jason s ním jedná trochu jinak než jako šéf se zaměstnancem. Vždycky byli dobrými přáteli.

Jason by se neuchyloval k šikaně a buzeraci, ani kdyby na tom závisel jeho život. To z něj dělalo skvělého člověka, ale ne příliš dobrého šéfa společnosti. Naštěstí se v Digital Dreamers nacházelo dost nadřízených, kteří nebyli ani zdaleka tak laskaví jako Jason.

„Když už jsem nucen přerušit práci,“ řekl Cole, „možná bych mohl udělat něco víc než jen sedět doma a hrabat se Noře ve výstřihu.“

„Co víc bys chtěl? Co víc by si kdokoliv mohl přát?“

„Nevím.“

„Jistěže nevíš,“ odvětil Jason a vzal herní ovladač.

„Jinak bys nic takového neříkal.“

„Možná bych mohl někam zajet a něco zažít. Po všech těch hrách, co jsem dělal, si myslím, že bych se mohl ještě zlepšit, když budu mít něco, z čeho bych mohl čerpat.“

Jason se podíval na Colea, zatímco jeho avatar byl v nestřežené chvíli ničen obrovitým šermířem v nablýskaném brnění. „Myslíš něco víc než návštěvy střelnice nebo lekce ninjutsu? Chodil jsi tam vůbec, nebo to byl jenom způsob, jak si užít za firemní prachy?“

„Střílet chodím pořád,“ odpověděl Cole, „a na ninjutsu jsem byl taky.“ Poté co stiskl jakousi sekvenci tlačítek na gamepadu, avatar na obrazovce sáhl za rameno a vytasil novou, nemožně velikou zbraň z pouzdra, do kterého se ani náhodou nemohla vejít. Bylo to kopí s rukojetí, jež zakrývala bojovníkovy ruce. Na jednom konci byl lesknoucí se špičatý hrot, na druhém vidlice, vhodná k blokování útoků právě se ve hře objevivšího démona. „Tuhle věc tam dám. Celkem dobrý, ne?“

Jason neodpověděl. Hleděl dál na Colea a hry si

nevšímal.

Cole to po chvíli vzdal. „Dobře, byl jsem jenom na dvou lekcích a pak jsem tam už nechodil. Pořád mě tam nutili skákat. Stejně jsem si to zaplatil jenom na měsíc, tak co.“

„Tu dovolenou potřebuješ jako sůl, to ti říkám. Ale stejně si myslím, že není možné, aby ses dostal k věcem, které realizuješ ve hrách.“

„Ani na internetu?“

Jason jen zavrtěl hlavou. „Ani na internetu.“

„A co třeba nějaké pobyty s extrémními sporty?“

„Proboha, Cole, tyhle blbosti už se nedělají nejmíň deset let. Jestli si chceš zajezdit na snowboardu, nikdo ti v tom nebrání.“

„Nemyslím snowboard, ale něco lepšího. Loveckou

výpravu.“

„Loveckou? Lovil jsi vůbec někdy?“

„Ne.“

„Tak proč zrovna tohle?“

Cole se odmlčel, aby mohl šíleným kombem vyřídit posledního nepřítele na obrazovce. Potom se jeho avatar přiblížil k Jasonově herní postavě a probodl ji.

„Máš padáka,“ řekl Jason znuděně. „Jdi si sbalit věci.“

Aniž tomu Cole věnoval pozornost, řekl: „Dostal jsem e-mail o loveckém pobytu v Kanadě. Je o to celkem zájem, ale snad bych se ještě stihnul přihlásit. Střelba z pušek a plížení se v podrostu. To by se dalo bezvadně zužitkovat při tvorbě Sniper Ranger 4. Ten projekt začíná příští měsíc.“

Jason si povzdechl a nevěřícně zakroutil hlavou. „Tohle vypadá jako hodně chabý pokus, jak z Digital Dreamers pumpnout další prachy.“

„Fakt chabý?“

„Jo.“

„No, ten pobyt v Kanadě není až tak drahý. A já navíc mám vlastní zbraň.“

To Jasona zaujalo. „Mělo by mi to dělat starosti?“

Cole se snažil co nejvýhrůžněji zamračit, ale na Jasona zastrašování nefungovalo. Nakonec řekl: „Několikrát jsme si vyjeli s otcem do přírody. Vloni v zimě si ji u mě zapomněl.

Nevím, co je to za pušku, ale na lov by mohla stačit.“

„Ty fakt nevíš nic o lovu, že?“

Jason se usmál, odložil gamepad a posadil se do křesla.

„Co mě se týče, rozhodně bych tě chtěl vidět na výletě s partou ozbrojených pošuků.“

„Lovců, Jasone, jsou to lovci.“

„Vypadá to jako celkem dobrý nápad. Jenom mi slib, že z toho přivezeš fotky a nějaké video, na kterém budeš řvát jako tur, poté co ses střelil do nohy. Hodím to na naši webovku.“

„Letadlo odlítá pozítří,“ odvětil na to Cole suše.

„Není to trochu moc brzo?“

„Proto jsou ty letenky tak levný, ty vole.“

Jason usoudil, že bude lepší oslovení neoplácet, a tak jen řekl: „Dobře, tak si vezmi dovolenou. Protože si ji ale bereš tak blízko data vydání, budeš se muset omluvit na všech webech a ve všech herních magazínech za zpoždění.“

Cole se na ta slova prudce zvedl a zahodil ovladač na židli. „Nebo bych místo toho mohl říct H. R., co si myslíš o Nořiných…“

„Ven!“

*

Coleův byt se nacházel ve čtvrtém patře domu

s béžovou štukovanou fasádou na Yale Avenue. Podle jeho soudu byl nájem dost vysoký, ale majitelé dělali, co mohli, aby bydlení zlepšili. Většinou nájemníkům strkali do schránek letáky, které je měly přesvědčit, že je velmi stylové nechat stěny oprýskané a nemalovat.

Ještě zchátralejší podoby Coleův byt nabyl, když do něj nastěhoval své věci. Pohovka, křeslo mezi konferenčním stolkem a lampami, které měl už od střední školy. Postel měl ještě docela zánovní, ale jídelní stůl a židle pamatovaly dům v Yakimě, kde dříve žil s rodiči. Ovšem jako všichni lidé s podobnými zájmy vlastnil vždy nejnovější televizi, počítač a herní konzoli, které inovoval, kdykoli dostal prémii nebo prostě neodolal, jakmile procházel kolem obchodů s elektronikou.

Cole v bytě nejčastěji odpočíval a relaxoval. V této chvíli však chtěl co nejdříve uniknout ze sevření nevzhledných stěn.

„Máš to tu hezký, Cole,“ řekla Nora, poté co si byt prohlédla, „ale je tu trochu nepořádek.“ Byla velmi milá a dobrá přítelkyně. Musela připadat okouzlující snad každému muži při smyslech. Měla příjemný hlas, hladkou pleť, rovné vlasy, jemné ruce a nádherné křivky. Dokonce měla i ráda videohry, což jí jen dodávalo na přitažlivosti. Zkrátka Nora měla vše, co Cole od ženy očekával. Záhadou však zůstávalo, proč, když je u něj na návštěvě, má Cole chuť utéct někam pryč.

Vzhlédl od tašky, kterou si právě balil, a rozhlédl se zběžně kolem. „Nepořádek? Co tím myslíš?“

Nora trochu sklopila hlavu a prohlížela si ho přes vršek brýlí způsobem, při kterém každý muž v Digital Dreamers dříve nebo později roztál. „Kde bych měla začít?“ zeptala se.

„Co třeba tím, že jsi mě sem přivedl jenom proto, abych se dívala, jak si cpeš šaty do báglu?“ Pak se její oči rozšířily a tleskla rukama. „Jedeme někam na víkend?“

„No vlastně, já někam jedu. Sám.“

Zklamání z jejího pohledu nebylo příliš zřejmé, ale každý, kdo ji znal, by ho musel postřehnout.

„Vlastně jsem tě pozval, abys… mi pomohla

s balením.“

„Ach tak,“ řekla o poznání temnějším hlasem.

Cole vložil do tašky poslední pár ponožek a přistoupil k Noře. Byl jen o něco málo vyšší než ona. Na ženu byla její výška nadprůměrná. Tmavé blond vlasy jí spadaly až na lopatky a dokonale rovná ofina dávala vyniknout jejím očím.

Nosila brýle s výstředními plastikovými obroučkami a čočkami příliš silnými na to, aby mohly být považovány jen za módní doplněk pořízený za účelem navození inteligentnějšího vzhledu. Vždy měla sukni, aby dala vyniknout krásně tvarovaným nohám, ale nikdy nenosila upnuté tričko nebo svetr.

V momentě, kdy k ní přistoupil, cítil, jak se k němu přibližuje. Položil jí ruce na boky a ona jej lehce objala kolem krku.

V úporné snaze ignorovat bouřící instinkty Cole řekl: „Asi to nebyl dobrý nápad tě sem zvát.“

„Proč?“

„Nerad bych, abys to pochopila špatně.“

Její tvář se trochu stáhla a výraz ztratil na uvolněnosti.

„Znamená to snad, že už mě nechceš?“

„Ale no tak, Noro, vždyť jsme spolu nebyli strašně dlouho.“

„Já vím,“ řekla a ustoupila od něj o krok. „Je to tím, že jsem se bála, že se to stane, když s tebou budu chodit.“

„Ty se mnou chceš chodit?“

Němě přikývla s útrpným výrazem ve tváři. „Držela jsem se zpátky, protože jsme kolegové v práci, a to vždycky vypadá divně. Ale stejně moc nikam nechodíme a nestýkame se s lidma odjinud. Tedy aspoň já ne.“

„Ani já,“ dodal rychle Cole.

„Tak proč mě nechceš vzít s sebou?“

„Protože tam jedu vyčistit si hlavu. Od všeho, čím jsem doteď žil. Potřebuju začít znovu.“

„Přeinstalovat systém, jo?“

Miloval geekovské výrazivo, jež občas utrousila, a potom také to, jak dokonale vypadala v minisukni a košilce, když hrála nejnovější verzi Zombie House 6.

„Podívej se na to takhle,“ řekl Cole. „Myslím, že by nebylo fér se k tobě připoutat a pak odjet, abych se upgradoval, s tím, že až se vrátím, tak tady na mě budeš čekat jako vzorná manželka ze starého válečného filmu.“

Nora se usmála a o kousek se přiblížila k Coleovi. „Za prvé nejdeš do války. A za druhé, pro žádného muže jsem se nestala jen součástí stereotypu. Většina chlapů by se snažila do něčeho si mě stylizovat. Vlastně bych se ti měla pomstít za to, že jsi mě zahrnul mezi to, od čeho si chceš vyčistit hlavu.“

„Promiň, já jen…“

„Jen jsi mluvil o něco dřív, než jsi myslel, Cole. Já vím.

Taky nejsi jako ostatní.“ Přitiskla se k němu a zašeptala: „Připadá mi roztomilé, že jsi mě sem vzal, abys prožil ještě trochu něčeho pěkného, než vyrazíš za kanadským dobrodružstvím.“ Usmála se Coleovu překvapenému výrazu a dodala: „Ale máš pravdu, nechodíme spolu a budeme mít dost času zjistit, jak na tom vlastně jsme, až se vrátíš.

A koneckonců, proč bych se s tebou nemohla rozloučit trochu stylově, vojáku?“

Cole přikývl a políbil ji. Nořiny rty chutnaly po jahodách a tělo pod svetrem bylo ještě hladší a jemnější, než se na pohled zdálo.

Kapitola 2

O dva dny později

300 km nad ledovcem Kunaklini,

Britská Kolumbie

Trup dvoumotorového letadla se otřásl, jak s ním zacloumala další turbulence. Jako kopanec neviditelnou botou.

Od hory Silverthorne vál prudký vítr, který bil do spodní části malého letounu, jako by ho chtěl rozpárat. Hluk zvenčí rezonoval uvnitř trupu, kde místo sedadel trčely z podlahy jen zrezivělé šrouby. Naštěstí byl Cole zabalen do několika vrstev vlněného a péřového oblečení a jiného zimního vybavení, takže skoro necítil hrboly a nerovnosti na podlaze pod sebou.

Ačkoliv za zamrzlými oválnými okny letadla bylo vidět modré nebe, bylo obtížné určit, jak vysoko se vlastně nacházejí a nad čím přesně letí. Pusté bělostné roviny mraků mohly být třicet nebo i tři sta metrů pod letadlem. Cole zamrkal a začal si rychle třít ruce o sebe, předstíral, že se chvěje zimou a nikoliv strachem z výšek.

Podíval se k přídi. Předpokládal, že pilot má co dělat, aby udržel letoun ve vzduchu. Hubený muž za kniplem se však zdál víc zaměstnaný rovnáním sluchátek na uších, což Coleův pocit, že let nemusí přežít, nijak nemírnilo. Ostatním pěti pasažérům nebylo příliš do řeči. Úplně vzadu seděli dva mladí studenti Kalifornské univerzity, kteří se v nejkritičtějších okamžicích letu navzájem utěšovali tím, že už přece zažili mnohem horší věci. Přesto však byli očividně dost vystrašení.

To Coleovi dodalo odvahy. Vystrašenému člověku občas pomůže, když zjistí, že v tom není sám, ale rozhodně mu nepomůže zjištění, že je největším strašpytlem ze všech přítomných.

Když tak o tom přemýšlel, prorazil si k němu hlukem motorů cestu cizí hlas: „Hej, chlape, jsi v pohodě?“

„Jo, je mi fakt dobře,“ zakřičel Cole na muže, jenž byl přímo naproti němu. „A ty?“

„Celkem to jde. Lítáš často?“ Seděl, podobně jako Cole, na hrubé ocelové podlaze, kde dříve stávalo sedadlo.

„Jasně, ale tady si připadám spíš jako v plechovce s křídlama.“ Letadlo se na ta slova otřáslo tak, že každý nýt a šroub byl donucen zaskřípat o milost. Cole zadrkotal zuby, nuceně se usmál a dodal: „Nepřišli jsme o křídla, že ne?“

Muž se podíval oknem a potřásl hlavou. „Pořád je máme. Jo, a já jsem Brad.“ Byl to pohublý chlapík s propadlými tvářemi, brýlemi s drátěnými obroučkami a pružným popruhem místo nožiček. Husté, tmavě hnědé kudrnaté vlasy vyčnívaly zpod modré pletené čepice.

Turbulence ani nic jiného nebylo s to ovlivnit jeho vždy nenucený úsměv.

Cole mu podal ruku ve staré lyžařské rukavici. „Já jsem Cole.“

Brad si svlékl rukavici a potřásl Coleovi rukou. Měl překvapivě pevný stisk, přestože se zdálo, že oděv, který má na sobě, váží víc než on sám. Cole si nemohl nevšimnout poměrně čerstvých jizev na Bradově dlani.

„Co tady vlastně děláš, Cole?“

„Ále, přihlásil jsem se na jednu z těch extrémních výprav.“

Coleův hlas se hlukem v letadle nesl zřejmě dále, než si myslel, protože poslední dvě slova vyvolala u dvou studentů na zádi vzrušený hovor a bodrá silácká gesta.

Brad kývl hlavou ke klukům na zádi a pak obrátil zrak ke Coleovi. „Pro všechno na světě, že neletíš s nima, že ne?“

„To nevím. Možná jsou důvod, proč jsem tu dovolenou sehnal tak lacino. Co se ti stalo s rukou?“

Brad si na ta slova chvíli prohlížel dlaň a pak si opět oblékl rukavici. „Popálil jsem se, když jsem spravoval motorku.“

Studenti asi také vlastnili motorky, nebo se prostě nacházeli ve stavu všeobecného nadšení, protože na ta slova opět mezi sebou prohodili pár poznámek.

Brad si ale nevšímal výkřiků přicházejících ze zádi a tišším hlasem řekl: „Ti výrostci vzadu do dvaceti minut po přistání nejspíš skončí někde pod sněhem, jak to tak vidím.“

„Jo. Ať chcípnou,“ zavrčel starší muž, který seděl vedle Brada.

Cole si šedivého chlapa dobře všiml, ale při rozhovoru s Bradem mu nevěnoval pozornost. Na rozdíl od Brada na sobě neměl tolik oděvu a vybavení, ale na první pohled bylo zřejmé jejich větší opotřebení. Podšívka bundy byla dost poničená a černá vlněná čepice na okraji roztřepená. Rukavice vypadaly, jako by byly sešité z kusů starých baseballových rukavic, a na nohou měl značně obnošené mokasíny.

„Toho si nevšímej,“ řekl Brad. „Taky z nich není moc nadšený.“

Cole podal staršímu muži ruku. „Cole Warnecki.“

Ten se na ni zprvu podíval, jako by měl obavy, zda Cole netrpí malomocenstvím. Nakonec mu pohlédl do tváře a pohnul čelistí ze strany na stranu. „Gerald Keeler,“ řekl a potřásl Coleovi rukou.

Zatímco Bradův stisk byl překvapivě silný, u Geralda to bylo tak akorát. Svaly jeho paží a ruce byly vlastně spíš uvolněné jako luk, jehož tětiva je napjatá sotva do poloviny.

„Víš, proč s náma letí támhleten? Já jo.“ Gerald ukázal prstem na vysokého chlapa, který seděl nejblíže pilotovi a od chvíle, kdy Cole nastoupil do letadla v Anchorage, neřekl ani slovo. „A co ty?“

„Dobrodružný výlet,“ řekl Brad.

Zezadu se ozvaly další výkřiky.

Cole pokýval hlavou a opřel se o kovovou stěnu. Poté co si ho změřil pohledem, Gerald pokrčil rameny a odvrátil zrak. Nezdálo se, že věří tomu, co slyšel, ale asi neměl zájem o tom mluvit. Objal si rukama nohy, pokrčené v kolenou, složil na ně hlavu a za několik okamžiků se začalo ozývat chrápání.

Letadlo se znovu zatřáslo. Tentokrát i motory zaprskaly a pocit propadání se prázdným prostorem zalomcoval Coleovým žaludkem, asi jako když se zkažené mexické jídlo dere ze žaludku zpátky na svět. Bez ohledu na to, že uvnitř letadla bylo už tak dost zima, Cole cítil, jak mu po těle vyvstává studený pot.

„To není nic vážného,“ odpověděl Brad na otázku, kterou Cole nevyslovil. „Už tam skoro jsme.“

„Ať přistaneme nebo havarujeme, hlavně když budeme venku z téhle rachotiny.“

„Zkus zavřít oči a několik minut myslet na něco jiného.

To mi dost pomohlo, když jsem v téhle kraksně letěl poprvé.“

Cole si nejprve vzpomněl na poslední noc strávenou s Norou. To nebylo dobré. Pomyšlení na nahotu zapříčinilo, že mu pocit chladu prosákl hlouběji pod kůži. O pár vteřin později si však vybavil něco, co ho přimělo k úsměvu.

„Na co myslíš?“ zeptal se Brad. „Havaj?“

„Ne.“

„Táborák?“

„Víš, když někdo cestuje ve filmu, tak se tam objeví mapa a červená čára, směřující z jednoho bodu do druhého.“

„Jasně.“

„Tak jsem si vzpomněl. Na té čáře aspoň nejsou žádné turbulence.“

Brad se zasmál a podíval se nejbližším oknem ven.

Okna byla umístěna přibližně ve výšce očí cestujícího, ovšem sedícího na sedadle. Protože zde žádná nebyla, Bradovi nezbylo než vstát a najít místo, kde okno nebylo ani zmrzlé, ani popraskané.

Když se příď letadla začala naklánět dolů, studenti na zádi nasadili nejtvrďáčtější výrazy, jaké uměli.

Tichý muž na přídi zíral do zdi, jako by ji chtěl pohledem propálit.

Gerald stále pochrupoval.

Myšlenka na červenou čáru už notný čas neúčinkovala, a tak se Cole vrátil k té předchozí. Nejvýrazněji si vybavoval Nořiny vlasy volně přehozené přes ramena a výraz, jako kdyby pózovala fotografovi. I když se potom svlékla, nechala si brýle na očích. Cole netušil, proč vlastně ani proč mu to přišlo tak zajímavé, ale bylo to to jediné, co mu přicházelo na mysl, když se snažil nevnímat, co se děje kolem něj.

Jakmile se letadlo přiblížilo na přistání, oči měl stále zavřené. Ani ho nenapadlo podívat se z okna, když se letoun za neustálého sténání trupu i křídel ještě několikrát zakymácel nahoru a dolů. Nemohl se zbavit pomyšlení na to, co by se stalo, kdyby se trup rozlomil a on byl vyhozen na sněhem pokrytá skaliska dole.

Konečně podvozek dosedl na přistávací dráhu, což jím mrštilo na ocelovou podlahu. Zatímco letadlo rolovalo po dráze a zpomalovalo, z kabiny se vykolébal kopilot a poškrábal se na břiše zahaleném do umaštěné flanelové košile. Pak zprudka otevřel dveře a sotva se letoun zastavil, vystoupil ven tak spěšně, jako by letadlu hrozila srážka s jiným. Za ním vystoupili studenti a nakonec Cole, hnaný vpřed pudem sebezáchovy.

Venku sice bylo tak chladno, že mrzly i slzy, ale křupání pevné země pod nohama Coleovi zvedlo náladu.

Stevard zabalený do parky ho nasměroval k lavici, kde se Cole usadil i se zavazadly.

Zíral na obdélník ohraničený žlutou čárou, který zvýrazňoval chodník. Kromě toho tam nic moc nebylo. Letiště mělo pouze jednu ranvej, u níž stály dvě boudy. Zdálo se však, že Coleovy oči přimrzly k důlkům a neumožní mu pořádně si je prohlédnout. Ostatní pasažéři se shromáždili kolem. Někteří zírali do bílé prázdnoty na ještě bělostnější vzdálené skvrny na obzoru. Cole chtěl zjistit, na co se dívají, ale ze vší bílé ho po chvíli rozbolely oči.

Výbava a oblečení obou studentů ještě páchly novotou, jakou lze ucítit v obchodě s outdoorovým zbožím. Bágly, které patřily Bradovi a Geraldovi, zase vypadaly, že byly důkladně omlácené všemi známými způsoby přepravy. A pak tady byl ten tichý chlápek. Měl nejvíce zavazadel a nechtěl, aby mu s nimi někdo pomáhal.

Cole, stále plný radosti, že je naživu, poklepal Geraldovi na rameno a zeptal se: „Kdo teda je ten chlap?“

Gerald se podíval na něj, pak na Colea a pokrčil rameny. „Jak to mám vědět?“

„Řekl jsi přece, že víš, proč tu je.“

„Lovecká výprava.“

„Aha. Mluvil jsi s ním?“

Gerald jen zavrtěl hlavou a upnul zrak na zavazadla tichého muže.

Když se Cole podíval tím směrem také, padl mu pohled na pažby pušek vyčnívající z jedné tašky. „Asi jde na losy nebo lední medvědy, co?“

„No rozhodně je to něco většího, než co bys složil tím svým prdítkem ty.“

Cole pohlédl na futrál se svojí zbraní a cítil se trochu nepatřičně.

Brad si přihnul z placatky, kterou vytáhl z vnitřní kapsy bundy. Přistoupil ke Coleovi a nabídl mu také. „Lední medvědi žijou víc na severu. Jsi na to tady vůbec připravenej?“

„Já nejsem připravenej vůbec na nic,“ řekl Cole

a vděčně přijal nabízenou placatku. Tak drsnou směs whisky a benzínu nečekal, ale dělal, co mohl, aby si zachoval důstojnost, a s vypětím všech sil hlt kořalky polkl. „Proto se tady mám setkat se zkušeným průvodcem,“ zasípal.

„Dobře. To máš celkem solidní šanci, že odtud

vyvázneš živej.“

„Jo, celkem slušnou,“ přitakal Gerald a vzal si od Brada placatku.

„A co sem přivádí tebe, Brade?“ zeptal se Cole.

„Připadáš mi příliš inteligentní na to, aby ses přihlásil na ten samý výlet jako já a tamti dva hoši.“

„On mě přihlásil,“ odpověděl Brad a pohodil hlavou k Geraldovi. „Chceme zajít za kamarádem, který má tady někde poblíž srub.“

Na ta slova si Cole všiml náklaďáku jedoucího přímo k nim. Poznal logo na boku plátěného krytu korby, které se shodovalo s tím na lístcích, a vstal. „Třeba se ještě setkáme,“

řekl Bradovi a Geraldovi. „Tohle bude pro mě.“

„Rozhlídni se kolem sebe,“ řekl Gerald. „Jedeme tím všichni.“

Když se Cole podíval po ostatních pasažérech, všichni už stáli a hleděli na přijíždějící vůz. Jistě, bylo na něm více různých značek a log, od různých hotelů až po „extrémní“

javorový list, který byl i na Coleově lístku. Tichý chlapík si zapnul bundu až ke krku, zvedl svou největší kabelu a hodil si ji na rameno. Studenti na sebe kývli a vítězoslavně si plácli.

Když vůz zastavil u lavice, otevřely se dveře, z nichž vykoukl zavalitý muž s plnovousem a řekl: „Tak to vypadá, že jste tu všichni. Já se jmenuju Sam a tohle je můj kočár! Vlezte si na korbu.“

Cole počkal, až všichni naloží věci i sebe na náklaďák, a pak se jal nakládat své. Doteď nepocítil váhu svého báglu, až když ho nesl k vozu. Na druhou stranu prsty na nohou necítil vůbec.

„Jsem tady správně?“ zeptal se, když vytáhl lístek z bundy a ukázal ho Samovi. Ten jen přikývl. „Jo. To je ono.“

„Myslel jsem, že nás bude víc.“

„Vy čtyři se přidáte ke zbytku skupiny. Jsou asi šedesát nebo sedmdesát mil odtud. Pak vyrazíte společně.“

„Čtyři?“ zeptal se Cole, kterému se v hlavě rýsovaly dvě možnosti.

„Jo. Támhle ti dva hoši se šaškovskýma čepicema

a chlap s tím arzenálem jedou tam co vy. Napřed se všichni musíme dostat do Yorktown Lodge. Potmě se tam ale jede fakt špatně, takže dost řečí.“

Cole si zběžně prohlédl vnitřek kabiny náklaďáku, kde zaznamenal vysílačku, transpondér a GPS na přístrojové desce.

„A na co jsou všechny ty věci?“

Sam, očividně mu došla trpělivost, odpověděl: „Prostě si nastupte. Tohle není žádný JFK, nejsou tady řady taxíků, co vás zavezou k bazénu. Tohle je malý letiště a co nevidět se zavírá. Všichni jedete jedním směrem, takže nehrozí, že by se někdo z vás ztratil. Jestli chcete zpátky domů, běžte do té budovy, než se majitel zdejchne.“

Cole chvíli zvažoval Samův návrh, ale když se rozhlédl po letišti, bylo mu jasné, že budova nebude nic jiného než větší kůlna. Letadlo, kterým přiletěli, rolovalo k druhému konci ranveje a hluk jeho motorů se pomalu, ale jistě ztrácel v prudkém větru.

Jeho žaludek se už naštěstí zklidnil a čerstvý vzduch mu dělal líp než to nejsilnější kafe, co mají v kavárně naproti jeho pracoviště. Nahnul se blíž k Samovi a zeptal se: „Mohl bych vás aspoň požádat, abyste někde cestou vyhodil do závěje ty dva školáky?“

Chlapík se zasmál a poplácal Colea po rameni.

Nastoupil zpátky do kabiny a řekl: „Uvidíme, co můžeme dělat, kámo.“

Když Cole obešel vůz, čekal na něj vzadu Brad.

„Myslel jsem si, že ses ztratil,“ řekl. „Nechceš pomoct s tím báglem?“

„Ne, to je dobrý,“ řekl Cole. „Dotáhl jsem ho až sem, tak ho zvládnu i naložit.“

„No vlastně ho asi budeš muset dát na střechu. Velký Bílý lovec nám svým nářadím zabral skoro všechno místo.“

Cole přimhouřil oči a snažil se rozpoznat tvary v přítmí pod plachtou vozu. Tichý chlapík seděl úplně vpředu obložený bágly jako v bunkru. Studentům zřejmě nedělalo problém sedět jeden druhému na klíně a Gerald si pro sebe také udělal prostor. Takže zbývalo místo akorát pro Brada a pro něj. Pokud nechtěl celou cestu balancovat s báglem na hlavě, musel vymyslet jiný způsob uložení.

„Do hajzlu,“ zaklel.

Brad se soucitně zasmál. „Tak pojďme. Vylezu nahoru a ty mi ho podáš.“

„Neměj péči. Já to zvládnu.“ Než to Cole dopověděl, byl Brad nahoře a držel se rámu plachty.

Coleův bágl byl vytažen na korbu a zavěšen na rám plachy pomocí provazu, který jim půjčil Sam. Pak se Cole vmáčkl do prostoru mezi Bradem a zrezivělými zadními dvířky a náklaďák se rozjel.

Když výfuk po chvíli přestal kouřit, naskytl se Coleovi pohled na jasně modré nebe a táhlé sněhové pláně. Pachy vozu se mísily s čerstvým vzduchem divočiny. Vůni stromů a mrazivého vzduchu cítil už mnohokrát, ale tohle bylo něco jiného. Srovnávat to s přírodou doma bylo jako srovnávat máminy domácí sušenky s velkými koláči z pekárny.

Prvních několik hodin jízdy neviděl nic než mnoho mil rovné krajiny. Jak slunce putovalo oblohou k západu, vůz si razil cestu lesem a po zamrzlých jezerech. Tu a tam Cole zahlédl hory. Nebylo zcela jasné, jestli jsou to skutečně hory, nebo jen kopce, které mylně za hory považoval, ale pohled na ně byl dech beroucí. Po cestě spatřil několik zvířat, jedním z nich byl medvěd, který se nebývale rychle valil hlubokým sněhem.

Studenti bez ustání žvanili.

Tichý chlapík stále nepromluvil.

Čím více Cole zíral ven, tím víc toho chtěl vidět.

Jakmile slunce zapadlo za obzor, byl znovu ohromen sytými odstíny oranžové a rudé, které zabarvily nebe i sníh v okolní krajině. Kus od cesty seděl další medvěd a se zájmem pozoroval jedoucí vůz. Až když se krajina celá zahalila do tmy, začal se Cole zajímat o dění uvnitř vozu.

Tichý muž stále mlčel a studenti už díkybohu taky sklapli. Víc si Cole nemohl přát.

„Za chvíli tam budem, řekl bych,“ ozval se Brad. „Jak se ti spalo?“

„Já jsem nespal.“

„Vždyť jsi se několik hodin nepohnul.“

„Já vím. Je to tady úžasné.“

„Pro Kristovy rány, nech ho být,“ zavrčel Gerald. „Ještě chvíli budeš žvanit a probudíš ty dva blbce v dementních čepicích.“