Ender ve vyhnanství

Orson Scott Card

(2010)

Hodnocení:

84%

Štítky:

Literatura světová, Sci-fi

Enderův cyklus patří k nejpopulárnějším ságám žánru SF. Jednotlivé tituly získaly ceny Hugo a Nebula a vycházejí už dlouhá léta v mnoha jazycích.

Určitě si stejně jako mnozí kladete otázku, co se s Enderem dělo po skončení války s termiťany a před tím, než doletěl na Lusitanii. Nyní máte jedinečnou možnost se to dozvědět – přichází Cardovo nové dílo, pokračování Enderovy hry: Ender ve vyhnanství.

Zpočátku Ender věří, že by se mohl vrátit na Zemi tak rychle, jak to bude možné. Ale už skoro rok je situace klidná, a Ender přesto zůstává na Erótu. A navíc je přijat plán, jak ho na Zemi vůbec neposlat, protože je užitečnější jako jméno a příběh, než by mohl být jako nevhodná osoba z masa a krve.

Na konci Enderovy hry Andrew Wiggin – známější spíše jako Ender – zjistí, že nemůže žít na Zemi. Stal se více než jen chlapcem, který vyhrál hru: je zachránce Země, hrdina, vojenský génius, o jehož loajalitu a služby by se rád ucházel každý národ.

Má na vybranou – buď žít pod Hegemonovou kontrolou jako figurka v bratrových politických hrách, nebo se může připojit k posádce kolonizační lodi a odletět, aby se usadil na jednom z mnoha nových světů, získaných ve válce.

ENDER VE VYHNANSTVÍ

V nakladatelství Laser-books vyšlo:

Enderův cyklus:

Enderova hra

Mluvčí za mrtvé

Xenocida

Děti ducha

Enderův stín

Hegemonův stín

Stínové loutky

Obrův stín

Válka o dárky

První setkání (povídky z Enderova vesmíru)

cyklus Alvin tvůrce:

Sedmý syn

Rudý prorok

Učedník Alvin

mimo cykly:

Čorvi

Mapy v zrcadle 1

Mistrovské kusy

(sbírka povídek, editor O. S. Card)

Připravujeme:

Pastwatch: The Redemption of Christopher Columbus

Pokud nemůžete ve svém knihkupectví sehnat nějaký z výše uvedených dílů, obraťte se na nás, rádi Vám ho zašleme. A pozor, neplatíte poštovné!

LASER-books

Úslavská 2

326 00 Plzeň

e-mail: laserbooks@seznam.cz

Název originálu: ENDER IN EXILE

Obálka: John Harris

Grafická úprava obálky: Petr Bauer

Překlad: Petr Kotrle

Redakce: Helena Šebestová

Copyright ©2008 by Orson Scott Card All Rights Reserved Copyright ©2010 for the Czech translation by P. Kotrle Copyright ©2010 for Cover by J. Harris via T. Schlück Agency Copyright ©2010 for the Czech edition by Laser-books s. r. o.

ISBN 978-80-7193-311-3

Baydonu Hiltonovi, Jordanu Hiltonovi a Rickymu Fentonovi Romeo, Merkucio a Benvolio: nadále si získáváte mou důvěru a obdiv jako spolupoutníci na křivolaké cestě životem.

KAPITOLA 1

Komu: jpwiggin@gso.nc.pub, twiggin@uncg.edu

Od: hgraff%educadmin@ifcom.gov

Předmět: Kdy se Andrew vrátí domů

Drazí Johne Paule a Thereso Wigginovi!

Jistě chápete, že při nedávném pokusu Varšavské smlouvy ovládnout Mezinárodní flotilu byla na EducAdminu naší jednou starostí bezpečnost dětí. Nyní můžeme konečně začít pracovat na logistice jejich odeslání domů.

Chceme vás ubezpečit, že Andrew bude mít po celou dobu přechodu od MF pod kontrolu americké vlády nepřetržitou ostrahu a aktivního osobního strážce. Doposud jednáme o tom, do jaké míry bude MF poskytovat ochranu po předání.

EducAdmin dělá vše pro to, aby zajistil, že se Andrew bude moci vrátit k co možno nejnormálnějšímu dětství. Přesto bych uvítal váš názor, zda by neměl být ponechán zde v izolaci, dokud nebude uzavřeno vyšetřování kroků EducAdmina v průběhu nedávného konfliktu. Je dosti pravděpodobné, že se objeví svědectví, které bude vykreslovat Andrewa a jeho konání kompromitujícím způsobem, aby bylo možno prostřednictvím jeho (a jiných dětí) zaútočit na EducAdmina. Tady na velitelství MF ho můžeme uchránit od toho, aby slyšel to nejhorší; na Zemi nebude žádná taková ochrana možná a je pravděpodobnější, že bude předvolán, aby „svědčil“.

Hyrum Graff

Theresa Wigginová seděla na posteli a v ruce držela vytištěný Graffův dopis. „Předvolán, aby ‚svědčil‘. To znamená ukázat ho jako koho – hrdinu? Pravděpodobněji netvora, protože už tu máme různé senátory, kteří ostře kritizují zneužívání dětí.“

„To mu dá na pamětnou, za to, že zachránil lidstvo,“ prohlásil její manžel, John Paul.

„Tohle není vhodná chvíle na štiplavé poznámky.“

„Buď rozumná, Thereso,“ řekl John Paul. „Já chci, aby se Ender vrátil domů, stejně jako ty.“

„Ne, nechceš,“ odsekla prudce Theresa. „Tebe nebolí, jak po něm každý den toužíš.“ Ale ještě než to dořekla, věděla, že k němu není spravedlivá. Zakryla si oči a zavrtěla hlavou.

Sloužilo mu ke cti, že to pochopil a nehádal se s ní o to, co cítí a necítí. „Roky, které ti vzali, nedostaneš zpátky nikdy, Thereso. Už to není chlapec, kterého jsme znali.“

„Tak poznáme chlapce, kterým je teď. V našem domově.“

„Obklíčeném ochrankou.“

„Právě s tím se odmítám smířit. Kdo by mu chtěl ublížit?“

John Paul přestal předstírat, že čte knihu, a odložil ji. „Thereso, ty jsi nejchytřejší člověk, kterého znám.“

„Je to dítě!“

„Vyhrál válku proti armádě, která měla neuvěřitelnou převahu.“

„Odpálil jednu zbraň. Kterou nevymyslel ani nedopravil na místo.“

„Dostal tu zbraň do akčního rádia.“

„Termiťani jsou pryč! Ender je hrdina, žádné nebezpečí mu nehrozí.“

„Dobře, Thereso, je hrdina. Jak bude chodit na druhý stupeň základní školy? Který učitel z devítky je na něho připravený? Pro který školní tanec bude připravený on?“

„Bude to chtít čas. Ale tady, u rodiny –“

„No ovšem, my jsme taková vřelá, přívětivá skupina lidí, hnízdečko lásky, do kterého moc snadno zapadne.“

„My se přece máme rádi!“

„Thereso, plukovník Graff se nás jenom snaží upozornit, že Ender není jenom náš syn.“

„Není syn nikoho jiného.“

„Ty víš, kdo chce našeho syna zabít.“

„Ne, nevím.“

„Každá vláda, která vidí v americké vojenské moci překážku pro své plány.“

„Ale Ender nebude voják, bude –“

„Tento týden nebude americký voják. Možná. Ve dvanácti vyhrál válku, Thereso. Proč si myslíš, že ho naše dobrotivá a demokratická armáda nenaverbuje, hned jak se vrátí na Zemi? Nebo neumístí do ochranné vazby? Třeba nás nechají jít s ním a třeba ne.“

Theresa nechala slzy stékat po tvářích.

„Jinými slovy říkáš, že když odsud odešel, ztratili jsme ho navždycky.“

„Říkám, že když tvoje dítě odejde do války, už se ti nikdy nevrátí. Ne takové, jaké bylo, nebude stejné. Změněné, jestli se vůbec vrátí. Tak dovol, abych se tě na něco zeptal. Chceš, aby odjel tam, kde bude v největším nebezpečí, nebo aby zůstal tam, kde je v relativním bezpečí?“

„Podle tebe se nás Graff snaží přimět, abychom mu řekli, že si má Endera nechat u sebe ve vesmíru?“

„Já myslím, že Graffovi záleží na tom, co se na Zemi děje, a dává nám na vědomí – aniž by to výslovně řekl, protože každý dopis, který odešle, může být u soudu použit proti němu – že Ender je ve strašlivém nebezpečí. Ani ne deset minut po Enderově vítězství Rusové rozběhli krutou hru o ovládnutí MF. Jejich vojáci zabili tisíce důstojníků flotily, než se je MF podařilo přinutit, aby se vzdali. Co by udělali, kdyby vyhráli? Přivedli Endera domů a uspořádali pro něho velký průvod?“

Theresa tohle všechno věděla. Uvědomovala si to, přinejmenším niterně, od okamžiku, kdy si přečetla Graffův dopis. Ne, věděla to ještě dřív, hrůzou se jí z toho udělalo špatně hned, když se dozvěděla, že válka s termiťany skončila. On se nikdy nevrátí domů.

Ucítila na rameni ruku Johna Paula a setřásla ji. Ruka se vrátila a pohladila ji na paži, jak tam ležela, otočená na druhou stranu, a plakala, protože věděla, že už spor prohrála, plakala, protože v jejich hádce nebyla na své straně už ani ona sama.

„Věděli jsme, když se narodil, že nám nepatří.“

„On nám patří.“

„Jestli se vrátí domů, bude jeho život patřit vládě, která bude mít moc ho chránit a využívat – nebo ho zabít. Je nejdůležitější samostatné aktivum, které přečkalo válku. Mocná zbraň. To je všechno, čím bude – a navíc taková celebrita, že nejspíš tak jako tak nemůže mít normální dětství. A byli bychom pro něho velká pomoc, Thereso? Chápeme, jaký byl v posledních sedmi letech jeho život? Jací rodiče můžeme být pro chlapce – muže – který z něho vyrostl?“

„Byli bychom skvělí,“ namítla.

„A víme to díky tomu, že jsme tak dokonalí rodiče dětí, které máme u sebe doma.“

Theresa se obrátila na záda. „Propána. Chudák Petr. Musí ho ničit, že by se Ender mohl vrátit domů.“

„Sebrat mu vítr z plachet.“

„Tím si nejsem tak jistá,“ namítla. „Vsadím se, že Petr už vymýšlí, jak Enderova návratu využít.“

„Dokud nepřijde na to, že Ender je příliš chytrý, než aby se dal využít.“

„Jak je Ender připravený na politiku? Byl celou tu dobu v armádě.“

John Paul se tiše zasmál.

„Dobrá, jistě, armáda je samozřejmě stejně politická jako vláda.“

„Ale máš pravdu,“ řekl John Paul. „Ender tam měl ochranu, lidi, kteří ho chtěli využít, ano, ale sám nemusel svádět žádné byrokratické bitvy. Pokud jde o takové manévrování, zřejmě je na tom stejně jako dítě vyrostlé v lese.“

„Opravdu by ho Petr mohl využít?“

„To mi starosti nedělá. Trápí mě, co Petr udělá, až zjistí, že ho využít nemůže.“

Theresa se znovu narovnala a podívala se manželovi do očí. „Přece si nemyslíš, že by Petr zvedl proti Enderovi ruku!“

„Petr nezvedá svou ruku, když potřebuje udělat něco obtížného nebo nebezpečného. Přece víš, jak využíval Valentinu.“

„Jenom proto, že ona se jím využívat nechává.“

„Přesně o to mi šlo,“ přikývl John Paul.

„Endera vlastní rodina neohrožuje.“

„Thereso, musíme se rozhodnout. Co je pro Endera nejlepší? Co je nejlepší pro Petra a Valentinu? Co je nejlepší pro budoucnost světa?“

„Usazení na posteli uprostřed noci, my dva rozhodujeme o osudu světa?“

„Miláčku, o osudu světa jsme rozhodli, když jsme počali Andrewa.“

„A bylo nám při tom dobře,“ dodala.

„Je pro Endera dobré, aby přišel domů? Bude tak šťastný?“

„Ty si vážně myslíš, že na nás zapomněl?“ zeptala se. „Myslíš si, že Enderovi je jedno, jestli přijde domů?“

„Přijet domů trvá den nebo dva. Něco jiného je tady žít. Ohrožení ze strany cizích mocností, nepřirozenost jeho života ve škole, neustálé zásahy do jeho soukromí, a nezapomínejme na Petrovu neukojitelnou ctižádost a závist. Proto se tě znovu ptám: bude Enderův život šťastnější, než by byl, kdyby…“

„Kdyby zůstal venku ve vesmíru? Jaký to pro něho bude život?“

„MF dala závazek – naprostá neutralita vůči veškerému dění na Zemi. Když budou mít Endera, bude vědět celý svět – každá vláda – že by neudělali dobře, kdyby se proti Flotile pokusili něco podniknout.“

„Tím, že nepřijede domů, bude Ender pokračovat v zachraňování světa na trvalé bázi,“ řekla Theresa. „To bude mít opravdu užitečný život.“

„Jde o to, že ho nebude moci využít nikdo jiný.“

Theresa nasadila svůj nejlíbeznější hlas. „Tak ty si myslíš, že bychom měli napsat Graffovi a říci mu, že nechceme, aby se Ender vrátil domů?“

„Nic takového udělat nemůžeme,“ odvětil John Paul. „Napíšeme, že se nemůžeme dočkat, až syna uvidíme, a že žádná osobní ochrana nebude nutná.“

Chvíli jí trvalo, než pochopila, proč to vypadá, že staví na hlavu všechno, co doposud řekl. „Každý dopis, který Graffovi pošleme,“ řekla, „bude stejně veřejný jako dopisy, které posílá nám. A stejně prázdný. A my neuděláme nic a necháme věcem volný průběh.“

„Kdepak, miláčku,“ odporoval John Paul. „Čirou náhodou žijí v našem domě, pod naší střechou, dva z nejvlivnějších tvůrců veřejného mínění.“

„Ale Johne Paule, oficiálně přece nevíme, že naše děti slídí po internetu a manipulují události prostřednictvím sítě Paterových korespondentů a Valentinina geniálně zvráceného talentu pro demagogii.“

„A ony nevědí, že máme v hlavě nějaký mozek,“ prohlásil John Paul. „Vypadá to, jako by si myslely, že je v našem domě nechali nějací skřítkové a víly, ne že mají v tělíčkách náš genetický materiál. Chovají se k nám jako k příhodným vzorkům ignorantského veřejného mínění. Takže… poskytněme jim nějaké veřejné mínění, které je nasměruje, aby udělali to, co je pro jejich bratra nejlepší.“

„Co je nejlepší,“ zopakovala Theresa. „My přece nevíme, co je nejlepší.“

„Ne,“ odpověděl John Paul. „Víme jen, co se jako nejlepší jeví. Ale jedna věc je jistá – víme o tom mnohem víc než kterékoli z našich dětí.“

Valentina se vrátila ze školy plná hnisajícího hněvu. Hloupí učitelé – občas ji to dohánělo k šílenství, když musela položit otázku a nechat si problém od učitele trpělivě vysvětlit, jako by otázka byla známkou toho, že problém nepochopila ona, a přitom jej nechápal učitel. Ale zůstala smířeně sedět, když se rovnice objevila na holodispleji panelů všech žáků a učitel ji bod po bodu probral.

Pak Valentina nakreslila ve vzduchu kroužek kolem prvku problému, kterému učitel nevěnoval náležitou pozornost – důvodu, proč odpověď nebyla v pořádku. Valentinin kroužek se samozřejmě nezobrazil na všech panelech; tuto možnost měl pouze učitelův počítač.

Nato učitel nakreslil kolem onoho čísla vlastní kroužek a řekl: „Ty ovšem nevidíš, Valentino, že dokonce i s tímto vysvětlením, pokud budeš tento prvek ignorovat, můžeš stále dojít ke správnému výsledku.“

Byla to jasná kamufláž na ochranu učitelova ega. Ale samozřejmě to bylo jasné jenom Valentině. Pro ostatní studenty, kteří látku i tak chápali jen s obtížemi (obzvlášť proto, že jim ji vysvětloval nepozorný impotent) byla Valentina tím, kdo přehlédl zakroužkovaný člen v závorce, přestože právě on byl důvodem, proč svůj dotaz vyslovila.

A učitel jí věnoval samolibý úsměv, který říkal: „Před touto třídou mě neporazíš a neponížíš.“

Ale Valentina se ho nesnažila ponížit. Byl jí úplně ukradený. Šlo jí jednoduše o to, aby látka byla vysvětlována natolik dobře, že v případě, kdy by se – chraň bůh – někdo ze třídy stal stavebním inženýrem, jeho mosty nespadnou a nezabijí lidi.

To byl ten rozdíl mezi ní a idioty světa. Všichni se snažili vypadat chytře a zachovat si své společenské postavení. Jenže Valentině na společenském postavení nezáleželo, pro ni bylo důležité udělat to správně. Dobrat se k pravdě – pokud je pravda dosažitelná.

Neřekla nic učiteli ani ostatním studentům a věděla, že s žádnými sympatiemi nemůže počítat ani doma. Petr by se jí vysmál, že jí na škole záleží tolik, že nechá toho šaška učitele, aby se jí dostal pod kůži. Otec by se na problém podíval, vysvětlil by jí správnou odpověď a vrátil by se ke své práci, aniž by postřehl, že Valentina nežádala o pomoc, ale žádala o politování.

A matka? Byla by všemi deseti pro vtrhnout do školy a něco s tím udělat, klidně by učiteli od plic vynadala. Matka by si ani nevyslechla Valino vysvětlení, že nechce učitele zostudit, že jen chce, aby někdo řekl: „Není to ironie, že v téhle speciální progresivní škole pro obzvlášť nadané děti mají učitele, který neovládá svůj předmět?“ Na což by Val mohla odpovědět: „Samozřejmě že je!“ a bylo by jí líp. Měla by pocit, že někdo je na její straně. Někdo to pochopil a ona na to není sama.

Moje potřeby jsou jednoduché a je jich málo, pomyslela si Valentina. Jídlo. Oblečení. Pohodlné místo na spaní. A žádní idioti.

Jenže ve světě bez idiotů by samozřejmě bylo smutno. Pokud by ji tam vůbec pustili. Nebyla tak dokonalá, že by ona nikdy žádnou chybu neudělala.

Jako ta chyba, že se nechala Petrem zlákat, aby byla Démosthenés. Pořád si myslel, že jí musí říkat, co má každý den po škole psát – jako by se po všech těch letech s postavou dokonale nesžila. Dokázala by psát Démosthenovy eseje i ve spaní.

A když potřebovala pomoc, úplně stačilo, aby si poslechla otcovo kázání o světovém dění – protože to vypadalo, jako by všechny Démosthenovy štváčské, hurávlastenecké názory papouškoval, přestože tvrdil, že ty sloupky nikdy nečte. Kdyby věděl, že ty eseje píše jeho sladká naivní dceruška, podělal by se, až by z něj lezly petúnie.

Rozčileně vpadla do domu, zamířila rovnou ke svému počítači, prolétla si zprávy a začala psát esej, o níž věděla, že by ji od Petra dostala za úkol – sžíravou kritiku, že MF neměla ukončit válečný stav s Varšavskou smlouvou bez požadavku na to, aby se Rusko nejdřív vzdalo všech svých jaderných zbraní, protože za vedení nepokrytě útočné války by se mělo nějak zaplatit, ne? Všechny ty obvyklé zvratky jejího démosthenovského antiavatara.

Anebo jsem jako Démosthenés Petrův opravdový avatar? Stala se ze mě virtuální osobnost?

Cvak. E-mail. Cokoli bude lepší než to, co píše.

Bylo to od matky. Přeposílala jí e-mail od plukovníka Graffa. O tom, že Ender bude mít ochranku, až přijede domů.

„Napadlo mě, že tě to bude zajímat,“ napsala matka. „Není to BEZVA, že Andrewův návrat je TAK BLÍZKO?“

Přestaň křičet, matko. Proč používáš velká písmena, když chceš něco zdůraznit? Je to tak – středoškolské. Řekla to Petrovi několikrát. Máma je vyložená roztleskávačka.

Matčina epištola ve stejném duchu i pokračovala. Dát Enderovi do pořádku jeho pokoj, aby v něm ZASE mohl být, bude hotové HNED, vypadá to, že nemá smysl odkládat úklid toho pokoje ani o SEKUNDU, leda snad, co myslíš, nechtěl by se Petr o svůj pokoj s malým bráškou PODĚLIT, aby se mohli znovu POZNAT a SBLÍŽIT? A co myslíš, že by si Ender přál jako ÚPLNĚ PRVNÍ jídlo, které doma dostane?

Jídlo, mámo. Ať to bude cokoli, rozhodně to bude „dost SPECIÁLNÍ, aby se cítil MILOVANÝ a POSTRÁDANÝ.“

A stejně. Matka byla hrozně naivní, že Graffovu dopisu věřila tak, jak ho četla. Střežení. Osobní ochrana. Graff jí posílal varování, nešlo mu o to celou ji rozechvět, že se Ender vrací domů. Ender bude v nebezpečí. Copak to matka neviděla?

Graff se ptal, jestli mají Endera nechat ve vesmíru, dokud neskončí výslechy. Ale to potrvá měsíce. Jak si mohla matka vzít do hlavy, že se Ender vrátí domů tak brzy, že je na čase vyklidit haraburdí, které se nahromadilo v jeho pokoji? Graff po ní chtěl žádost, aby Endera domů ještě neposílali. A jeho důvod byl, že Enderovi hrozí nebezpečí.

Okamžitě se před ní vynořilo celé spektrum nebezpečí, jimž Ender čelil. Rusové dojdou k závěru, že Ender je zbraň, kterou proti nim Američané použijí. Číňané si budou myslet totéž – že by se Amerika vyzbrojená enderovskou zbraní mohla stát agresivní a znovu chtít proniknout do čínské sféry vlivu. Oběma zemím by se dýchalo volněji, kdyby byl Ender mrtvý. I když by to samozřejmě musely zařídit tak, aby to vypadalo, že atentát provedlo nějaké separatistické hnutí. Což znamenalo, že Endera nesprovodí ze světa jen tak pomocí odstřelovače, nejspíš vyhodí do povětří celou jeho školu.

Ne, ne, ne, pokárala se Valentina. To, že by takovou věc řekl Démosthenés, ještě neznamená, že si to musíš myslet ty!

Ale obraz, jak někdo vyhazuje Endera do vzduchu, střílí po něm nebo jakou metodu by použili – všechny způsoby jí neustále probleskovaly hlavou. Nebylo by to ironické – a přitom typicky lidské – aby člověk, který zachránil lidstvo, padl za oběť atentátu? Bylo by to jako vražda Abrahama Lincolna nebo Mahátmy Gándhího. Někteří lidé jednoduše nechápali, kdo jsou jejich spasitelé. A skutečnost, že Ender je ještě dítě, je ani nezpomalí.

Nemůže přijet domů, pomyslela si. Matka to nikdy nepochopí, nedokázala bych jí to říct, ale… i kdyby na něho nepodnikli atentát, jak by jeho život tady vypadal? Ender nebyl z těch, kteří by vyhledávali slávu nebo postavení, a přesto by se všechno, co by udělal, dostalo do videí a lidé by komentovali, jaký má účes (Hlasujte! Líbí se vám nebo ne?), na jaké předměty chodí do školy (Čím hrdina bude, až vyroste? Hlasujte pro kariéru, na kterou by se Wiggin měl připravit podle vás!).

Byla by to těžká noční můra. To by nebyl návrat domů. Endera stejně domů přivést nemohli. Domov, který opustil, už neexistoval. Ani dítě, které z toho domova odvedli, již neexistovalo. Když byl Ender tady – ani ne před rokem – když Val odjela k jezeru a strávila s ním těch několik hodin, připadal jí hrozně starý. Občas měl chuť si hrát, ano, ale cítil na ramenou tíhu světa. Nyní bylo to břemeno sňato – ale následky se ho budou držet, budou ho svazovat, budou mu ničit život.

Roky dětství byly pryč. Tečka. Ender nedostal šanci být malým chlapcem, který vyroste do dospělosti v domě svých rodičů. Byl již v pubertě – věkem i hormony – a byl dospělý odpovědností, již na sebe vzal.

Jestli připadá škola o ničem mně, jak bude připadat Enderovi?

Ještě než dopsala esej o ruských jaderných zbraních a ceně porážky, začala v duchu sestavovat osnovu další. Té, která vysvětlí, proč by Ender Wiggin neměl být převezen zpátky na Zemi, protože by se stal terčem každého pošuka, špiona, paparazia a atentátníka a nemohl by žít normálním životem.

Ale nenapsala ji. Věděla totiž, že je tu velký problém: Petrovi by se to ani trochu nelíbilo.

Petr měl totiž už vlastní plány. Jeho internetová osobnost, Locke, již začala pro Enderův návrat budovat základy. Valentině bylo jasné, že Petr chce vyjít z anonymity, až se Ender vrátí, jako skutečný autor Lockových esejů – a tedy osoba, která přišla s podmínkami příměří, jež mezi Varšavskou smlouvou a MF stále platilo. Petr chtěl využít Enderovu slávu. Ender zachránil lidstvo před termiťany a jeho velký bratr Petr zachránil svět před občanskou válkou, kterou by Enderovo vítězství rozpoutalo. Dvojnásobní hrdinové!

Enderovi by sláva vadila. Petr jí byl lačný tak, že jí chtěl Enderovi ukrást tolik, kolik ukrást půjde.

Samozřejmě to nikdy nepřizná, pomyslela si Valentina. Petr si najde všechny možné důvody, proč je to pro Enderovo dobro. Pravděpodobně stejné důvody, jaké napadly mě.

A jestli je to tak, nedělám přesně to, co dělá Petr? Nevymyslela jsem si všechny ty důvody, aby se Ender nevrátil domů, jenom proto, že ve svém srdci ho tady nechci?

Při tom pomyšlení jí proběhla taková vlna emocí, až najednou zjistila, že u svého psacího stolu brečí. Chtěla ho doma. A byť chápala, že se ve skutečnosti vrátit domů nemůže – plukovník Graff měl pravdu – dál toužila po bratříčkovi, kterého jí ukradli. Všechny ty roky jsem s bratrem, kterého nenávidím, a teď, pro dobro bratra, kterého mám ráda, zapojím své úsilí, abych ho uchránila…

Před sebou? Ne, před sebou ho chránit nemusím. Nenávidím školu, nenávidím svůj život tady, nenávidím, nenávidím, nenávidím, že mě má Petr pod palcem. Proč bych měla zůstat? Proč bych neměla odletět do vesmíru s Enderem? Alespoň na čas. Jsem ten, ke komu má nejblíž. Jsem jediná, s kým se za posledních sedm let setkal. Jestli nemůže přijít domů on, může kousek domova – já – přijít za ním!

Šlo jenom o to přesvědčit Petra, že není v jeho zájmu, aby se Ender vrátil na Zemi – aniž by Petr zjistil, že se jím jeho sestra snaží manipulovat. Cítila se z toho unavená, protože Petr nebyl někdo, kým by bylo snadné manipulovat. Všechno prokoukl. Musela být tedy v tom, co dělá, naprosto otevřená a přímá – ale dělat to s tak jemnými podtóny pokory, vážnosti, nezaujatosti a bůhvíčeho ještě, aby se Petr dokázal povznést nad svou blahosklonnost vůči všemu, co říká, a dospěl k závěru, že on tak uvažoval celou dobu a…

A je mým skutečným motivem to, že chci sama opustit planetu? Jde tady o Endera, nebo mou svobodu?

Obojí. Může to být obojí. A budu v tom k Enderovi upřímná – nebudu se vzdávat ničeho, abych byla s ním. Raději budu s ním ve vesmíru a už nikdy neuvidím Zemi, než bych zůstala tady, s ním nebo bez něho. Bez něho: bolestivá prázdnota. S ním: bolestivý pohled na to, jak vede nešťastný život beze smyslu.

Val začala psát dopis plukovníku Graffovi. Matka byla tak neopatrná, že připojila Graffovu adresu. To bylo skoro narušení bezpečnosti. Matka byla občas hrozně naivní. Kdyby byla důstojník MF, už dávno by ji vyhodili.

Později u večeře matka nedokázala přestat mluvit o Enderově návratu. Petr poslouchal jen na půl ucha, protože matka se samozřejmě nedokázala přenést přes svou osobní rozněžnělost nad „chlapečkem, který se vrací do hnízda“, zatímco Petr chápal, že Enderův návrat bude strašlivě komplikovaný. Bylo třeba připravit tolik věcí – a nejenom ten pitomý pokoj. Ender si mohl klidně vzít jeho postel, o to nešlo – důležité bylo, že Ender se stane nakrátko středem pozornosti celého světa, a to byl okamžik, kdy Locke svlékne svůj plášť anonymity a ukončí spekulace o totožnosti „velkého dobrodince lidstva, jenž v důsledku své skromnosti projevované tím, jak zůstává v anonymitě, nemůže převzít Nobelovu cenu, kterou si tak bohatě zaslouží za to, že nás dovedl na konec poslední války lidstva.“

To bylo od jednoho Lockova dosti sentimentálního fanouška – který byl náhodou také hlavou opoziční strany ve Velké Británii. Bylo naivní si představovat, třeba jen na okamžik, že krátký pokus Nové Varšavské smlouvy o ovládnutí MF byl „poslední válkou“. „Poslední války“ se dá dosáhnout jen jediným způsobem, a tím je mít celou Zemi pod vládou jediného, schopného, mocného, ale populárního vůdce.

A ten vůdce by se mohl představit tak, že se ukáže na obrazovkách, jak stojí vedle slavného Endera Wiggina a rukou drží hrdinu kolem ramen, protože – a koho by to mělo překvapovat? – „Malý válečník“ a „Mírotvorce“ jsou bratři!

A teď začal o něčem žvanit otec. Potíž byla v tom, že mluvil přímo na Petra, a tak musel Petr poslouchat a hrát poslušného syna, jako by mu na tom záleželo.

„Opravdu si myslím, že se musíš rozhodnout, kterému oboru se budeš chtít věnovat, dřív než se tvůj bratr vrátí domů, Petře.“

„A proč?“ zeptal se Petr.

„No tak, nedělej, že jsi tak naivní. Copak ty nechápeš, že bratr Endera Wiggina se může dostat na každou univerzitu, kterou bude chtít?“

Otec ta slova pronesl způsobem, jako by byla ta nejgeniálnější, jaká kdy řekl nahlas někdo, koho ještě římský senát neprohlásil za boha, papež za svatého nebo tak něco. Otce by nikdy nenapadlo, že Petr už se mohl dostat na každou univerzitu, kterou chtěl, svými dokonalými záznamy a plným ziskem bodů ve všech univerzitních přijímacích testech. Nemusel se přiživovat na bratrově slávě. Ale ne, otec se bude na všechno, co bude v Petrově životě dobré, vždycky dívat jako na něco, co pramení z Endera. Ender, Ender, Ender, Ender, takové debilní jméno.

Jestli tak uvažuje otec, nepochybně tak budou uvažovat i všichni ostatní. Přinejmenším všichni, kteří nedosahují určité minimální úrovně inteligence.

Petr neviděl nic než bonus v podobě publicity, již by Enderův návrat domů poskytl. Ale otec mu připomněl něco jiného – že všechno, co udělal, by se z pohledu lidí znehodnotilo právě tím, že je starší bratr Endera Velkého. Ano, lidé by je viděli, jak stojí vedle sebe – ale divili by se, proč do Bitevní školy nevzali Enderova bratra. Petr by tak vypadal slabý, méněcenný a zranitelný.

Stál by tam, o poznání vyšší, bratr, který zůstal doma a nic nedokázal. „Ale on přece napsal všechny Lockovy eseje a ukončil konflikt s Ruskem, než stačil přerůst ve světovou válku!“ Fajn, když jsi tak chytrý, proč jsi nepomáhal svému bratříčkovi zachránit lidstvo před úplnou zkázou?

Ano, příležitost se zviditelnit. Ale také noční můra.

Jak by mohl využít příležitosti, kterou mu Enderovo slavné vítězství poskytlo, a přitom dosáhnout úrovně, aby to nevypadalo, že není nic než parazit, který se přiživuje na bratrově slávě jako štítovec? Jaká by to byla hrůza, kdyby jeho oznámení vyznělo jako nějaké smutné pokřikování „já taky“. Tak vy si myslíte, že bratr je úžasný? Já vám předvedu, že jsem taky zachránil svět. Svým smutným, nuzným, nenápadným způsobem.

„Jsi v pořádku, Petře?“ zeptala se Valentina.

„Copak, stalo se něco?“ strachovala se matka. „Nech se ode mě prohlédnout, zlato.“

„Nebudu si svlékat košili a nedovolím ti, abys na mě použila rektální teploměr, protože Valentina má halucinace a já vypadám úplně normálně.“

„Dám ti vědět, až začnu mít halucinace, pokud k tomu dojde,“ odvětila Val. „Znám lepší věci než se dívat, jak tvůj obličej vypadá, jako bys chtěl blinkat.“

„To by byl skvělý obchodní tah,“ řekl Petr, skoro už reflexivně. „Vyberte si vlastní halucinaci! Počkej, to už přece je – říká se tomu ‚ilegální drogy‘.“

„Neohrnuj nos nad námi nuznými,“ řekla Val. „Ti, kteří jsou závislí na egu, nepotřebují drogy.“

„No tak, děti,“ napomenula je matka. „Tohle najde Ender, až přijede domů?“

„Ano,“ odpověděli současně Valentina a Petr.

Otec se ozval. „Chtěl bych si myslet, že vás najde trochu dospělejší.“

Ale v tu chvíli již Petr i Val propukli v hlučný smích. Nedokázali přestat, a tak je otec vykázal od stolu.

Petr si zběžně prošel Valentininu esej o ruských atomovkách. „Je to hrozná nuda.“

„Já si to nemyslím,“ namítla Valentina. „Oni ty atomovky mají, a to brání jiným zemím, aby jim vrazily pár facek, když to potřebují – a to je často.“

„Co máš proti Rusku?“

„Démosthenés má něco proti Rusku,“ odpověděla s předstíranou nenuceností.

„Fajn,“ řekl Petr. „Proto si Démosthenés nebude dělat starosti s ruskými jadernými zbraněmi, ale bude si dělat starosti, že by se Rusko mohlo zmocnit vůbec nejcennější zbraně ze všech.“

„Molekulárního dezintegrátoru?“ zeptala se Val. „MF ho nikdy nepřiveze na dostřel Země.“

„Malého doktora nemyslím, ty blbko. Mluvím o našem bratrovi. O našem malém sourozenci, ničiteli civilizací.“

„Neopovažuj se mluvit o něm pohrdavě!“

Petrův výraz se změnil v posměšný úšklebek. Ale pod tou vizáží byl hněv a dotčenost. Pořád se mu uměla dostat pod kůži: stačilo dát mu jasně najevo, o kolik raději má Endera.

„Démosthenés napíše esej, ve které poukáže na to, že Amerika musí přivézt Andrewa Wiggina okamžitě zpátky na Zemi. Žádné další prodlevy. Svět je příliš nebezpečné místo, než aby Amerika neměla bezodkladně k dispozici nejslavnějšího vojenského vůdce, jakého svět kdy poznal.“

Valentinu okamžitě zaplavila čerstvá vlna nenávisti k němu. Částečně proto, že chápala, že jeho přístup bude fungovat mnohem lépe než esej, kterou už napsala. Vnitřně se s Démosthenem neztotožnila tak dobře, jak si myslela. Démosthenés by se rozhodně dožadoval, aby se Ender okamžitě vrátil a byl zařazen do americké armády.

A to by bylo svým způsobem stejně destabilizující jako volání po urychleném rozmístění jaderných zbraní. Rivalové a nepřátelé Spojených států sledovali Démosthenovy eseje velice pozorně. Pokud by se dožadoval Enderova okamžitého návratu domů, všichni by začali podnikat kroky, aby Ender zůstal ve vesmíru; a přinejmenším někteří by Ameriku otevřeně obvinili z agresivních plánů.

Pak by bylo na Lockovi, aby za několik dní nebo týdnů přišel s kompromisem, státnickým řešením: Nechte to dítě ve vesmíru.

Valentina přesně věděla, proč Petr změnil názor. Mohla za to ta otcova hloupá poznámka u oběda – připomínka, že Petr by byl v Enderově stínu, i kdyby se snažil sebevíc.

Vida, i politický hlupák mohl občas říct něco, co mělo dobrý důsledek. Teď nebude Val ani muset Petra přesvědčovat o nutnosti nevpustit Endera na Zemi.

Bude to celé jeho nápad, ne její.

Theresa znovu seděla na posteli a plakala. Kolem ní se povalovaly výtisky Démosthenových a Lockových eseji, o nichž věděla, že Enderovi zabrání, aby se vrátil domů.

„Já za to nemůžu,“ řekla manželovi. „Vím, že je to správné – přesně jak Graff chtěl, abychom to pochopili. Ale myslela jsem, že ho znovu uvidím. Opravdu jsem si to myslela.“

John Paul si sedl na postel vedle ní a objal ji. „Je to ta nejtěžší věc, kterou jsme kdy udělali.“

„Ne to, že jsme se ho vzdali tenkrát?“

„To bylo těžké,“ uznal John Paul, „ale neměli jsme na vybranou. Vzali by nám ho stejně. Ale tentokrát je to jiné. Ty víš, že kdybychom vyšli na sítě a rozeslali videa, ve kterých prosíme za to, aby se náš syn mohl vrátit domů – měli bychom docela slušnou šanci.“

„A náš chlapeček se bude divit, proč to neděláme.“

„Nebude.“

„Och, podle tebe je tak chytrý, že pochopí, co děláme? Proč neděláme nic?“

„A proč by neměl?“

„Protože nás nezná,“ řekla Theresa. „Neví, co si myslíme nebo co cítíme. Z jeho pohledu to bude vypadat, že jsme na něho úplně zapomněli.“

„Z jedné věci mám v celém tomhle zmatku dobrý pocit,“ odbočil John Paul. „Pořád umíme našimi geniálními dětmi manipulovat.“

„Copak to,“ odvětila přezíravě Theresa. „Dětmi se dá manipulovat snadno, když jsou absolutně přesvědčené, že jsi hlupák.“

„Nejsmutněji je mi z toho,“ poznamenal John Paul, „že se Lockovi dostává uznání za to, že mu na Enderovi záleží víc než komukoli jinému. Až tedy vyjde najevo jeho totožnost, bude to vypadat, jako by oddaně vystoupil na ochranu svého bratra.“

„Je to náš syn, ten Petr,“ řekla Theresa. „A je to dílo.“

„Mám filozofickou otázku. Zajímalo by mě, jestli to, čemu říkáme dobrota, je skutečně špatně se adaptující vlastnost. Dokud ji má většina lidí a vůdci společnosti ji propagují jako ctnost, mají přirození vládci volné pole působnosti. Zásluhou Enderovy dobroty budeme mít doma na Zemi Petra.“

„No tak, Petr je dobrý,“ řekla Theresa trpce.

„Ano, já jsem zapomněl,“ odvětil John Paul. „Vládcem světa se stane pro dobro lidstva. Je to od něho nezištná oběť.“

„Když čtu jeho samolibé eseje, nejraději bych mu vyškrábala oči.“

„Je to taky náš syn,“ připomněl jí John Paul. „Stejný výtvor našich genů jako Ender nebo Val. A do tohohle jsme ho přece navezli my.“

Theresa věděla, že má pravdu. Ale nepomáhalo to. „Nemusel by se při tom tak bavit, nebo ano?“

KAPITOLA 2

Komu: hgraff%educadmin@ifcom.gov

Od: demosthenes@PosledniVelkaNadejeZeme.pol

Předmět: Vy pravdu znáte

Vy víte, kdo rozhoduje, co napsat. Určitě uhodnete také proč. Nebudu se snažit obhajovat svůj esej ani to, jak jej využívají jiní.

Kdysi jste využil sestru Andrewa Wiggina, aby ho přesvědčila k návratu do vesmíru a vybojování vítězství v té malé válce, kterou jste vedli. Svůj úkol splnila, ne? Takové hodné děvče; splní každý úkol, který dostane.

Já pro ni jeden úkol mám. Kdysi jste za ní poslali bratra, aby našel útěchu, aby měl společnost. Bude ji potřebovat znovu, víc než kdy jindy, jenže za ní nemůže. Tentokrát to nebude žádný domek u jezera. Ale není důvod, proč by ona nemohla odletět do vesmíru, aby byla s ním. Vezměte ji do MF, plaťte ji jako konzultanta, co bude třeba. Ale ona a její bratr se potřebují. Víc, než kterýkoli z nich potřebuje život na Zemi.

Nepokoušejte se ji přelstít. Uvědomte si, že je chytřejší než vy a miluje svého bratra víc než vy. A kromě toho, jste slušný člověk. Vy víte, že je to správné a dobré. A vy se vždycky snažíte uskutečnit to, co je správné a dobré, ne?

Prokažte nám oběma laskavost. Vezměte tento dopis, roztrhejte ho a strčte ho tam, kam slunce nesvítí.

Váš oddaný a pokorný sluha – oddaný a pokorný sluha všech – pokorný a oddaný sluha pravdy a vznešeného šovinizmu – Démosthenés.

Jak tráví své dny třináctiletý admirál?

Ne tím, že velí lodi – to dali Enderovi jasně na srozuměnou hned ten den, kdy byl jmenován důstojníkem. „Máte hodnost odpovídající vašim úspěchům,“ řekl admirál Čamrajnagar, „ale budete mít povinnosti odpovídající vašemu výcviku.“

Jaký měl výcvik? Hrát na simulátoru virtuální válku. Teď už nebylo s kým bojovat, takže měl výcvik… k ničemu.

Och, ještě pro jednu věc: vést děti do boje, vyždímat z nich poslední kapku síly, soustředění, talentu a inteligence. Jenže ty děti tady byly zbytečné a jedno po druhém odjížděly domů.

Každé se přišlo s Enderem rozloučit. „Brzo budeš doma,“ řekl Hot Soup. „Musejí pro hrdinu připravit uvítání.“ Mířil do Taktické školy, aby dokončil, co bylo třeba udělat pro získání maturitního vysvědčení. „Abych mohl hned nastoupit na univerzitu.“

„Patnáctiletým jde univerzita vždycky skvěle,“ poznamenal Ender.

„Musím se soustředit na studium,“ řekl Han Tzu. „Dokončit univerzitu, zjistit, co bych měl v životě dělat, a pak si najít ženu, kterou bych si vzal a založil s ní rodinu.“

„Pokračovat v cyklu života?“ zeptal se Ender.

„Muž bez manželky a dětí je hrozba pro civilizaci,“ prohlásil Han Tzu. „Jeden starý mládenec je nepříjemnost. Deset tisíc starých mládenců je válka.“

„Zbožňuju, když cituješ čínská moudra.“

„Jsem Číňan, tak mi to jde dobře.“ Han Tzu se na něho široce usmál. „Endere, přijeď se za mnou podívat. Čína je krásná země. V Číně najdeš větší rozmanitost než ve zbytku světa.“

„Přijedu, jestli budu moci,“ slíbil Ender. Neměl to srdce, aby podotkl, že Čína je plná lidských bytostí a že poměr dobrých a špatných, silných a slabých, odvážných a ustrašených musí být přibližně stejný jako v každé jiné zemi, kultuře nebo civilizaci… nebo vesnici, domě či srdci.

„To víš, že budeš moci!“ řekl Han Tzu. „Dovedl jsi lidstvo k vítězství a každý to ví. Ty můžeš dělat, co budeš chtít!“

Jenom ne jet domů, dodal v duchu Ender. Nahlas odpověděl: „Neznáš moje rodiče.“

Chtěl, aby to zaznělo stejně žertovným tónem, jaký používal Han Tzu, ale v těchto dnech se nedařilo nic. Možná měl v sobě nevrlost, která podbarvovala všechno, co říkal, aniž o tom věděl. Nebo možná Han Tzu z jeho úst žert nepoznal; možná měl on a ostatní děti příliš mnoho vzpomínek na to, jaké to bylo ke konci, když se báli, že by Ender mohl přicházet o rozum.

Ale on věděl, že o něj nepřichází. Nacházel jej. Hlubokou mysl, absolutní duši, krutě soucitného člověka – schopného milovat ostatní tak hluboce, že jim rozumí, a přitom si zachovat takový odstup, aby toto poznání mohl použít k jejich zničení.

„Rodiče,“ řekl smutně Han Tzu. „Táta je totiž ve vězení. Nebo ho možná už pustili. Navedl mě, jak mám zfalšovat test, abych se sem dostal.“

„Tys nemusel nic falšovat,“ řekl Ender. „Ty jsi ten pravý.“

„Jenže on mi to potřeboval zařídit. Nebylo by to k ničemu, kdybych si to vysloužil sám. Získával tak pro sebe pocit potřebnosti. Mám v plánu být lepší otec než on. Já jsem správný táta!“

Ender se zasmál, pak ho objal a rozloučili se. Ale ten rozhovor mu zůstal v hlavě. Uvědomil si, že Han Tzu si svůj výcvik odveze s sebou a udělá ze sebe dokonalého otce. A velká část toho, co se naučil v Bitevní škole a tady ve Velitelské škole, se mu pravděpodobně bude dobře hodit. Trpělivost, naprosté sebeovládání, odhalení schopností těch, které má člověk pod sebou, aby dokázal jejich nedostatky vykompenzovat výcvikem.

K čemu jsem byl vycvičen já?

Jsem náčelník kmene. Šéf. Můžou mi bezvýhradně důvěřovat, že udělám to, co je pro kmen správné. Ale ta důvěra znamená, že jsem ten, kdo rozhoduje o životě a smrti. Soudce, kat, generál, bůh. K tomu mě vycvičili. Udělali to dobře; podal jsem takový výkon, k jakému mě vycvičili. Teď procházím na síti inzeráty v rubrice ‚Hledá se pomoc‘ a nemůžu najít v nabídce žádnou práci, pro kterou by se taková kvalifikace hodila. Žádné kmeny nehledají náčelníka, žádné vesnice neshánějí krále, žádná náboženství nepátrají po válečném prorokovi.

Oficiálně neměl být Ender o řízení vojenského soudu s bývalým plukovníkem Hyrumem Graffem vůbec informován. Oficiálně byl příliš mladý a příliš emočně zainteresovaný a psychologové pro mládež po několika úmorných psychologických zhodnoceních prohlásili, že Ender je příliš křehký na to, aby byl vystaven důsledkům svých činů.

To se na to podívejme, teď máte obavy.

Ale o tom přece ten soud bude, ne? Jestli Graff a ostatní důstojníci – ale především Graff – jednali správně, když využívali děti, které jim byly svěřeny do péče. Všechno se to bralo velice vážně a díky tomu, jak důstojníci přestávali mluvit nebo uhýbali zrakem, když vstoupil do místnosti, Ender získal poměrně slušnou jistotu, že udělal něco, co mělo strašlivé následky.

Těsně před začátkem soudu přišel k Mazerovi a vyložil mu své hypotézy ohledně toho, co se doopravdy děje. „Myslím si, že plukovníka Graffa soudí, protože mu přikládají odpovědnost za věci, které jsem udělal já. Ale pochybuji, že důvodem je to, že jsem nechal vybuchnout domovskou planetu termiťanů a vyhladil celý inteligentní druh – to schvalují.“

Mazer moudře přikyvoval, ale neříkal nic – normální reakce, která mu zůstala z doby, kdy dělal Enderovi instruktora.

„Takže je za tím něco jiného, co jsem udělal,“ pokračoval Ender. „Napadají mě jenom dvě věci, kvůli kterým by mohli někoho soudit za to, že mi je dovolil udělat. Jedna byl souboj, který jsem měl v Bitevní škole. Větší chlapec mě přitlačil ke zdi v koupelně. Chvástal se, že mě zmlátí tak, že už nebudu tak chytrý, a přivedl si s sebou svou bandu. Přiměl jsem ho, aby si to se mnou rozdal sám, a pak jsem ho složil jediným pohybem.“

„Nepovídej,“ řekl Mazer.

„Bonzo Madrid. Bonito de Madrid. Myslím, že je mrtvý.“

„Myslíš?“

„Další den mě vzali z Bitevní školy pryč. Nikdy o něm nemluvili. Vyložil jsem si to tak, že jsem mu opravdu hodně ublížil. Myslím si, že je mrtvý. Za takové věci by svolali vojenský soud, ne? Musejí se zodpovídat Bonzovým rodičům, proč je jejich syn mrtvý.“

„Zajímavý sled myšlenek,“ řekl Mazer. Říkal to bez ohledu na to, zda byly chlapcovy domněnky správné nebo mylné, takže se to Ender ani nesnažil interpretovat. „To je všechno?“ zeptal se Mazer.

„Jsou vlády a politikové, kteří by mě rádi zdiskreditovali. Je hnutí, které mi chce zabránit v návratu na Zemi. Čtu si, co je na sítích, vím, co říkají, že ze mě bude jenom politický fotbal, cíl pro atentátníky, výhoda, kterou moje země využije, aby ovládla svět, nebo podobné nesmysly. Proto si myslím, že se najdou takoví, kteří budou chtít využít Graffův proces před vojenským soudem, aby o mně zveřejnili věci, které by jinak zůstaly tajné. Věci, které mě vykreslí jako nějakou zrůdu.“

„Určitě víš, že to zní podezřele jako paranoia, myslet si, že u soudu s Graffem jde o tebe.“

„O to víc se hodí, že jsem v téhle cvokárně,“ prohlásil Ender.

„Přece chápeš, že ti nemůžu nic říct,“ řekl Mazer.

„Nemusíte,“ odvětil Ender. „Taky si myslím, že byl ještě jeden kluk. Před léty. Když jsem byl ještě malý. Byl sotva o trochu větší než já. Ale měl s sebou bandu. Rozmluvil jsem mu, aby ji použil – udělal jsem z toho osobní záležitost, jeden proti jednomu. Přesně jako s Bonzem. Tenkrát jsem se neuměl dobře prát. Nevěděl jsem, jak se to dělá. Mohl jsem udělat jediné: pustit se do něho jako šílený. Ublížit mu tolik, aby si už nikdy netroufl jít proti mně. A taky mu ublížit tolik, aby mě jeho banda nechala na pokoji. Musel jsem se zbláznit, abych je zastrašil tím, jaký jsem blázen. Proto si myslím, že součástí soudu bude i ten incident.“

„Tvoje ponoření do sebe sama je vážně docela milé – ty jsi skutečně přesvědčený, že jsi středobodem vesmíru.“

„Středobodem vojenského soudu,“ odvětil Ender. „Jde v něm o mě, jinak by se lidé tak nesnažili, abych se o něm nedozvěděl. Absence informace je taky informace.“

„Tvoje žerty jsou tak chytré,“ prohlásil Mazer s přesně takovou dávkou sarkazmu, aby se Ender usmál.

„Stilson je taky mrtvý, že,“ zeptal se Ender. Ve skutečnosti to nebyla otázka.

„Endere, ne každý, s kým se popereš, zemře.“ Ale poté, co to řekl, udělal kratičkou pauzu. A tak to Ender poznal. Každý, se kterým se utkal – doopravdy utkal – byl mrtvý. Bonzo. Stilson. A termiťané, všechny královny úlu, všichni hmyzáci, všechny larvy, všechna vajíčka, nebo jak se rozmnožovali, bylo to pryč.

„Víte,“ řekl Ender tiše, „pořád o nich přemýšlím. Jak nikdy nebudou mít další děti. To znamená být živý, ne? Schopnost reprodukce. Dokonce i u lidí bez dětí jejich těla dál vytvářejí nové buňky. Množí se. Jenže pro Bonza a Stilsona už to skončilo. Nežili dost dlouho, aby se mohli rozmnožit. Jejich linie je useknutá. Já jsem pro ně byl příroda, s rudými zuby a drápy. Já rozhodl o jejich nevhodnosti.“

Ender věděl, ještě než to dořekl, že to není fér. Mazer měl rozkazy, aby s ním o těchto věcech nemluvil, a i kdyby se Ender pravdy dovtípil, aby je nepotvrzoval. Jenže ukončení rozhovoru by to potvrzovalo, a potvrdilo to i popření pravdy. Ender ho teď prakticky nutil, aby promluvil, uklidnil ho, zareagoval na vnímanou potřebu. „Nemusíte odpovědět,“ řekl. „Ve skutečnosti nemám takovou depresi, jak to zní. Nedávám totiž vinu sobě.“

Mazerovy oči zamžikaly.

„Ne, nejsem šílený,“ řekl Ender. „Lituju jejich smrti. Vím, že jsem odpovědný za zabití Stilsona, Bonza a všech termiťanů ve vesmíru. Ale vina nepatří mně. Já jsem Stilsona ani Bonza nevyhledal. Oni přišli za mnou, s výhrůžkami, že mi doopravdy ublíží. Byla to uvěřitelná hrozba. Řekněte jim to u vojenského soudu. Nebo jim pusťte nahrávku tohoto rozhovoru, kterou určitě pořizujete. Mým úmyslem nebylo je zabít, ale mým úmyslem rozhodně bylo zabránit jim, aby mi ubližovali. A to jsem mohl udělat jedině tak, že nemilosrdně zasáhnu. Mrzí mě, že svým zraněním podlehli. Vzal bych to zpátky, kdyby to šlo. Ale nebyl jsem dost šikovný, abych je poranil tak, že bych zabránil budoucím útokům, a přitom je nezabil. Nebo co jsem jim vlastně udělal. Jestli jsou mentálně postižení nebo zmrzačení, udělám pro ně, co budu moci, pokud by jejich rodiče nebyli raději, kdybych se do toho nepletl. Nechci způsobit žádnou další bolest.

Ale je tu jedna věc, Mazere Rackhame: já jsem věděl, co dělám. Je absurdní, aby za to byl souzený Hyrum Graff. Neměl ponětí, jak jsem uvažoval, když se to Stilsonovi stalo. Nemohl vědět, co udělám. Jenom já jsem to věděl. A já mu chtěl ublížit – hodně ublížit. To nebyla Graffova chyba. Byla to Stilsonova chyba. Kdyby mě nechal na pokoji – a já jsem mu dal plnou šanci odejít. Prosil jsem ho, aby mě nechal být. Kdyby to udělal, žil by. Vybral si sám. To, že si myslel, že jsem slabší než on, že si myslel, že se nedokážu ubránit, ještě neznamená, že to přestala být jeho chyba. Rozhodl se zaútočit na mě právě proto, že si myslel, že to bude bez následků. Jenže následky byly.“

Mazer si lehce odkašlal. A pak promluvil. „To už stačí.“

„Jenže s Bonzem šel Graff do obrovského rizika. Co kdyby mi Bonzo a jeho kamarádi něco udělali? Co kdybych zemřel? Nebo měl poškozený mozek? Nebo jednoduše začal být ustrašený a bojácný? Ztratil by zbraň, kterou vykovával. Fazolek by válku vyhrál, i kdybych já vypadl ze hry, ale to Graff nemohl vědět. Bylo to obrovské riziko. Protože Graff taky věděl, že jestli z té konfrontace s Bonzem vyjdu živý – jako vítěz – budu si věřit. Uvěřím, že mám schopnost zvítězit za jakýchkoli okolností. To mi hra nedala – byla to jenom hra. Bonzo mi ukázal, že můžu vyhrát i v opravdovém životě. Pokud porozumím svému nepříteli. Vy přece chápete, co to znamená, Mazere.“

„I kdyby něco z toho, co říkáš, byla pravda…“

„Vezměte tohle video a přidejte je k důkazům. Anebo, i když to není moc pravděpodobné, jestli náš rozhovor nikdo nenahrává, svědčte v jeho prospěch. Vysvětlete jim – vojenskému soudu – vysvětlete jim, že Graff jednal správně. Měl jsem na něho zlost, že to dělal takovým způsobem, a myslím, že ji mám pořád. Ale kdybych byl na jeho místě, udělal bych totéž. Patřilo to k vítězství ve válce. Ve válce lidé umírají. Když pošlete své lidi do boje, víte, že někteří z nich se nevrátí. Ale Graff Bonza neposlal. Bonzo byl dobrovolník pro úkol, který si sám přidělil – zaútočit na mě a umožnit nám všem zjištění, že si nedovolím prohrát, nikdy. Bonzo se nabídl dobrovolně. Stejně jako se nabídli termiťané, tím, že sem přiletěli a pokusili se vyhladit lidstvo. Kdyby nás nechali na pokoji, neublížili bychom jim. Vojenský soud to musí pochopit. Jsem to, co měla Bitevní škola vytvořit, pro co byla postavená. A svět chtěl, aby to vytvořila. Není možné obviňovat Graffa z toho, že vytvaroval a nabrousil zbraň. On ji nedržel. Nikdo ji nedržel. Bonzo našel nůž a pořezal se o něj. Tak se na to musejí dívat.“

„Už jsi skončil?“ zeptal se Mazer.

„Copak, utíkáte z nahrávací místnosti?“

Mazer vstal a odešel.

Když se vrátil, neřekl o jejich rozhovoru nic. Ale Ender měl teď volnost chodit všude, kam chtěl. Už se před ním nesnažili nic skrývat. Mohl si přečíst kopii Graffovy obžaloby.

Měl pravdu ve všech bodech.

Ender také chápal, že by Graff nebyl usvědčen z ničeho vážného – nešel by do vězení. Vojenský soud existoval pouze proto, aby poškodil Endera a znemožnil Americe využít ho jako vojenského velitele. Ano, Ender byl hrdina, ale teď byl oficiálně dítě, ze kterého šel opravdu strach. Vojenský soud tento obraz v očích veřejnosti utvrdí. Kolem spasitele lidstva by se lidé možná houfovali. Ale kolem zrůdného dítěte, které zabíjelo jiné děti? I kdyby to bylo v sebeobraně, bylo to prostě příliš hrozné. Ender na Zemi neměl politickou budoucnost.

Ender sledoval reakce komentátora Démosthena, když u soudu začaly vycházet najevo různé věci. Ten slavný americký šovinista celé měsíce – od chvíle, kdy začalo být jasné, že Ender nebude poslán domů ihned – agitoval na internetu, aby byl „hrdina přivezen domů.“ Dokonce i teď, když se proti Graffovi u soudu používala Enderova soukromá zabití, opakovaně prohlašoval, že Ender je „zbraň, která patří americkému lidu.“

To prakticky zaručovalo, že nikdo z žádné jiné země nebude souhlasit s tím, aby se ta zbraň dostala do amerických rukou.

Ender si zpočátku myslel, že Démosthenés musí být naprostý idiot, který hraje se svými kartami úplně špatně. Pak si uvědomil, že to Démosthenés možná dělá schválně, když vyvolává odpor, protože to poslední, co chce, je rival amerického politického vůdcovství.

Bylo možné, aby byl tak rafinovaný? Ender se zadumal nad jeho esejemi – co jiného měl dělat? – a našel motiv poraženectví. Démosthenés byl výmluvný, ale vždycky tlačil na pilu trochu moc. Dost, aby vyvolal odpor, uvnitř Ameriky i mimo ni. Zdiskreditoval svou stranu každého sporu. Záměrně?

Pravděpodobně ne. Ender znal historii vůdců – obzvlášť původního Démosthena. Výmluvnost ještě neznamenala inteligenci nebo schopnost hluboké analýzy. Ti, kteří věci doopravdy věřili, se často chovali poraženecky, protože čekali, že jiní lidé pochopí spravedlivost jejich věci, pokud ji zformulují dosti jasně. V důsledku toho v každé hře vykládali svůj list a divili se, proč se všichni spolčují proti nim.

Ender sledoval vývoj diskusí na internetu, sledoval utváření „týmů“ a viděl, jak „umírnění“, vedení Lockem, z Démosthenových provokací soustavně těží.

A teď, když Démosthenés pokračoval v agitaci ve prospěch Endera, ve skutečnosti působil Enderovi největší škody. Pro každého, kdo se bál Démosthenova směřování – což byl celý svět mimo Ameriku – Ender nebude hrdina, ale zrůda. Přivézt ho domů, aby vedl Ameriku při novoimperialistickém běsnění? Dovolit mu, aby se stal americkým Alexandrem, Čingischánem, Adolfem Hitlerem, který si podmaní svět, nebo jej donutí, aby se sjednotil v kruté válce proti němu?

Ender naštěstí nechtěl být dobyvatel. Proto by mu nevadilo, kdyby přišel o šanci to vyzkoušet.

Přesto by rád dostal šanci některé věci Démosthenovi vysvětlit.

Ale ten člověk by samozřejmě nikdy nesouhlasil s tím, že zůstane v místnosti sám s hrdinným zabijákem.

Vlastní vojenský soud Mazer s Enderem nikdy nerozebíral, ale o Graffovi mluvit mohli.

„Hyrum Graff je dokonalý byrokrat,“ řekl mu Mazer. „Vždycky je ve svých úvahách deset kroků před všemi ostatními. Ve skutečnosti je úplně jedno, jaký zastává úřad. Dokáže využít každého – pod sebou, nad sebou nebo úplně cizí lidi, kteří ho nikdy nepotkali – aby dosáhl toho, co považuje za potřebné pro lidstvo.“

„Jsem rád, že volí možnost využívat tuto svou schopnost v zájmu dobra.“

„Nevím, že by to dělal,“ řekl Mazer. „Používá ji k tomu, co považuje za dobré on. Ale nevím o tom, že by byl nějak zvlášť dobrý v rozeznávání toho, co je ‚dobré‘.“

„Myslím, že na hodinách filozofie jsme nakonec dospěli k názoru, že ‚dobro‘ je nekonečně rekurzivní termín – nedá se definovat jinak než pomocí sebe sama. ‚Dobré‘ je dobré proto, že je to lepší než špatné, ale důvod, proč je lepší být dobrý nebo špatný, závisí na tom, jak se dobro definuje, a tak dál a dál.“

„Jaké věci moderní flotila učí své admirály.“

„Vy jste taky admirál a podívejte se, kam jste to dotáhl.“

„Na učitele drzého chlapce, který zachrání lidstvo, ale nedělá si své úkoly.“

„Někdy bych chtěl být drzý,“ řekl Ender. „Zdává se mi o tom. O vzpouře proti autoritám. Ale i když se pevně rozhodnu, že to udělám, nedokážu se zbavit odpovědnosti. Lidé na mě spoléhají – to je to, co mě ovládá.“

„Nemáš jiné ambice než plnit povinnosti?“

„A teď nemám žádné povinnosti. Proto závidím plukovníku… panu Graffovi. Všechny ty plány. Všechny ty záměry. Zajímalo by mě, co chystá pro mě.“

„A víš to jistě?“ zeptal se Mazer. „Myslím, jestli víš, že pro tebe něco chystá.“

„Možná ne,“ pokrčil rameny Ender. „Pracoval strašně tvrdě, aby tento nástroj vytvaroval. Ale teď, když už jej nebude nikdy třeba, by mě třeba mohl odložit, nechat rezivět a nikdy si na mě nevzpomenout.“

„Třeba,“ odvětil Mazer. „To je věc, kterou musíme mít stále na paměti. Graff není… hodný.“

„Pokud to zrovna nepotřebuje.“

„Pokud nepotřebuje, aby to vypadalo, že je,“ upřesnil Mazer. „Bez rozpaků bude lhát jak baron Prášil, aby to navlékl tak, že budeš chtít udělat, co chce, abys udělal.“

„Takovým způsobem vás dostal sem, abyste mi v době války dělal instruktora?“

„No ovšem,“ řekl Mazer s povzdechem.

„Teď půjdete domů? Vím, že máte rodinu.“

„Pravnuky. A prapravnuky. Moje manželka je mrtvá a jediné moje dítě, které ještě žije, je úplně senilní, co jsem slyšel od vnoučat. Říkají to bezstarostně, protože se smířily s tím, že jejich otec nebo strýc prožil celý život a začíná být doopravdy starý. Jenže jak se s tím můžu smířit já? Žádného z těch lidí neznám.“

„Uvítání pro hrdinu nedokáže vynahradit ztracených padesát let, je to tak?“ zeptal se Ender.

„Uvítání pro hrdinu,“ zamumlal Mazer. „Víš, jak vypadá uvítání pro hrdinu? Ještě pořád se rozhodují, jestli mě mají obvinit spolu s Graffem. Myslím, že to nejspíš udělají.“

„Jestli vás stejně jako Graffa obviní, potom vás stejně jako jeho osvobodí.“

„Osvobodí?“ zopakoval smutně Mazer. „Nezavřou nás do vězení nebo něco takového. Ale udělí nám důtku. Do materiálů nám napíšou nepříznivý posudek. A Graffa pravděpodobně propustí. Lidé, kteří tenhle vojenský soud uspořádali, nesmějí vypadat hloupě, že to udělali. Musí se ukázat, že jednali správně.“

Ender si povzdechl.

„Pro jejich pýchu dostanete vy dva přes prsty. A Graff možná přijde o svou kariéru.“

Mazer se zasmál. „Zase tak hrozné to nebude. Moje osobní materiály byly plné oficiálních důtek, než jsem ve druhé válce porazil termiťany. Moje kariéra byla vykovaná z důtek a napomenutí. A Graff? Pro něho nebyla armáda nikdy kariéra. Byl to jen způsob, jak získat vliv a moc, které potřeboval, aby naplnil své plány. Teď už armádu nepotřebuje, takže je ochotný nechat se z ní vyhodit.“

Ender přikývl a tiše se zasmál. „Vsadím se, že máte pravdu. Graff se to určitě chystá nějak zužitkovat. Aby dosáhl toho, co doopravdy chce, využije toho, že lidé, kteří na jeho vyhození vydělají, se budou cítit provinile. Cena útěchy, která se ukáže být jeho skutečným cílem.“

„No, dost dobře mu nemůžou dát medaili za stejnou věc, za kterou stojí před vojenským soudem,“ podotkl Mazer.

„Dají mu jeho kolonizační projekt.“

„Nevím, jestli vina sahá až tak daleko,“ poznamenal Mazer. „Přebudovat a vybavit flotilu na kolonizační lodě by stálo miliardy dolarů, a neexistuje záruka, že se na Zemi někdo dobrovolně přihlásí k tomu, aby navždycky odletěl. Natož posádky lodí.“

„Musejí s tou obrovskou flotilou a jejím personálem něco udělat. Ty lodě musejí někam letět. A na všech dobytých planetách jsou vojáci MF, kteří přežili. Myslím si, že Graff své kolonie dostane – nepošleme lodě, aby je přivezly domů; pošleme nové kolonisty, aby se k nim přidali.“

„Vidím, že sis osvojil všechny Graffovy argumenty.“

„Vy taky. A vsadím se, že odletíte s nimi.“

„Já? Na kolonistu jsem už moc starý.“

„Dělal byste pilota lodě,“ navrhl Ender. „Kolonizační lodě. Znovu byste odletěl pryč. Protože už jste to udělal jednou. Proč neletět znovu? Cestovat světelnou rychlostí, dovézt loď k jedné z bývalých planet termiťanů.“

„Možná.“

„Když už jste přišel o všechny, co můžete ztratit? A tomu, co dělá Graff, věříte. Měl to v plánu celou dobu, ne? Rozšířit lidstvo mimo Sluneční soustavu, abychom nebyli vázáni jako rukojmí k osudu jediné planety. Rozšířit se do hvězdných soustav, kam až to půjde, abychom byli jako druh nezničitelní. To je Graffův velký úkol. A vy si taky myslíte, že to za tu námahu stojí.“

„Nikdy jsem na to téma neřekl jediné slovo.“

„Pokaždé, když se o tom mluví, neděláte kyselý obličej, když se prezentují Graffovy argumenty.“

„Podívejme, tak ty si myslíš, že mi umíš číst v obličeji. Já jsem Maor, nedávám na sobě nic znát.“

„Jste napůl Maor a já vás měsíce studoval.“

„Myšlenky mi číst nedokážeš. Ani kdyby sis vzal do hlavy, že mi umíš číst v obličeji.“

„Kolonizační projekt je to jediné, co tady ve vesmíru zůstalo a co stojí za to dělat.“

„Nikdo mě nepožádal, abych někde pilotoval,“ vrčel Mazer. „Jsem totiž na pilota starý.“

„Není řeč o pilotovi, ale o veliteli lodě.“

„Jsem šťastný, že mě nechají samotného mířit, když močím,“ prohlásil Mazer. „Oni mi nevěří. Proto půjdu před soud.“

„Až ten soud skončí, nebudou pro vás mít lepší využití než pro mě. Musejí vás poslat někam daleko, aby byla MF pro byrokraty znovu bezpečná.“

Mazer se podíval jinam a čekal, ale vyzařoval cosi, z čeho Ender poznal, že se chystá říct něco důležitého.

„A co ty, Endere?“ zeptal se nakonec. „Ty bys letěl?“

„Do kolonie?“ Ender se zasmál. „Je mi třináct let. K čemu bych byl v kolonii dobrý? Abych farmařil? Přece znáte moje dovednosti. V kolonii jsou nepoužitelné.“

Mazer se štěkavě zasmál. „To je dobré, mě pošleš, ale sám nepojedeš.“

„Já nikoho nikam neposílám,“ hájil se Ender. „Sebe ze všech nejmíň.“

„Něco si se životem budeš muset počít.“

A bylo to venku: tiché přiznání, že Ender domů nepojede. Že nikdy nepovede normální život na Zemi.

* * *

Ostatní děti jedno po druhém dostaly rozkazy a každé se před svým odchodem přišlo rozloučit. S každým to bylo rozpačitější, protože Ender pro ně byl čím dál cizejší. Nedružil se s nimi. Pokud se náhodou zapojil do hovoru, nevydrželo mu to dlouho a nikdy se do toho doopravdy nevložil.

Byla to vědomá volba, jednoduše neměl zájem dělat věci, které dělali oni, a bavit se o tom, o čem diskutovali. Byli plní svých studií, svého návratu na Zemi. Co budou dělat. Jak najdou způsob, jak se dát znovu dohromady, až budou nějaký čas doma. Kolik peněz dostanou od armády jako odchodné. Jakou si možná vyberou kariéru. Jak se mohly změnit jejich rodiny.

Endera se nic z toho netýkalo. Nedokázal se tvářit, že ano, že má budoucnost. A ze všeho nejmíň dokázal mluvit o tom, co mu doopravdy vrtalo hlavou. Nepochopili by to.

Nerozuměl sám sobě. Všechno ostatní dokázal pustit z hlavy, všechny věci, na které se tak dlouho tak úporně soustřeďoval. Vojenská strategie? Taktika? To pro něho teď nebylo ani zajímavé. Co mohl udělat, aby si proti sobě Bonza nebo Stilsona vůbec nepopudil? Byly v tom silné emoce, ale racionální myšlenky žádné, a tak nemarnil čas snahou rozebírat to ze všech stran. Pustil to z hlavy, stejně jako pustil z hlavy důkladnou znalost všech členů své družiny, své malé armády geniálních dětí, jež vedl při nácviku, z něhož se vyklubala válka.

Znát tyto děti a rozumět jim bylo kdysi součástí jeho práce, bylo to klíčem k vítězství. V té době o nich dokonce začal přemýšlet jako o přátelích. Nikdy ale nebyl jedním z nich; jejich vztah byl příliš nerovný. Měl je rád, aby je mohl poznat, a poznával je, aby je mohl využít. Teď pro ně žádné využití neměl – ne z vlastního rozhodnutí, jednoduše nemělo smysl držet skupinu pohromadě. Jako skupina neexistovali. Byli jenom parta dětí, které se spolu zúčastnily dlouhého, obtížného tábora v divočině, tak to teď Ender viděl. Táhli za jeden provaz, aby se dostali zpátky do civilizace, ale teď se všichni rozjeli domů ke svým rodinám. Nebyli už propojení. Jen vzpomínkami.

Proto se Ender přestal se všemi stýkat. Dokonce i s těmi, kteří tady dosud byli. Viděl, jak je to bolí – ty, kteří chtěli být víc než jenom kamarádi – když nepřipustil změnu, nevpustil je do svých myšlenek. Nedokázal jim vysvětlit, že se od nich nedistancuje, ale že by prostě nepochopili, čím se zabývá vždy, když nemusí myslet na něco jiného:

Královnami úlu.

To, co termiťané udělali, nedávalo smysl. Nebyli hloupí. Přesto udělali tu strategickou chybu, že shromáždili všechny své královny vlastně ne „své“ královny, ty královny byly oni, ty královny byly termiťané – všechny se shromáždily na své domovské planetě, kde je Enderovo použití Malého doktora mohlo úplně zničit, všechny najednou – a také to udělalo.

Mazer vysvětlil, že královny úlu se musely na své domovské planetě shromáždit roky předtím, než se mohly dozvědět, že lidská flotila má Malého doktora. Věděly – na základě toho, jak Mazer porazil jejich hlavní expedici do hvězdné soustavy Země – že jejich největší slabina spočívá ve skutečnosti, že když se podaří najít královnu úlu a zabít ji, je zničena celá armáda. Stáhly se tedy ze všech předsunutých pozic, shromáždily královny úlu na svou domovskou planetu, a tu pak chránily vším, co měly.

Ano, ano, tomu Ender rozuměl.

Ale Ender použil Malého doktora na počátku invaze na planety termiťanů, aby zničil formaci lodí. Královny úlu okamžitě pochopily možnosti zbraně a nikdy svým lodím nedovolily přiblížit se natolik, aby Malý doktor mohl spustit reakci, která živí sama sebe.

Nuže: když věděly, že ta zbraň existuje a že lidé jsou ochotni ji použít, proč zůstávaly na té jediné planetě? Musely vědět, že lidská flotila se blíží. Jak Ender vítězil v jedné bitvě za druhou, musely si uvědomovat, že možnost jejich porážky je reálná. Mohly jednoduše nastoupit do kosmických lodí a ze své domovské planety se rozptýlit. Než začala ta poslední bitva, mohly být všechny z dosahu Malého doktora.

Potom bychom je museli honit loď po lodi, královnu po královně. Jejich planety by nadále obývali termiťané, takže by se s námi mohli utkávat v krvavých střetech o každou planetu, a při tom stavět nové lodě a posílat proti nám nové flotily.

Ale ony zůstaly.

A zemřely.

Byl to strach? Možná. Ale Ender si to nemyslel. Královny úlu byly pro válku vypěstované. K tomu závěru vedly veškeré teorie vědců, kteří prostudovali anatomii a molekulární stavbu termiťanských mrtvol, jež zůstaly po druhé válce s termiťany: termiťané byli vytvořeni především k tomu, aby bojovali a zabíjeli. To naznačovalo, že se vyvinuli na planetě, kde byl takový boj nezbytný.

Nejpravděpodobnější odhad – nebo alespoň takový, který dával Enderovi nejvíc smyslu – uváděl, že na své domovské planetě nebojovali s dravými druhy. Podobně jako lidé by každého predátora, který by pro ně znamenal skutečnou hrozbu, rychle vyhladili. Ne, vyvinuli se pro boj mezi sebou. Královny bojovaly s jinými královnami, plodily obrovské armády termiťanů a vyvíjely pro ně nástroje a zbraně, přičemž každá z nich usilovala o to, aby ona byla tou, která bude dominantní – nebo jako jediná přežije.

Přesto tuto fázi nějakým způsobem překonaly. Přestaly spolu válčit.

Stalo se to dřív, než se dopracovaly k letům do vesmíru a začaly kolonizovat jiné světy? Nebo to byla jedna konkrétní královna, která vyvinula lodě s rychlostí blízkou rychlosti světla, vytvořila kolonie a pak použila získanou moc k rozdrcení ostatních?

Nebylo by to podstatné. Její vlastní dcery by se proti ní určitě vzbouřily – pokračovalo by to stále dál, každá nová generace by se snažila zničit tu předchozí. Stejně v každém případě fungovaly úly na Zemi – konkurenční královnu bylo nutné vyhnat nebo zabít. Zůstat mohly pouze dělnice bez možnosti rozmnožování, protože to nebyly soupeřky, byly to služebnice.

Bylo to jako imunitní systém organizmu. Každá úlová královna musela zajistit, aby veškerá potrava, již její dělnice vypěstují, byla použita pouze pro výživu jejích dělnic, jejích potomků, jejích partnerů a jí samotné. Proto každého termiťana – ať královnu nebo dělnici – který by se pokusil proniknout do jejího teritoria, bylo nutné vypudit nebo zabít.

Přesto spolu přestaly bojovat a teď spolupracovaly.

Jestliže to dokázaly mezi sebou, nesmiřitelné sokyně, které poháněly svou evoluci dost dlouho, aby se staly tak geniálními myslícími bytostmi, proč toho nebyly schopné s námi? S lidmi? Proč se s námi nemohly pokusit komunikovat? Dojít s námi k nějaké dohodě, tak, jak to udělaly mezi sebou? Rozdělit se o Galaxii. Žít a nechat žít.

Ender věděl, že kdyby v kterékoli z těchto bitev zpozoroval náznak snahy o komunikaci, okamžitě by poznal, že to není hra – nemělo by smysl, aby učitelé simulovali jakýkoli pokus o vyjednávání. Nepokládali to za Enderovu záležitost – necvičili by ho pro to. Pokud by k nějakému pokusu o komunikaci skutečně došlo, dospělí by Endera jistě hned zastavili, předstírali by, že „cvičení“ skončilo a pokusili by se s tím vypořádat sami.

Jenže královny úlu se o žádnou komunikaci nepokusily. Ani nevyužily pro svou záchranu strategii rozptylu, která se nabízela. Seděly a čekaly, až Ender přijde. A Ender pak zvítězil, jediným způsobem, který znal: zničující silou.

Ender tak bojoval vždycky. Aby zajistil, že žádný další boj nebude. Aby využil své vítězství k pojištění naděje, že žádné další nebezpečí nebude.

I kdybych věděl, že ta válka je opravdová, pokusil bych se udělat přesně to, co jsem udělal.

Proto se teď v duchu ptal královen úlu, znovu a znovu, i když věděl, že jsou mrtvé a nemohou mu odpovědět: Proč?

Proč jste se rozhodly mi dovolit, abych vás zabil?

Jeho racionální mysl si představila všechny ostatní možnosti – včetně té, že možná byly ve skutečnosti poměrně hloupé. Nebo možná měly tak málo zkušeností s řízením společnosti, v níž jsou si jednotlivci rovni, že spolu nedokázaly k racionálnímu rozhodnutí dojít. Nebo, nebo, nebo, nebo, znovu a znovu procházel možná vysvětlení.

Když teď Ender neplnil úkoly, které mu někdo dál zadával – stále Graff? Nebo jeho rivalové? – zabýval se tím, že si znovu pročítal hlášení od vojáků, jimž nevědomky velel. Po každém světě kolonizovaném termiťany teď chodili lidé. A od všech průzkumných týmů přicházela stejná hlášení: všichni termiťané jsou mrtví a rozkládají se, takže jejich rozlehlé farmy a továrny jsou k dispozici. Vojáci proměnění ve výzkumníky byli neustále ve střehu před možnou léčkou, ale plynuly měsíce a žádné útoky se nekonaly. Jejich hlášení zaplnily věci, jež se dozvídali od xenologů, kteří byli vysláni s nimi: nejenže můžeme na každém termiťanském světě dýchat vzduch, můžeme také jíst většinu jejich potravy.

A tak se ze všech planet termiťanů staly lidské kolonie. Vojáci se usadili, aby žili mezi tím, co zbylo z jejich nepřátel. Nebylo mezi nimi dost žen, ale začali vymýšlet společenské struktury, které by umožnily maximální reprodukci a zabránily stavu, kdy by zůstalo příliš mnoho mužů bez šance na nalezení partnerky. Pokud by se děti rodily v obvyklém poměru, polovina mužského pohlaví a polovina ženského, bylo by možné v průběhu jedné nebo dvou generací obnovit normální monogamní uspořádání.

Ale co lidé na nových světech dělají, zajímalo Endera jen okrajově. To, co studoval, byly termiťanské artefakty. Uspořádání termiťanských osad. Labyrinty, které kdysi sloužily královnám jako porodnice, plné larev, jež měly tak tvrdé zuby, že dokázaly prokousávat skálu a vytvářet další a další tunely. Pěstovat plodiny museli na povrchu, ale rodit a vychovávat mladé chodili do podzemí a potomci samotní byli každým coulem stejně silní a nebezpeční jako dospělí. Prokousávali se skálou – badatelé našli těla larev, která se sice již rozkládala, nicméně stále se dala fotografovat, pitvat a studovat.

„Takhle tedy trávíš dny,“ řekla Petra. „Prohlížením obrázků termiťanských tunelů. To má být něco jako návrat do lůna?“

Ender se usmál a odložil obrázky, které studoval. „Myslel jsem, že už jsi odjela domů do Arménie.“

„Nepojedu dřív, než zjistím, jak dopadl ten pitomý vojenský soud,“ odpověděla. „Než bude arménská vláda připravená mě přijmout ve velkém stylu. Což znamená, že se musejí rozhodnout, jestli mě vůbec chtějí.“

„Samozřejmě, že tě chtějí.“

„Oni nevědí, co chtějí. Jsou to politikové. Je pro ně dobré mít mě zpátky? Je pro ně horší držet mě tady nahoře, než mě nechat přijet domů? Je to tak strašně těžké, když nemáš žádné jiné přesvědčení než touhu zůstat u moci. Nejsme rádi, že neděláme do politiky?“

Ender si povzdechl. „Ech. Já už nikdy žádnou funkci nevezmu. Velet armádě Draků pro mě bylo příliš, a to šlo jenom o dětskou hru.“

„Právě o tom jsem se je snažila přesvědčit. Nechci nikomu vzít práci. Nebudu se u nikoho hlásit o funkci. Chci žít se svou rodinou a zjistit, jestli si pamatují, kdo jsem. A naopak.“

„Budou tě milovat.“

„A ty to víš, protože…“

„Protože já tě miluju.“

Ohromeně se na něho podívala. „Jak mám na takovou poznámku odpovědět?“

„Och. A co jsem na to měl říct?“

„Já nevím. Mám ti teď snad psát projevy?“

„Tak dobrá,“ řekl Ender. „Měl jsem to pojmout jako vtipkování? ‚Budou tě milovat, protože někdo musí, a tady nahoře se nikdo takový určitě nenajde.‘ Nebo třeba jako rasovou urážku: ‚Budou tě milovat, protože to přece jsou Arméni a ty jsi ženská‘.“

„Co má znamenat zase tohle?“

„To jsem pochytil od jednoho Ázerbájdžánce, se kterým jsem mluvil v Bitevní škole při té aféře kolem Sinterklaase. Zřejmě má jít o to, že Arméni vědí, že jediní lidé, kteří považují arménské ženy za… Přece ti nemusím vysvětlovat rasové urážky, Petro. Ty jsou nekonečně nepřeložitelné.“

„Kdy pustí domů tebe?“ zeptala se Petra.

Místo aby se Ender otázce vyhnul nebo dal nekonkrétní odpověď, projednou odpověděl pravdivě. „Myslím si, že k tomu možná vůbec nedojde.“

„Jak to myslíš? Chceš říct, že nakonec v tom pitomém vojenském procesu odsoudí tebe?“

„Před soudem stojím, ne?“

„To rozhodně ne.“

„Jenom proto, že jsem dítě a tudíž nenesu odpovědnost. Ale to hlavní, o co tady jde, je, jaká jsem zlá zrůdička.“

„To není pravda.“

„Viděl jsem titulky na internetu, Petro. Svět vidí to, že zachránce lidstva má jeden malý problém – zabíjí děti.“

„Bránil ses násilníkům. To chápe každý.“

„Kromě lidí, kteří přidávají komentáře, že jsem horší válečný zločinec než Hitler nebo Pol Pot. Masový vrah. Proč si myslíš, že chci jet domů a tím vším se zabývat?“

Petra si už nehrála. Sedla si k němu a vzala ho za ruce. „Máš přece rodinu, Endere.“

„Měl jsem.“

„To neříkej! Ty rodinu máš. Rodiny mají své děti rády pořád, i když byly osm let pryč.“

„Já jsem byl pryč jenom sedm. Necelých. Ano, já vím, že mě mají rádi. Alespoň někteří z nich. Mají rádi to, kým jsem byl. Roztomilého šestiletého chlapečka. Určitě jsem byl tak rozkošný, jenom obejmout. Tedy, když jsem zrovna nezabíjel děti.“

„Tak proto ta posedlost termiťanským pornem?“

„Pornem?“

„Vždyť se na sebe podívej, jak to studuješ. Klasická závislost, potřebuješ toho víc a víc. Explicitní fotografie rozkládajících se těl larev. Záběry z pitvy. Diapozitivy s jejich molekulární strukturou. Endere, oni jsou mrtví a ty jsi je nezabil. Anebo jestli zabil, tak jsme to udělali my. Ale my jsme to neudělali. Hráli jsme hru! Cvičili jsme se na válku, o nic víc nešlo.“

„A kdyby to skutečně byla jenom hra?“ zeptal se Ender. „A pak, po absolvování, by nás přidělili k flotile a my bychom skutečně pilotovali ty lodě nebo veleli těm eskadrám? Neudělali bychom to doopravdy?“

„Ano,“ souhlasila. „Ale neudělali jsme to. Nestalo se to.“

„Stalo. Jsou mrtví.“

„Ale zkoumání struktury jejich těl a biochemie jejich buněk je zpátky nepřivede.“

„Já se je nesnažím přivést zpátky,“ prohlásil. „To by byla pořádná noční můra.“

„Ne, ty se snažíš sám sebe přesvědčit, že si zasloužíš ty hanebné věci, které o tobě říkají u vojenského soudu, protože jestli je to pravda, nezasloužíš si návrat na Zemi.“

Ender zavrtěl hlavou. „Já chci jet domů, Petro, i když tam nebudu moci zůstat. A netrpím dilematy kvůli válce. Jsem rád, že jsme bojovali, jsem rád, že jsme vyhráli, a jsem rád, že to skončilo.“

„Ale od všech si uchováváš odstup. Chápali jsme, soucítili jsme, nebo jsme to aspoň předstírali. Jenže ty sis nás všechny držel od těla. Pokaždé, když se někdo z nás zastaví, aby si popovídal, tak děláš, jak všeho necháváš, ale je to akt nepřátelství.“

To byla silná slova. „Je to obyčejná zdvořilost!“

„Nikdy neřekneš ani ‚Chviličku‘, ty prostě všeho necháš. Je to tak… nápadné. Říkáš tím: ‚Mám vážně moc práce, ale pořád si myslím, že za tebe nesu odpovědnost, tak nechám všeho, co dělám, protože ty potřebuješ můj čas‘.“

„Páni!“ řekl Ender. „Ty mi vážně ve spoustě věcí rozumíš. Ty jsi tak chytrá, Petro. Děvče jako ty – v Bitevní škole by z tebe fakt mohli něco udělat.“

„To je opravdová odpověď.“

„Ne tolik opravdová jako to, co jsem řekl předtím.“

„Že mě miluješ? Nejsi můj terapeut, Endere. Ani můj kněz. Nerozmazluj mě, neříkej mi, co podle tebe potřebuju slyšet.“

„Máš pravdu,“ řekl. „Neměl bych všeho nechávat, když se zastaví někdo z mých přátel.“ Znovu zvedl svoje papíry.

„Polož to.“

„Vida, teď je to v pořádku, protože jsi mě požádala tak hrubě.“

„Endere,“ nadechla se, „my všichni jsme se vrátili z války. Ty ne. Ty v ní pořád jsi. Pořád bojuješ… proti něčemu. Neustále o tobě mluvíme. Divíme se, proč se na nás neobrátíš. Doufáme, že je někdo, s kým hovoříš.“

„Mluvím se všemi a s kýmkoli. Jsem celkem užvaněný.“

„Máš kolem sebe kamennou zeď a ta slova, která jsi právě řekl, jsou některá z cihel.“

„Cihly v kamenné zdi?“

„Takže posloucháš!“ řekla vítězně. „Endere, já se nesnažím narušit tvoje soukromí. Nech si to všechno uvnitř. Ať je to, co je to.“

„Já v sobě nic nedržím,“ prohlásil. „Nemám žádná tajemství. Celý můj život je na síti, patří teď lidstvu a já si o něj doopravdy nedělám starosti. Je to, jako bych ani nežil ve svém těle. Jenom v duchu. Jenom se snažím vyřešit tuhle otázku, která mi prostě nedá pokoj.“

„Jakou otázku?“

„Otázku, kterou pořád kladu královnám úlu, a ony neodpovídají.“

„Jakou otázku?“

„Pořád se jich ptám: ‚Proč jste zemřely?‘“

Petra zapátrala v jeho tváři po… po čem vlastně, náznaku, že žertuje? „Endere, zemřely proto, že my –“

„Proč byly pořád na té planetě? Proč neseděly v lodích a neuháněly pryč? Rozhodly se zůstat, s vědomím, že máme tu zbraň, s vědomím, co umí a jak funguje, zůstaly na bitvu, počkaly, až přijdeme.“

„Bojovaly s námi nejúporněji, jak mohly. Ony nechtěly zemřít, Endere. Nespáchaly sebevraždu s pomocí lidského vojáka.“

„Věděly, že je znovu a znovu porážíme. Musely uvažovat přinejmenším o možnosti, že se to stane znovu. A zůstaly.“

„No tak zůstaly.“

„Nešlo o to, že by musely projevovat oddanost nebo odvahu před pěšáky. Dělnice a vojáci byli jako části jejich těla. Bylo by to jako říct: ‚Musím to udělat, aby moje ruce věděly, jak jsem odvážný.‘“

„Vidím, že jsi o tom hodně přemýšlel. Posedle, skoro až šíleně. Ale proč ne, když ti to pomáhá ke štěstí. Ty totiž jsi šťastný. Lidi o tom mluví po celém Erótu – jak je ten mladý Wiggin pořád veselý. Ale hvízdání musíš omezit. Dohání lidi k šílenství.“

„Petro, svůj životní úkol jsem už splnil. Myslím si, že mi nedovolí vrátit se na Zemi, dokonce ani na návštěvu. Vadí mi to, rozčiluje mě to, ale zároveň to chápu. A svým způsobem mi to vyhovuje. Měl jsem už všechnu odpovědnost, kterou chci. Skončil jsem. Odešel jsem do výslužby. Nemám už vůči nikomu povinnosti. A tak se teď dostávám k přemýšlení o tom, co mě skutečně trápí. O problému, který musím vyřešit.“

Přistrčil snímky přes knihovní stůl. „Kdo jsou tito lidé?“ zeptal se.

Petra se podívala na snímky mrtvých larev a termiťanských dělnic a řekla: „To nejsou lidé, Endere. Jsou to termiťané. A jsou mrtví.“

„Roky jsem upíral každou myšlenku k tomu, abych je pochopil, Petro. Abych je poznal líp, než znám kteroukoli lidskou bytost ve svém životě. Abych je miloval. Tak, abych to poznání mohl využít k jejich porážce a zničení. Teď jsou zničení, ale to neznamená, že můžu vypnout pozornost, kterou jim věnuju.“

Petřin obličej se rozsvítil. „Už tomu rozumím! Konečně tomu rozumím!“

„Čemu rozumíš?“

„Proč jsi takový divný, Endere Wiggine. To vůbec není podivínství.“

„Jestli si myslíš, že nejsem divný, Petro, tak to dokazuje, že mi nerozumíš.“

„My ostatní jsme bojovali ve válce, zvítězili jsme a jedeme domů. Ale ty, Endere, ty ses s termiťany oženil. Když válka skončila, tak jsi ovdověl.“

Povzdechl si a odjel se svou židlí od stolu.

„Já si nedělám legraci,“ prohlásila. „Je to, jako když mi umřel pradědeček. Prababička se o něho vždycky starala, bylo to smutné, jak s ní zacházel, a ona dělala všechno, co chtěl, a moje máma mi řekla: ‚Nikdy si neber muže, který se k tobě bude takhle chovat,‘ ale když umřel, čekal bys, že to pro prababičku bude vysvobození. Konečně volnost! Ale nebylo to tak. Ona byla ztracená. Pořád ho vyhlížela. Pořád mluvila o věcech, které pro něho dělá. Nemůžu tohle a nemůžu tamto, Babovi by se to nelíbilo, až můj děda – její syn – řekl: ‚On je mrtvý.‘“

„Já vím, že termiťani jsou mrtví, Petro.“

„A s prababičkou to bylo stejné. Řekla na to: ‚Já to vím. Jenom nedokážu pochopit, proč nejsem mrtvá taky.‘“

Ender se plácl do čela.

„Moc vám děkuju, paní doktorko, konečně jste odhalila moje nejniternější motivace, teď už můžu žít dál.“

Petra si jeho sarkazmu nevšímala. „Zemřeli, aniž by ti odpověděli. Proto prakticky nevnímáš, co se kolem tebe děje. Proto nedokážeš s nikým fungovat jako normální kamarád. Proto to vypadá, jako by ti bylo jedno, že tam dole na Zemi jsou lidé, kteří se ti snaží zabránit, aby ses někdy vrátil domů. Ty vybojuješ vítězství, oni tě chtějí až do smrti vyhnat, a tobě je to jedno, protože nemyslíš na nic jiného než na své ztracené termiťany. Oni jsou tvoje mrtvá manželka a ty se od nich nedokážeš odtrhnout.“

„Jako manželství to za moc nestálo,“ podotkl.

„Ale zamilovaný jsi pořád.“

„Petro, mezidruhová romance není nic pro mě.“

„Sám jsi to řekl. Musel sis je zamilovat, abys je porazil. Teď se mnou souhlasit nemusíš. Dojde ti to později. Probudíš se pokrytý studeným potem a zakřičíš: ‚Heureka! Petra měla pravdu!‘ Pak můžeš začít bojovat za právo vrátit se na planetu, kterou jsi zachránil. Může ti znovu začít na něčem záležet.“

„Mně záleží na tobě, Petro.“ Pro sebe si ale nechal: Záleží mi už na tom, abych porozuměl královnám úlu, jenže to ty nepočítáš, protože to nechápeš.

Zavrtěla hlavou. „Ta zeď je neprostupná,“ prohlásila. „Ale říkala jsem si, že to stojí za jeden poslední pokus. A stejně mám pravdu. Uvidíš. Nemůžeš těm královnám úlu dovolit, aby pokřivily zbytek tvého života. Musíš je nechat mrtvé a jít dál.“

Ender se usmál. „Doufám, že doma najdeš štěstí, Petro. A lásku. A doufám, že budeš mít děti, které chceš, a dobrý život plný smyslu a úspěchů. Jsi hrozně ambiciózní – a já myslím, že to všechno získáš, pravou lásku, rodinný krb i velké úspěchy.“

Petra vstala. „Jak tě napadlo, že chci děti?“ zeptala se.

„Znám tě,“ odvětil Ender.

„Myslíš si, že mě znáš.“

„Stejně, jako si ty myslíš, že znáš mě?“

„Nejsem roztoužená láskou, a i kdybych byla, nebylo by to kvůli tobě.“

„Aha, takže ti vadí, když si někdo domýšlí, že zná tvoje vnitřní motivace.“

„Vadí mi, že jsi takový pitomec.“

„Tak to jste mi udělala obrovskou radost, slečno Arkanianová. My pitomci jsme moc vděční, když se na nás přijdou podívat krásní lidé z velkého domu.“

Petřin hlas byl zlostný a vzdorovitý, když vypálila svůj výstřel na rozloučenou. „Víš, já tě mám doopravdy ráda a záleží mi na tobě, Endere Wiggine.“ Pak se otočila a dala si odchod.

„A já mám rád tebe a záleží mi na tobě, jenže ty jsi mi nechtěla věřit, když jsem to řekl!“

Ve dveřích se znovu otočila obličejem k němu. „Endere Wiggine, já to nemyslela sarkasticky ani povýšeně, když jsem to řekla.“

„Já taky ne!“

Ale už byla pryč.

„Možná jsem se snažil studovat špatný cizí druh,“ zašeptal.

Zadíval se na displej nad svým stolem. Byl stále v pohybu, třebaže zvuk byl vypnutý, a ukazoval části Mazerovy výpovědi. Vypadal tak chladně, tak nezúčastněně, jako by celou tou záležitostí pohrdal. Když se ho zeptali na Enderovo násilí, a na to, jestli kvůli němu bylo obtížné Endera cvičit, Mazer se otočil čelem k soudcům a prohlásil: „Omlouvám se, asi jsem se spletl. Toto není vojenský soud? Nejsme tady vojáci, vycvičení k tomu, aby se dopouštěli násilí?“

Soudce ho umlčel kladívkem a pokáral, ale bylo to řečeno jasně.

Násilí bylo to, k čemu armáda existovala – řízené násilí, směrované proti patřičným cílům. Aniž musel Mazer fakticky říct jediné slovo o Enderovi, vyjádřil jasně, že násilí není nevýhoda, ale smysl.

Enderovi to pomohlo, aby se cítil líp. Dokázal pak vypnout zpravodajský kanál a vrátit se k práci.

Vstal, aby se natáhl přes stůl a vzal si zpátky fotografie, které Petra přemístila. Vzhlížel k němu obličej zemřelého termiťanského farmáře z jedné vzdálené planety. Trup byl otevřený a orgány byly úhledně rozmístěné kolem mrtvého těla.

Nemůžu uvěřit, že jste to vzdali, řekl Ender v duchu fotografii. Nemůžu uvěřit, že celý druh ztratil vůli po životě. Proč jste mi dovolili, abych vás zabil?

„Nenajdu odpočinek, dokud vás nepoznám,“ zašeptal.

Ale byli pryč. Což znamenalo, že nenajde odpočinek nikdy, vůbec nikdy.

KAPITOLA 3

Komu: mazerrackham%neexistujici@neuhodnutelny.com /imaginarni. hrdinove

Od: hgraff%educadmin@ifcom.gov {samolikvidační protokol}

Předmět: Co takhle malý výlet?

Drahý Mazere,

vím lépe než kdokoli jiný, že ses z poslední cesty skoro odmítl vrátit, a rozhodně jim nehodlám dovolit, aby tě teď někam poslali. Ale šel jsi do velkého rizika, když jsi svědčil v můj prospěch (nebo Enderův, nebo v zájmu pravdy a spravedlnosti; netroufám si hádat tvé motivy), a aparát je na nohou. Myslím si, že nejlepší způsob, jak se můžeš stát méně viditelným a tedy snížit pravděpodobnost svého dalšího obtěžování, je oznámit, že přijmeš místo velitele jisté kolonizační lodě. Té, která odveze do bezpečí Endera.

Jakmile si tě nebude nikdo všímat, protože máš údajně odletět na čtyřicetiletou cestu, bude poměrně snadné přeložit tě na poslední chvíli do jiné lodi s pozdějším termínem odletu. Tentokrát bez publicity. Prostě se stane, že neodletíš.

Pokud jde o Endera, budeme ho o té lži informovat od počátku. Nepotřebuje a nezaslouží si další překvapení. Ale současně nepotřebuje, abychom ho ty nebo já chránili. Myslím si, že to prokázal víc než dostatečně.

Hyrum

PS: Je roztomilé, že jako svou skrytou identitu na Neuhodnutelny.com používáš své pravé jméno. Koho by napadlo, že máš smysl pro ironii?

Oba rodiče byli mimo dům.

To bylo špatné, protože to znamenalo, že se Petr může dostat do režimu naprosto nekontrolovaného vzteku, když bude chtít, a vývoj se prozatím ubíral přesně tím směrem.

„Nemůžu uvěřit, že jsem se do toho nechal uvrtat,“ prohlásil Petr.

„Do čeho uvrtat?“

„Aby Locke a Démosthenés usilovali o to, aby se Ender nevrátil domů.“

„Tys nedával pozor,“ namítla Valentina. „Démosthenés usiluje o to, aby se Ender vrátil a obnovil bývalou slávu Ameriky. A Locke je smířlivě rozumný, snaží se najít střední cestu, jak to dělal vždycky, ten ničemný usmiřovatel.“

„Víš co, zmlkni,“ vztekal se Petr. „Na to, abys začala dělat blbou, je moc pozdě. Já jsem ale nemohl vědět, že z toho pitomého vojenského soudu udělají kampaň, která má pošpinit jméno Wiggin!“

„Ach tak, chápu,“ odvětila Valentina. „Nejde o Endera, jde o to, že nemůžeš využít výhodu, že jsi Locke, aniž bys odhalil, kdo jsi – a ty jsi Enderův bratr. To pro tebe nebude moc hezký start.“

„Jestli se nedostanu do vlivného postavení, nemám šanci nic dokázat, a teď to bude mnohem horší, protože Ender zabil lidi.“

„V sebeobraně.“

„Když byl malé dítě.“

„Zřetelně si pamatuju, jak jsi kdysi slíbil, že ho zabiješ,“ připomněla Valentina.

„Nemyslel jsem to vážně.“

Valentina pochybovala. Byla jediná, kdo o Vánocích před několika lety neuvěřil Petrovu náhlému záchvatu útlocitu, když ho zřejmě svatý Mikuláš – nebo Uriáš Heap – pomazal mastí altruizmu. „Chci říct, že Ender nezabil každého, kdo ho ohrožoval.“

A bylo to – záblesk starého hněvu. Pobaveně se dívala, jak jej Petr přemáhá, dostává jej pod kontrolu.

„Na změnu našeho postoje k Enderovu návratu je už moc pozdě.“ Řekl to jako obvinění, jako by to celé byl její nápad.

V jistém smyslu vlastně byl. Ale ne faktické provedení – to všechno byl Petrův scénář.

„Ale dřív, než dovolíme, aby se přišlo na to, kdo Locke ve skutečnosti je, musíme rehabilitovat Enderovu pověst. Nebude to jednoduché. Nemůžu přijít na to, který z nás by to měl udělat. Na jedné straně by Démosthenés odpovídal charakterem – ale nikdo by neuvěřil jeho motivům. Na druhé straně, kdyby to otevřeně udělal Locke, budou si všichni myslet, že jsem měl skrytý motiv, až vyjde najevo, kdo skutečně jsem.“

Valentina se ani neuculila, i když věděla – věděla to léta – že plukovníku Graffovi a nejspíš polovině velení MF je známo, kdo Locke a Démosthenés doopravdy jsou. Drželi to v tajnosti, aby to nezkompromitovalo Endera.

Ale v určitém okamžiku to někdo pustí ven – a nebude to načasované tak, jak by si představoval Petr.

„Ne,“ pokračoval, „já myslím, že nakonec musíme Endera přivést domů. Ale ne do Spojených států, nebo aspoň ne pod kontrolu americké vlády. Myslím, že Locke bude muset se soucitem promluvit o mladém hrdinovi, který nemůže za to, jak byl zneužit.“ Petr nasadil Lockův hlas – smířlivé fňukání, které by Locka okamžitě vyřadilo ze hry, kdyby je někdy použil na veřejnosti. „Ať přijde domů jako občan světa, který zachránil. Ať ho ochrání Hegemonova Rada. Když ho nikdo neohrožuje, ten chlapec není nebezpečný.“ Petr na ni triumfálně pohlédl a vrátil se ke svému normálnímu hlasu. „Chápeš? Přivedeme ho domů a pak, až vyjde najevo moje totožnost, ano, jsem loajální bratr, ale jednal jsem také pro dobro celého světa a ne v zájmu Spojených států.“

„Zapomínáš na několik věcí,“ ozvala se Valentina.

Petr ji zpražil pohledem. Nesnášel, když ho obviňovala, že udělal chybu, ale musel ji vyslechnout, protože měla často pravdu. I když zpravidla předstíral, že o jejích námitkách už přemýšlel.

„Za prvé předpokládáš, že se Ender domů vrátit chce.“

„Samozřejmě, že se chce vrátit domů.“

„To nevíš. Neznáš ho. Za druhé předpokládáš, že když se přece jen vrátí domů, bude to tak přítulný klučina, že všichni dojdou k závěru, že to ve skutečnosti není zrůda zabíjející děti.“

„Oba jsme sledovali videa z toho vojenského procesu,“ prohlásil Petr. „Ti muži Endera Wiggina milují. Bylo to vidět ve všem, co říkali a dělali. Ochránit ho bylo jediné, na čem jim záleželo. A přesně tak se chovali všichni, když Ender žil tady.“

„Tady ve skutečnosti nežil nikdy,“ připomněla Valentina. „Když odjel, tak jsme se přestěhovali, už jsi zapomněl?“

Další zlostný pohled. „Ender působí na lidi tak, že za něho chtějí zemřít.“

„Nebo ho chtějí zabít,“ poznamenala s úsměvem. „Ender působí na dospělé tak, že ho milují.“

„A jsme zpátky u prvního problému.“

„On se chce vrátit domů,“ řekl Petr. „Je to člověk. Lidé se chtějí vrátit domů.“

„Jenže kde je Ender doma?“ zeptala se Valentina. „Víc než polovinu života strávil v Bitevní škole. Co si vůbec pamatuje ze života s námi? Staršího bratra, který ho neustále terorizoval, vyhrožoval mu, že ho zabije –“

„Omluvím se mu. Vážně mě mrzí, že jsem se tak choval.“

„Jenže když se domů nevrátí, tak se nebudeš moci omluvit. Navíc je to chytrý kluk, Petře. Chytřejší než my – to, že do Bitevní školy nevzali nás, mělo svůj důvod. Proto přesně odhalí, jak ho využíváš. Hegemonova Rada – to je taková pitomost. Nezůstane ti pod palcem.“

„Cvičili ho pro válku. Ne pro politiku.“

Jeho náznak úsměvu byl tak samolibý, že Valentina měla chuť trochu mu obličej upravit basebalovou pálkou. „Na tom nesejde,“ prohlásila. „Domů ho nepřivedeš, ani kdyby Locke napsal nevím co.“

„A proč?“

„Protože síly, které se ho děsí a mají strach z jeho návratu, jsi nevytvořil, jenom jsi je využil. A ony názor nezmění, dokonce ani kvůli Lockovi. A taky Démosthenés ti to nedovolí.“

Petr se na ni podíval s pobavenou přezíravostí. „Copak, chceš se dát na volnou nohu?“

„Myslím, že spíš dokážu lidi vystrašit, aby nechali Endera ve vesmíru, než je ty dokážeš dojmout, aby ho litovali natolik, že ho nechají odjet domů.“

„Já jsem si myslel, že ty ho máš nejvíc ráda. Myslel jsem si, že chceš, aby se vrátil domů.“

„Já jsem ho chtěla mít doma uplynulých sedm let, Petře,“ řekla Valentina, „a ty jsi byl rád, že je pryč. Ale teď – přivést ho domů, aby mohl být pod ochranou Hegemonovy Rady – což znamená pod tvou kontrolou, protože jsi dosáhl, že ten orgán je plný tvých patolízalů –“

„Lockových patolízalů,“ opravil ji Petr.

„Nehodlám pomoci přivést Endera domů, aby mohl být nástrojem, který ti pomůže v kariéře.“

„To bys donutila svého milovaného bratříčka zůstat v trvalém vyhnanství ve vesmíru, jen abys udělala svému zlému staršímu bratrovi naschvál?“ zeptal se Petr. „Páni, můžu si blahopřát, že nejsem ten, koho máš ráda.“

„Přesně jsi to vystihl. Petře,“ odvětila. „Všechny ty roky jsem strávila pod tvým palcem. Vím přesně, jaké to je. Ender by to nenáviděl. Vím to, protože já to nenávidím.“

„Vždyť se ti to celé líbilo. Být Démosthenés – ty víš, jak chutná moc.“

„Vím, jaké to je, když mnou a přes mne protéká moc do tvých rukou.“

„Tak o to tady jde? Najednou jsi zatoužila po moci?“

„Jsi hrozný idiot, Petře, když jde o lidi, které bys měl znát nejlépe. Já ti přece neříkám, že stojím o tvou moc. Říkám ti, že už mě nebudeš mít pod palcem.“

„Fajn, budu si prostě psát Démosthenovy eseje sám.“

„Ne, nebudeš, protože lidi poznají, že něco není v pořádku. Nezvládneš dělat Démosthena.“

„Cokoli, co zvládneš ty…“

„Změnila jsem všechna hesla. Ukryla jsem všechna Démosthenova členství a peníze a ty se k ničemu z toho nedostaneš.“

Petr se na ni podíval s lítostí. „Když budu chtít, tak to všechno najdu.“

„K ničemu by ti to nebylo. Démosthenés odchází z politiky do důchodu. Dozná se ke špatnému zdraví a nabídne halasnou podporu… Lockovi!“

Petr se zatvářil zděšeně. „To nemůžeš! Locka by zničilo, kdyby měl Démosthenovu podporu!“

„Vidíš? Mám zbraně, kterých se bojíš.“

„Proč bys to dělala? Tolik let, a teď ses najednou rozhodla sbalit si panenky a talířky a opustit čajový dýchánek?“

„Já si s panenkami nehrála nikdy, Petře. Ty zřejmě ano.“

„Nech toho,“ napomenul ji vážně. „Opravdu. Není to legrace. Pojďme dostat Endera domů. Nebudu se ho snažit ovládnout tak, jak říkáš.“

„Myslíš tak, jak ovládáš mě.“

„Ale no tak, Val. Už jenom pár let a budu se moci odmaskovat jako Locke – a jako Enderův bratr. Jistě, záchrana jeho reputace mi pomůže, ale Enderovi pomůže taky.“

„Myslím, že bys to měl udělat. Jen zachraňuj, Petře. Ale já si nemyslím, že by se Ender měl vrátit domů. Místo toho pojedu já za ním. Vsadím se, že máma s tátou pojedou taky.“

„Nepočítej s tím, že ti zaplatí výlet do vesmíru – a ještě k tomu až na Eróta. Stejně by to trvalo měsíce. Momentálně je přesně na druhé straně Slunce.“

„Výlet ne,“ opravila bratra Valentina. „Já odjíždím ze Země. Přidávám se k Enderovi ve vyhnanství.“

Petr jí na chvíli uvěřil. Bylo příjemné vidět v jeho tváři nefalšovaný úlek. Potom se uvolnil. „To by ti máma a táta nedovolili,“ prohlásil.

„Patnáctileté osoby ženského pohlaví nepotřebují souhlas rodičů, pokud se chtějí přihlásit mezi kolonisty. Máme ideální věk pro reprodukci a předpokládá se, že jsme dost hloupé, abychom se přihlásily dobrovolně.“

„Co s tím mají společného kolonisté? Ender nebude kolonista.“

„A co jiného s ním udělají? Je to jediný úkol, který Mezinárodní flotile zbývá, a oni za něho nesou odpovědnost. Proto si zařizuju, aby mě přidělili do stejné kolonie jako jeho.“

„Jak jsi přišla na tyhle imasenské nápady?“ Jestli nerozuměla slangu Bitevní školy, její chyba. „Kolonie, dobrovolné vyhnanství, to je prostě šílenství. Budoucnost je tady na Zemi, ne někde na druhém konci Galaxie.“

„Všechny světy obývané termiťany byly ve stejném rameni Galaxie jako my a na galaktické poměry ne zase tak daleko,“ řekla Valentina hlavně proto, aby ho popíchla. „A Petře, fakt, že tvoje budoucnost je celá svázaná se snahou stát se vládcem světa, ještě neznamená, že chci strávit celou svou budoucnost jako tvůj famulus. Moje mládí sis vzal, využil jsi mě, a já teď roky svého chřadnutí strávím bez tebe, má lásko.“

„Je to nechutné, když mluvíš, jako bychom byli manželé.“

„Mluvím, jako bychom byli v nějakém starém filmu,“ odvětila.

„Já se na filmy nedívám, takže to nemůžu vědět.“

„Toho, co ‚nemůžeš vědět‘, je spousta.“ Na okamžik byla v pokušení říci mu všechno o Enderově návštěvě na Zemi, kdy Graff Valentinu využil, aby přesvědčila vyhořelého Endera, že se má vrátit k práci. A říct mu, že Graff ví všechno o jejich tajných identitách na síti. Hned by se přestal uculovat.

Jenže čeho by se tím dosáhlo? Pro všechny bylo lepší nechat Petra v blažené nevědomosti.

Zatímco spolu hovořili, Petr na svém panelu něco nesouvisle psal a připravoval. Teď uviděl na svém holodispleji něco, co ho rozzuřilo tak, jak ho ještě neviděla. „Co je?“ zeptala se. Předpokládala, že jde o nějakou hroznou zprávu ze světa.

„Tys mi zabouchla zadní dveře!“

Chvíli jí trvalo, než pochopila, o čem mluví. Pak jí to došlo – Petr si zřejmě myslel, že si sestra nevšimne, že má tajné přístupové body ke všem Démosthenovým důležitým místům na síti a identitám. To byl ale pitomec. Když machroval, jak jí všechny tyhle úžasné identity a účty vytvořil, samozřejmě si domyslela, že si ke všem nechal zadní dvířka, aby mohl kdykoli přijít a změnit, co udělala. Jak si mohl myslet, že to tak nechá? Našla je všechny během několika týdnů; mohla odčinit všechno, co mohl s Démosthenem na síti provést. Když tedy změnila všechna hesla a přístupové kódy, samozřejmě uzavřela také ta zadní dvířka. Co si myslel?

„Petře,“ řekla, „kdybych ti nechala klíč, nebyly by teď všechny zablokované, že ne?“

Petr vstal. Rudl v obličeji, zatínal pěsti. „Jsi nevděčná malá mrcha.“

„Co uděláš, Petře? Zmlátíš mě? Jsem připravená. Myslím, že tě sejmu.“

Petr se znovu posadil.

„Leť si,“ řekl. „Leť do vesmíru. Zruš Démosthena. Já tě nepotřebuju. Nikoho nepotřebuju.“

„Proto jsi takový zoufalec,“ prohlásila. „Nikdy nebudeš vládnout světu, dokud nepřijdeš na to, že to nedokážeš bez spolupráce se všemi. Nemůžeš je obelhávat, nemůžeš je nutit. Musejí chtít jít za tebou. Tak jako chtěli svého velitele následovat a bojovat za něho Alexandrovi vojáci. A jakmile přestali chtít, jeho moc se vypařila. Potřebuješ každého, jenže jsi moc velký Narcis, než abys to poznal.“

„Potřebuji dobrovolnou spolupráci klíčových lidí tady na Zemi,“ souhlasil Petr, „ale ty jedním z nich nebudeš, že? Tak běž, řekni tatínkovi a mamince, co děláš. Zlom jim srdce. Co je tobě do toho? Ty přece odlétáš za svým drahým Enderem.“

„Ty ho pořád nenávidíš,“ poznamenala.

„Nikdy jsem k němu necítil nenávist,“ namítl. „Ale v tomhle okamžiku určitě nenávidím tebe. Ne moc, ale dost, abych měl chuť pochcat ti postel.“

Byl to vtip, který často používali. Valentina se neudržela. Musela se zasmát.

„Petře, ty jsi takové dítě.“

Matka a otec přijali její rozhodnutí překvapivě dobře. Ale odmítli letět s ní. „Val,“ řekl otec, „myslím, že máš pravdu – Ender se domů nevrátí. Byla to pro nás velká rána, když jsme si to uvědomili. A je od tebe úžasné, že za ním chceš letět, i kdyby nakonec žádný z vás do kolonií neodletěl. I kdyby to bylo jenom několik měsíců ve vesmíru. I kdyby několik let. Bude pro něho dobré, když bude znovu s tebou.“

„Bylo by lepší mít tam taky vás dva.“

Otec zavrtěl hlavou. Matka si přitiskla prsty na oči – její gesto, které říkalo nebudu brečet.

„My odletět nemůžeme,“ řekl otec. „Naše práce je tady.“

„Rok nebo dva by se bez vás obešli.“

„To se ti snadno řekne,“ odvětil. „Jsi mladá. Co je pro tebe pár let? Ale my jsme starší. Staří ne, ale starší než ty. Čas pro nás znamená něco jiného. Máme Endera rádi, ale nemůžeme trávit měsíce a roky jenom tím, že ho pojedeme navštívit. Tolik času nám nezbývá.“

„Přesně o to jde,“ namítla Valentina. „Nemáte moc času – a ještě míň ho máte na to, abyste dostali šanci znovu Endera vidět.“

„Val,“ řekla matka rozechvělým hlasem, „nic, co teď děláme, nám nevrátí roky, které jsme ztratili.“

Měla pravdu a Valentina to věděla. Ale nechápala význam. „Tak vy se k němu budete chovat, jako by byl mrtvý?“

„Val,“ uklidňoval ji otec. „My víme, že není mrtvý. Ale taky víme, že o nás nestojí. Psali jsme mu – když válka skončila. Odpověděl nám Graff – ten, který stojí před soudem. Ender nám nechce psát dopisy. Čte si je, ale Graffovi řekl, že nemá co říct.“

„Graff je lhář,“ zaprotestovala Valentina. „Nejspíš Enderovi nic neukázal.“

„Je to možné,“ uznal otec. „Ale Ender nás nepotřebuje. Je mu třináct. Stává se z něho muž. Vedl si skvěle, co od nás odešel, ale prošel si také strašnými věcmi a my u toho nebyli. Nejsem si jistý, jestli nám někdy odpustí, že jsme ho nechali odjet.“

„Neměli jste jinou možnost,“ připomněla Valentina. „Do Bitevní školy by ho vzali stejně bez ohledu na to, jestli se vám to líbí nebo ne.“

„Jsem si jistá, že jeho hlava to ví,“ řekla matka. „Ale ví to jeho srdce?“

„Pojedu tedy bez vás,“ prohlásila. Vůbec ji nenapadlo, že nebudou chtít jet.

„Osamostatníš se od nás,“ řekl otec. „To děti dělají. Žijí doma, dokud neodejdou. Pak jsou pryč. I když přijedou na návštěvu, i když se nastěhují zpátky, už to nikdy není stejné. Ty si myslíš, že bude, ale nebude. Stalo se to s Enderem a stane se to s tebou.“

„Dobré je,“ ozvala se matka, která teď trošku plakala, „že už nebudeš s Petrem.“

Valentina nedokázala uvěřit, že matka říká něco takového.

„Strávila jsi s ním příliš mnoho času,“ pokračovala matka. „Má na tebe špatný vliv. Dělá tě nešťastnou. Vtahuje tě do svého života, takže nemůžeš mít vlastní.“

„To bude teď naše práce,“ poznamenal otec.

„Hodně štěstí,“ bylo jediné, na co se Valentina zmohla. Je možné, že rodiče Petrovi doopravdy rozuměli? Ale jestli ano, proč mu celé ty roky dovolovali, aby bylo po jeho?

„Víš, Val,“ navázal otec, „kdybychom teď za Enderem odjeli, chtěli bychom mu dělat rodiče, jenže my u něho nemáme žádnou autoritu. A nemáme mu ani co nabídnout. On už rodiče nepotřebuje.“

„Ale sestra,“ řekla matka, „sestra se mu hodit může.“ Vzala Valentinu za ruku. O něco žádala.

A tak jí Valentina dala to jediné, co ji napadlo, že by mohla chtít. Slib. „Zůstanu s ním,“ slíbila, „dokud mě bude potřebovat.“

„Nic menšího bychom od tebe nečekali, zlatíčko.“ Matka stiskla Valentině ruku a pustila ji. Zřejmě dostala, co chtěla.

„Je to milé a láskyplné,“ řekl otec. „Ty jsi měla vždycky takovou povahu. A Ender byl vždycky tvůj milovaný bráška.“

Valentina sebou při zaslechnutí toho starého výrazu z dětství škubla. Milovaný bráška. Brr. „Dám si záležet, abych mu tak řekla.“

„Udělej to,“ odvětila matka. „Ender má rád, když se mu připomínají hezké věci.“

Skutečně si matka myslela, že něco, co ví o Enderovi z doby, kdy mu bylo šest, pro něho bude platit i teď, kdy mu je třináct?

Matka jí odpověděla, jako kdyby jí uměla číst myšlenky.

„Lidé se nemění, Val. Svou základní povahou ne. Ten, kdo tě doopravdy zná od narození, už vidí, co budeš jako dospělá.“

Valentina se zasmála. „Když je to tak… proč jste nechali Petra naživu?“

Zasmáli se, ale se značnými rozpaky. „Val,“ řekl otec, „neočekáváme, že to pochopíš, ale některé věci, kvůli kterým je to s Petrem… náročné… jsou právě ty věci, díky nimž by jednou mohl být velký.“

„A co já?“ zeptala se Valentina. „Když už věštíte budoucnost.“

„No tak, Val,“ řekl vážně otec. „Úplně stačí, když budeš žít svůj život, a všichni kolem tebe budou šťastní.“

„Takže sláva žádná.“

„Val,“ ozvala se matka, „dobrota slávu kdykoli trumfne.“

„V učebnicích dějin ne,“ podotkla Valentina.

„V tom případě píšou dějiny špatní lidé, ne?“ řekl otec.

KAPITOLA 4

Komu: qmorgan%kontradmiral@ifcom.gov.fleetcom

Od: chamrajnagar%polemarch@ifcom.gov/centcom {samolikvidační protokol}

Předmět: Jdeš do toho, nebo končíš?

Můj milý Quincy, jsem si dobře vědom rozdílu mezi velením bojovým operacím a pilotováním kolonizační lodě na vzdálenost několika desítek světelných let. Jestli máš pocit, že už ve vesmíru nemůžeš být užitečný, tak odejdi do výslužby s plnými výhodami. Ale jestli neodejdeš a zůstaneš v blízkém vesmíru, nemohu ti v MF slíbit postup.

Najednou zjišťujeme, jak nás mír poškozuje. To je vždycky pohroma pro ty, jejichž kariéra nedosáhla přirozeného vrcholu.

Navzdory tvému názoru, který až příliš často dáváš najevo (zkus být tu a tam diskrétní, Quincy, a uvidíš, jestli to nebude fungovat líp), není kolonizační loď, kterou jsem ti nabídl, způsob, jak tě poslat do zapomnění. Výslužba je zapomnění, příteli. Čtyřiceti nebo padesátiletá cesta znamená, že nás všechny, kteří zůstaneme, přežiješ. Všichni tvoji přátelé budou mrtví. Ale ty budeš živý a najdeš si nové přátele. A budeš velet lodi. Pěkné, velké a rychlé.

To čeká celou flotilu. Máme tam v dálkách hrdiny, kteří vybojovali tuto válku, za niž sklízí uznání ten Chlapec. Zapomněli jsme na ně? VŠECHNY naše nejvýznamnější mise budou zahrnovat desítky let cesty vesmírem. Přesto musíme jako jejich velitele poslat své nejlepší důstojníky. Proto bude v kterémkoli okamžiku většina našich nejlepších důstojníků všem v centrálním velitelství cizí, neboť budou na cestě už půlku života.

Nakonec se stanou kosmičtí poutníci z CELÉHO hlavního štábu. Na každého, kdo nepodnikl desítky roků trvající let mezi hvězdami, se budou dívat přezíravě. Odstřihnou se od zemské časové osy. Budou se znát podle svých lodních deníků, přenášených hláskou.

To, co ti nabízím, je jediný možný způsob, jak udělat kariéru: kolonizační loď.

A nejen tak nějaká kolonizační loď, ale taková, jejímž guvernérem je třináctiletý chlapec. Vážně mi chceš tvrdit, že nerozumíš, že nejsi jeho „chůva“? Je ti svěřován velice odpovědný úkol zajistit, že Chlapec zůstane nejdál od Země, jak je to možné, a zároveň se postarat o to, aby byl ve své nové úloze maximálně úspěšný, takže pozdější generace nebudou moci usuzovat, že s ním nebylo naloženo dobře.

Pochopitelně jsem ti tento dopis neposlal a ty jsi ho nečetl. Nic v něm nemá být vykládáno jako tajný rozkaz. Je to pouze moje osobní poznámka k příležitosti, kterou ti nabídl Polemarch, jenž věří ve tvůj potenciál být jedním ze slavných admirálů MF.

Jdeš do toho? Nebo končíš? Potřebuji do týdne připravit dokumenty v tom či onom směru.

Tvůj přítel Čam

Ender věděl, že udělat ho formálním guvernérem kolonie je vtip. Až tam přiletí, kolonie už bude velký podnik s vlastními volenými představiteli. On bude třináctiletý – dobře, tou dobou už patnáctiletý – chlapec, který se může hlásit o autoritu jenom tím, že před čtyřiceti lety velel prarodičům kolonistů, nebo přinejlepším jejich rodičům, ve válce, která pro ně tou dobou bude stará historie.

Spojí se do uzavřené komunity a budou brát jako urážku, že jim MF poslala vůbec nějakého guvernéra, natožpak chlapce v pubertě.

Brzy ale zjistí, že když nikdo nebude chtít, aby vládl, Ender se tomu docela rád přizpůsobí. Jediné, na čem mu záleželo, bylo dostat se na planetu termiťanů, aby se podíval, co tam po nich zůstalo.

Těla, jež byla tak nedávno pitvána, budou už dávno práchnivá; ale není možné, aby kolonisté obsadili a dokonce ani prozkoumali více než malý zlomek budov a artefaktů po termiťanské civilizaci. Vládnout kolonii by byla otrava – jediné, co Ender chtěl, bylo zjistit, jestli se nepřítel, kterého miloval a zničil, dá nějak pochopit.

Přesto musel dělat, že se chystá být guvernérem. Například absolvovat školení s právními experty, kteří navrhli ústavu, jež byla všem koloniím vnucována. A přestože na tom Enderovi ve skutečnosti nezáleželo, poznal, že se projevila upřímná snaha zohlednit, co všichni vojáci proměnění v kolonisty doposud nahlásili. Měl to předpokládat. Všechno, co Graff dělal nebo co inicioval, bylo uděláno dobře.

A pak tu byly ještě méně důležité přednášky o fungování kosmických lodí. Co bylo Enderovi po tom? Řadovým příslušníkem flotily nikdy nebude. Neměl zájem být kapitánem žádného plavidla žádné velikosti.

Když třetí den procházel lodí, která ho měla s kolonisty vézt, už mu tak lezla krkem ta falešná námořnická terminologie přenesená do kosmických lodí, že se přistihl, jak k ní má jízlivé poznámky. Naštěstí je nepronášel nahlas, měl je jenom v hlavě. Šůrují se podlahy, kámo? Píská loďmistr nástup? Kolik stupňů bude loď křižovat proti větru, pane?

„Opravdovou překážkou mezihvězdných letů nebylo jenom dosažení rychlosti světla,“ prohlásil kapitán, který měl ten den Endera na starosti. „Bylo to vyřešení kolizního problému.“

„Myslíte, když máte k dispozici všechen ten prostor…“ Pak Ender z kapitánova uculení se poznal, že se nechal chytit do drobné pasti. „Ach tak. Vy myslíte kolize s kosmickým smetím.“

„Všechna ta stará videa, která ukazují, jak kosmické lodě kličkují shluky asteroidů – ve skutečnosti nebyla daleko od reality. Protože když se při těsně podsvětelné rychlosti srazíte s molekulou vodíku, uvolní se obrovské množství energie. Jako při nárazu v mnohem menší rychlosti do obrovské skály. Roztrhá vás to. Veškeré štíty, které vymysleli naši předkové, znamenaly tolik hmotnosti navíc nebo stály tolik energie a tedy paliva, že jednoduše nebyly praktické. Získal jste takovou hmotnost, že jste nebyl schopný uvézt dost paliva, abyste se někam dopravil.“

„Tak jak jsme to nakonec vyřešili?“

„Samozřejmě nevyřešili.“

Ender opět poznal, že je to starý žert, chyták na nováčky, a tak kapitánovi dopřál tu radost, aby mu předvedl svou vědomostní převahu. „Jak se tedy dostáváme od jedné hvězdy ke druhé?“ zeptal se. Místo aby řekl: Aha, takže je to termiťanská technologie.

„Termiťané to udělali za nás,“ řekl kapitán s potěšením. „Když sem přiletěli, zpustošili části Číny a v prvních dvou válkách nás málem vypráskali, to je pravda. Ale taky nás něco naučili. Už jen z toho, že se sem dostali, jsme poznali, že se to dá provést. A pak po sobě ohleduplně nechali desítky funkčních kosmických lodí, abychom je mohli prozkoumat.“

Kapitán mezitím Endera dovedl až na úplnou příď lodě, přes několikero dveří, které pro vstup vyžadovaly nejvyšší bezpečnostní prověrku. „K tomuhle se každý nedostane, ale bylo mi řečeno, že vy máte vidět všechno.“

Hmotou to bylo krystalické a tvarem vejčité, až na to, že vzadu to vybíhalo do ostré špičky. „Neříkejte mi, prosím, že je to vajíčko,“ prohlásil Ender.

Kapitán se pro sebe zasmál. „Nikomu to neříkejte, ale motory této lodě a všechno palivo – jsou jenom pro manévrování v blízkosti planet, měsíců a podobně. A uvedení lodě do pohybu. Jakmile překonáme jedno procento rychlosti světla, přepneme se na tohohle drobečka, a pak už stačí jenom regulovat intenzitu a směr.“

„Čeho?“

„Hnacího pole,“ odvětil kapitán. „Bylo to hrozně elegantní řešení, jenže my jsme zatím neobjevili ani oblast vědy, kterou bychom se k tomu dopracovali.“

„A která oblast to je?“

„Dynamika pole silné interakce. Když o ní lidé mluví, skoro vždycky říkají, že pole silné interakce rozbíjí molekuly, ale tak to ve skutečnosti není. Skutečnost je taková, že mění směr silné interakce. Molekuly jednoduše nevydrží pohromadě, když jádra všech atomů, které je tvoří, začnou upřednostňovat jistý směr pohybu rychlostí světla.“

Ender věděl, že je zahlcován technickými termíny, ale už ho ta hra nebavila. „Chcete říct, že pole vytvářené tímto zařízením se zmocňuje všech molekul a těles, do nichž narazí, a využívá silnou jadernou sílu k tomu, aby je přinutilo pohybovat se rychlostí světla stejným směrem.“

Kapitán roztáhl tvář do širokého úsměvu. „Trefa do černého. Ale vy jste admirál, pane, proto jsem vám dělal divadlo, jaké dělám všem admirálům.“ Spiklenecky zamrkal. „Většinou nemají páru, o čem mluvím, a jsou příliš nadutí, než aby to přiznali a požádali mě, abych jim to přeložil.“

„Co se stane s tou energií z rozbíjení molekul na jednotlivé atomy?“ zeptal se Ender.

„Právě ta, pane, pohání loď. Ne, vyjádřím se přesněji. Ta fakticky uvádí loď do pohybu. Je to nádhera. Rozletíme se vpřed pomocí raket, pak motory vypneme – nemůžeme si vytvářet vlastní molekuly! – a nahodíme vajíčko – ano, říkáme tomu vajíčko. Pole se vytvoří – má tvar přesně jako tady ta křišťálová koule – a náběžné hrany se začnou srážet s molekulami a trhat je na kusy. Atomy jsou vedeny polem a všechny z něj vycházejí v odtokovém bodu. Poskytují nám neuvěřitelný tah. Mluvil jsem s fyziky, kteří to pořád nechápou. Tvrdí, že v molekulárních vazbách není obsaženo dost energie na vyprodukování takového tahu – vymysleli spoustu různých teorií, odkud se ta energie navíc bere.“

„A to jsme získali od termiťanů.“

„Když jsme jedno z nich zapnuli poprvé, stala se strašná nehoda. Oni je samozřejmě nepoužívali uvnitř soustavy. Jenže my nechali jeden křižník jednoduše zmizet, protože kotvil hned vedle termiťanské lodě, když to vajíčko zapnuli. Fííí. Každá molekula křižníku – včetně nejsmolnější posádky v historii – se stala součástí toho pole, byla vychrlena odtokem a způsobila, že termiťanská loď odskočila jako kulka přes půl Sluneční soustavy.“

„A ty lidi uvnitř termiťanské lodě to taky zabilo? Když skočili tak rychle?“

„Ne. Protože byla zapnuta termiťanská antigravitace – po technické stránce antisetrvačnost. Samozřejmě také poháněná reakcí vajíčka. Je to, jako by někdo dal všechny molekuly do vesmíru proto, aby posloužily našim lodím a všemu v nich jako levné palivo. Antigravitace skok každopádně utlumila a jediným problémem byla komunikace s velitelstvím MF, abychom jim dali na vědomí, co se stalo. Bez křižníku neexistovala žádná jiná možnost komunikace než vysílačka s krátkým dosahem.“

Kapitán pokračoval vyprávěním o tom, jak důmyslným způsobem lidé v termiťanské lodi upoutali pozornost zachránců, ale Enderova pozornost se soustředila na něco jiného – něco tak znepokojivého, že se mu z toho šoku zatočila hlava a udělalo se mu lehce nevolno.

Vajíčko, generátor pole silné interakce, evidentně stálo za původem molekulárního dezintegrátoru. To, co kapitán právě popsal, byla reakce, jež probíhala v Doktoru Modulovi, „Malém Doktorovi,“ kterého Ender použil ke zničení domovské planety termiťanů a vyhubení všech královen úlu.

Ender měl za to, že je to technologie, kterou lidé vymysleli sami. Ale zřejmě byla založena na technice termiťanů. Stačí odebrat regulaci, která dává poli tvar, a vznikne pole, které rozkouše všechno, co mu přijde do cesty, a vyplivne to jako surové atomy. Pole, jež se živí energií, kterou vytváří tím, že si hraje se silnou jadernou silou. Planetožrout.

Termiťané určitě poznali, když to Ender poprvé použil. Nebyla to pro ně žádná záhada – okamžitě v tom rozeznali hrubé, nekontrolované využití principu, jenž poháněl každou termiťanskou loď, pro zbraňové účely.

Mezi touto bitvou a tou poslední měli termiťané určitě dost času, aby udělali totéž – vyrobili z generátoru pole silné interakce zbraň a použili ho proti lidem, než se ocitnou na dosah.

Velice dobře věděli, co ta zbraň je. Mohli si vyrobit vlastní, kdykoli se jim zachtělo. Ale neudělali to. Jednoduše seděli a čekali na Endera.

Dali nám kosmický pohon, který jsme proti nim použili, a zbraň, kterou jsme použili, abychom je vyhubili. Dali nám všechno.

My lidé jsme údajně hrozně chytří. Hrozně vynalézaví. Přesto to bylo zcela mimo naše možnosti. My vyrábíme panely s vychytanými holodispleji, na kterých můžeme hrát opravdu zábavné hry. A posílat si dopisy na obrovské vzdálenosti. Ale v porovnání s nimi jsme neuměli ani pořádně zabíjet. Zatímco oni to uměli – ale rozhodli se tu technologii tímto způsobem nepoužít.

„Ano, tato část prohlídky obvykle lidi nudí,“ poznamenal kapitán.

„Ne, já se nenudil. Jenom jsem přemýšlel.“

„O čem?“

„O věcech, které jsou příliš tajné, než aby se o nich dalo hovořit jiným způsobem než telepaticky,“ prohlásil Ender. Což byla pravda – o existenci Malého Doktora věděli jen ti, kteří to vědět potřebovali, a to tajemství bylo střeženo dobře. Dokonce i lidé, kteří ty zbraně rozmisťovali a používali, nechápali, co jsou a co dovedou. Vojáci, kteří viděli, jak Malý Doktor pohltil planetu, byli mrtví, zničení toutéž obrovskou řetězovou reakcí. Vojáci, kteří jeho nasazení viděli v jedné z dřívějších bitev, ho prostě považovali za neuvěřitelně silnou bombu. Chápali ho jedině nejvyšší hodnostáři – a Ender, protože Mazer Rackham trval na to, že je třeba mu říct, co zbraně, které veze, ve skutečnosti jsou a jak fungují. Jak mu to Mazer později popsal: „Řekl jsem Graffovi: Nemůžeš dát člověku tašku s nářadím a neříct mu, co je zač, co umí a jak by se mohlo pokazit.“

Zase Graff. Graff, který rozhodl, že Mazer má pravdu, a dovolil jim, aby Enderovi řekli, co to je a jak to funguje.

Moje vyvraždění termiťanů – celé je tady v tom vajíčku.

„Zase jste byl někde jinde,“ poznal kapitán.

„Přemýšlel jsem o tom, jaký zázrak jsou mezihvězdné lety. Ať už si jinak myslíme o termiťanech cokoli, otevřeli nám cestu ke hvězdám.“

„Já to vím,“ přitakal kapitán. „Taky jsem o tom přemýšlel. Kdyby naši soustavu jednoduše minuli, místo aby do ní přiletěli a pokusili se na Zemi vyhladit život, nikdy bychom se o jejich existenci nedozvěděli. A s naší technickou úrovní bychom se pravděpodobně dostali ke hvězdám o tolik později, že bychom našli každou z blízkých planet beze zbytku obsazenou termiťany.“

„Kapitáne, byla to vynikající a velice přínosná prohlídka.“

„Já vím. Jak jinak byste našel na každé palubě záchody?“

Ender se tomu žertu zasmál. Zčásti proto, že to byla pravda. Po dobu celé cesty bude potřebovat vyhledat toaletu několikrát denně.

„Předpokládám, že zůstanete během letu vzhůru,“ usoudil kapitán.

„Nechcete, abych přišel o zajímavou krajinu.“

„Ale žádná krajina není, protože při rychlosti světla – aha, to byl žert. Promiňte, pane.“

„Budu muset na svém smyslu pro humor zapracovat, když moje žerty lidi nutí, aby se mi omlouvali.“

„Prosím za prominutí, pane, ale vy nemluvíte jako dítě.“

„Mluvím jako admirál?“ zeptal se Ender.

„Jelikož jste admirál, mluvíte jako admirál vždycky, pane,“ odvětil kapitán.

„Velice mazaný úhybný manévr, pane. Řekněte mi, poletíte se mnou?“

„Mám na Zemi rodinu, pane, a manželka se nechce připojit ke kolonii na nějaké jiné planetě. Bohužel v sobě nemá žádného průkopnického ducha.“

„Máte svůj život. Dobrý důvod, abyste zůstal doma.“

„Vy ale letíte.“

„Musím vidět domovinu termiťanů,“ odpověděl Ender. „Anebo to druhé nejlepší místo v tomto směru, když už jejich domovská planeta neexistuje.“

„Z toho mám obrovskou radost, pane,“ prohlásil kapitán. „Kdybyste je jednou provždy nezlikvidoval, museli bychom se v dalších deseti tisících letech lidských dějin pořád dívat přes rameno.“

Byl v tom střípek pochopení. Ender jej zachytil, ale hned mu znovu vyklouzl. Něco, co souviselo se způsobem uvažování královen úlu. S jejich úmyslem nechat se Enderem zabít.

Co naplat, jestli je to pravda, napadne mě to znovu.

Ender doufal, že optimistické uvažování je na místě.

Když všechny Enderovy prohlídky a nácviky skončily, konečně se mu podařilo dosáhnout rozhovoru s ministrem kolonizace.

„Prosím, neříkej mi pane plukovníku,“ žádal Graff.

„Pane MinKole vám říkat nedokážu.“

„Oficiálně se ministr Hegemonie oslovuje Vaše Excelence.“

„S vážnou tváří?“

„Občas,“ odvětil Graff. „My jsme ale kolegové, Endere. Já ti říkám jménem a tykám ti. Ty to můžeš dělat stejně.“

„Nikdy v životě. Pro mě jste plukovník Graff a to se nikdy nezmění.“

„Na tom nesejde. Než doletíš ke svému cíli, budu už mrtvý.“

„To není zrovna fér. Poleťte s námi.“

„Abych udělal svou práci, musím být tady.“

„Moje práce je hotová.“

„O tom nevím. Hotová je práce, kterou jsme pro tebe měli my. Jenže ty ještě ani nevíš, co bude tvoje vlastní práce.“

„Vím, že to nebude řízení kolonie, pane.“

„A přesto jsi tu práci vzal.“

Ender zavrtěl hlavou. „Přijal jsem titul guvernéra. Teprve až doletíme do kolonie, pak se ukáže, nakolik opravdu budu guvernérem. Ústava, kterou jste vymysleli, je dobrá, ale pravá ústava je vždycky stejná: vůdce má jen tolik moci, kolik mu jí dají jeho stoupenci.“

„Přesto chceš cestu absolvovat bdělý, místo aby ses nechal uspat.“

„Je to jenom pár let. A bude mi tak patnáct, až doletíme na místo. Doufám, že vyrostu.“

„Doufám, že si s sebou bereš dost knížek na čtení.“

„Do lodní knihovny mi uložili několik tisíc titulů,“ přikývl Ender. „Ale pro mě je důležité, že používáte hlásku, abyste nám předali všechny informace o termiťanech, které se objeví za dobu našeho letu.“

„Samozřejmě,“ odvětil Graff. „Ty budou rozeslány všem lodím.“

Ender se maličko usmál.

„Ano, dobře, samozřejmě je pošlu taky přímo tobě. Máš snad podezření, že se kapitán lodi pokusí kontrolovat tvůj přístup k informacím?“

„Neudělal byste totéž, kdybyste byl na jeho místě?“

„Endere, já bych nikdy nedopustil, abych se dostal do pozice, kdy bych se tě snažil kontrolovat proti tvé vůli.“

„Jenom jste tím strávil posledních šest let.“

„A dostal jsem se za to před vojenský soud, jak si můžeš všimnout.“

„A potrestaný jste byl tím, že jste dostal práci, kterou jste celou dobu chtěl. Počkejte. Ministr kolonizace nelétá na Zemi, aby byl pod palcem Hegemona. Zůstává ve vesmíru, hezky uvelebený s Mezinárodní flotilou. I když hegemony vymění, vás se to nedotkne. A jestli vás vyhodí –“

„Nevyhodí.“

„Jste si tím nějak jistý.“

„Není to prognóza, je to cíl.“

„Vy jste povedený exemplář, pane.“

„No, když už je řeč o povedených exemplářích, slyšel jsi, že Démosthenés odešel na odpočinek?“

„Ten chlapík ze sítí?“

„Řeckého autora filipik nemyslím.“

„Mně je to vlastně celkem jedno. Jsou to jenom sítě.“

„Sítě, a tirády tohoto buřiče především, jsou místem, kde se odehrála bitva, a ty jsi prohrál.“

„Kdo říká, že jsem prohrál?“

„Trefa,“ uznal Graff. „Chci říct, že osoba, která se za tou internetovou identitou skrývá, je ve skutečnosti mladší, než si většina lidí představovala. V tom odchodu na odpočinek nejde o věk, ale o odchod z domova. Odchod ze Země.“

„Z Démosthena se stává kolonista?“

„Zvláštní volba, že?“ řekl Graff hlasem, jako by to pro něho vůbec zvláštní nebylo.

„Neříkejte mi, prosím, že poletí na mé lodi.“

„Oficiálně je to loď admirála Quincyho Morgana. Ty nepřebereš vládu, dokud nevkročíš na půdu své kolonie. Tak to říká zákon.“

„Jako obvykle uhýbáte před otázkami.“

„Ano, budete mít Démosthena na vaší lodi. Ale to jméno samozřejmě nikdo používat nebude.“

„Dal jste si záležet, abyste se vyhnul používání mužských zájmen – jakýchkoli zájmen,“ poznamenal Ender. „Démosthenés je tedy žena.“

„A nemůže se dočkat, až se s tebou setká.“

Ender se v křesle schoulil. „Pane, prosím.“

„Není to žádná z tvých normálních uctívaček, Endere. A jelikož bude taky vzhůru po celou dobu cesty, myslím, že se budeš chtít připravit tím, že se s ní setkáš předem.“

„Kdy přiletí?“

„Už je tady.“

„Na Erótu?“

„Přímo v mém útulném předpokoji.“

„Vy mě chcete přinutit, abych se s ní setkal teď? Plukovníku Graffe, nelíbí se mi nic z toho, co napsala. Ani výsledek.“

„Buď k ní uznalý. Varovala svět před pokusem Varšavské smlouvy o ovládnutí flotily mnohem dřív, než tu hrozbu někdo začal brát vážně.“

„Taky vykřikovala, jak by Amerika mohla dobýt svět, až mě bude mít.“

„Můžeš se jí na to zeptat.“

„Nemám nic takového v úmyslu.“

„Dovol, abych ti řekl jednu čistou a jednoduchou pravdu. Při všem, co o tobě napsala, Endere, bylo jejím jediným zájmem ochránit tě před strašnými věcmi, které by lidé udělali, aby tě využili nebo zničili, pokud bys někdy vkročil na Zemi.“

„Dokázal bych si s tím poradit.“

„To ale nikdy nezjistíme, že?“

„Jestli vás znám, pane, tak jste mi právě řekl, že jste za tím byl vy. Za tím, že nemůžu na Zemi.“

„Ne tak docela. Ale ano, souhlasil jsem s tím.“

Enderovi se chtělo brečet. Čistě z morálního vyčerpání. „Protože víte lépe než já, co je v mém nejlepším zájmu.“

„V tomto případě si myslím, Endere, že by sis dokázal poradit s každou výzvou, která by se před tebou objevila. Kromě jedné. Tvůj bratr Petr je odhodlaný vládnout světu. Stal by ses buď jeho nástrojem, nebo jeho nepřítelem. Co by sis vybral?“

„Petr?“ optal se Ender. „Opravdu si myslíte, že má šanci toho dosáhnout?“

„Zatím si vede neuvěřitelně dobře – na mladistvého.“

„Nebylo mu už náhodou dvacet? Vlastně ne, řekl bych, že mu bude teprve sedmnáct. Nebo osmnáct.“

„Nesleduji, kdy má který člen tvojí rodiny kolikáté narozeniny,“ prohlásil Graff.

„Jestli to dělá tak dobře, jak je možné, že jsem o něm zatím neslyšel?“ podivil se Ender.

„Ale slyšel.“

To znamenalo, že Petr používá pseudonym. Ender rychle probral všechny internetové osobnosti, o nichž by se dalo uvažovat, že by se mohly přiblížit nějaké vládě nad světem, a když mu to došlo, povzdechl si. „Petr je Locke.“

„A kdo je potom Démosthenés, chytrý chlapečku?“

Ender vstal a ke svému zděšení si uvědomil, že pláče. Nějak tak se to stalo. Nepoznal, že pláče, dokud neměl mokré tváře, slzami zalitýma očima nic neviděl. „Valentina,“ zašeptal.

„Odejdu teď ze své kanceláře a nechám vás dva, abyste si promluvili.“

Když Graff opustil místnost, dveře zůstaly otevřené. A pak vešla.

KAPITOLA 5

Komu: imo%testadminl@colmin.gov

Od: hgraff%mincol@heg.gov

Předmět: Před čím chráníme?

Milý Imo!

Hodně jsem o našem rozhovoru přemýšlel a myslím, že máš asi pravdu. Měl jsem pošetilou představu, že bychom měli pomocí testů hledat žádoucí a užitečné vlastnosti, abychom dokázali sestavit pro kolonie ideálně vyvážené týmy. Jenže nejsme zavaleni dobrovolníky tak, abychom si mohli dovolit být skutečně vybíraví. A jak nám ukazuje historie, když je kolonizace dobrovolná, lidé se sami vyberou lépe, než by to udělal jakýkoli testovací systém.

Je to jako ty bláznivé pokusy kontrolovat přistěhovalectví do Ameriky na základě vlastností považovaných za žádoucí, když ve skutečnosti jedinou historickou definicí Američana je „potomek někoho, kdo byl ochotný vzdát se všeho, aby tam žil.“ A do způsobu, jakým byli vybíráni australští kolonisté, nepůjdeme!

Jak jsi řekl, nejdůležitějším nezávislým testem je ochota. To ale znamená, že všechny ostatní testy jsou… co?

Zbytečné, jak jsi naznačil, ne. Naopak se domnívám, že výsledky testů jsou důležitý zdroj. I kdyby kolonisté byli všichni šílení, neměl by mít guvernér v archivu dobré materiály o konkrétním druhu šílenství každého z nich?

Vím, že nepouštíte nikoho, kdo musí udržovat svou praktickou normálnost pomocí léků. Stejně tak osoby závislé, alkoholiky a sociopaty, lidi s genetickými poruchami atd. Na tom jsme se všichni shodli, abychom zabránili přetěžování kolonií. Za několik generací se u nich beztak vyvinou vlastní genetické a mozkové výstřednosti, ale prozatím ať mají trochu prostoru k dýchání.

Ale rodina, na kterou ses dotazoval, ta, která chce provdat dceru za guvernéra – určitě se spolu shodneme, že v dlouhé historii motivů pro připojení se ke vzdálené kolonii je manželství jedním z nejušlechtilejších a společensky nejpřínosnějších.

Hyrum

„Víš, co jsem dnes udělala, Alessandro?“

„Nevím, mami.“ Čtrnáctiletá Alessandra položila aktovku na podlahu u hlavních dveří a prošla kolem matky k umyvadlu, kde si napustila sklenici vody.

„Hádej!“

„Nechala jsi znovu zapnout elektřinu?“

„Elfové by se mnou nepromluvili,“ řekla matka. Kdysi to bylo legrační, tahle hra, že elektřina pochází od elfů. Ale teď, v parném adriatickém létě, bez ledničky na jídlo, bez klimatizace a bez videí, která by odvedla její pozornost od toho horka, to legrační nebylo.

„V tom případě nevím, co jsi udělala, mami.“

„Změnila jsem nám život,“ prohlásila matka. „Zařídila jsem nám budoucnost.“

Alessandra ztuhla na místě a tiše odříkala modlitbu. Už dávno se vzdala naděje, že některá z jejích modliteb bude vyslyšena, ale představovala si, že každá z těch nevyslyšených přibude na seznam stížností, které projedná s Bohem, pokud se jí tomu naskytne příležitost.

„A jaká budoucnost to je, mami?“

Matka se jen stěží ovládala. „Budou z nás kolonisté.“

Alessandra si povzdechla úlevou. Ve škole slyšela o projektu Rozptyl všechno. Když teď byli termiťané zničeni, vznikl plán, že lidé obsadí všechny jejich bývalé světy, aby osud lidstva nebyl svázán s osudem jediné planety. Ale nároky na kolonisty byly přísné. Neexistovala šance, že by přijali osobu, která byla tak labilní a nezodpovědná – pardon, „nešikovná a potrhlá“ – jako její matka.

„Ale to je úžasné, mami.“

„Neříkáš to dvakrát nadšeně.“

„Trvá dlouho, než se žádost schválí. Proč by nás měli vzít? Co umíme?“

„Ty jsi hrozná pesimistka, Alessandro. Nečeká tě žádná budoucnost, jestli se musíš na všechno nové mračit.“ Matka tančila kolem ní a držela jí před očima třepetající se kus papíru. „Podala jsem naši žádost už před několika měsíci, moje zlatá Alessandro. Dnes jsem dostala zprávu, že nás vzali!“

„Tys to celou tu dobu tajila?“

„Umím zachovat tajemství,“ řekla matka. „Mám nejrůznější tajemství. Ale tohle žádné tajemství není, na tomhle kusu papíru je napsáno, že poletíme na nový svět a na tom novém světě nebudeš součástí utlačovaného přebytku, budeš někým, koho je třeba, a všech tvých nadání a půvabů si někdo všimne a ocení je.“

Všechny její nadání a půvaby. V coleggiu se zdálo, že si jich nevšímá nikdo. Byla jen další nemotorné děvče, samá ruka samá noha, které sedí v koutě, plní své úkoly a nedělá žádné vlny. Matka byla jediná, kdo se na ni díval jako na nějakou výjimečnou, kouzelnou bytost.

„Mohla bych si ten papír přečíst, mami?“ zeptala se Alessandra.

„Proč? Pochybuješ snad o tom, co říkám?“ Matka s dopisem odtančila.

Alessandra byla příliš rozehřátá a unavená, než aby si chtěla hrát. Nepustila se za ní.

„Ovšem že o tom pochybuju.“

„S tebou dnes není žádná zábava, Alessandro.“

„I kdyby to byla pravda, je to příšerný nápad. Měla ses mě nejdřív zeptat. Víš, jak budou takoví kolonisté žít? Potit se na polích jako rolníci.“

„Nebuď hloupá,“ napomenula ji matka. „Na to mají stroje.“

„Navíc není jisté, že budeme moci z původní vegetace něco jíst. Když termiťané poprvé zaútočili na Zemi, jednoduše zničili veškerou vegetaci v té části Číny, kde přistáli. Neměli v úmyslu jíst nic, co tady přirozeně roste. Nevíme, jestli naše rostliny mohou růst na jejich planetách. Může se stát, že všichni kolonisté zemřou.“

„Lidé zbylí z flotily, která termiťany porazila, ten problém zatím vyřeší, než se tam dostaneme.“

„Mami,“ řekla Alessandra trpělivě. „Já nechci odjet.“

„To je tím, že tě mrtvé duše ve škole přesvědčily, že jsi obyčejné dítě. Ale tak to není. Ty jsi kouzelná. Musíš uniknout z tohoto světa prachu a bídy a odjet do země, která je zelená a plná prastarých sil. Budeme žít v jeskyních mrtvých obrů a chodit sklízet pole, která byla kdysi jejich! A za chladných večerů, až ti bude sukně vlnit příjemný svěží větřík, budeš tančit s mladými muži, kterým spadne brada, když uvidí tvou krásu a eleganci!“

„A kde takové mladé muže najdeme?“

„Uvidíš,“ řekla matka. Pak to zazpívala: „Uvidíš! Uvidíš! Krásný mladý muž s perspektivou ti dá své srdce.“

Papír se při svém třepetání konečně dostal dost blízko, aby jej Alessandra vytrhla matce z ruky. Zatímco si jej četla, matka se sklonila tak, že se její vílí úsměv vznášel těsně za papírem. Byla to pravda. Dorabella Toscanová (29) a její dcera Alessandra Toscanová (14), přijaty do Kolonie I.

„Je vidět, že nakonec se žádné psychologické prověrky nedělají,“ poznamenala Alessandra.

„Snažíš se mi ublížit, ale to se ti nepodaří. Matka ví, co je pro tebe nejlepší. Nedopustíš se chyb, které jsem udělala já.“

„Ne, ale budu za ně platit.“

„Představ si, ty moje zlatá, krásná, nádherná, spanilá, hodná, velkodušná a trucovitá holčičko, představ si tohle: na co se můžeš těšit tady v italské Monopoli, v bytě na nepopulárním konci Via Luigi Indelli?“

„Luigi Indelli žádný populární konec nemá.“

„Tím jenom podporuješ můj argument.“

„Mami, já nesním o tom, že se vdám za prince a odjedu s ním do zapadajícího slunce.“

„To děláš dobře, zlatíčko, protože žádní princové nejsou – jenom muži a zvířata, která se za muže vydávají. Jednoho z té druhé skupiny jsem si vzala, ale aspoň že tě vybavil geny pro ty úžasné lícní kosti, pro ten oslnivý úsměv. Tvůj otec měl velice dobré zuby.“

„Škoda, že nebyl pozornější cyklista.“

„Nebyla to jeho vina, miláčku.“

„Tramvaje jezdí po kolejích, mami. Nenarazí do tebe, když se jim nepřipleteš mezi kolejnice.“

„Tvůj otec nebyl žádný génius, ale já naštěstí jsem, a proto v sobě máš vílí krev.“

„Koho by napadlo, že se víly tolik potí?“ Alessandra odhrnula matce z obličeje jednu z kadeří, z nichž kapal pot. „Ach, mami, v kolonii se nám nepovede dobře. Nedělej to, prosím.“

„Cesta trvá čtyřicet let – šla jsem k sousedům a našla jsem si to na síti.“

„Tentokrát ses jich zeptala?“

„Samozřejmě jsem se zeptala, už si zavírají okna. Byli nadšení, když slyšeli, že z nás budou kolonisté.“

„O tom ani trochu nepochybuji.“

„Ale díky kouzlu to pro nás budou jenom dva roky.“

„Díky relativistickému působení při cestování těsně podsvětelnou rychlostí.“

„Moje dcera je takový génius! A dokonce i ty dva roky můžeme prospat, takže vůbec nezestárneme.“

„O mnoho.“

„Bude to, jako by naše těla spala týden, a probudíme se za čtyřicet let.“

„A všichni, které na Zemi známe, budou o čtyřicet let starší než my.“

„A většinou mrtví,“ zazpívala matka. „Včetně té odporné čarodějnice, mé matky, která mě vydědila, když jsem se vdala za muže, jehož jsem milovala, a která se tak nikdy nezmocní mé milované dcery.“ Melodie tohoto refrénu zněla vždycky vesele. Alessandra svou babičku nikdy nepotkala. Teď ji ale napadlo, že by třeba babička mohla zabránit jejímu odletu do kolonie.

„Já nepojedu, mami.“

„Jsi nezletilé dítě a pojedeš tam, kam pojedu já, tra-la-lá.“

„Ty jsi šílenec a já tě raději zažaluju o propuštění z tvého opatrovnictví, než abych jela, tra-la-lí.“

„Nejdřív si to rozmyslíš, protože já pojedu bez ohledu na to, jestli jedeš ty, a jestli si myslíš, že máš se mnou těžký život, měla by sis zkusit, jaký bude beze mě.“

„Ano, to bych měla,“ souhlasila Alessandra. „Dovol mi, abych se setkala se svou babičkou.“

Matčin zlostný pohled šlehl okamžitě, avšak Alessandra pokračovala. „Dovol mi bydlet u ní. Ty odleť do kolonie.“

„Jenže pro mě nemá smysl jezdit do kolonie, zlatíčko. Já to dělám pro tebe. Bez tebe nepojedu.“

„V tom případě nikam nejedeme. Řekni jim to.“

„Jedeme a jsme tím nadšené.“

Bylo to stejné jako chtít vystoupit z kolotoče. Matce nevadilo neustále opakovat argumenty, které se točily v kruhu, ale Alessandru to nudilo.

„Jaké lži jsi jim musela navykládat, aby nás vzali?“

Matka dělala, že ji podobné obvinění šokuje. „Já nikomu nelhala,“ ohradila se. „Pouze jsem prokázala svou totožnost. Veškerý průzkum si dělají sami, takže jestli mají špatné informace, je to jejich chyba. Víš, proč nás chtějí?“

„A ty to víš?“ zeptala se Alessandra. „Oni ti to vážně řekli?“

„Člověk nemusí být žádný génius, aby na to přišel, a dokonce ani víla,“ odvětila matka. „Chtějí nás, protože jsme obě ve věku, kdy můžeme mít děti.“

Alessandra znechuceně zaúpěla, ale matka se nakrucovala před imaginárním zrcadlem, do kterého se vešla celá postava.

„Jsem pořád ještě mladá,“ prohlásila, „a ty teprve rozkvétáš do ženství. Oni tam mají muže z flotily, mladé muže, kteří nikdy nebyli ženatí. Budou netrpělivě čekat na náš přílet. Já se dám dohromady s velice dychtivým šedesátiletým mužem a porodím mu děti. Pak mi umře. Jsem na to zvyklá. Ale ty – pro mladého muže bude výhra si tě vzít. Budeš poklad.“

„Chceš říct, že moje děloha bude poklad,“ odpověděla Alessandra. „Máš pravdu, přesně tak uvažují. Vsadím se, že vzali prakticky každou zdravou ženu, která si podala žádost.“

„My víly jsme zdravé pořád.“

Byla to vlastně pravda – Alessandra si nepamatovala, že by někdy byla nemocná, až na otravu z jídla, když tenkrát matka rozhodla, že si na konci velice horkého dne dají večeři z vozíku pouličního prodavače.

„Posílají stádo žen, jako krávy.“

„Kráva jsi jen tehdy, když se rozhodneš jí být,“ usoudila matka. „Jediné, co teď musím rozhodnout, je to, jestli chceme cestu prospat a probudit se těsně před přistáním, nebo zůstat ty dva roky vzhůru, absolvovat výcvik a získat dovednosti, abychom byly připravené být užitečné v první vlně kolonistů.“

Na Alessandru to udělalo dojem. „Ty sis vážně přečetla celou dokumentaci?“

„Je to nejdůležitější rozhodnutí našeho života, má zlatá Alesso. Jsem velice pozorná.“

„Škoda, že sis stejně neprostudovala účty od elektrárenské společnosti.“

„Nebyly zajímavé. Mluvily jen o naší chudobě. Teď vidím, že nás Bůh připravoval na svět bez klimatizace, videí a sítí. Svět přírody. My, elfí národ, jsme se narodili pro přírodu. Zapojíš se do tance a svým vílím půvabem okouzlíš syna krále, a králův syn s tebou bude tak dlouho tančit, až se tak zamiluje, že mu pro tebe pukne srdce. Pak bude na tobě, aby ses rozhodla, jestli je pro tebe ten pravý.“

„Pochybuju, že tam bude nějaký král.“

„Ale bude tam guvernér. A další vysocí úředníci. A mladí muži s perspektivou. Já ti s výběrem pomůžu.“

„Ty mi s výběrem rozhodně nepomůžeš.“

„Zamilovat se do bohatého muže je stejně snadné jako zamilovat se do chudého.“

„Jako bys ty to znala.“

„Znám to líp než ty, když jsem to jednou udělala špatně. Nával horké krve do srdce je ta nejtemnější magie a je třeba jej zkrotit. Nesmíš to dopustit, dokud si nevybereš muže, který si tvou lásku zaslouží. Já ti pomůžu vybrat toho pravého.“

Nemělo smysl se hádat. Alessandra již dávno zjistila, že ničeho nedocílí, když bude s matkou bojovat, zatímco když ji ignorovala, fungovalo to velice dobře.

Až na tohle. Kolonie. Rozhodně bylo na čase vyhledat babičku. Jediné, co o ní věděla, bylo to, že žije v Polignano a Mare, dalším větším městě na jaderském pobřeží. A matčina matka se nebude jmenovat Toscanová. Alessandra se bude muset pustit do důkladnějšího pátrání.

O týden později matka stále ještě měnila rozhodnutí, jestli by měly cestu prospat nebo ne. Alessandra zatím zjišťovala, že je spousta informací, ke kterým děti nemají přístup. Jak slídila po domě, našla svůj rodný list, ale v ničem jí nepomohl, uváděl pouze rodiče. Potřebovala matčin rodný list, ale ten se nedal v bytě najít.

Lidé ze státních úřadů jen tak tak vzali její existenci na vědomí, a když se dozvěděli účel její návštěvy, poslali ji pryč. Teprve když si nakonec vzpomněla na katolickou církev, dostala se o něco dál. Fakticky nebyly na mši od doby, co byla Alessandra malá, ale na farnosti jí kněz, který měl službu, pomohl dohledat její křest. Kromě rodičů Alessandry Toscanové měli záznam také o jejích kmotrech a Alessandra usoudila, že jejími kmotry buď byli její prarodiče, nebo budou její prarodiče znát.

Ve škole prohledala sítě a zjistila, že Leopoldo a Isabella Santangelovi žijí v Polignano a Mare, což bylo dobré znamení, protože ve stejném městě žila babička.

Místo aby šla domů, využila svou studentskou průkazku k tomu, že si dojela vlakem do Polignana, a pak strávila tři čtvrtě hodiny tím, že chodila po městě a hledala zjištěnou adresu. K jejímu znechucení ji nakonec našla na krátké ulici Via Antonio Ardito, ve zchátrale vypadajícím činžáku obráceném zadním traktem ke kolejím. Nebyl tam žádný zvonek. Alessandra plahočivě vyšla do třetího patra a zaklepala.

„Jestli chceš do něčeho mlátit, tak mlať do své hlavy!“ zakřičela zevnitř nějaká žena.

„Jste Isabella Santangelová?“

„Jsem Panna Maria a mám plné ruce práce s nasloucháním modlitbám. Jdi pryč!“

První, co Alessandře blesklo hlavou, bylo: matka lhala, že je dítě skřítků a víl. Ve skutečnosti je mladší sestra Ježíše Krista.

Ale usoudila, že s prostořekostí dnes nepochodí. Už tak ji čekaly potíže, protože odjela bez dovolení z Monopoli, a potřebovala se tady od Panny Marie dozvědět, jestli je nebo není její babička.

„Moc se omlouvám, že vás obtěžuji, ale jsem dcera Dorabelly Toscanové a –“

Ta žena musela stát hned za dveřmi a čekat, protože dveře se před Alessandrou rozlétly, než stačila větu dokončit.

„Dorabella Toscanová je mrtvá žena! Jak může mít mrtvá žena dcery!“

„Moje matka není mrtvá,“ řekla ohromeně Alessandra. „Byla jste zapsaná ve farní matrice jako moje kmotra.“

„To byla největší chyba mého života. Vdá se za toho mladého prasáka, za toho bicyklového poslíčka, když je jí sotva patnáct, a proč? Protože jí břicho tloustne tebou, proto! Myslí si, že svatbou se to všechno vyhladí a vyčistí! A pak se ten její debilní manžel nechá zabít. Řekla jsem jí, že to dokazuje, že je Bůh! A teď jdi ke všem čertům!“

Dveře se zabouchly Alessandře před obličejem.

Dostala se tak daleko. Nechtělo se jí věřit, že ji babička doopravdy chce takhle poslat pryč. Vždyť neměly čas na víc než na to, aby se na sebe letmo podívaly.

„Ale já jsem vaše vnučka,“ řekla.

„Jak můžu mít vnučku, když nemám žádnou dceru? Vyřiď své matce, že než mi pošle žebrat ke dveřím svého malého polobastarda, ať raději nejdřív přijde sama s nějakou slušnou omluvou.“

„Ona odlétá do kolonie.“

Dveře se znovu prudce otevřely. „Je ještě šílenější než kdy dřív.“ prohlásila babička. „Pojď dál. Posaď se. Řekni mi, co to vyvedla za hloupost.“

Byt byl absolutně uklizený. Všechno uvnitř bylo neuvěřitelně laciné, v nejnižší možné kvalitě, ale byla toho spousta – keramiky, zarámovaných obrázků – a všechno to bylo oprášené a vyleštěné. Na pohovce a židlích se vršilo tolik prošívaných dek, přehozů a vyšívaných polštářků, že si nebylo kam sednout. Babička Isabella nedala nic pryč a Alessandra se nakonec posadila na jednu hromádku polštářů.

Alessandře samotné najednou přišlo neloajální a dětinské donášet na matku jako nějaká školní drbna a pokusila se své rozhořčení zmírnit. „Má pro to důvody, já vím, a myslím, že doopravdy věří, že to dělá pro mě –“

„Co, co, co takového pro tebe dělá, že o to nestojíš? Nemám celý den!“

Žena, která vyšívala všechny tyhle polštáře, měla každý den celý den. Avšak Alessandra si tu drzou poznámku nechala pro sebe. „Přihlásila nás na kolonizační loď a oni nás vzali.“

„Kolonizační loď? Kolonie přece už nejsou. Všechna ta místa jsou dnes samostatné státy. Ne že by Itálie někdy měla nějaké pořádné kolonie, od dob Římské říše. Potom muži ztratili koule. Italští muži od té doby nestojí za nic. Tvůj dědeček, kéž ho Bůh nechá v zemi, byl prakticky k ničemu, nikdy se za sebe pořádně nepostavil, nechal se všemi postrkovat, ale aspoň tvrdě pracoval a staral se o mě, dokud mi má nevděčná dcera neplivla do ksichtu a nevzala si toho poslíčka na kole. Nebyl jako ten tvůj nanicovatý otec, který nikdy nevydělal ani desetník!“

„Co je mrtvý, tak určitě ne,“ řekla Alessandra, pobouřená ne zrovna málo.

„Já mluvím o době, kdy byl naživu! Pracoval jen tak málo hodin, aby mu to stačilo. Já myslím, že bral drogy. Nejspíš jsi byla kokainové dítě.“

„Já si to nemyslím.“

„Jak bys ty mohla něco vědět? Neuměla jsi tenkrát ani mluvit!“ Alessandra seděla a čekala. „No? Tak mi to řekni.“

„Už jsem to řekla, ale vy jste mi nechtěla věřit.“

„A co jsi vlastně řekla?“

„Kolonizační loď. Kosmická loď k jedné z bývalých termiťanských planet, s cílem farmařit a zkoumat.“

„A termiťanům to nebude vadit?“

„Žádní termiťané už nejsou, babičko. Všichni byli zabiti.“

„Odporná záležitost, ale muselo se to udělat. Jestli je ten mladý Ender Wiggin volný, měla bych seznam dalších lidí, které je třeba řádně zlikvidovat. Co vlastně chceš?“

„Nechci odletět do vesmíru. S mámou. Ale jsem ještě nezletilá. Kdyby ses zavázala, že budeš můj opatrovník, mohla bych se nechat zplnoprávnit a zůstat doma. Je to tak v zákoně.“

„Tvůj opatrovník?“

„Ano. Že na mě budeš dávat pozor a budeš mě živit. Bydlela bych tady.“

„Zmiz.“

„Cože?“

„Vstaň a zmiz. Myslíš si, že tohle je hotel? Kde přesně bys chtěla spát? Na podlaze, kde bych na tebe v noci šlápla a zlomila si kyčel? Není tady pro tebe místo. Mělo mě napadnout, že budeš něco chtít. Ven!“

Pro dohadování nebyl prostor. O chvilku později už se Alessandra hnala ze schodů, rozčilená a ponížená. Tahle žena byla ještě šílenější než matka.

Nemám kam jít, pomyslela si Alessandra. Zákon matce určitě nedovoluje, aby mě k odletu do vesmíru přinutila, nebo snad ano? Nejsem mimino, nejsem dítě, je mi čtrnáct, umím číst, psát a racionálně se rozhodovat.

Když ji vlak přivezl zpátky do Monopoli, Alessandra nešla přímo domů. Musela si vymyslet dobrou lež o tom, kde byla, a tak mohla rovnou přijít s takovou, která pokryje delší čas. Třeba měli v kanceláři projektu Rozptyl ještě otevřeno.

Ale neměli. Nemohla si vzít ani brožurku. A k čemu by to bylo? Všechno zajímavé bude na síti. Mohla zůstat po škole a zjistit si všechno, co chtěla vědět. Místo toho jela navštívit svou babičku.

To dokazuje, jak dobrá rozhodnutí dělám.

Matka seděla u stolu, před sebou šálek s čokoládou. Vzhlédla a dívala se, jak Alessandra zavřela dveře a odložila školní brašnu, ale neřekla nic.

„Promiň, mami, byla –“

„Než mi začneš lhát,“ řekla tiše matka, „ta čarodějnice mi zavolala a ječela na mě, že jsem tě poslala. Zavěsila jsem, což obvykle nakonec dělávám, a pak jsem vytáhla telefon ze zásuvky ve zdi.“

„Promiň,“ řekla Alessandra.

„Ty sis myslela, že nemám důvod, proč ji nepouštím do tvého života?“

Ta slova v Alessandře z nějakého důvodu stiskla jakoby spoušť a ona, místo aby se snažila ustoupit, vybuchla.

„Na tom nezáleží, jestli jsi měla důvod,“ prohlásila. „Možná jsi měla deset milionů důvodů, ale žádný z nich jsi mi neřekla! Čekala jsi, že tě budu slepě poslouchat. Ale ty jsi svou matku slepě neposlouchala.“

„Tvoje matka není zrůda,“ ohradila se matka.

„Je mnoho druhů zrůd,“ odvětila Alessandra. „Ty jsi taková, která poletuje kolem jako motýl, ale nikdy nepřistane v mé blízkosti na dost dlouho, aby vůbec poznala, kdo jsem.“

„Všechno, co dělám, dělám pro tebe!“

„Nic neděláš pro mě. Všechno děláš pro dítě, které jsi měla ve svých představách, které neexistuje, dokonalé šťastné dítě, které muselo vzniknout z toho, že jsi ve všech ohledech přesný opak své matky. Jenže já to dítě nejsem. A v domě tvé matky jde elektřina!“

„Tak si tam běž bydlet!“

„Ona mi to nedovolí!“

„Nenáviděla bys to. Nikdy se nesmět ničeho dotknout. Pořád muset všechno dělat po jejím.“

„Jako třeba odletět kolonizační lodí?“

„Na tu kolonizační loď jsem se přihlásila kvůli tobě.“

„Což je jako koupit mi supervelkou podprsenku. Proč se nejdřív nepodíváš, kdo jsem, než rozhodneš, co potřebuju?“

„Já ti řeknu, co jsi. Jsi dívka, která je moc mladá a nezkušená na to, aby věděla, co žena potřebuje. Já jsem na té cestě deset kilometrů před tebou; vím, co přijde, snažím se obstarat ti, co budeš potřebovat, aby ta cesta byla snadná a hladká, a víš co? Proti tvé vůli jsem to dokázala. Bojovala jsi se mnou na každém kroku té cesty, ale udělala jsem s tebou kus práce. Ty si ani neuvědomuješ, jak dobrou práci jsem odvedla, protože nevíš, co se z tebe mohlo stát.“

„Co se ze mě mohlo stát, mami? Ty?“

„Tys nikdy nemohla být jako já.“

„Co tím chceš říct? Že by se ze mě stala ona?“

„To se nikdy nedozvíme, co by se z tebe stalo, je to tak? Protože už jsi tím, co jsem z tebe udělala já.“

„Omyl. Vypadám tak, jak musím vypadat, abych ve tvé domácnosti zůstala naživu. Hluboko uvnitř, co doopravdy jsem, je pro tebe úplný cizinec. Cizinec, kterého chceš odvléct do vesmíru, aniž by ses mě aspoň zeptala, jestli chci jet. Pro lidi, ke kterým se chovali jako ty ke mně, měli zvláštní slovo. Říkali jim otroci.“

Alessandra chtěla víc než kdy jindy v životě odběhnout do svého pokoje a prásknout za sebou dveřmi. Jenže svůj pokoj neměla. Spala na pohovce ve stejné místnosti, kde byla kuchyně a kuchyňský stůl.

„Rozumím,“ řekla matka. „Půjdu do svého pokoje a ty za mnou můžeš prásknout dveřmi.“

Skutečnost, že matka doopravdy věděla, co si myslí, ji doháněla k zuřivosti nejvíc ze všeho. Alessandra však nezačala ječet, nezačala matku škrábat, ani nepadla na podlahu a nepředvedla záchvat vzteku. Dokonce ani neskočila na pohovku a nezabořila obličej do polštáře. Místo toho si sedla ke stolu přímo naproti matce a zeptala se: „Co je k večeři?“

„Aha. Diskuse skončila? Jen tak?“

„Můžeme diskutovat při vaření. Mám hlad.“

„K jídlu není nic, protože jsem neodevzdala náš definitivní souhlas, protože jsem se zatím nerozhodla, jestli bychom měly spát nebo být vzhůru, tím pádem jsme nedostaly prémii za podpis, takže nejsou peníze na nákup jídla.“

„Jak to tedy uděláme s večeří?“

Matka od ní jen odvrátila zrak.

„Mám nápad,“ řekla Alessandra rozrušeně. „Pojeďme k babičce!“

Matka se otočila zpátky a probodla ji pohledem.

„Mami,“ naléhala Alessandra, „jak nám můžou dojít peníze, když žijeme z podpory v nezaměstnanosti? Jiní lidé na podpoře dokážou nakoupit dost jídla a zaplatit účty za elektřinu.“

„Co myslíš ty?“ zeptala se jí matka. „Rozhlédni se kolem sebe. Za co jsem utratila všechny ty peníze od státu? Kde je všechna ta marnotratnost? Podívej se mi do skříně, spočítej šaty, které tam mám.“

Alessandra se krátce zamyslela. „O tom jsem nikdy nepřemýšlela. Dlužíš nějaké peníze mafii? Nebo dlužil táta, než umřel?“

„Ne,“ řekla pohrdavě matka. „Máš už teď všechny informace, které potřebuješ, abys to úplně pochopila, a přece jsi na to pořád nepřišla, bez ohledu na to, jak jsi chytrá a velká.“

Alessandra si nedovedla představit, o čem to matka mluví. Neměla žádné nové informace. A taky neměla co jíst.

Vstala a začala otevírat skříňky. Našla krabici těstovin radiatori a sklenku s černým pepřem. Vzala rendlík ke dřezu, napustila do něj trochu vody, postavila ho na sporák a pustila plyn.

„K těm těstovinám nemáme žádnou omáčku,“ upozornila matka.

„Máme pepř. Máme olej.“

„Radiatori nemůžeš jíst jenom s pepřem a olejem. Je to jako cpát si do úst hrsti vlhké mouky.“

„To není můj problém,“ řekla Alessandra. „V tuhle chvíli otázka stojí těstoviny nebo kůže z bot, takže si raději začni hlídat skříň.“

Matka se pokusila situaci znovu odlehčit. „Samozřejmě bys jako správná dcera jedla moje boty.“

„Ty buď hlavně ráda, jestli přestanu, než se ti dostanu k noze.“

Matka dál předstírala, že žertuje, když lehkomyslně prohlásila: „Děti přece své rodiče jedí zaživa.“

„Proč potom v tom bytě v Polignano a Mare pořád žije to odporné stvoření?“

„Vylámala jsem si na její kůži zuby!“ To byl matčin poslední pokus o humor.

„Ty mi tady vyprávíš, jak strašné věci dcery dělají, ale sama jsi taky dcera. Dělala jsi je?“

„Vzala jsem si prvního muže, který mi ukázal náznak toho, co by mohla být laskavost a radost. Vdala jsem se hloupě.“

„Mám polovinu genů z muže, za kterého ses vdala,“ připomněla Alessandra. „Proto jsem příliš hloupá na to, abych se mohla rozhodnout, na které planetě chci žít?“

„Je jasné, že chceš žít na kterékoli planetě, kde nebudu já.“

„To ty jsi přišla s nápadem letět do kolonie, ne já! Ale myslím si, že teď jsi uvedla svůj důvod. Ano! Chceš kolonizovat jinou planetu, protože tam není tvoje matka!“

Matka se na židli sesula níž. „Ano, je to částečně pravda. Nebudu předstírat, že jsem o tom nepřemýšlela jako o jedné z nejlepších věcí na tom, že odletím.“

„Přiznáváš, že jsi to celé nedělala pro mě.“

„Takovou lež nepřiznávám. Je to všechno pro tebe.“

„Dostat se pryč od tvé matky, to je pro tebe.“

„To je pro tebe.“

„Jak by to mohlo být pro mě? Do dnešního dne jsem nevěděla ani to, jak moje babička vypadá. Ani jsem nevěděla, jak se jmenuje.“

„A víš, kolik mě to stálo?“ zeptala se matka.

„Jak to myslíš?“

Matka uhnula očima. „Voda už vaří.“

„Ne, to slyšíš můj hněv. Řekni mi, jak jsi to myslela. Co tě stálo bránit mi, abych poznala vlastní babičku?“

Matka vstala, odešla do svého pokoje a zavřela dveře.

„Zapomněla jsi jimi prásknout, matko! Kdo je tady vůbec rodič? Kdo projevuje pocit odpovědnosti? Kdo dělá večeři?“

Vodě trvalo tři minuty, než začala vařit. Alessandra do ní vhodila dvě hrsti těstovin. Potom si vzala knihy a začala se u stolu učit. Dopadlo to tak, že těstoviny převařila, a protože byly velmi laciné, byly také velmi mizerné, takže se slepily a olej se s nimi nespojil. Jednoduše vytvořil na talíři loužičku a ani pepř moc nepomohl, aby se ta hmota dala polknout. Dívala se při jídle do učebnice a na svou práci a polykala mechanicky, až se jí nakonec z jednoho sousta udělalo na zvracení. Vstala a vyplivla je do dřezu, načež vypila sklenici vody a málem všechnu to kašovitou hmotu vyzvracela. Dopadlo to tak, že do umyvadla dvakrát říhla, než se jí podařilo dostat jícen pod kontrolu. „Mmmm, lahůdka,“ řekla. Potom se otočila zpátky ke stolu.

Matka tam seděla a brala si jeden kousek těstovin prsty. Vložila si ho do úst. „To jsem ale dobrá matka,“ řekla tiše.

„Dělám teď úkol, mami. Čas na hádky jsme už vypotřebovaly.“

„Buď upřímná, zlato. My se přece skoro vůbec nehádáme.“

„To je pravda. Poletuješ kolem a ignoruješ všechno, co říkám, jak jsi celá šťastná. Ale věř mi, mně pořád běhá hlavou můj konec hádky.“

„Něco ti řeknu, protože máš pravdu, že jsi dost stará, abys leccos pochopila.“

Alessandra se posadila. „Fajn, tak mi to řekni.“ Podívala se matce do očí.

Matka uhnula pohledem.

„Zřejmě mi to neřekneš. Budu si dělat úkoly.“

„Řeknu ti to,“ odvětila matka. „Jenom se na tebe při tom nebudu dívat.“

„A já se na tebe taky nebudu dívat.“ Vrátila se k úkolu.

„Matka mi volá přibližně kolem desátého každého měsíce. Beru ten telefon, protože když to neudělám, sedne na vlak a přijede sem a já mám pak co dělat, abych ji vypakovala z domu, než ty přijdeš domů ze školy. Proto ten telefon beru a ona mi říká, že ji nemám ráda, že jsem nevděčná dcera, protože ona je ve svém bytě úplně sama, nemá peníze a nemůže mít ve svém životě nic krásného. Nastěhuj se ke mně, říká, a svou krásnou dceru vezmi s sebou, můžeme žít v mém bytě, dát peníze dohromady a pak budeme mít dost. Ne, mámo, říkám jí. Já se k tobě nenastěhuju. A ona brečí a ječí a říká, že jsem odporná dcera, která z jejího života vykrádá všechnu radost a krásu, protože ji nechávám samotnou a bez peněz, a tak jí slíbím, že jí něco málo pošlu. A ona řekne: neposílej to, škoda platit poštovné, já si pro to přijedu, a já řeknu ne, nebudu doma, a jízda vlakem stojí víc než pošta, takže to pošlu. A nějakým způsobem se mi podaří hovor ukončit, než přijdeš domů. Pak chvíli sedím, aniž bych si podřezala žíly, potom dám do obálky trochu peněz, odnesu je na poštu a pošlu je, a ona ty peníze vezme, koupí si nějaký odporný krám a dá si ho na stěnu nebo do poličky, až má celý byt zaplněný věcmi zaplacenými z peněz, které měly jít na výchovu mé dcery, a to všechno platím já, každý měsíc mi dojdou peníze, přestože dostávám na podpoře stejné peníze, jako dostává ona, ale mně to za to stojí. Hlad za to stojí. To, jak se na mě zlobíš, za to stojí, protože tu ženskou nemusíš znát, nemusíš ji mít ve svém životě. Takhle je to, Alessandro, dělám to všechno pro tebe. A jestli se mi podaří dostat nás pryč z téhle planety, nebudu jí už muset posílat žádné peníze a ona už mi nebude telefonovat, protože než dorazíme na tu druhou planetu, bude už mrtvá. Jenom bych si byla přála, abys mi důvěřovala natolik, že bychom tam dorazily, aniž bys kdy musela spatřit její zlou tvář nebo uslyšet její zlý hlas.“

Matka vstala od stolu a odešla zpátky do svého pokoje.

Alessandra dokončila úkol a dala si ho do brašny, potom si sedla na pohovku a hleděla na nefungující televizi. Vzpomínala, jak celé ty roky přicházela domů ze školy a matka tam pokaždé byla, kmitala po domě a neustále vedla ty hloupé řeči o vílách a kouzlech a o všech krásných věcech, které přes den dělala, a přitom celou dobu dělala to, že bojovala s tou zrůdou, aby se nedostala do domu, aby jí malá Alessandra nepřišla do spárů.

Vysvětlovalo to hlad. Vysvětlovalo to elektřinu. Vysvětlovalo to všechno.

Neznamenalo to, že matka není šílená. Jenže teď to šílenství dávalo jistý smysl. A kolonie znamenala, že matka bude konečně volná. Tím, kdo byl zralý na vysvobození z moci jiné osoby, nebyla Alessandra.

Vstala, došla ke dveřím a zaklepala na ně. „Navrhuju, abychom cestu prospaly.“

Dlouhé čekání. Potom z druhé strany dveří: „Taky si to myslím.“ Po chvíli matka dodala: „V té kolonii budeš mít mladého muže. Hezkého mladého muže s perspektivou.“

„To věřím,“ řekla Alessandra. „A vím, že bude obdivovat mou šťastnou, šílenou matku. A moje báječná matka ho bude taky milovat.“

Pak se rozhostilo ticho.

V bytě bylo nesnesitelné horko. Přestože okna byla otevřená, vzduch se ani nepohnul, takže to nepřinášelo žádnou úlevu. Alessandra ležela na pohovce jen ve spodním prádle a přála si, aby čalounění nebylo tak měkké a přiléhavé. S představou, že by tam mohlo být trochu chladněji, protože horký vzduch stoupá vzhůru, si lehla na podlahu. Jenže horký vzduch v bytě pod nimi určitě stoupal a ohříval podlahu, takže to nepomáhalo a podlaha byla moc tvrdá.

Anebo možná nebyla, protože další den ráno se probudila na podlaze, od Jaderského moře foukal slabý vánek a matka v kuchyni něco smažila.

„Kde jsi vzala vajíčka?“ zeptala se Alessandra, když se vrátila z toalety.

„Žebrala jsem,“ odpověděla matka.

„U některého ze sousedů?“

„U několika slepic od sousedů.“

„Neviděl tě nikdo?“

„Jestli mě viděl nebo ne, nikdo mě nezastavil.“

Alessandra se zasmála a objala ji. Odešla do školy, a tentokrát jí hrdost nezabránila sníst charitní oběd, protože si pomyslela: Tohle jídlo mi zaplatila máma.

Večer bylo na stole jídlo, a nejenom jídlo, ale ryba, omáčka a čerstvá zelenina. Matka nejspíš odevzdala definitivní dokumenty a dostala prémii za podpis. Odlétaly.

Matka byla zásadová. Vzala Alessandru s sebou, když se vypravila do obou sousedních domů, kde chovali slepice, poděkovala jim, že na ni nezavolali policii, a zaplatila jim za vajíčka, která si odnesla. Snažili se odmítnout, ale ona trvala na tom, že by nemohla s takovým nesplaceným dluhem odjet z města, a že se jim jejich dobrota v nebi bude počítat. Došlo na líbání a pláč a matka neodešla tak, jako když si hrála na vílu, ale lehkým krokem, jako žena, které bylo z ramen sňato břemeno.

O dva týdny později byla Alessandra ve škole na síti, když se dozvěděla něco, z čeho přímo v knihovně hlasitě zalapala po dechu, takže se k ní vrhlo několik lidí, ona musela rychle přepnout na jiné okno a všichni pak byli přesvědčení, že si prohlížela pornografii, ale jí to bylo jedno. Nemohla se dočkat, až přijde domů a oznámí tu novinu matce.

„Víš, kdo bude guvernérem naší kolonie?“

Matka to nevěděla. „Záleží na tom? Bude to nějaký starý tlustý chlap. Nebo smělý dobrodruh.“

„Co když to vůbec není muž? Co když je to pouhý chlapec, třinácti nebo čtrnáctiletý, tak geniálně chytrý a skvělý, že zachránil lidstvo?“

„Co to říkáš?“

„Oznámili posádku kolonizační lodě. Pilotem lodi bude Mazer Rackham a guvernérem kolonie Ender Wiggin.“

Teď přišla řada na matku, aby zalapala po dechu. „Chlapec? Oni udělají guvernérem chlapce?“

„Velel flotile ve válce, určitě zvládne řídit kolonii,“ řekla Alessandra.

„Chlapec. Malý chlapec.“

„Tak malý zase není. V mém věku.“

Matka se k ní otočila. „Co, ty jsi tak velká?“

„Jsem dost velká, abys věděla. Jak jsi sama řekla – ve věku, kdy můžu mít děti!“

Matčina tvář se zadumala. „A ve stejném věku jako Ender Wiggin.“

Alessandra cítila, jak rudne v obličeji.

„Mami! Přestaň přemýšlet o tom, o čem určitě přemýšlíš! Já tě znám!“

„A proč o tom nepřemýšlet? Bude si na té odlehlé vzdálené planetě muset někoho vzít. Proč ne tebe?“ Pak matčin obličej také zrudl a ona si před tvářemi zamávala rukama. „Ach, Alessandro, já jsem se ti to tak bála říct, a teď jsem ráda. Ty budeš taky ráda!“

„Řekni mi, o co jde?“

„Víš, jak jsme se rozhodly, že cestou budeme spát? Tak když jsem přišla do té kanceláře, abych odevzdala papíry, všimla jsem si, že jsem nějakou náhodou zaškrtla to druhé políčko, že zůstaneme vzhůru, budeme se učit a půjdeme v první vlně kolonistů. A pomyslela jsem si: Co když mi nedovolí ten papír vyměnit? A rozhodla jsem se, že je donutím, aby mi ho vyměnili. Ale když jsem tam pak s tou ženou seděla, dostala jsem strach a vůbec jsem se o tom nezmínila, jednoduše jsem to odevzdala jako zbabělec. Ale teď vidím, že jsem nebyla zbabělec, to Bůh vedl mou ruku, skutečně. Teď totiž budeš vzhůru celou cestu. Kolik čtrnáctiletých na té lodi bude, a ještě k tomu vzhůru? Ty a Ender, o tom přemýšlím. O vás dvou.“

„Přece se nezamiluje do hloupé holky, jako jsem já.“

„Máš velice dobré známky a navíc, chytrý kluk nehledá holku, která je ještě chytřejší, hledá takovou, která ho bude milovat. Je to voják, který se nikdy nevrátí z války domů. Ty se staneš jeho kamarádkou. Dobrou kamarádkou. Potrvá roky, než přijde čas, abyste se on a ty vzali. Ale až ta chvíle přijde, bude tě znát.“

„Ty si třeba vezmeš Mazera Rackhama.“

„Jestli bude mít štěstí,“ odvětila matka. „Ale já budu spokojená s každým starým mužem, který mě požádá o ruku, pokud uvidím, že jsi šťastná ty.“

„Já si Endera Wiggina nevezmu, mami. Nedělej si naděje v něco, co není možné.“

„Neopovažuj se mi říkat, v co mám doufat. Mně ale bude stačit, když se jenom staneš jeho kamarádkou.“

„Mně bude stačit jenom to, když ho uvidím a nenačůrám si při tom do kalhotek. Je to nejslavnější člověk na světě, největší hrdina v celých dějinách.“

„Nenačůrat si do kalhotek je dobrý první krok. Počůrané kalhotky nedělají dobrý dojem.“

Školní rok skončil. Dostaly pokyny a lístky. Měly odjet vlakem do Neapole a potom odletět do Keni, kde se shromažďovali kolonisté z Evropy a Afriky, aby odletěli raketoplánem do vesmíru. Posledních několik dní strávily tím, že dělaly všechno to, co dělaly v Monopoli rády – chozením na nábřeží, do parčíků, kde si Alessandra jako malá hrála, do knihovny, loučením se vším, co bylo na jejich životě ve městě příjemné. K otcovu hrobu, položit tam poslední květiny. „Škoda, že nemůžeš letět s námi,“ zašeptala matka, ale Alessandra se podivila – kdyby otec nezemřel, musely by letět do vesmíru, aby našly štěstí?

Poslední noc v Monopoli dorazily domů pozdě, a když přišly k bytu, na terásce před domem je čekala babička. Jakmile je uviděla, vstala a začala ječet, dokonce ještě předtím, než přišly dost blízko, aby slyšely, co říká.

„Nevracejme se tam,“ řekla Alessandra. „Není tam nic, co bychom potřebovaly.“

„Potřebujeme oblečení na cestu do Keni,“ odvětila matka. „A kromě toho, já se jí nebojím.“

A tak se plahočily ulicí vzhůru, zatímco sousedé vyhlíželi z oken, aby se podívali, co se děje. Babiččin hlas byl čím dál jasnější a zřetelnější. „Nevděčná dcero! Chystáš se ukrást mi mou milovanou vnučku a odvléct ji do vesmíru! Už ji nikdy neuvidím, a ani jsi mi to neřekla, abych se mohla rozloučit. Jaká zrůda udělá takovou věc? Tobě na mně nikdy nezáleželo! Necháváš mě ve stáří samotnou – co je to za úctu? Vy z téhle čtvrti, co si myslíte o takové dceři? Jaká zrůda tady žila mezi vámi, zrůda nevděčnosti!“ A tak dál a dál.

Avšak Alessandra žádnou hanbu necítila. Zítra už to nebudou její sousedé. Nemuselo jí na tom záležet. Kromě toho, každý z nich, kdo má trochu rozum, to pochopí: není divu, že Dorabella Toscanová odváží svou dceru z dosahu téhle zlé čarodějnice. Vesmír je sotva dost velký, aby člověk mohl téhle ježibabě uniknout.

Babička se postavila přímo před matku a začala jí křičet do obličeje. Matka nepromluvila, pouze ji obešla a došla ke dveřím domu. Ale neotevřela je. Otočila se a zvedla ruku, aby babička přestala mluvit. Babička nepřestala.

Ale matka jednoduše dál držela ruku nahoře. Nakonec babička svou tirádu zakončila tím, že řekla: „Takže teď se mnou mluvit chce! Celé týdny, kdy plánovala odlet do vesmíru, se mnou mluvit nechtěla, a teprve teď, když sem přijedu, se zlomeným srdcem a ztýraným obličejem, uráčí se promluvit se mnou, teprve teď! No tak mluv! Na co čekáš? Mluv! Já poslouchám! Kdo ti teď brání?“

Nakonec Alessandra vstoupila mezi ně a zakřičela babičce do obličeje: „Nikdo nemůže mluvit, dokud ty nezavřeš hubu!“

Babička vlepila Alessandře facku. Byla to prudká facka, která dívku odmrštila o krok stranou.

Nato matka podala babičce obálku. „Tady jsou všechny peníze, které nám zůstaly z prémie za podpis. Všechno, co na světě mám, kromě oblečení, které si bereme do Keni. Dávám ti to. A tím jsem s tebou skončila. Vzala sis to poslední, co ode mě kdy dostaneš. Kromě tohohle.“

Dala babičce silnou facku.

Babička zavrávorala a právě se chystala začít křičet, když matka, bezstarostná Dorabella Toscanová, zrozená z víl a skřítků, vrazila svůj obličej do babiččina a zařvala: „Mou holčičku nebude nikdo nikdy nikdy nikdy bít!“ Pak strčila obálku s šekem babičce za halenku, popadla ji za ramena, otočila ji a postrčila ji do ulice.

Alessandra matku prudce objala a rozvzlykala se. „Mami, až doteď jsem to nechápala, nevěděla jsem to.“

Matka ji k sobě přitiskla a podívala se přes její rameno na sousedy, kteří ohromeně přihlíželi. „Ano,“ řekla, „jsem strašná dcera. Ale jsem velice, velice dobrá matka!“

Několik sousedů zatleskalo a zasmálo se, i když jiní zamlaskali a odvrátili se. Alessandře to bylo jedno.

„Dovol mi, ať se na tebe podívám,“ požádala matka. Alessandra odstoupila. Matka si pozorně prohlédla její obličej. „Myslím, že z toho bude modřina, ale nic hrozného. Řekla bych, že po ní nebude ani památka, až potkáš toho krásného mladého muže s perspektivou.“

KAPITOLA 6

Komu: JmenGuv%Kolonie1@colmin.gov

Od: ZastupGuv%Kolonie1@colmin.gov

Předmět: Jméno pro kolonii

Souhlasím, že nazývat tuto planetu Kolonie I začne být otravné. Souhlasím, že bude mnohem lepší pojmenovat ji teď, místo aby se PŘEjmenovávala, až sem Vy a Vaše kolonizační loď za padesát let doletíte.

Ale Váš návrh „Prospera“ by tady momentálně nezapůsobil dobře. Pohřbíváme bývalé bojové piloty tempem jednoho obden, zatímco se naši xenobiologové snaží najít medikamenty nebo kúry, jimiž by zvládli nebo zničili vzdušné červy, které vdechujeme a kteří nám provrtávají žíly, až jsou tak děravé, že vnitřně vykrvácíme.

Sel (xb.) mne ubezpečuje, že lék, který nám právě dal, je zpomalí a dá nám čas. Takže je šance, že tady doopravdy bude kolonie, až sem dorazíte. Jestli máte otázky týkající se samotného prašného červa, budete se ho muset zeptat přímo na Smenach%Kolonie1@colmin.gov\xbdiv.

Moje adresa se shoduje s mým pracovním zařazením, ale jmenuji se Vitalij Kolmogorov a mám trvalý titul admirála. Jmenujete se nějak? Komu vlastně píši?

Komu: ZastupGuv%Kolonie1@colmin.gov

Od: JmenGuv%Kolonie1@colmin.gov

Předmět: Re: Jméno pro kolonii

Drahý admirále Kolmogorove!

S velkou úlevou jsem si přečetl nejnovější zprávu, že prašného červa se podařilo zcela dostat pod kontrolu koktejlem léků vyvinutým vaším xb. Selem Menachem. Červ se bude jmenovat po něm, ale jméno jako takové musí počkat, až skončí nekonečná hádka komisí, jestli se pro pojmenování mimozemských druhů má používat latina. Někteří chtějí pro každou kolonii jiný jazyk; jiní jsou pro standardizaci v rámci všech kolonií; jiní pro lingvistické odlišení druhů původních pro každou planetu a druhů z domovské planety termiťanů, které byly na všechny kolonie přeneseny. Pozemšťané se zaobírají takovými věcmi, zatímco vy děláte opravdovou práci, když se snažíte vybudovat předmostí v cizí ekosféře.

Svými zmatky kolem jména kolonie jsem součástí problému. Prosím, odpusťte, že tím marním váš čas; ale udělat se to musí a Vy jste mi již zabránil dopustit se faux pas, které by poškodilo vztahy mezi vašimi lidmi a ministerstvem s jeho přisluhovači (včetně mne). Měl jste pravdu, že Prospero nefunguje, přesto mě z nějakého důvodu docela láká použít nějaké jméno z Bouře od Williama Shakespeara. Možná Bouře samotná, nebo Miranda či Ariel. Předpokládám, že Kalibán by nebyla dobrá volba. Gonzalo? Sycorax?

Pokud jde o moje jméno, diskutuje se o tom, jestli by vaši kolonisté měli být informováni, kdo jsem. Mám přísně zakázáno říci to dokonce i vám, „zastupujícímu“ guvernérovi. Moje jméno se zatím šíří po sítích a ze skutečnosti, že jsem jmenován guvernérem Kolonie I, se nedělá žádné tajemství. Hláskou se k vám ta informace jednoduše nedostane. Jak snadné je oklamat vás, nebo vás nechat v nevědomosti – něco, co budu mít na paměti, až budu za 40 let dostávat informace od ministra kolonizace. Pokud se mi nepodaří přesvědčit je, aby tuto hloupou praxi změnili, ještě než odletím.

Mocní si patrně myslí, že mít na funkci guvernéra vaší kolonie jmenované třináctileté dítě, by mohlo poškodit morálku mezi vašimi kolonisty, třebaže do mého příjezdu uplyne čtyřicet let. Jiní si současně myslí, že mít jako guvernéra vítězného velitele morálce pomůže. Do doby, než se rozhodnou, důvěřuji Vašim dedukčním schopnostem a Vaší diskrétnosti.

Komu: JmenGuv%Kolonie1@colmin.gov

Od: ZastupGuv%Kolonie1@colmin.gov

Předmět: Re: Jméno pro kolonii

Drahý jmenovaný guvernére Wiggine!

Jsem ohromen rychlostí, s níž ministerstvo kolonizace zareagovalo na Vaši žádost, aby byla kolonistům poskytnuta hlásková přenosová kapacita pro neomezený přístup na sítě, podle vůle guvernéra.

V první chvíli jsem chtěl všechny v kolonii informovat o totožnosti guvernéra, který je na cestě k nim. Jméno Ender Wiggin se tady těší úctě. Po našem vítězství jsme studovali Vaše bitvy a diskutovali o tom, který superlativ se nejlépe hodí pro vystižení Vaší vojenské geniality. Ale viděl jsem také zprávy o vojenském soudu s plk. Graffem a admirálem Rackhamem. Vaše pověst byla pošlapána a já nechci kolonisty podněcovat, když se konečně mohou spojit s domovem lidstva, k dumání nad tím, jestli jste spasitel nebo sociopat. Ne že by některý z vojáků a pilotů mezi námi sebemíň pochyboval, že jste to první; ale za padesát let Vaší cesty se tady narodí děti, které pod Vaším velením nebojovaly.

Přiznám se, že jsem si znovu musel Bouři přečíst, když jsem dostal Váš seznam jmen. Je to jasné, Sycorax! I když se to jméno ve hře příliš často nevyskytuje, pro naši situaci se přesto velice hodí. Kalibánova matka, čarodějnice, díky níž ostrov nezanesený na mapách oplývá magií – Sycorax by tedy bylo příhodné jméno pro královnu úlu, která kdysi vládla tomuto světu, ale teď je pryč, poté, co za sebou zanechala mnoho artefaktů… a pastí.

Náš xb. – pozoruhodný mladý muž, který odmítá poslouchat, jak jsme mu vděční za to, že nám zachránil život – tvrdí, že těla termiťanů byla prašnými červy celá provrtaná. Jednotliví termiťané byli zřejmě považováni za natolik postradatelné, že nebyla vyvinuta žádná snaha nemoc zvládnout nebo jí předejít. Takové plýtvání životem! Sel naštěstí zjistil, že v životním cyklu prašných červů je fáze, která vyžaduje, aby se živili jistým druhem rostliny. Pracuje na metodě, jak celý ten rostlinný druh zlikvidovat. Říká tomu ekocida – obrovský ekologický zločin. Trápí se vinou. Jenže druhou možností je neustále se očkovat nebo geneticky upravit všechny děti, které se nám na této planetě narodí, aby byla naše krev pro prašné červy jedovatá.

Zkrátka, Sel JE Prospero. Královna úlu byla Sycorax. Termiťané Kalibán. Ariel zatím žádná, i když každá žena v plodném věku je tady uctívaná. Chystáme se vytvořit páry pomocí loterie. Sám jsem se z losování vyřadil, abych nebyl obviněn z toho, že jsem si zařídil, abych jednu z nich dostal. Nikomu se tento neromantický, nesvobodný plán nelíbí – ale hlasovali jsme, jakým způsobem rozdělit vzácné reprodukční zdroje, a Sel přesvědčil většinu, že toto je cesta, jak to udělat. Nemáme tady čas na namlouvání, uražené city nebo odmítání.

Hovořím s Vámi, protože tady s nikým hovořit nemohu, ani se Selem ne. Má už tak naloženo dost starostí, aniž bych mu na hřbet přidával něco z těch svých.

Mimochodem, kapitán Vaší lodi mi neustále píše, jako by si myslel, že mi může ve věcech řízení Kolonie I rozkazovat, bez odkazu na Vás. Říkal jsem si, že byste o tom měl vědět, abyste mohl podniknout příslušné kroky, kterými předejdete situaci, že se po svém příletu budete muset vypořádat s rádoby regentem. Připadá mi jako přesně ten typ důstojníka, jakému říkám „muž pro mír“ – byrokrat, kterému se v armádě daří jen v době, kdy není žádná válka, protože jeho pravým nepřítelem je každý důstojník, který má postavení nebo pověření, o něž má zájem. Vy jste to, co nenávidí nejvíc ze všeho: válečník. Dívejte se za sebe; to je místo, kde se muž pro mír vždycky snaží držet, s dýkou v ruce.

Vitalij Denisovič

Komu: ZastupGuv%Kolonie1@colmin.gov

Od: JmenGuv%Kolonie1@colmin.gov

Předmět: Re: Jméno pro kolonii

Drahý Vitaliji Denisoviči!

Mám to: Shakespeare. Jméno jak pro planetu, tak pro první osadu. Pozdější osady mohou dostávat jména podle postav v Bouři a jiných hrách.

Prozatím můžeme o jistém admirálovi hovořit jako o „Thénovi z Cawdoru,“ abychom si připomněli, kam nutně vedou domýšlivě ambice.

Jste spokojený se jménem Shakespeare? Připadá mi vhodné, aby byl nový svět pojmenován po tom slavném znalci lidských duší. Ale jestli si myslíte, že je to příliš anglické, příliš spojené s určitou kulturou, začnu znovu z úplně jiné strany.

Jsem Vám za Vaši důvěru vděčný. Doufám, že vydrží i po dobu naší cesty, i když časová dilatace způsobí, že odeslat a přijmout každou zprávu potrvá týdny. Samozřejmě to znamená, že nebudu v hibernaci – přiletět ve věku patnácti let bude lepší než ve třinácti.

A, jak víte, cesta nepotrvá padesát let, ale spíš čtyřicet – byla provedena vylepšení vajíček, která pohánějí lodě, a setrvačné ochrany lodě, takže můžeme v soustavě zrychlovat a brzdit rychleji a strávit delší dobu v relativistických rychlostech. Možná jsme techniku získali od termiťanů, ale to neznamená, že ji nemůžeme zdokonalit.

Ender

Komu: ZastupGuv%Kolonie1@colmin.gov

Od: JmenGuv%Kolonie1@colmin.gov

Předmět: Re: Jméno pro kolonii

Drahý Endere!

Shakespeare patří všem, ale teď především naší kolonii. Vyslechl jsem několik kolonistů a ti, kterým to nebylo jedno, to považovali za dobré jméno.

Uděláme všechno, abychom zůstali naživu, než přiletíte s dalšími, abyste naše stavy rozmnožili. Ale z vlastní cesty do války si pamatuji toto: Vaše dva roky vám budou připadat delší než našich čtyřicet. My budeme něco dělat. Vy budete pociťovat marnost a nudit se. Ti, kteří se rozhodli pro spánek, byli spokojenější. Váš argument, že chcete přiletět patnáctiletý a ne třináctiletý, je ale rozumný. Lépe než Vy chápu oběť, kterou tím přinesete.

Budu Vám posílat zprávy každých několik měsíců – pro Vás každých několik dní – abyste měl určitou představu, kdo kolonisté jsou a jak vesnice funguje po stránce společenské, zemědělské a technické, ale také o našich úspěších a problémech, které jsme překonali. Vynasnažím se, abych Vám pomohl poznat lidi ve vedení. Ale neřeknu jim, že to dělám, protože by se cítili špehovaní. Až přiletíte, snažte se nedat jim najevo, kolik jsem Vám toho řekl. Bude to vypadat, že jste bystrý a chápavý. Je dobré mít takovou reputaci.

Dělal bych totéž pro admirála Morgana, neboť je šance, že faktickou moc bude mít on – vojáci z Vaší lodi budou podřízeni jemu, ne Vám, a nejbližší nástroje pro vymáhání práva budou čtyřicet let daleko, pokud by se rozhodl protizákonně je rozmístit na povrchu naší planety. Naši kolonisté budou nevyzbrojení a nebudou mít vojenský výcvik, takže by se nesetkal se žádným odporem.

Admirál Morgan mi však nadále posílá rozkazy, aniž by si třeba jen jednou zjistil o zdejší situaci něco víc než to, co si možná vyčte a možná nevyčte z mých oficiálních hlášení. Začíná také být dosti podrážděný skutečností, že nedokáži reagovat uspokojivým způsobem (třebaže jsem na všechny jeho legitimní dotazy a požadavky zareagoval v plné míře). Mám podezření, že jestli bude u moci, až přiletí, jeho prvním zájmem bude odstranit mne z úřadu. Demografické údaje naštěstí naznačují, že budu mrtvý mnohem dřív, než se sem dostane, takže to bude passé.

Je vám možná třináct, ale aspoň chápete, že cizí lidi nemůžete vést, můžete je pouze nutit nebo podplácet.

Vitalij

Sela Menacha bolely krk a záda, jak hodiny civěl mikroskopem na mimozemské plísně. Jestli v tom budu takto pokračovat, napadlo ho, budu shrbený jako stará čarodějnice ještě dřív než v pětatřiceti.

Ale v jiných oborech by to bylo stejné, při okopávání, snaze zabránit popínavým rostlinám, aby vyrostly na kukuřici a zastínily slunce. Záda by tam ohýbal taky a kůže by mu zhnědla. Na tomto divokém slunci se dala jen těžko odlišit jedna rasa od druhé. Bylo to jako vize budoucnosti: osoby vybírané ze všech ras na Zemi, aby dělaly chirurgy, geology, xenobiology a klimatology – a také bojové piloty, aby mohly zabíjet nepřítele, jemuž tento svět kdysi patřil – a teď, když válka skončila, se zkřížily tak důkladně, že za tři generace, možná za dvě, tady pojem rasy nebo národnostního původu bude něčím neznámým.

A přesto každá kolonizovaná planeta získá vlastní vzhled, vlastní přízvuk jazykového standardu MF, což byla pouze angličtina s několika pravopisnými změnami. Jak začnou kolonisté létat z planety na planetu, vzniknou nová dělení. Samotná Země si mezitím bude udržovat staré rasy a národnosti a množství jazyků, takže rozdíl mezi kolonisty a pozemšťany bude čím dál výraznější a důležitější.

Můj problém to není, pomyslel si Sel. Já budoucnost vidím, každý ji vidí, jenže na téhle planetě, které se teď říká Shakespeare, žádná budoucnost nebude, pokud nenajdu způsob, jak zabít tuto plíseň, jež napadá obilniny ze Země. Jak může existovat plíseň, která je již specializovaná na traviny, když pozemské traviny, včetně obilovin, nemají na této planetě genetickou obdobu?

Afraima přinesla další vzorky z testovací zahrádky ve skleníku. Byla to obrovská ironie – všechno to supermoderní zemědělské vybavení, které si přivezli spolu se stíhačkami v břichu transportní lodě, a přitom, když se pokazí, nebudou mít žádné součástky, žádné náhradní díly ještě dalších padesát let. Možná čtyřicet, jestli kolonizační loď skutečně přiveze nový kosmický pohon dřív. Je možné, že než se sem dostane, budeme žít v lesích, vykopávat kořínky, bez jakékoli funkční techniky.

Nebo se mi možná podaří upravit a přizpůsobit naše plodiny, aby se jim tady dařilo, a budeme mít obrovské přebytky potravin, dostatečné, abychom získali volný čas k rozvoji technické infrastruktury.

Přicházíme s mimořádně vysokou technickou úrovní – ale nemáme pod ní nic, co by ji udrželo. Jestli se propadneme, spadneme až úplně na dno.

„Podívej na tohle,“ řekla Afraima.

Sel poslušně vstal od mikroskopu a došel k ní. „Ano, na co se tady dívám?“

„Co vidíš?“ zeptala se.

„Nech si ty hry od cesty.“

„Já žádám o nezávislé potvrzení. Nemůžu ti nic říct.“

Je to tedy něco důležitého. Podíval se pozorněji. „Toto je část listu kukuřice. Ze sterilní zóny, takže je úplně čistý.“

„Jenže to právě není,“ řekla. „Je z D-4.“

Selovi se tak ulevilo, že se málem rozplakal; přesto zároveň pocítil hněv. Hněv po chvíli zvítězil. „Není,“ řekl ostře. „Pomíchala jsi vzorky.“

„To jsem si taky myslela,“ odpověděla. „Tak jsem se vrátila a přinesla jsem si z D-4 nový výběr. A pak ještě jednou. To, na co se díváš, jsem si ověřila třikrát.“

„A D-4 se dá snadno vyrobit z místních materiálů. Dokázali jsme to, Afraimo!“

„Ještě jsem ani nezkontrolovala, jestli to funguje na amarant.“

„To by bylo moc velké štěstí.“

„Nebo požehnání. Nikdy tě nenapadlo, že by Bůh mohl chtít, abychom tady uspěli?“

„Mohl tuto plíseň zabít dřív, než jsme se sem dostali,“ řekl Sel.

„Pravda, vyjadřuj se k daru od Boha nevděčně a naštvi ho.“

Bylo to žertování, pod kterým se ovšem skrývala pravda. Afraima byla zbožná Židovka – když se hlasovalo o partnerech, změnila si v hebrejštině jméno na slovo znamenající „plodná.“ Doufala, že tím Boha nějak přiměje, aby jí dopřál židovského manžela. Dopadlo to tak, že ji guvernér jednoduše přidělil na práci pro jediného ortodoxního Žida mezi kolonisty. Guvernér Kolmogorov měl k náboženství respekt. Sel také.

Jenom si nebyl jistý, jestli Bůh toto místo zná. Co když měla Bible přesnou pravdu, pokud se týkalo stvoření toho konkrétního Slunce, Měsíce a Země – jenže to bylo všechno, co Bůh stvořil, a planety jako tato byly výtvorem cizích bohů se šesti nohama, s trojnou symetrií nebo něčím takovým, jako mají některé zdejší formy života – ty, které Selovi připadaly jako původní druhy.

Zanedlouho byli zpátky v laboratoři, se vzorky amarantu, jenž byl ošetřen stejným způsobem. „To by bylo – pro začátek každopádně dost dobré.“

„Ale výroba trvá hrozně dlouho,“ připomněla Afraima.

„To není náš problém. Teď, když víme, který prostředek funguje, můžou chemici vymyslet, jak ho vyrobit rychleji a ve větším množství. Nezdá se, že by některé z rostlin uškodil, že?“

„Jste génius, doktore Menachu.“

„Nejsem žádný Ph.D.“

„Já definuji slovo ‚doktor‘ jako ‚osobu, která ví dost, aby učinila objevy, jež dokáží zachránit celé druhy.‘“

„Napíšu si to do životopisu.“

„Ne,“ řekla.

„Ne?“

Dotkla se rukou jeho paže. „Právě přicházím do plodného období, doktore. Chci vaše semeno z tohoto pole.“

Pokusil se to obrátit v žert. „Za chvíli mi začneš citovat ze Šalamounovy písně.“

„Já vám nenavrhuji milostný poměr, doktore Menachu. Musíme spolu koneckonců pracovat. A jsem provdaná za Evenezera. Nemusí se dozvědět, že dítě není jeho.“

Tohle už znělo, jako by to měla doopravdy promyšlené. Sel se teď opravdu cítil trapně. A mrzutě. „Musíme spolu pracovat, Afraimo.“

„Já chci pro svoje dítě nejlepší možné geny.“

„Dobrá,“ řekl. „Ty zůstaň tady a veď výzkum adaptability. Já půjdu pracovat na pole.“

„Jak to myslíte? Je dost lidí, kteří můžou dělat takovou práci.“

„Jeden musí jít pryč, buď ty nebo já. Po tomto rozhovoru spolu pracovat nebudeme.“

„Ale nikdo to přece nemusí vědět!“

„Nesesmilníš,“ řekl Sel. „Měl jsem za to, že jsi věřící.“

„Ale midjanské dcery –“

„Spaly s vlastním otcem, protože mít děti bylo důležitější než dodržovat exogamii.“ povzdechl si Sel. „Je také důležité absolutně respektovat pravidla monogamie, abychom nebyli svědky toho, jak kolonii rozvrátí konflikt o ženy.“

„Dobrá, zapomeň, že jsem něco řekla.“

„Nedokážu na to zapomenout.“

„Tak proč neuděláš –“

„Při losování jsem neuspěl, Afraimo. Je teď protizákonné, abych měl potomka. Obzvlášť tak, že ukradnu partnerku jinému muži. Zároveň ale nemůžu brát prostředky na potlačení sexuální touhy, protože musím být bystrý a aktivní, abych mohl zkoumat formy života na tomto světě. Jednoduše tě tady nemůžu mít, když ses mi teď nabídla.“

„Byl to jenom nápad,“ řekla. „Potřebuješ, abych s tebou pracovala.“

„Potřebuji někoho,“ odvětil Sel. „Není nutné, abys to byla ty.“

„Jenže lidé se budou divit, proč jste mě vyhodil. Evenezer vytuší, že se mezi námi něco stalo.“

„To je tvůj problém.“

„Co když jim řeknu, že jsi mě přivedl do jiného stavu?“

„Máš s definitivní platností vyhazov. Hned teď. Nezvratně.“

„To byla legrace!“

„Seber mozek zpátky do hlavy. Dojde na test otcovství. DNA. Tvůj manžel se mezitím stane terčem posměchu a všichni ostatní muži začnou při pohledu na své ženy přemýšlet, jestli se nenabízejí někomu jinému, aby nasadil do hnízda kukačku. Takže máš padáka. V zájmu všech.“

„Jestli to uděláš tak nápadně, napáchá to na důvěře lidí v manželství stejné škody, jako kdybychom to skutečně udělali!“

Sel si sedl ve skleníku na podlahu a zabořil hlavu do dlaní.

„Promiň,“ omlouvala se Afraima. „Myslela jsem to jen napůl vážně.“

„Chceš říct, že kdybych souhlasil, řekla bys mi, že sis jenom dělala legraci a nechala bys mě poníženého, že jsem souhlasil s cizoložstvím?“

„Ne,“ odpověděla. „Udělala bych to. Sele, ty jsi nejchytřejší. Každý to ví. A neměl bys skončit bez dětí. Není to správné. Potřebujeme ve fondu tvoje geny.“

„To je genetické hledisko,“ řekl Sel. „Pak je tu společenské hledisko. Bylo mnohokrát prokázáno, že monogamie je optimální společenské uspořádání. Nejde o geny, jde o děti – musejí vyrůst do takové společnosti, jakou chceme, aby udržely. To jsme si odhlasovali.“

„A já hlasuji, že odnosím jedno tvoje dítě. Jenom jedno.“

„Odejdi, prosím.“

„Já jsem ten, kdo uvažuje logicky, protože jsem Žid, stejně jako ty.“

„Jdi, prosím. Zavři za sebou dveře. Mám práci, kterou musím udělat.“

„Nemůžeš mě odmítnout,“ pokračovala. „Kolonii by to ublížilo.“

„Stejně tak by jí ublížilo, kdybych tě zabil,“ prohlásil Sel, „ale čím déle tady zůstáváš, abys mě trýznila, tím to děláš pravděpodobnější.“

„Trýzní tě to jen proto, že mě chceš.“

„Moje tělo patří člověku a muži,“ řekl Sel, „proto se samozřejmě chci zapojit do rozmnožovacího chování bez ohledu na následky. Mé rozumové funkce jsou již potlačovány, takže je dobře, že jsem se rozhodl nezvratně. Nenuť mě obrátit mé rozhodnutí v bolestivou realitu tím, že si ty potvůrky uříznu.“

„Tak to tedy je? Ty se kasíruješ, v tom či onom smyslu. Jenže já jsem lidská žena a toužím po partnerovi, který mi dá nejlepšího potomka.“

„Tak si najdi někoho velkého, silného a zdravého, jestli se chceš dopustit cizoložství, a nenech mě, abych tě při tom přistihl, protože tě udám.“

„Mozek. Já chci tvůj mozek.“

„Hm, to dítě by nejspíš mělo tvůj mozek a můj obličej. Teď jdi, připrav zprávu o ošetření preparátem D-4 a odnes ji chemikům.“

„Tak nejsem vyhozená?“

„Ne. Vzdávám se funkce. Odcházím do polí a tebe nechávám tady.“

„Já jsem jenom rezervní xenobiolog. Nedokážu dělat tu práci.“

„To sis měla rozmyslet předtím, než jsi znemožnila, abychom spolu pracovali.“

„Kdo kdy slyšel o muži, který by si nechtěl trochu zadovádět bokem?“

„Tato kolonie je teď můj život, Afraimo. I tvůj. Taky si nenaděláš do vlastní polívky. Můžu to vyjádřit ještě jasněji?“ Rozplakala se.

„Co jsem udělal, že mě Bůh takto trestá?“ zaúpěl Sel. „Co přijde příště? Výklad snů faraonova pekaře a číšníka?“

„Omlouvám se,“ řekla. „Musíš zůstat xenobiolog, jsi v tom opravdu geniální. Já bych ani nevěděla, odkud začít. Teď jsem všechno zničila.“

„Ano, zničila,“ potvrdil Sel. „Ale pravdu máš taky ohledně všech mých řešení. Byla by skoro stejně ničivá jako tvůj původní nápad. Proto uděláme tohle.“

Čekala. Oči jí dál ronily slzy.

„Nic,“ řekl. „Ty s tím už nikdy nepřijdeš. Nikdy. Nebudeš se mě dotýkat. Budeš se v mé přítomnosti oblékat nanejvýš cudně. Komunikovat se mnou budeš pouze o práci. Vědecký jazyk, co nejformálnější. Lidé si budou myslet, že se jeden druhému hnusíme. Ale nemůžu si dovolit potlačovat léky svou sexuální touhu a dál se snažit dělat tuto práci. Rozumíš tomu?“

„Ano.“

„Čtyřicet let, než dorazí kolonizační loď s novým xenobiologem a já budu moci téhle všivé práce nechat.“

„Nechtěla jsem ti způsobit trápení. Myslela jsem, že budeš šťastný.“

„Moje hormony byly celé bez sebe. Myslely si, že je to nejlepší nápad, jaký kdy slyšely.“

„V tom případě se cítím líp.“

„Cítíš se líp, protože budu dalších čtyřicet let procházet peklem?“

„Nebuď hloupý,“ řekla. „Jakmile budu mít děti, ztloustnu, přestanu být přitažlivá a budu mít příliš práce, než abych sem chodila pomáhat. Výroba dětí je všechno, ne? A další generace ti brzy poskytne učedníka na vyškolení. Bude tě to obtěžovat nanejvýš několik měsíců. Možná rok.“

„To se ti snadno řekne.“

„Doktore Menachu, je mi to opravdu líto. Jsme vědci. Začínám o lidském rozmnožování přemýšlet, jako by šlo o zvířata. Nechtěla jsem být Evenezerovi nevěrná a nechtěla jsem, aby ses trápil. Pouze jsem pocítila příval touhy. Pouze jsem věděla, že jestli budu mít dítě, mělo by být tvoje, mělo by to být dítě, které nejvíc stojí za to mít. Ale stále jsem racionálně uvažující člověk. Vědec. Budu to dělat přesně tak, jak jsi řekl – pouze práce. Jako bychom k sobě cítili antipatii a ani jeden nemohl po tom druhém nikdy zatoužit. Dovol mi zůstat, dokud nebudu muset této práce nechat, až budu mít děti.“

„Tak dobrá. Vstaň, odnes ten vzorec chemikům a nech mě o samotě, abych mohl pracovat na dalším problému.“

„A tím je co? Po prašném červu a plísni kukuřice a amarantu; na čem budeme pracovat teď?“

„Další problém, na kterém budu pracovat,“ řekl Sel, „je pohroužit se do nějakého náročného úkolu, který nijak nesouvisí s tebou. Mohla bys být tak hodná a odejít, prosím?“

Odešla.

Sel napsal svou zprávu a poslal ji do guvernérova počítače, aby se mohla zařadit do fronty na odeslání hláskou. Pokud by se ukázalo, že plíseň je něco, co se vyskytuje také na jiných planetách, mohlo jeho řešení fungovat i tam. Navíc, o to ve vědě šlo – o sdílení informací, vkládání vědomostí do společného fondu.

To je můj genofond, Afraimo, pomyslel si. Memofond, kolektivní vědecké poznání. To, co tady objevím, co se dozvím, problémy, které vyřeším – to budou moje děti. Budou součástí každé generace, která bude žít na této planetě.

Už měl zprávu hotovou, a Afraima pořád nebyla zpátky. To je dobře, pomyslel si. Jen ať stráví celý den s chemiky.

Sel prošel vesnicí, až se dostal na společná pole. Službu konajícím předákem byl Fernáo McPhee. „Dej mi práci,“ řekl mu Sel.

„Myslel jsem, že pracuješ na problému plísně.“

„Myslím, že je vyřešený. Teď už je na chemicích, aby vymysleli, jak to rostlinám dodat.“

„Už jsem všem skupinám přidělil všechny úkoly. Tvůj čas je příliš vzácný, než abys ho vyplýtvával na manuální práci.“

„Všichni dělají manuální práci. I guvernér dělá manuální práci.“

„Skupiny jsou plné. Neznáš ty práce, znáš svou práci, která je mnohem důležitější. Jdi dělat svou práci, nepřidělávej mi potíže!“

Řekl to žertovně, ale myslel to vážně. A jak mohl Sel odpovědět? Potřebuji, abys mi dal práci v horku, se spoustou potu, abych ze sebe dostal vzrušení z toho, jak mi moje krásná asistentka nabídla svoje tělo k dělání dětí!

„Ty mi vůbec nepomáháš,“ řekl Sel Fernáovi.

„V tom případě jsme si kvit.“

A tak se Sel vydal na dlouhou procházku. Až za pole, do lesů, sbírat vzorky. Když člověk nemusí řešit nějaký naléhavý problém, dělá vědu. Sbírá, třídí, analyzuje, pozoruje. Nějaká práce se najde vždycky.

Žádné fantazírování o ní, o tom, co se mohlo stát. Sexuální představy jsou předpis pro budoucí chování. K čemu bude dobré říci dnes ne a za půl roku, až budu mít ten cizoložný akt v duchu mnohokrát nacvičený, ano?

Bylo by mnohem jednodušší, kdybych nebyl odhodlaný dělat to, co je pro všechny nejlepší. Ten, kdo řekl, že ctnost je sama o sobě odměnou, plácal nesmysly.

KAPITOLA 7

Komu: jpwiggin@gso.nc.pub, twiggin@uncg.edu

Od: vwiggin%Kolonie1@colmin.gov/obcan

Předmět: Ender se má dobře

Tím „dobře“ samozřejmě myslím, že jeho tělo a mysl zřejmě fungují normálně. Byl šťastný, že mě vidí. Mluvilo se nám spolu lehce. Zdá se, že je se vším smířený. Žádné nepřátelství vůči nikomu. Mluvil o vás obou s opravdovou láskou. Podělili jsme se o spoustu vzpomínek z dětství.

Jakmile však rozhovor skončil, byla jsem svědkem toho, jak skoro až viditelně zalezl do ulity. Je posedlý termiťany. Myslím si, že se trápí vinou za jejich zničení. Ví, že to není na místě – že nevěděl, co dělá, oni se snažili zničit nás, takže to byla v každém případě sebeobrana – jenže cesty svědomí jsou tajemné. Svědomí se u nás vyvinulo proto, abychom mohli společenské hodnoty přesunout do duše a sami se hlídat. Co se však stane, když má člověk hyperaktivní svědomí a vytváří si pravidla, o kterých nikdo jiný neví, jen aby se mohl trestat za jejich porušování?

Oficiálně je guvernér, ale dva různí lidé mne upozornili, že admirál Quincy Morgan nemá v úmyslu Enderovi dovolit, aby čemukoli vládl. Kdyby byl v takové pozici Petr, už by intrikoval, aby nechal Morgana před zahájením cesty odstranit. Ale Ender se jenom tiše zasměje a řekne: „Když nebudu hrát, nemůže soutěžit.“ A když jsem na něho víc přitlačila, rozčílil se a řekl: „Narodil jsem se pro jednu válku. Vyhrál jsem ji a tím jsem skončil.“

A tak jsem teď rozpolcená. Mám se snažit pro něho získat lepší pozici? Nebo mám udělat, o co mě žádá, a celou situaci ignorovat? Ender si myslí, že bych buď měla strávit dobu cesty v hibernaci, abychom byli stejně staří, až tam dorazíme, oba patnáctiletí – nebo, jestli budu vzhůru, že bych měla sepsat historii Bitevní školy. Graff slíbil, že mi o Bitevní škole poskytne veškeré dokumenty – i když ty můžu získat i z veřejných záznamů, protože se při vojenském soudu všechny dostaly ven.

Tady je moje filozofická otázka: Co je láska? Znamená moje láska k Enderovi, že mám dělat to, o čem si myslím, že je to pro něho dobré, i když on mě žádá, abych to nedělala? Nebo láska znamená, že mám dělat to, co chce on, i když si myslím, že být loutkovým guvernérem pro něho bude ohavný zážitek?

Je to jako hodiny klavíru, drazí rodičové. Tolik dospělých si stěžuje, jak to bylo strašné, když byli nuceni cvičit a cvičit. A přesto se najdou takoví, kteří svým rodičům říkají: „Proč jste mě NEDONUTILI cvičit, abych dnes uměl hrát dobře?“

S láskou Valentina

Komu: vwiggin%Kolonie1@colmin.gov/obcan

Od: twiggin@uncg.edu

Předmět: re: Ender se má dobře

Milá Valentino!

Tvůj otec tvrdí, že se naštveš, když řeknu, jaký je to šok zjistit, že jedno z mých dětí neví všechno a přiznává to, dokonce žádá své rodiče o radu. V uplynulých pěti letech jste ty a Petr byli uzavření jako dvojčata s vlastním tajným jazykem. Teď, jen několik týdnů poté, co ses dostala z Petrova vlivu, jsi rodiče znovu objevila. Je to pro mě potěšitelné. Tímto tě prohlašují za své nejoblíbenější dítě.

Nadále nás ničí – pomalým naleptáváním – že nám Ender nechce napsat. Ty říkáš, že se na nás nehněvá. Nerozumíme tomu. Copak nechápe, že jsme mu nesměli psát? Proč teď naše dopisy nečte? Nebo je čte a pak ani neklikne na políčko pro odpověď, aby řekl aspoň: „Vaše dopisy dostávám.“

Pokud jde o tvoje dotazy, odpovědi jsou jednoduché. Nejsi jeho matka ani otec. My jsme ti, kteří mají právo zasahovat a dělat, co je pro něho dobré, ať se mu to líbí nebo ne. Ty jsi jeho sestra. Dívej se na sebe jako na společnici, kamarádku, důvěrnici. Tvou odpovědností je přijmout, co dává, a dát mu, o co žádá, pouze tehdy, když si myslíš, že je to dobré. Nemáš právo ani odpovědnost dávat mu to, o co tě výslovně žádá, abys mu to nedávala. To by nebyl žádný dar; to nedělá přítel ani sestra.

Rodiče jsou zvláštní případ. On postavil zeď přesně na stejném místě, kde ji původně postavila Bitevní škola. Ta zeď nás drží venku. On si myslí, že nás nepotřebuje. Mýlí se. Tuším, že nejsme zrovna to, po čem touží. Je to matka, která dokáže poskytnout nevýslovnou útěchu zraněné duši. Je to otec, který umí říct: „Ego te absolvo,“ a „Správně, služebníku dobrý a věrný,“ a nejvnitřnější duše mu dokáže uvěřit.

Kdybys byla lépe vzdělaná a nežila v ateistickém prostředí, chápala bys tyto odkazy. Až si je vyhledáš, vzpomeň si, prosím, že já jsem nemusela.

S láskou

tvoje sarkastická, příliš analytická,

hluboce zraněná, a přesto docela spokojená

máma

Komu: jpwiggin@gso.nc.pub, twiggin@uncg.edu

Od: vwiggin%Kolonie1@colmin.gov/obcan

Předmět: Ender se má dobře

Vím všechno o otcových zpovědních knihách a o tvé Bibli krále Jakuba, a ani jsem si nemusela nic hledat. Myslíš si, že tvoje a otcova víra byly pro vaše děti tajemství? Dokonce i Ender to věděl, a to odešel z domu v šesti letech.

Přijímám tvou radu, protože je moudrá a protože mě nenapadá nic lepšího. A budu se řídit také Enderovou a Graffovou radou a napíšu dějiny Bitevní školy. Můj cíl je jednoduchý: publikovat je co nejrychleji, aby se mohly podílet na zahlazení jedovatých obvinění vojenského soudu a nápravě pověsti dětí, které tuto válku dovedly k vítěznému konci, a dospělých, kteří je vycvičili a nasměrovali. Ne že bych k nim stále necítila nenávist za to, že nám Endera vzali. Ale zjišťuji, že je docela dobře možné někoho nenávidět a přitom chápat jeho stanovisko ve sporu, který spolu vedeme. To je možná jediný kloudný dar, který mi kdy dal Petr.

Ostatně, Petr mi nenapsal a já jemu taky ne. Jestli se zeptá, řekněte mu, že na něho často myslím, registruji, že už ho nevídám, a jestli se to dá vykládat jako „stýskání“, tak se mi po něm stýská.

Měla jsem zatím šanci cestou se setkat s Petrou Arkanianovou, mluvila jsem – abych byla doslovná, NAPSALA jsem si – s „Fazolkem“, Dinkem Meekerem, Han Tzuem, a poslala jsem dopisy několika dalším. Čím lépe jejich zásluhou pochopím, co Ender prodělal (protože Ender o tom nemluví), tím lépe poznám, co bych měla dělat a nedělám, protože, jak poukazujete, nejsem jeho matka a on mě žádal, abych to nedělala. Zatím předstírám, že jde jenom o psaní té knihy.

Jsem úžasně rychlý spisovatel. Víte jistě, že v sobě nemáme geny Winstona Churchilla? Nějaký jeho flirt, například s nějakou Polkou v exilu během druhé světové války? Cítím ho jako svého spřízněného ducha, až na politické ambice, stálou hladinu alkoholu v krvi a chození po domě bez oblečení. Tyto věci mimochodem dělal on, ne já.

S láskou

vaše stejně sarkastická, tak akorát analytická,

zatím nezraněná a neuspokojená dcera

Valentina

Krátce po vojenském soudu Graff z Eróta zmizel, ale teď se vrátil. Zřejmě si jako ministr kolonizace nemohl nechat ujít šanci na publicitu, již odlet první kolonizační lodě přinese.

„Publicita je pro projekt Rozptyl dobrá,“ řekl Graff, když se mu Mazer vysmál.

„A ty nemáš kamery rád?“

„Podívej se na mě,“ vybídl ho Graff. „Zhubl jsem o dvacet kilo. Jsem pouhý svůj stín.“

„Po celou dobu války přibíráš na váze, kousek po kousku. Během vojenského soudu se nafoukneš jak balon. A teď zhubneš. Mohla za to pozemská gravitace?“

„Neodletěl jsem na Zemi,“ řekl Graff. „Pilně jsem měnil Bitevní školu na shromaždiště pro kolonisty. Nikdo nechápal, proč jsem trval na tom, aby všechny postele měly velikost jako pro dospělé. Teď mluví o tom, že jsem byl prozíravý.“

„Proč lžeš mně? Když se Bitevní škola stavěla, nebyl jsi ve vedoucí funkci.“

Graff zavrtěl hlavou.

„Když jsem tě přemluvil k návratu domů, taky jsem ničemu nevelel, Mazere, nebo snad ano?“

„Velel jsi projektu ‚dostaňte Rackhama domů, aby pomohl vycvičit Endera Wiggina.‘“

„Jenže nikdo nevěděl, že takový projekt existuje.“

„Kromě tebe.“

„Takže jsem měl na starosti taky projekt ‚zařiďte, aby byla Bitevní škola vybavena pro projekt rozptylu lidského genomu.‘“

„A proto ztrácíš na váze,“ řekl Mazer. „Protože konečně máš finance a pravomoc na uskutečnění toho pravého projektu, který jsi celou dobu nosil v hlavě.“

„Zvítězit ve válce bylo to nejdůležitější. Soustředil jsem se na výcvik dětí! Kdo mohl vědět, že zvítězíme za okolností, které nám poskytnou všechny tyto neobydlené, již terraformované a beze zbytku obyvatelné planety? Čekal jsem, že Ender zvítězí, nebo Fazolek, kdyby Ender zklamal, ale myslel jsem, že pak budeme s termiťany bojovat o každou planetu a vyrazíme hledat nové kolonie opačným směrem, abychom nebyli na ráně při jejich protiútoku.“

„A jsi tady proto, aby ses nechal vyfotografovat s kolonisty.“

„Jsem tady proto, abych si nechal pořídit snímek, na kterém se budu usmívat, s tebou, Enderem a kolonisty.“

„Ach tak,“ řekl Mazer. „Parta od vojenského soudu.“

„Nejkrutější na tom vojenském soudu bylo to, jak pošlapal Enderovu pověst. Většina lidí si naštěstí pamatuje vítězství, ne důkazy od vojenského soudu. Teď jim do hlavy vštípíme další obraz.“

„Tobě na Enderovi doopravdy záleží?“

Graff se zatvářil dotčeně. „Vždycky jsem měl toho chlapce rád. Člověk by musel být morální idiot, aby ho neměl rád. Poznám hlubokou dobrotu, když ji mám před očima. Vadí mi, že je jeho jméno spojené s vraždou dětí.“

„Přece je zabil.“

„Nevěděl o tom.“

„To nebylo jako vyhrát válku a přitom si myslet, že to je hra, Hyrume,“ řekl Mazer. „Věděl, že je v reálném boji o život, a věděl, že musí zvítězit rozhodným způsobem. Musel vědět, že smrt jeho protivníka je vždycky jedna z možností.“

„Tak podle tebe je tak vinen, jak to tvrdili naši nepřátelé?“

„Já říkám, že je zabil a věděl, co dělá. Neznal přesný výsledek, ale věděl, že podniká akce, které mohou těm chlapcům způsobit opravdové a trvalé následky.“

„Chtěli ho zabít!“

„Bonzo ano,“ souhlasil Mazer. „Stilson byl malý tyran.“

„Jenže Ender byl tak necvičený, že neměl ponětí, jaká zranění způsobuje, nebo že jeho boty mají ocelové špičky. Nebylo od nás chytré zajišťovat mu bezpečí tím, že jsme trvali na tom, aby takové boty nosil?“

„Hyrume, já si myslím, že Enderovy skutky byly zcela oprávněné. Sám si nevybral, že se s těmi chlapci utká, takže jediná jeho volba byla v tom, jak důkladně zvítězit.“

„Nebo prohrát.“

„Ender nikdy neměl volbu prohrát, Hyrume. Nemá to v sobě, přestože on si myslí něco jiného.“

„Vím jenom to, že slíbil zapracovat fotografování se mnou a s tebou do svého časového harmonogramu.“

Mazer pokýval hlavou. „A podle tebe to znamená, že to udělá.“

„Ender nemá časový harmonogram. Myslel jsem, že to říká ironicky. Co jiného má na práci, než se poflakovat s Valentinou?“

Mazer se zasmál. „Co dělá už déle než rok – zkoumá termiťany tak fanaticky, že jsme si všichni začali dělat starosti o jeho duševní zdraví. Jen musím říct, že s příjezdem kolonistů se připravuje být guvernérem víc než jenom titulárně.“

„Admirál Morgan bude zklamaný.“

„Admirál Morgan předpokládá, že bude po jeho,“ řekl Mazer, „protože nechápe, že Ender to s řízením kolonie myslí vážně. Ender se naučil zpaměti kádrové materiály kolonistů – výsledky testů, příbuzenské vztahy s jinými kolonisty a se členy rodiny, kteří zůstali doma, města a země, odkud pocházejí, jak to tam vypadá a co se tam v posledním roce dělo, v době, kdy se rozhodli přihlásit.“

„A admirálu Morganovi to nedochází?“

„Admirál Morgan je velitel,“ upozornil Mazer. „Vydává rozkazy, které se služební hierarchií předávají dolů. Znát pěšáky je práce poddůstojníků.“

Graff se zasmál. „A lidé se diví, proč jsme v poslední vojenské operaci použili k velení děti.“

„Každý důstojník se naučí, jak fungovat v systému, který ho dostal nahoru,“ prohlásil Mazer. „Ten systém je pořád nemocný – vždycky byl a vždycky bude. Ale Ender se naučil, jak se dělá opravdové vedení.“

„Nebo se s tím už narodil.“

„Vítá každého kolonistu jménem a dává si záležet, aby se všemi alespoň půl hodiny hovořil.“

„Copak to nemůže udělat na lodi, až odstartují?“

„Setkává se s těmi, kteří se ukládají do hibernace. S těmi, kteří zůstávají vzhůru, se setká po startu. Když říkal, že se tě pokusí zapracovat do harmonogramu, nemyslel to ironicky. Většina kolonistů jsou spáči a on nemá ani dost času, aby si s každým z nich pořádně pohovořil.“

Graff si povzdechl.

„Copak on ani nespí?“

„Nejspíš to bere tak, že na spaní bude mít čas po startu – až bude jeho plavidlu velet admirál Morgan a Ender nebude mít žádné oficiální povinnosti, které si sám nepřidělí. Tak alespoň dešifrujeme jeho chování Valentina a já.“

„On s ní nemluví?“

„Ovšemže s ní mluví. Jenom nepřipouští, že by měl nějaké plány nebo důvody pro věci, které dělá.“

„Proč by měl před ní nějaká tajemství?“

„Nejsem si jistý, že to jsou tajemství,“ odvětil Mazer. „Myslím, že možná ani neví, že nějaké plány má. Myslím, že kolonisty vítá proto, že to potřebují a očekávají. Je to povinnost, protože to pro ně hodně znamená, a tak to dělá.“

„Nesmysl,“ zavrčel Graff. „Ender má vždycky plány uvnitř větších plánů.“

„Myslím, že si představuješ sebe.“

„Ender je v tom lepší než já.“

„O tom pochybuju. Byrokratické manévrování v době míru? To neumí nikdo lépe než ty.“

„Kéž bych mohl jet s nimi.“

„Tak jeď,“ vybídl ho se smíchem Mazer. „Jenže ty o nic takového nestojíš.“

„Proč by ne? Ministerstvo kolonizace můžu řídit hláskou. Uvidím z první ruky, co naši kolonisté dokázali za dobu, kdy čekali na posily. A díky výhodám relativistického cestování se dožiju toho, že uvidím konec svého velkého projektu.“

„Výhodám?“

„Ty to bereš jako strašnou oběť. Ale všimni si, že já se neoženil, Mazere. Neměl jsem žádnou tajnou poruchu rozmnožování. Moje libido a touha po rodině jsou stejně silné jako u každého jiného muže. Ale před lety jsem se rozhodl, že se posmrtně ožením s Matkou Evou a všechny její děti adoptuji. Všechny žily v tomtéž přeplněném domě, kde by jich jeden špatný výstřel zabil celou hromadu. Mým úkolem bylo přestěhovat je do domů vzdálených daleko od sebe, aby pak dál žily věčně. Myslím kolektivně. Abych byl všude, kam přijdu, bez ohledu na to, s kým jsem, obklopen svými adoptivními dětmi.“

„Ty si vážně hraješ na boha.“

„Rozhodně si nehraju.“

„Ty starý herče – myslíš si, že byl konkurz, a tys tu roli dostal.“

„Možná jsem náhradník. Když nějaký kousek zapomene, zaskočím za něho.“

„Jak to tedy chceš udělat s tím fotografováním s Enderem?“

„Docela jednoduše. Já jsem ten, kdo rozhoduje, kdy loď odletí. V posledním okamžiku se objeví technická porucha. Ender, poté, co splní svou povinnost, dostane doporučení, aby si zdříml. Až se probudí, uděláme pár snímků, pak bude technický problém zázračně odstraněn a loď vypluje.“

„Bez tebe na palubě.“

„Já musím být tady, abych za projekt dál bojoval,“ pokrčil Graff rameny. „Kdybych tady nebyl, abych na každém kroku mařil úsilí svých nepřátel, projekt by během několika měsíců umřel. V tomto světě je příliš mnoho mocných lidí, kteří odmítají přijmout jakoukoli vizi, již sami nevymysleli.“

Valentinu bavilo dívat se, jak se Graff a Rackham chovají k Enderovi. Graff byl jeden z nejmocnějších lidí na světě; Rackham byl stále považován za legendárního hrdinu. Přesto Enderovi oba v tichosti ustupovali. Nikdy mu nedali nic rozkazem. Vždycky to bylo: „Nevadilo by ti, kdyby ses pro fotografování postavil tady?“

„Vyhovovalo by ti to v 8:00?“

„Je jedno, co budete mít na sobě, admirále Wiggine.“

Valentina samozřejmě věděla, že oslovení „admirále Wiggine“ je určeno admirálům, generálům a politickým hlavounům, kteří přihlížejí a většinou v duchu vřou, protože nejsou v záběru. Ale jak se dívala, viděla mnoho okamžiků, kdy Ender vyjádřil názor – nebo to jenom vypadalo, že kvůli něčemu zaváhal. Graff Enderovi zpravidla ustoupil. A když ne, Rackham Enderův postoj s úsměvem přijal za vlastní a necouvl z něho. Pečovali o něho.

Byla to nefalšovaná láska a úcta. Možná ho vytvořili jako nástroj ve výhni, možná ho vykovali a obrousili do tvaru, který mu chtěli dát, a pak ho zarazili nepříteli do srdce. Ale teď tuto zbraň, již vyrobili, doopravdy milovali, záleželo jim na ní.

Mysleli si, že Ender je narušený. Potlučený tím vším, čím prošel. Mysleli si, že jeho pasivita je reakce na trauma, na zjištění, co ve skutečnosti způsobil – zabité děti, zabití termiťané, tisíce lidských vojáků, kteří zahynuli v poslední fázi války, kdy si Ender myslel, že hraje hru.

Jednoduše ho neznají tak, jak ho znám já, pomyslela si Valentina.

Jistě, uvědomovala si nebezpečnost takových myšlenek. Byla neustále ve střehu, aby se nechytila do pavučiny vlastní ješitnosti. Nepředpokládala, že Endera zná. Přistupovala k němu jako k cizímu člověku, všechno sledovala, aby viděla, co udělal, co řekl a co zřejmě myslel vším, co udělal a řekl.

Postupně se však naučila poznávat za tím mladým mužem dítě. Viděla ho, jak poslouchá rodiče – okamžitě, bez otázek, třebaže by se pomocí argumentů či proseb určitě dokázal z obtížných úkolů vymluvit. Ender přijímal odpovědnost a přijímal také představu, že vždycky nebude moci rozhodovat, které povinnosti jsou jeho nebo kdy se musejí vykonat. Proto své rodiče poslouchal téměř bez váhání.

Ale bylo za tím víc než jenom to. Ender skutečně byl narušený, měli pravdu. Jeho poslušnost totiž byla víc než poslušnost malého dítěte, které vyskočí, když je rodiče požádají. Nesla silné podtóny poslušnosti, již Ender projevoval Petrovi – poddajnost, jejímž cílem bylo vyhnout se konfliktu.

Někde mezi těmi dvěma přístupy: horlivost versus odevzdanost smíchaná se strachem.

Ender se nemohl dočkat cesty, práce, kterou bude dělat. Chápal však, že cena, již za svůj lístek platí, je být guvernérem. Proto hrál svou roli, vykonával všechny své povinnosti včetně fotografování, včetně slavnostního rozloučení, včetně proslovů stejných velitelů, kteří dovolili, aby bylo jeho jméno při vojenském soudu s Graffem a Rackhamem tak silně pošpiněno.

Ender tam stál a usmíval se – pravým úsměvem, jako by měl toho člověka rád – když mu admirál Čamrajnagar propůjčoval nejvyšší vyznamenání, jaké může Mezinárodní flotila udělit. Valentina to celé sledovala mrzutě. Proč nebylo to vyznamenání předáno v průběhu procesu, kdy by bylo otevřeným popřením strašných věcí, které se o Enderovi říkaly? Proč byl vojenský soud přístupný veřejnosti, když měl Čamrajnagar plnou moc, aby tomu zabránil? Proč se vůbec vojenský soud konal? Žádný zákon to nevyžadoval. Čamrajnagar nebyl nikdy, ani na okamžik, Enderův přítel – přestože mu Ender přinesl vítězství, kterého by jinak dosáhnout nedokázal.

Čamrajnagar na rozdíl od Graffa a Rackhama nedal ani v sebemenším najevo, že by měl k Enderovi opravdovou úctu.

Jistě, také mu říkal „admirále“, a jen několikrát „můj chlapče“ – což obojí Rackham okamžitě opravil, k Čamrajnagarově viditelné nelibosti. Čamrajnagar samozřejmě nemohl nic udělat ani s Rackhamem – jenom si dát záležet, aby byl také na všech fotkách, protože mít dva hrdiny pohromadě se slavným Polemarchem by byl ještě památnější snímek.

Valentině bylo jasné, že Čamrajnagar je velice šťastný a že to štěstí viditelně pramení z vyhlídky, že Ender nastoupí do té kosmické lodi a odletí. Pro Čamrajnagara se věci nemohly vyvíjet dost rychle.

Přesto všichni čekali, až budou snímky vytištěny ve fyzické podobě, aby Ender, Rackham a Čamrajnagar mohli kopie toho nejvýtečnějšího suvenýru podepsat.

Rackham a Ender dostali podepsané kopie s velice vzletnými gesty, jako by si Čamrajnagar myslel, že jim prokazuje poctu.

Pak konečně Čamrajnagar odešel – „na pozorovací stanoviště, aby sledoval, jak se mohutné plavidlo vydá na svou cestu s cílem tvořit, nikoli ničit.“ Jinými slovy, aby se nechal vyfotografovat s lodí v pozadí. Valentina pochybovala, že by někomu z médií bylo dovoleno pořizovat takové snímky akce, na nichž by nebyla Čamrajnagarova usměvavá tvář.

Znamenalo tedy velký ústupek, že bylo snímku Graffa, Rackhama a Endera vůbec dovoleno existovat. Čamrajnagar možná ani nevěděl, že byl pořízen. Udělal jej oficiální fotograf flotily, ale možná byl dost neloajální, aby pořídil snímek, o němž věděl, že by se jeho šéfovi vůbec nelíbil.

Valentina znala Graffa dost dobře, aby věděla, že výskyt Polemarchových fotografií bude vzácný v porovnání se snímkem Graffa, Rackhama a Endera, který bude na Zemi vylepen na všechny známé povrchy: elektronický, virtuální a fyzický. Graffovým záměrům dobře poslouží, když se všem na Zemi připomene, že Mezinárodní flotila teď existuje jen pro dva cíle – podporovat kolonizační program a potrestat z vesmíru každou mocnost na Zemi, která by se odvážila použít jaderné zbraně nebo jejich použitím vyhrožovala.

Čamrajnagar se ještě nesmířil s představou, že většina pokračujícího financování MF a jejích základen a stanic prochází rukama Graffovi jakožto ministru kolonizace – MinKol. Graff zároveň velice dobře věděl, že to, co udržuje přísun peněz pro jeho projekt, je strach, co by mohla nespokojená MF udělat – například sebrat politikům celosvětovou moc, jak se o to pokusila Varšavská smlouva.

Co nemohl Čarmrajnagar nikdy pochopit, bylo, proč je v tom všem nějakým způsobem vedlejší, proč se jeho lobbování míjí účinkem – kromě toho, že umožnilo Enderovo ponížení u vojenského soudu.

Což Valentinu znovu přivedlo k podezření, že také Graff mohl vojenskému soudu zabránit, pokud by chtěl, že to možná byla cena, již zaplatil, aby získal nějakou jinou výhodu. I kdyby pro Graffa byl jediným výsledkem „důkaz“, že všechno není po jeho, byl by to pro Graffovy rivaly a protivníky velký zdroj uspokojení – a Valentina dobře věděla, že uspokojení je ten nejlepší možný postoj, jaký mohou rivalové a protivníci mít.

Graff měl Endera rád a uznával ho, ale nebylo mu cizí umožnit, aby se mu stalo něco velice nepříjemného, pokud to sloužilo nějakému většímu cíli. Copak to Graff nedokazoval znovu a znovu?

Nuže, můj milý MinKole, než dolétneme do kolonie Shakespeare, je téměř jisté, že budeš buď mrtvý, nebo velice starý. Jestlipak i potom budeš mít stále všechno pod palcem?

Chudák Petr. Usiloval o možnost vládnout světu, zatímco Graff to již dělal. Rozdíl byl v tom, že Petr potřeboval být známý, aby vládl světu; muselo být vidět, že všechny vnější formy vlády vedou k Petrovu trůnu. Zatímco Graffovi stačilo používat svou autoritu na to, co chtěl řídit, aby dosáhl svého jediného, ušlechtilého záměru.

Ale nejsou jinak stejná osoba? Manipulátoři, kteří přenechávají všem ostatním, aby zaplatili veškeré náklady potřebné k dosažení cíle na dohled. V Graffově případě to byl dobrý cíl. Valentina s ním souhlasila, věřila mu, šťastně s ním spolupracovala. Ale nebyl Petrův cíl také dobrý? Konec válek, protože svět je spojený pod jedinou dobrou vládou. Pokud by se mu to podařilo, nebylo by to pro lidstvo stejné požehnání jako všechno, co dokázal Graff?

Musela Petrovi a Graffovi uznat jedno: nebyli žádné zrůdy. Nevyžadovali, aby všechny náklady zaplatili ostatní a oni nic. Také byli ochotni přinést všechny potřebné osobní oběti. Skutečně sloužili větší věci, než byli oni sami.

Ale nedalo se totéž říct o Hitlerovi? Na rozdíl od Stalina a Maa, kteří si hověli v přepychu, zatímco ostatní dělali všechnu práci a přinášeli všechny oběti, Hitler žil střídmě a skutečně věřil, že žije pro věc větší, než je on sám. Právě to z něj udělalo takovou zrůdu. Proto si Valentina nebyla tak úplně jistá, že Petrovo a Graffovo sebeobětování stačí, aby byli zrůdnosti zproštěni.

Ale co, oba teď budou problém někoho jiného. Ať hlídá Graffa Rackham a zabije ho, pokud se vymkne kontrole, což pravděpodobně neudělá. A ať otec s matkou dojímavě dělají všechno, co je v jejich silách, aby Petrovi zabránili stát se ďáblem. Uvědomují si vůbec, že celá Petrova póza dobrého syna je jenom hra? Že Petr před několika lety zjevně učinil vědomé rozhodnutí předstírat, že je přesně takový chlapec, jaký byl Ender? To všechno je hra, milí rodičové – vidíte to? Někdy si myslím, že ano, ale jindy máte hrozně nedbalý přístup.

Než se dostanu tam, kam letím, budete ztracení v minulosti, vy všichni. Moje současnost bude Ender a to, co dělá. On je celé moje stádo a já se o něho musím starat, aniž bych mu ukázala zahnutou hůl, pomocí níž ho vedu a chráním.

Co mě to napadá? Kdo je tady megalomaniak? Myslím si, že já budu vědět lépe než Ender, co je pro něho dobré, kam by měl jít, a před čím by měl být ochraňován?

Ano, přesně to si myslím, protože to je pravda.

Ender byl tak ospalý, že se skoro neudržel na nohách, přesto tam stál, po celou dobu fotografování, a usmíval se co nejvřeleji a nejopravdověji. Toto jsou snímky, které uvidí matka a otec. Snímky pro Petrovy děti, pokud nějaké bude mít, aby si vzpomněly, že kdysi měly strýčka Endera, který udělal něco velice slavného, když ještě nebyl ani dospělý, a potom odletěl pryč. Takto vypadal, když odjížděl. Vidíte? Byl velice šťastný. Vidíte, maminko a tatínku? Neublížili jste mi, když jste jim dovolili, aby si mě odvedli. Nic mi neublížilo. Mám se dobře. Podívejte se na můj úsměv. Vy nevidíte, jak jsem unavený, nebo jak jsem rád, že jedu, když mi to dovolí?

Pak byly fotografie konečně hotové. Ender si potřásl rukou s Mazerem Rackhamem a chtěl mu říct ‚byl bych rád, kdybyste letěl taky‘. Ale nemohl to říct, protože věděl, že Mazer letět nechce, takže by to bylo sobecké přání. Proto řekl pouze: „Děkuju za všechno, co jste mě naučil, a za to, že jste se za mě postavil.“ Nedodal „že jste se za mě postavil u soudu,“ protože ta slova by mohl zachytit nějaký náhodný mikrofon.

Potom si potřásl rukou s Hyrumem Graffem a řekl: „Doufám, že se vám ta nová práce vydaří.“ Byl to žert a Graff to pochopil, nebo se přinejmenším maličko pousmál. Možná byla chabost Graffova úsměvu způsobena tím, že slyšel, jak Ender poděkoval Mazerovi, a podivil se, proč Ender nemá žádné poděkování pro něho. Ale Graff nebyl jeho učitel, byl pouze jeho ředitel, a to není totéž. A Graff se za něho ani nepostavil, pokud Ender věděl. Nebyl snad celý Graffův výukový program zaměřen na to, aby Ender v hloubi duše uvěřil, že se za něho nikdy nikdo nepostaví?

„Díky za to zdřímnutí,“ řekl Graffovi.

Graff se nahlas zasmál. „Ať ho vždycky máš tolik, kolik budeš potřebovat.“

Potom se Ender zarazil. Díval se na nic, na prázdnou místnost, a říkal si: Sbohem, mami. Sbohem, tati. Sbohem, Petře. Sbohem, všichni muži, ženy a děti na Zemi. Udělal jsem pro vás všechno, co jsem mohl, a dostal jsem všechno, co jsem dostat mohl. Teď za vás všechny nese zodpovědnost někdo jiný.

Ender vyšel po rampě do raketoplánu, těsně následovaný Valentinou.

Raketoplán je naposledy odvezl z Eróta. Sbohem, Eróte a všichni vojáci na něm, ti, kteří za mě a ostatní děti bojovali, ti, kteří námi pro dobro lidstva manipulovali a lhali nám, ti, kteří se spikli, aby mě zhanobili a zabránili mi vrátit se na Zemi, vám všem, dobrým i špatným, laskavým i sobeckým, sbohem. Už k vám nepatřím, nejsem váš pěšák ani zachránce. Rezignuji na své pověření.

Valentině neřekl Ender nic kromě banálních poznámek, které se týkaly cesty. Byla to jen asi půlhodina letu, než raketoplán zakotvil na plášti přepravní lodě. Byla určena k tomu, aby vozila do války vojáky a jejich zbraně. Teď převážela obrovské množství vybavení a zásob pro zemědělské a výrobní potřeby kolonie Shakespeare a další lidi, kteří se k ní měli připojit – vylepšit genofond, pomoci dostat se na takovou produktivitu, která umožní vědu, kreativitu a luxus, život, který se bude více podobat tomu, co nabízela společenství na Zemi.

Ale to všechno již bylo naloženo, stejně jako byli na palubě všichni lidé. Ender byl poslední. Ender a Valentina.

Na dolním konci žebříku, po kterém měli vylézt do lodi, se Ender zastavil a otočil čelem k Valentině.

„Ještě pořád se můžeš vrátit,“ řekl. „Vidíš, že to zvládnu. Lidé z kolonie, se kterými jsem se zatím setkal, jsou velice milí, a osamělostí trpět nebudu.“

„Bojíš se vylézt po tom žebříku jako první?“ zeptala se Valentina. „Proto ses zastavil, abys přednesl projev?“

A tak Ender vyšplhal po žebříku nahoru a Valentina ho následovala, čímž se stala posledním z kolonistů, kdo přetrhl pouto propojující je se Zemí.

Dvířka raketoplánu se pod nimi uzavřela a potom i dvířka lodi. Stáli v přechodové komoře, dokud se neotevřely dveře. Před nimi byl admirál Quincy Morgan, usměvavý, s rukou již nataženou. Jak dlouho asi tu pózu držel, než se dveře otevřely, napadlo Endera. Je možné, že tam stál hodiny, naaranžovaný jako manekýn?

„Buďte vítán, guvernére Wiggine,“ přivítal Endera Morgan.

„Admirále Morgane,“ řekl Ender, „nejsem guvernérem ničeho, dokud nevkročíme na planetu. Při této cestě, na vaší lodi, jsem student xenobiologie a adaptovaného zemědělství kolonie Shakespeare. Doufám však, že až nebudete příliš zaneprázdněn, dostanu šanci pohovořit si s vámi a dozvědět se od vás něco o vojenském životě.“

„Vy jste ten, kdo zažil bojovou akci,“ prohlásil Morgan.

„Hrál jsem hru,“ opravil ho Ender. „Z války jsem neviděl nic. Ale na Shakespearovi jsou kolonisté, kteří tuto cestu před mnoha lety absolvovali a nikdy neměli naději návratu na Zemi. Chtěl bych získat určitou představu o tom, jak vypadal jejich výcvik, jejich život.“

„V tom případě si budete muset přečíst knihy,“ odvětil Morgan, stále s úsměvem. „I pro mne je to první mezihvězdná cesta. Dvě neabsolvoval zatím nikdo, pokud je mi známo. Dokonce i Mazer Rackham vykonal jen jednu cestu, která skončila tam, kde začala.“

„No ovšem. Myslím, že máte pravdu, admirále Morgane. Všichni jsme tak společně průkopníci, tady ve vaší lodi.“ Tak – řekl dost často „vaše loď“, aby Morgana uklidnil, že ví, jaké je tady pořadí pravomoci?

Morganův úsměv se nezměnil. „Rád si s vámi pohovořím kdykoli. Je čest mít vás na mé lodi, pane.“

„Prosím, neříkejte mi ‚pane‘, pane,“ požádal Ender. „Oba víme, že jsem admirál pouze jménem. Nechci, aby kolonisté slyšeli, jak mi někdo říká jinak než Wiggin, a pokud možno ani tak ne. Ať jsem Ender. Nebo Andrew, pokud chcete být oficiální. Šlo by to, nebo by to narušovalo lodní disciplínu?“

„Domnívám se,“ řekl admirál Morgan, „že to lodní disciplínu narušovat nebude, a proto to bude zcela tak, jak chcete. Podporučík Akbar teď ukáže vám a vaší sestře, kde máte kajutu. Jelikož tak málo pasažérů absolvuje cestu v bdělém stavu, většina rodin má ubytování podobné velikosti. Říkám to proto, že jste ve svém vzkazu žádal, abyste na lodi neměl přehnaně velký prostor.“

„Vaše rodina je na palubě, pane?“ zeptal se Ender.

„Dvořil jsem se svým nadřízeným a oni porodili mou kariéru,“ odpověděl Morgan. „Mou jedinou nevěstou je Mezinárodní flotila. Cestuji jako starý mládenec, podobně jako vy.“

Ender se na něho široce usmál. „Myslím, že s vaším i mým staromládenectvím to bude zanedlouho velmi nahnuté.“

„Naším úkolem je rozmnožit naše plemeno mimo hranice Země. Cesta však proběhne klidněji, pokud si při ní budeme své staromládenectví střežit.“

„Moje je chráněno neznalostí mládí,“ odpověděl Ender, „a vaše odstupem autority. Děkuji za tu velkou čest, že jste nás tady přivítal. V posledních několika dnech jsem získal menší spánkový deficit, a proto doufám, že mi bude odpuštěno, když si dopřeji osmnáct hodin odpočinku. Obávám se, že o začátek zrychlování přijdu.“

„To přijdou všichni, pane Wiggine. Tato loď má skvělé utlumení setrvačnosti. Dokonce již v tuto chvíli zrychlujeme se dvěma g, přesto je jediná zdánlivá gravitace vyvolávána odstředivou silou z rotace lodi.“

„Což je zvláštní,“ ozvala se Valentina, „neboť odstředivá síla je také setrvačná a člověk by čekal, že bude utlumena také.“

„To utlumení je silně ovlivněno směrem a působí pouze na pohyb lodi vpřed,“ vysvětlil Morgan. „Omlouvám se, že jsem si vás skoro nevšiml, slečno Wigginová. Bohužel, sláva a postavení vašeho bratra natolik ovládly mou pozornost, že jsem zapomněl, co se patří.“

Valentina se lehce zasmála. „Mně nic takového nenáleží,“ podotkla. „Já jsem jenom spolucestující.“

S těmito slovy se rozešli a podporučík Akbar je odvedl do jejich kajuty. Nebyl to zrovna obrovský prostor, byl však dobře vybavený a podporučíkovi trvalo několik minut, než jim ukázal, kde mají uloženo své oblečení, zásoby a panely a jak se používá lodní komunikační systém. Trval na tom, že sklopí obě jejich postele a potom je znovu zvedne a upevní tam, kde nepřekážejí, aby Ender a Valentina viděli kompletní ukázku. Potom jim ukazoval, jak se spouští a vytahuje zástěna, která rozděluje kajutu na dvě spací zóny.

„Děkuji,“ řekl Ender. „Myslím, že teď si postel znovu sklopím, abych se mohl vyspat.“

Podporučík Akbar se začal horlivě omlouvat a obě postele znovu sklopil, nehledě na jejich protesty, že smyslem předvedení je, aby to mohli udělat sami. Když byl konečně hotov, zastavil se u dveří. „Pane,“ osmělil se, „vím, že bych neměl. Ale smím si s vámi potřást rukou, pane?“

Ender napřáhl ruku a vřele se usmál. „Děkuji vám za pomoc, podporučíku Akbare.“

„Je čest mít vás na palubě této lodi, pane.“ Pak Akbar zasalutoval. Ender mu pozdrav oplatil. Podporučík odešel a dveře se za ním zavřely.

Ender došel ke své posteli a sedl si na ni. Valentina se posadila na svou, přímo naproti němu. Podíval se na ni a rozesmál se. Přidala se k němu.

Smáli se tak dlouho, až si Ender musel lehnout a utřít si z očí slzy. „Můžu se zeptat,“ promluvila Valentina, „jestli se smějeme oba stejné věci?“

„Proč? Čemu ses smála ty?“

„Všemu. Celému tomu fotografování, než jsme odletěli, Morganovi, který nás přivítal tak vřele, jako by nebyl nachystaný bodnout ti dýku do zad, a tomu, jak podporučík Akbar uctívá hrdinu navzdory tvému neústupnému tvrzení, že jsi jenom ‚pan Wiggin‘ – což je samozřejmě taky předstírání. Smála jsem se tomu všemu.“

„Chápu, že to je legrační, když se na to tak podíváš. Já jsem byl příliš zaneprázdněný, než abych se tím bavil. Snažil jsem se jen zůstat vzhůru a říkat samé správné věci.“

„Čemu ses tedy smál ty?“

„Byla to čistá radost. Radost a úleva. Teď na mně neleží žádný závazek. Po dobu cesty je to Morganova loď a já jsem poprvé v životě svobodný muž.“

„Muž?“ zeptala se Valentina. „Ještě pořád jsi menší než já.“

„Jenže se teď musím každý týden holit, Val,“ oponoval Ender, „jinak by vousy byly vidět.“

Znovu se zasmáli, ale už jenom trochu. Pak Valentina vyslovila příkaz, kterým se spouštěla přepážka mezi jejich postelemi. Ender se svlékl do spodního prádla, vlezl si pod jedinou přikrývku – v tomto klimatizovaném prostředí nebylo nic víc třeba – a v mžiku usnul.

KAPITOLA 8

Komu: DesGuv%ShakespeareKol@KolMin.gov

Od: MinKol%Kolonie1@KolMin.gov

Předmět: Zpráva o budování planety

Milý Endere!

Měl jsem dilema, jestli ti mám tohle poslat. Na jedné straně je to fascinující, dokonce povzbudivé; na druhé straně vím, že jsi kvůli zničení domovské planety termiťanů hodně vytrpěl a připomínky mohou být bolestivé. Riskl jsem bolest – tvou bolest, takže to pro mě žádné velké riziko není, ne? – protože jestli existuje někdo, kdo by měl tato hlášení dostávat, jsi to ty.

Hyrum

Přeposlaná zpráva:

Komu: MinKol%Kolonie1@KolMin.gov

Od: LPo%formcent@IFCom.gov/zas

Předmět: Zpráva o utváření planety

Milý Hyrume!

Nevím jistě, jestli jsi v okruhu těch, kteří se to musejí dozvědět, protože potrvá dlouho, než bude dotyčná planeta připravená pro kolonizaci, ale jelikož tady zároveň není žádná nepřátelská vojenská síla, napadlo mě, že by tě mohlo zajímat něco z dozvuků – našich oficiálních zpráv s analýzou škod. (Jak si můžeš všimnout, na novém místě NEMOHU používat normální vojenské zkratky a nazývat svou oblast „AnalŠkod“ nebo „ŠkodAnal.“ Musíme používat pouze iniciály, ZAŠ. Jak říkají děti, pruda.)

ZabezpečenéSpojenía7977@rTTu7&la***********zaS.gov

Nastavil jsem to tak, že tvoje plné jméno je nonce heslo pro další text.

Pokud bys neměl čas přečíst si na výše zmíněném místě celou zprávu, tady je to podstatné: bývalá domovská planeta termiťanů, zničená vloni molekulární dezintegrací, se znovu tvoří. Naše loď z druhého sledu tak zjišťuje, že místo snahy o záchranu ztracené bitvy má před sebou astronomický úkol: sledovat formování planety doslova z elementárního prachu.

Třebaže pole MD všechno rozbilo na základní atomy, slučování probíhá pozoruhodně rychle. Naše pozorovací loď se nedávno ocitla v postavení, kdy se hvězda dostala přímo za prachové mračno. Uskutečněná spektrometrická a hmotnostní měření postačovala k tomu, abychom získali jistotu, že převážná většina atomů se přetvořila v běžné, očekávané molekuly, a že mrak má dostatečnou gravitaci, aby udržel většinu materiálu na místě. Určitá ztráta připadla na vrub únikové rychlosti, o další se přičinila sluneční gravitace, sluneční vítr atd., ale podle našich nejlepších odhadů bude mít nová planeta nejméně 80 procent původní hmotnosti, možná dokonce víc. Při té velikosti bude mít stále atmosféru, možná dýchatelnou. Také bude mít tekuté jádro a plášť, oceány a pravděpodobné tektonické pohyby silnějších částí kůry – tedy kontinenty.

Zkrátka, i když nebude možné najít žádné pozůstatky po předchozí civilizaci, planeta jako taková se v průběhu dalšího tisíce let vrátí v hezkém balíčku, na oběžné dráze kolem hvězdy, a za deset tisíc let možná bude dost chladná, aby se dala prozkoumat. Kolonizovatelná může být za sto tisíc let, pokud na ni vysadíme bakterie produkující kyslík a jiné formy života, jakmile se plně vytvoří oceány.

My lidé dovedeme ničit, ale neukojená touha vesmíru po tvoření žije dál.

Li

Veřejných prostor bylo na „dobré lodi Lízátko“ (jak ji nazvala Valentina), známé rovněž jako „MFkoltransl“ (což měla napsáno na boku a neustále to vysílala svým majákem) nebo „paní Morganová“ (jak jí za kapitánovými zády říkali lodní důstojníci a posádka) pomálu.

Byla tam jídelna, kde se nikdo nemohl zdržovat dlouho, protože každou hodinu začínala jedna či druhá obědová směna. Knihovna sloužila lodnímu personálu k opravdové badatelské práci; pasažéři měli plný přístup k obsahu knihovny z panelů ve svých kajutách, takže ve vlastní knihovně nebyli obzvlášť vítáni.

Do salonků pro důstojníky a mužstvo mohli pasažéři jen na pozvání a taková pozvání byla vzácná. Kino bylo dobré pro sledování holoprojekcí a videí, nebo pro shromáždění všech pasažérů při příležitosti nějakého setkání či oznámení, ale soukromé rozhovory bývaly tlumené, s jistým tónem nepřátelství.

Pro vzájemné družení tak zbývala pouze vyhlídková paluba, jejíž stěny nabízely výhled jen tehdy, když byl kosmický pohon vypnutý a loď manévrovala v blízkosti planety; a těch několik volných míst v nákladním prostoru – která budou počtem i velikostí narůstat, jak se budou v průběhu cesty spotřebovávat zásoby.

Ender se tedy každý den po snídani odebíral na vyhlídkovou palubu. Valentinu jeho zjevná společenskost překvapila. Na Erótu byl uzavřený, zdráhal se konverzovat, byl posedlý svým studiem. Teď zdravil každého, kdo na vyhlídkovou palubu zavítal, a přívětivě rozmlouval s každým, kdo měl zájem o jeho čas.

„Proč je necháváš, aby tě vyrušovali?“ zeptala se Valentina jednou v noci, když se vrátili do své kajuty.

„Oni mě nevyrušují,“ upřesnil Ender. „Můj záměr je hovořit s nimi; když mě nikdo nechce, dělám svou druhou práci.“

„Tak jim tedy děláš guvernéra.“

„Nedělám,“ odvětil. „V tuto chvíli nejsem guvernér ničeho. Toto je loď admirála Morgana a já tady nemám žádnou pravomoc.“

Byla to Enderova standardní odpověď, když po něm někdo chtěl, aby vyřešil problém – rozsoudil spor, zpochybnil předpis, požádal o změnu nebo výsadu. „Moje pravomoc bohužel nezačne platit, dokud nevkročím na povrch planety Shakespeare,“ říkal. „Ale jsem si jistý, že důstojník, kterého admirál Morgan určil pro styk s námi pasažéry, vás uspokojí.“

„Ale vy jste taky admirál,“ připomnělo několik lidí. Několik jich dokonce vědělo, že Ender má mezi admirály vyšší postavení než Morgan. „Vy přece stojíte nad ním.“

„On je kapitán lodi,“ trval Ender na svém, vždycky s úsměvem. „Žádná vyšší autorita neexistuje.“

Valentina se s takovými odpověďmi nehodlala spokojit, alespoň když byli sami. „Mierda, mi hermano,“ řekla. „Jestli nemáš žádné oficiální povinnosti a neděláš guvernéra, proč potom trávíš tolik času tím, že jsi – milý?“

„Všechno nasvědčuje tomu, že jednou doletíme k cíli,“ odpověděl Ender. „Až se to stane, budu potřebovat znát všechny, kteří v kolonii zůstanou. Budu je muset znát dobře. Budu potřebovat vědět, jak zapadají do svých rodin, do přátelství, která si na lodi vytvoří. Budu potřebovat znát, kdo mluví dobře standardem MF a kdo má s komunikací jiným jazykem než svou mateřštinou problémy. Musím vědět, kdo je agresivní, kdo potřebuje pozornost, kdo je tvůrčí a vynalézavý, jaké mají vzdělání, jak se staví k neznámým myšlenkám. U cestujících, kteří jsou v kryospánku, jsem měl na setkání s každou skupinou jen půl hodiny. U těch, kteří cestu absolvují stejně jako my, mám času mnohem víc. Možná dost, abych zjistil, proč se rozhodli cestu neprospat. Bojí se hibernace? Doufají, že budou mít nějakou výhodu, až tam doletíme? Jak vidíš, Valentino, pracuji celou dobu, co tam jsem. Unavuje mě to.“

„Uvažovala jsem, že bych učila angličtinu,“ nadhodila Valentina. „Nabídla bych se, že budu dávat hodiny.“

„Angličtinu ne,“ namítl. „jazykový standard. Má lepší způsob zápisu – žádná ugh a igh – a taky pár speciálních slov. Neobsahuje konjunktiv, žádné „whom“, a slovo „of“ se píše jako jediné písmeno „v“. Abych uvedl aspoň několik rozdílů.“

„No tak je budu učit jazykový standard,“ kývla. „Jak se na to díváš ty?“

„Myslím, že to bude těžší, než si myslíš, ale lidem, kteří by do kurzu chodili – těm, kteří to budou potřebovat – by to doopravdy pomohlo.“

„Podívám se tedy, jaký software pro výuku jazyků je v knihovně.“

„Doufám ale, že nejdřív to probereš s admirálem Morganem.“

„Proč?“

„Je to jeho loď. Pořádat kurz je možné jen s jeho svolením.“

„Proč by mu to mělo vadit?“

„Já nevím, jestli mu to vadí. Vím jenom, že na jeho lodi musíme zjistit, jestli mu to vadí, než se pustíme do něčeho tak oficiálního a pravidelného, jako je vyučovací kurz.“

Jak se ukázalo, styčný důstojník pro pasažéry, plukovník jménem Jarrko Kitunen, se již chystal kurzy jazykového standardu zorganizovat a Valentinu přijal jako instruktorku hned, jak se přihlásila. Také s ní se svým finským přízvukem bezostyšně flirtoval a ona zjistila, že je jí jeho přítomnost docela příjemná. V situaci, kdy byl Ender neustále zaměstnaný tím, že s někým hovořil nebo si četl, co právě dostal hláskou nebo si stáhl z knihovny, bylo dobré mít nějaký příjemný způsob trávení volného času. Pracovat na svých dějinách Bitevní školy vydržela vždy jen několik hodin bez přestávky, takže bylo úlevné mít lidskou společnost.

Nastoupila tuto cestu kvůli Enderovi, ale dokud nebude ochotný věnovat jí plnou svou důvěru, neměla důvod bloumat kolem něho a přát si, aby jí otevřel víc své duše, než o kolik byl ochoten se podělit. A pokud by se ukázalo, že ji nechce vpustit do svého života nikdy, nechce obnovit jejich staré pouto, bude si muset najít vlastní život, ne?

Ne že by tím životem měl být Jarrko. Jednak byl přinejmenším o deset let starší než ona. A jednak patřil k posádce, což znamenalo, že odletí s lodí, až bude naložená artefakty, zbožím a zásobami, které jí Shakespeare bude moci poskytnout, otočí se a zamíří zpátky na Zemi nebo aspoň na Eróta. Ona v ní nebude. Proto každý vztah s Jarrkem musel skončit. Jemu to možná nevadilo, ale Valentině ano.

Jak vždycky říkal otec: „Monogamie je uspořádání, které funguje v každé společnosti dlouhodobě nejlépe. Proto se polovina z nás rodí jako muži a polovina jako ženy – aby to vycházelo stejně.“

Valentina tak nebyla s Enderem pořád; měla práci, byla zaneprázdněná, vedla vlastní život. To bylo víc než jí kdy poskytl Petr, takže si to docela užívala.

Ale náhodou s Enderem byla na vyhlídkové palubě a pracovala na knize, když k Enderovi přišla nějaká Italka se svou dospívající dcerou a stála tam, nic neříkala, čekala, až si jí všimne. Valentina je znala, protože obě chodily do jejího kurzu jazykového standardu.

Ender si jich všiml hned a usmál se na ně. „Dorabella a Alessandra Toscanovy,“ řekl. „Velice mě těší, že vás konečně poznávám.“

„My nebyly připravené,“ řekla Dorabella lámaně s italským přízvukem. „Dokud nás vaše sestra nenaučila dost dobře anglicky.“ Pak se zachichotala. „Vlastně ‚standard‘.“

„Chtěl bych umět italsky,“ řekl zdvořile Ender. „Je to krásný jazyk.“

„Jazyk lásky,“ opáčila Dorabella. „Žádná francouzština, chlípná řeč rtů k líbání a plivání.“

Ender se zasmál tomu, jak napodobila francouzský přízvuk a přístup. „Francouzština je taky krásná,“ řekl.

„Pro Francouze a hluché,“ prohlásila Dorabella.

„Mami,“ vmísila se Alessandra. Měla jen velice slabý italský přízvuk, mluvila spíš jako vzdělaná Britka. „Mezi kolonisty jsou lidé, kteří mluví francouzsky, a on nemůže žádné z nich urazit.“

„Proč by se někteří uráželi? Přece to tak je, že ústy dělají, jako by chtěli líbat, když mluví. Máme dělat, že to nevidíme?“

Valentina se rozesmála nahlas. Dorabella byla vážně docela legrační, měla spoustu vyhraněných názorů. Ostrá jako břitva, tak se tomu říkalo. Přestože byla dost stará, aby mohla být Enderova matka – vzhledem k tomu, že její dcera byla stejného věku jako Ender – dalo se to chápat tak, že s Enderem flirtuje. Možná byla jedna z těch žen, které flirtovaly s každým mužem, protože neznaly žádný jiný způsob, jak se k nim chovat.

„Teď připravené jsme,“ pokračovala Dorabella. „Vaše sestra nás učí dobře, takže jsme připravené na půl hodiny s vámi.“

Ender překvapeně zamrkal. „Ach tak, vy jste si myslela – půl hodiny jsem hovořil se všemi kolonisty, kteří stráví cestu v hibernaci, protože jsem víc času neměl, než přestali být dostupní. Ale pokud jde o kolonisty na lodi – máme rok nebo dva, dost času. Není třeba stanovovat půl hodiny. Jsem tady pořád.“

„Jste ale velice důležitý muž, který zachránil celý svět.“

Ender zavrtěl hlavou. „To byla moje stará práce. Teď jsem dítě, s úkolem, který je pro ně moc velký. Tak se posaďte, ať si můžeme pohovořit. Učíte se anglicky velice dobře – Valentina se o vás dokonce zmínila, jak se snažíte – a vaše dcera nemá vůbec žádný přízvuk, mluví plynně.“

„Moje Alessandra je velice inteligentní dívka,“ řekla Dorabella. „A taky hezká, že? Nemyslíte? Hezká postava na čtrnáct.“

„Mami!“ Alessandra zapadla do křesla, jako by chtěla být co nejméně vidět. „Jsem snad použité auto? Jsem sendvič od pouličního prodavače?“

„Pouliční prodavači,“ povzdychla si Dorabella. „Ještě mi chybí.“

„Už,“ opravila ji Alessandra.

„Už mi chybí,“ opravila se hrdě Dorabella. „Planeta Shakespeare bude tak malá. Žádné město! Co jsi řekla, Alessandro. Zopakuj mu to.“

Alessandra se zatvářila nervózně, ale matka jí nedala pokoj. „Jenom jsem řekla, že ve Shakespearových hrách je víc postav, než bude kolonistů na planetě po něm pojmenované.“

Ender se zasmál. „To je nápad! Máš pravdu, nejspíš bychom nedokázali uvést všechny jeho hry, aniž bychom museli některé kolonisty použít pro víc rolí. Ne že bych se nějak zvlášť chystal inscenovat nějakou Shakespearovu hru. I když možná bychom mohli. Co si myslíte? Byl by někdo ochotný sehrát představení kolonistům, kteří už tam jsou?“

„Nevíme, jestli se jim to nové jméno líbí,“ zamyslela se Valentina. Zároveň ji napadlo: má Ender vůbec představu, kolik práce dá zinscenovat divadelní hru?

„O tom jménu vědí,“ ubezpečil ji Ender.

„Ale líbí se jim?“ zeptala se Valentina.

„To není podstatné,“ namítla Alessandra. „Není dost ženských ruoli, parti – jak se to řekne?“ Bezradně se obrátila k Valentině.

„Role,“ řekla Valentina, „Nebo taky part.“

„Och.“ Alessandra se zahihňala. Nebylo to protivné zahihňání, spíš celkem kouzelné. Neznělo od ní hloupě. „Stejná slova! Ovšem.“

„Má pravdu,“ potvrdila Valentina. „Kolonisté jsou přibližně padesát na padesát, a v Shakespearových hrách je to jak, pět procent ženských rolí?“

„No dobře,“ uznal Ender. „Byl to jen nápad.“

„Škoda, že nemůžeme zahrát žádnou hru,“ zalitovala Alessandra. „Ale třeba bychom je mohli společně číst?“

„V kině,“ navrhla Dorabella. „Tam, kam se chodí na holografi… My všichni číst. Já poslouchat, moje angličtina ne dost dobrá.“

„Je to dobrý nápad,“ řekl Ender. „Co kdybyste to zorganizovala, signoro Toscanová?“

„Prosím, se říkejte mi Dorabella.“

„V té větě žádné ‚se‘ není,“ ozvala se Alessandra. „Není tam ani v italštině.“

„Vaše řeč má spoustu ‚se‘, všude samé ‚se‘, jenom ne tam, kam je dávám já!“ Jak se Dorabella zasmála, dotkla se Enderovy paže. Pravděpodobně si nevšimla, jak potlačil nutkání ucuknout – Ender neměl rád, když se ho dotýkali cizí lidé, nikdy to neměl rád. Ale Valentina to viděla. Byl to pořád Ender.

„Nikdy jsem žádnou hru neviděl,“ řekl. „Četl jsem je, viděl jsem jejich holoprojekce a videa, ale fakticky jsem nikdy nebyl v místnosti, kde by lidé jejich text odříkávali nahlas. Já bych to dát dohromady nedokázal, ale velice rád bych u toho byl a poslechl si to.“

„Pak to musíte udělat!“ vyhrkla Dorabella. „Vy jste guvernér, vy to zařídíte!“

„Nemohu,“ odmítl. „Opravdu. Udělejte to vy, prosím.“

„Ne, já ne,“ bránila se Dorabella. „Moje angličtina moc špatná. Il teatro je pro mladé lidi. Já dívat se a poslouchat. Udělejte to vy a Alessandra. Vy studenti, vy děti. Romeo a Julie!“

Mohla by to dělat ještě nápadněji? napadlo Valentinu.

„Matka si myslí, že když budeme vy a já hodně spolu,“ promluvila Alessandra, „zamilujeme se do sebe a vezmeme se.“

Valentina měla co dělat, aby se nerozesmála nahlas. Tak dcera nebyla spiklenec, byla odvedenec z donucení.

Dorabella předstírala šok. „Já žádný takový plán nemám!“

„No tak, mami, plánovala jsi to od začátku. Už ve městě, odkud pocházíme –“

„Monopoli,“ určil Ender.

„Mluvila o vás jako o ‚mladém muži s perspektivou‘. Pravděpodobném kandidátovi na mého manžela. Můj osobní názor je, že jsem moc mladá, a vy taky.“

Ender pilně uklidňoval matku.

„Dorabello, prosím, nijak se mě to nedotklo. Samozřejmě vím, že jste nic takového neplánovala. Alessandra si mě dobírá. Oba si nás dobírá.“

„Tak to není, ale klidně říkejte, co je třeba, aby byla matka spokojená,“ odvětila Alessandra. „Náš společný život je jedna velká hra. Dělá ze mě… něco jako hvězdu mého životopisu. Matka vždycky vidí šťastný konec. Hned od začátku.“

Valentina si nebyla jistá, co si má o vztahu mezi těmi dvěma myslet. Ta slova byla kousavá, skoro nepřátelská. Přesto Alessandra matku objala, když je vyslovila, a zdálo se, že to dělá upřímně. Jako by ta slova byla součástí jejich dávného rituálu, ale jejich smyslem již nebylo bodnout.

Ať už se dělo mezi Enderem a Alessandrou cokoli, zdálo se, že Dorabella se upokojila. „Mám ráda šťastný konec.“

„Měli bychom uvést řeckou hru,“ navrhla Alessandra. „Médeu. Tu, kde matka zabije vlastní děti.“

Valentinu to ohromilo – bylo kruté říct něco takového před vlastní matkou. Ale ne, podle Dorabelliny reakce Alessandra nemluvila o ní. Dorabella se totiž zasmála, přikývla a řekla: „Ano, ano, Médeia, máma plná nenávisti.“

„Až na to, že my ji přejmenujeme,“ řekla Alessandra. „Isabella!“

„Isabella!“ vykřikla Dorabella téměř ve stejném okamžiku. Obě se rozesmály tak prudce, až skoro brečely, a Ender se k nim přidal.

Pak, zatímco ty dvě ještě škytaly doznívajícím smíchem, se Ender k Valentininu překvapení k ní otočil a vysvětlil: „Isabella je Dorabellina matka. Měly bolestivé rozloučení.“

Alessandra se přestala smát a pátravě se na Endera podívala – ale jestli Dorabellu překvapilo, že toho Ender o jejich minulosti ví tolik, nedala to na sobě znát. „Přicházíme na tuto kolonii najít klid od mojí dokonalé matky. Santa Isabella, my se k tobě modlit nebudeme!“

Nato Dorabella vyskočila a začala předvádět nějaký tanec, možná valčík, při kterém si jednou rukou držela imaginární širokou sukni a druhou při tanci kreslila do vzduchu tajemné obrazce. „Vždycky mám kouzelnou zem, kde můžu být šťastná, a svou dceru tam beru s sebou, vždycky šťastná.“ Potom se zastavila a otočila se k Enderovi. „Teď je naše kouzelná zem kolonie Shakespeare. Vy jste král… folletti?“ Pohlédla na dceru.

„Elvů,“ řekla Alessandra.

„Elfů,“ opravila ji Valentina.

„Gli elfi!“ vykřikla nadšením Dorabella. „Zase stejné slovo! Elfo, Elve!“

„Elf,“ řekly Valentina a Alessandra spolu.

„Král elfů,“ řekl Ender. „Jsem zvědavý, jakou k tomu dostanu emailovou adresu. KralElfu@Faerie.gov.“ Otočil se k Valentině. „Nebo o ten titul usiluje Petr?“

Valentina se usmála.

„Pořád se nemůže rozhodnout mezi Hegemonem a Bohem,“ prohlásila.

Dorabella zmínku o Petrovi nepochopila. Vrátila se ke svému tanci a tentokrát jej doprovodila melodií, která neměla slova, ale nedalo se jí uniknout. Alessandra zavrtěla hlavou, přesto se však k písni přidala, začala zpívat druhý hlas. Slyšela ji tedy už předtím, znala ji a s matkou ji zpívala. Jejich hlasy spolu příjemně ladily.

Valentina fascinovaně sledovala, jak Dorabella tančí. Zpočátku jí to připadalo jako něco dětinského, dosti šíleného. Teď však viděla, že Dorabella ví, že se chová hloupě, nicméně jde jí to od srdce. Dodávalo to pohybu a také výrazu jejího obličeje jistou ironičnost, díky níž se jí dala lehce prominout jeho pošetilost a strojenost, zatímco upřímnost z něj dělala něco, co působilo vítězně.

Ta žena není stará, pomyslela si Valentina. Je ještě mladá a vypadá dost dobře. Dokonce krásně, obzvlášť teď, obzvlášť při tom zvláštním vílím tanci.

Píseň skončila. Dorabella dál tančila v tichu.

„Mami, už můžeš přestat létat,“ řekla jemně Alessandra.

„Já ale nemůžu,“ odvětila Dorabella. Viditelně si teď dělala legraci. „V této kosmické lodi my letět padesát let!“

„Čtyřicet,“ řekl Ender.

„Dva roky,“ podotkla Alessandra.

Enderovi se myšlenka na secvičení hry zřejmě zalíbila, protože je všechny přivedl zpátky k tématu. „Romea a Julii ne,“ prohlásil. „Potřebujeme komedii, ne tragédii.“

„Veselé paničky windsorské,“ navrhla Valentina. „Je tam spousta ženských rolí.“

„Zkrocení zlé ženy!“ vykřikla Alessandra a Dorabella se smíchy málem neudržela na nohou. Zjevně další narážka na Isabellu. A když se přestaly smát, trvaly na tom, že Zkrocení je ideální hra. „Já budu číst roli té bláznivé ženy,“ řekla Dorabella. Valentina si všimla, že to vypadá, jako by Alessandra spolkla nějakou poznámku.

Vznikl tak plán na předčítání hry, které se mělo konat v kině o tři dny později – tři dny lodního času, i když celé pojetí času připadalo Valentině na této cestě, kde čtyřicet let uplyne za necelé dva roky, poněkud absurdní. Kdy teď bude mít narozeniny? Bude počítat svůj věk podle lodního času nebo podle let, která vyprší, až budou na místě?

Dorabella a Alessandra Endera ve dnech příprav pochopitelně často navštěvovaly a kladly mu nekonečné otázky. Přestože se jasně vyjádřil, že všechna rozhodnutí jsou na nich, že on tu akci nepořádá, nikdy s nimi neztratil trpělivost. Zdálo se, že mu je jejich společnost příjemná – i když Valentina měla podezření, že z jiného důvodu, než Dorabella doufala. Ender se do Alessandry nezamilovával – jestli ho někdo poblouznil, byla to spíš matka. Ne; to, co čeho se Ender zamilovával, byl pocit rodiny. Byly si blízké tak, jak si kdysi byli blízcí Ender a Valentina. A přibíraly do té blízkosti i Endera.

Proč jsem mu to nedokázala poskytnout já? Valentina dost žárlila, ale jen proto, že ona sama zklamala, ne proto, že by Endera chtěla připravit o radost, kterou mu Toscanovy přinášely.

Samozřejmě to nemohlo dopadnout jinak než tak, že zapojily samotného Endera, aby četl roli Lucentia, hezkého mladého nápadníka Bianky – již pochopitelně hrála Alessandra. Samotná Dorabella četla „zlou ženu“ Kateřinu, zatímco Valentina byla odsunuta do role vdovy. Valentina se ani netvářila, že by tu roli nechtěla číst – bylo to nejzajímavější, co se na lodi odehrávalo, tak proč nebýt v centru tohoto dění? Byla Enderova sestra; ať lidé slyší její hlas, obzvlášť v necudné, nadsazené roli vdovy.

Pro Valentinu bylo zábavné sledovat, jak se muži a chlapci, kteří byli obsazeni do mnoha ostatních rolí, soustřeďují na Dorabellu. Ta žena měla neuvěřitelný smích, sytý, hrdelní a nakažlivý. Vysloužit si v této komedii její smích bylo krásné a všichni muži se předháněli, aby jí udělali radost. Valentina až začala zvažovat, jestli bylo skutečně Dorabelliným cílem dát dohromady Endera a Alessandru. Možná si myslela, že to dělá, ale ve skutečnosti zaujímala ústřední místo na jevišti ona sama a zdálo se, že je ráda, když na ní visí všechny oči. Flirtovala s nimi se všemi, do všech se zamilovávala, a přesto jako by vždycky byla také v nějakém svém světě.

Hrál roli zlé Kateřiny někdy někdo takovým způsobem?

Má každá žena to, co má tahle Dorabella? Valentina pátrala ve svém srdci, jestli tam najde takový temperament. Umím se přece pobavit, přesvědčovala se Valentina v duchu. Umím být hravá.

Věděla však, že v její vtipnosti je vždycky ironie, v jejím žertování vždycky určitá povýšenost. Alessandřina ostýchavost se projevovala ve všem, co dělala – byla troufalá v tom, co říkala, ale následně jako by ji vlastní slova překvapila a uvedla do rozpaků. Dorabella však nebyla ironická ani ustrašená. Byla to žena, která se postavila všem svým démonům a pobila je; teď byla připravená na pocty davu obdivovatelů. Kateřinin dialog jí vykřikoval ze srdce, její hněv, její zlost, nedůtklivost, zklamání a nakonec láska. Poslední monolog, v němž se podřizuje manželově vůli, byl tak krásný, že si Valentina trochu poplakala a hlavou jí blesklo: zajímalo by mě, jaké by bylo milovat nějakého muže a důvěřovat mu tolik, že bych byla ochotná se ponížit tak, jak to udělala Kateřina. Máme v sobě my ženy něco, proč toužíme být pokořeny? Nebo je to něco v lidech jako takových, že když jsme ovládnuti, radujeme se ve své porobě? To by mnohé v dějinách vysvětlovalo.

Jelikož všichni, které hra zajímala, již do ní byli zapojeni a účastnili se zkoušek, skutečné předvedení těžko mohlo někoho překvapit. Valentina se celé skupiny při poslední zkoušce málem zeptala: „Proč to vůbec hrát? Právě jsme to udělali a bylo to báječné.“

Ale po celé lodi bylo stále cítit určité vzrušení z blížícího se představení a Valentina si uvědomila, že zkouška není představení, bez ohledu na to, jak se povede. A budou tam koneckonců jiní, kteří se poslední zkoušky neúčastnili: Dorabella chtěla pozvat členy posádky, z nichž mnozí slíbili, že přijdou. A pasažéři, kteří ve hře nevystupovali, se zdáli být nadšeni, že mohou přijít, a někteří otevřeně litovali, že se odmítli přímo angažovat. „Příště,“ říkali.

Když ve stanovený čas přišli do kina, našli u dveří stát Jarrka se škrobeným, vážným výrazem ve tváři. Ne, kino se neotevře; četba hry byla z rozkazu admirála zrušena.

„Ještě něco, guvernére Wiggine,“ řekl Jarrko.

Špatné znamení, jestliže se vrátil titul, pomyslela si Valentina.

„Admirál Morgan by se s vámi chtěl okamžitě setkat, jestli je to možné, pane.“

Ender přikývl a usmál se. „Samozřejmě.“

Ender to čekal? Nebo byl doopravdy tak dokonale připravený, že to vypadalo, jako by ho nic nemohlo překvapit?

Valentina vykročila, že půjde s ním, ale Jarrko ji vzal za rameno. „Prosím, Val,“ zašeptal. „Jenom on.“

Ender jí věnoval široký úsměv a vyrazil pružným krokem, jako by byl doopravdy nadšený, že se s admirálem setká.

„O co tady jde?“ zeptala se Valentina tiše Jarrka.

„To nemohu říct,“ odpověděl. „Opravdu. Mám jen svoje rozkazy. Hra nebude, kino zůstane na noc zavřené, guvernér ať se ihned dostaví k admirálovi, prosím.“

Valentina tedy zůstala s Jarrkem a pomáhala uklidnit herce a ostatní kolonisty, jejichž reakce se pohybovaly od zklamání přes hněv po revoluční zápal. Někteří z nich dokonce začali odříkávat text přímo na chodbě, dokud je Valentina nepožádala, aby s tím přestali. „Ubohý plukovník Kitunen bude mít problémy, jestli v tom budete pokračovat, a on sám je příliš hodný, než aby vám v tom bránil.“

Výsledkem bylo, že všichni měli na admirála Morgana pořádný vztek, že svévolně zrušil naprosto neškodnou akci. A samotná Valentina se nedokázala ubránit pomyšlení: co to toho člověka napadlo? Copak nikdy neslyšel o morálce? Možná o ní slyšel, ale je proti ní.

Něco se tady dělo a Valentina začala uvažovat, jestli za tím nějak není Ender. Je možné, že Ender byl svým způsobem stejně lstivý a hadovitý jako Petr?

Ne. To nebylo možné. Obzvlášť proto, že Petra dokázala vždycky prokouknout. Ender vůbec nebyl nevyzpytatelný. Vždycky říkal, co si myslel, a myslel si, co říkal.

O co tomu chlapci jde?

KAPITOLA 9

Komu: demosthenes@PosledniVelkaNadejeZeme.pol

Od: PetrWiggin@hegemony.gov/hegemon

Předmět: Zatímco jsi pryč

Nechal jsem si od jednoho člena svého týmu vypočítat, jak je to pro vás dlouho, co jste započali svou relativistickou cestu do budoucnosti. Dokázal mi poskytnout v nejlepším případě jen rozpětí možných subjektivních časů – každopádně několik týdnů. Pro mě několik let. Mohu tedy úplně bezpečně říct, že se mi po tobě stýská mnohem víc, než se stýská tobě po mně. V tuto chvíli si nejspíš ještě myslíš, že se ti po mně nikdy stýskat nebude ani trochu. Svět je plný lidí, kteří jsou přesvědčení o tomtéž. Mlhavě si pamatují, že jsem byl zvolen do úřadu Hegemona. Jen si nemůžou vzpomenout, co ten úřad vlastně dělá. Když o mně vůbec přemýšlejí, myslí si, že se jmenuju Locke.

Přesto jsem ve válce. Moje jednotka je malá a velí jí – kdo by to čekal – Enderův starý přítel Fazolek. Všechny ostatní děti z Enderovy družiny – tak říkali „armádě“ ve slangu Bitevní školy, ale uchytilo se to i tady a používá se to pro ně – unesli Rusové. Inspiroval je k tomu jeden záludný hajzlík jménem Achilles, kterého z Bitevní školy vyhodili. Zdá se, že si Achilles zvolil svého hlavního nepřítele lépe než Bonito de Madrid – Fazolek se mu postavil v tmavém ventilačním potrubí, aspoň se to tak říká, a místo aby ho zabil, předal ho úřadům. Slyšela jsi o tom někdy? Věděl o tom Ender, když se to stalo? Achilles je Hitler nadaný lstivostí, Stalin s mozkem, Mao s energií, Pol Pot s důvtipem – můžeš jmenovat kteréhokoli netvora, a Achilles má všechny nevhodné vlastnosti, díky nimž je velice těžké ho zastavit a ještě těžší zabít. Fazolek přísahá, že to udělá, ale už tu šanci měl a zpackal ji, takže jsem skeptický.

Kéž bys tady byla.

A nejen to, dokonce si přeju, aby tady byl Ender. Vedu válku s pomocí armády několika set mužů – velice oddaných, skvěle vycvičených, ale je jich jen dvě stě! Fazolek není zrovna nejspolehlivější velitel. Vždycky zvítězí, ale ne vždycky udělá to, co se mu řekne, nebo odjede tam, kde ho chci mít. Vybírá si ze svých úkolů. Ke cti mu svědčí, že se před svými (teoreticky „mými“) muži se mnou nehádá.

Potíž je v tom, že všechny tyhle děti z Bitevní školy jsou hrozně cynické. Nevěří ničemu. Rozhodně nevěří MNĚ. Jen proto, že Achilles se pořád snaží Fazolka zavraždit a vyděsil všechny děti z Bitevní školy, si myslí, že nejsou velkému bratrovi Endera Wiggina zavázáni celoživotní osobní službou. (To byl žert. Nejsou mi zavázáni ničím.)

Války tady a tam po celém světě, vrtkavá spojenectví – předpovídal jsem, že se to stane, až se děti z Bitevní školy vrátí domů. Jsou to fantastické zbraně – potenciálně ničivé, ale beze spadu, bez hřibovitého mraku. Bůhvíproč se pořád vidím jako jezdec na hřebeni vlny. Teď zjišťuju, že mě to stahuje ke dnu vlny, takže pořádně nepoznám, kde je nahoře, a pořád mi dochází vzduch. Dostanu se nahoru, zalapám po dechu, a pak mě nová vlna opět srazí dolů.

Několik výsad tomuto úřadu zůstává, alespoň prozatím. Ministr kolonizace Graff mi tvrdí, že mám neomezený přístup k hlásce – můžu s tebou mluvit, kdykoli se mi zachce. Blahopřej mi, že to nezneužívám. Vím, že sepisuješ dějiny Bitevní školy, a tak mě napadlo, že by se ti mohly hodit informace o kariérách jejích nejvýznamnějších absolventů, třeba do epilogu. Enderova družina bojovala s termiťany a zvítězila; ale všichni ostatní se teď tak či onak, jako zajatci, přisluhovači, vůdcové, loutky nebo oběti, účastní vojenského plánování a aktivit všech zemí, které mají to štěstí, že vlastní aspoň jednoho absolventa a jsou dost silné, aby si ho udržely.

Připrav se tedy na haldy informací. Podle Graffa potrvá týdny, než se to podaří z jeho kanceláře (nyní ve staré Bitevní škole) všechno odeslat, ale na vašem konci prý to bude vypadat, jako by všechno dorazilo najednou. Doufám, že to kapitána vaší lodi příliš nenaštve – vyrozuměl jsem, že je to nikdo, nakonec ne Mazer Rackham – jenže to, co posílám, má prioritu Hegemonie, což znamená, že nebude schopen nic z toho přečíst a všechny zprávy, které čeká ON, budou muset počkat. Omluv se mu za mě. Nebo ne – jak sama uznáš za vhodné.

Nikdy v životě jsem nebyl tak osamělý. Každý den lituju, že tě tady nemám. Rodiče se naštěstí ukázali být překvapivě užiteční. Ne, měl bych říct „nápomocní.“ Ale nechám tam „užiteční“, abys mohla říct: „Nezměnil se.“ Taky jim chybíš, a mezi informacemi, které ti jdou, jsou dopisy jak od otce, tak od matky. Taky dopisy od nich Enderovi. Doufám, že se chlapec přenese přes ten záchvat, který má, a odepíše jim. Díky tomu, jak se mi po tobě stýská, jsem si udělal jistou představu, jak se kvůli Enderovi (a teď kvůli tobě) cítí: Kdyby jim napsal, znamenalo by to hrozně moc. A co by to stálo jeho?

Ne, já sám mu psát nebudu. Nemám v té společnosti žádné akcie. Máma a táta jsou nešťastní, že mají jako viditelný důkaz svého rozmnožení jenom mě. Rozveselte jim život, vy oba. Co JINÉHO máte na práci? Představuju si, jak plujete rychlostí světla, obsluha vám nosí osvěžující míchané nápoje a podlézaví kolonisté prosí Endera, aby jim znovu vyprávěl, jak domovská planeta termiťanů udělala bum.

Když píšu tyto řádky, chvílemi si připadám, že s tebou mluvím jako za starých časů. Ale právě teď mi bolestivě připomínají, že se to hovoru s tebou nemůže vyrovnat ani náhodou.

Jako oficiální zrůda naší rodiny doufám, že si mě srovnáš s opravdovou zrůdou Achillova typu a dáš mi nějaké plusové body za to, že nejsem tak strašný, jak bych mohl být. Taky ti musím říct, že jsem se poučil a vím, že když se nedá věřit nikomu jinému – a myslím tím nikomu – je tu rodina. A nějakým způsobem se mi podařilo spolupodílet se na vyhnání dvou ze čtyř lidí, kterým jsem mohl věřit. To jsem ale nešika, n’est-ce pas?

Mám tě rád, Valentino. Mrzí mě, že jsem se k tobě od dětství nechoval líp. K Enderovi taky. Pro tuto chvíli přeju hezké čtení. Svět je v takovém zmatku, že můžeš být ráda, že tady nejsi.

Ale slibuju ti tohle: udělám všechno, co budu moci, abych dal věci znovu do pořádku a nastolil mír. Aniž bych cestou za tím cílem musel moc válčit, doufám.

Celým svým srdcem tvůj frackovitý bratr

Petr

Admirál Morgan nechal Endera čekat před svou kanceláří celé dvě hodiny. Bylo to ale přesně to, co Ender očekával, proto zavřel oči a využil ten čas k dlouhému, osvěžujícímu zdřímnutí. Probudilo ho, jak na druhé straně dveří někdo křičí: „Tak ho probuďte a pošlete ho dovnitř, já jsem připravený!“

Ender se okamžitě posadil. Hned věděl, kde je. Přestože nebyl nikdy vědomě v boji, vypěstoval si vojenský návyk zůstávat ve střehu i ve spánku. Než dorazil podporučík, jehož úkolem bylo ho probudit, Ender již stál a usmíval se. „Jestli tomu rozumím, je čas, abych se setkal s admirálem Morganem.“

„Ano, pane, jestli budete tak laskav, pane.“ Ten ubožák (sice o šest nebo sedm let starší než Ender, ale pořád dost mladý, aby na něj admirál řval celý den) se mohl přetrhnout, jak chtěl Endera potěšit. Ender si proto dal záležet, aby byl viditelně potěšen. „Má náladu,“ zašeptal podporučík.

„Uvidíme, jestli se mi ho nepodaří trochu rozveselit,“ řekl Ender.

„To dost těžko,“ zašeptal podporučík. Potom otevřel dveře. „Admirál Andrew Wiggin, pane.“

Ender vstoupil, jakmile byl ohlášen; podporučík zavelel k rychlému ústupu a zavřel za ním dveře.

„Co to sakra děláte?“ obořil se na něho admirál Morgan, ve tváři fialový vztekem. Jelikož Ender dvě hodiny dřímal, znamenalo to, že Morgan buď vydržel fialový vzteky celou tu dobu, nebo dokázal takový stav navodit kdykoli chtěl, pro efekt. Ender sázel na to druhé.

„Setkávám se s kapitánem lodi, na jeho žádost.“

„Pane,“ řekl admirál Morgan.

„Och, není nutné, abyste mi říkal pane,“ řekl Ender. „Andrew úplně stačí. Nerad bazíruji na hodnostních výsadách.“ Ender se posadil do pohodlného křesla vedle Morganova stolu, místo na tvrdou židli přímo před ním.

„Na mé lodi nemáte žádnou hodnost,“ prohlásil Morgan.

„Nemám žádnou pravomoc,“ odvětil Ender. „Ale moje hodnost cestuje se mnou.“

„Podněcujete na mé lodi vzpouru, přivlastňujete si životně důležité zdroje, sabotujete misi, jejímž prvořadým účelem je dopravit vás do kolonie, kterou jste údajně připraven řídit.“

„Vzpouru? Čteme Zkrocení zlé ženy, ne Richarda II.“

„Ještě jsem nedomluvil, chlapče! Ty si možná myslíš, že jsi ztělesněné hrdinství, protože jste ty a tvoji kamarádi hráli videohru, která se ukázala být skutečná, ale já na své lodi takové rozvratnictví tolerovat nebudu! Ať jsi udělal cokoli, to, čím sis získal slávu a tu absurdní hodnost, je pryč. Teď jsi v opravdovém světě a jsi jenom usmrkaný mladíček trpící velikášstvím.“

Ender mlčky seděl a klidně se na něho díval.

„Teď můžeš odpovědět.“

„Nemám ponětí, o čem to mluvíte.“

Načež Morgan otevřel stavidla takovému proudu nadávek a vulgarit, že to znělo, jako by sbíral oblíbená rčení celé flotily. Jestli byl předtím brunátný, teď byl nachový. A Ender se po celou dobu snažil odhalit, čím přivedlo čtení hry toho muže do tak nepříčetného vzteku.

Když se Morgan odmlčel, aby se nadechl, a opřel se při tom o stůl – ne, nalehl na něj – Ender vstal. „Myslím, že byste si měl připravit obvinění pro můj vojenský soud, admirále Morgane.“

„Vojenský soud! Já tě nepostavím před vojenský soud, chlapče! Nemusím! Můžu tě na dobu cesty uložit do hibernace. Stačí k tomu můj podpis!“

„Bohužel, osobu s hodností admirála ne,“ namítl Ender. „A zdá se, že písemné obvinění u vojenského soudu je jediný způsob, jak od vás mohu získat souvislé vyjádření k tomu, čím jsem údajně urazil vaši důstojnost a vyvolal takový poplach.“

„Tak ty chceš písemné prohlášení? A co třeba tohle: ovládnutí veškeré hláskové komunikace na dobu tří hodin, takže jsme fakticky odříznuti od zbytku známého vesmíru, co na to říkáš? Tři hodiny znamená v reálném čase déle než dva dny – klidně mohlo dojít k revoluci, mohly se mi změnit rozkazy nebo se mohly stát nejrůznější důležité věci, a já nemůžu odeslat ani zprávu, kterou bych se zeptal!“

„To je jistě problém,“ uznal Ender. „Ale proč si myslíte, že s tím mám něco společného?“

„Protože tam všude je tvoje jméno,“ řekl Morgan. „Ta zpráva je adresovaná tobě. A přichází pořád, přisvojuje si celou naši hláskovou přenosovou kapacitu.“

„A to vám nedošlo,“ řekl vlídně Ender, „že zpráva, která je pro mě, není ode mě?“

„Od Wiggina pro Wiggina, přísně důvěrné, zašifrované tak důkladně, že to žádný z palubních počítačů nedokáže rozluštit.“

„Vy jste se pokusil rozluštit zabezpečenou zprávu adresovanou vysokému důstojníkovi, aniž byste ho nejdřív požádal o povolení?“

„Je to podvratná komunikace, mladíčku, proto jsem se ji pokusil rozluštit!“

„Víte, že je podvratná, protože ji nedokážete rozluštit, a pokusili jste se ji rozluštit, protože víte, že je podvratná,“ vyvodil Ender. Snažil se, aby jeho hlas zůstal tichý a příjemný. Ne proto, že věděl, že Morgana dožene k šílenství, když zachová ledový klid – to byl pouze bonus. Jednoduše předpokládal, že celý jejich rozhovor se nahrává, aby později posloužil jako důkaz, a Ender nehodlal říci jediné slovo nebo projevit nějakou emoci, která by mu při eventuálním pozdějším soudním projednávání nepřispěla k dobru. Proto mohl být Morgan hrubý, jak chtěl – Ender byl odhodlaný neříci nic, co by se dalo vytrhnout z kontextu a použít k tomu, aby působil rozvratnicky nebo vztekle.

„Před tebou své činy ospravedlňovat nemusím,“ halasil Morgan. „Povolal jsem tě sem a zrušil jsem to tvé údajné předčítání hry proto, abys tu zprávu mohl otevřít přede mnou.“

„Přísně důvěrná, zabezpečená komunikace – nejsem si jistý, zda je v pořádku, abyste si vynucoval, že se budete dívat.“

„Buď to otevřeš hned teď, přede mnou, nebo půjdeš do hibernace a z téhle lodi nevylezeš, dokud se nevrátí na Eróta, kde budeš postaven před vojenský soud.“

Někdo půjde před vojenský soud, pomyslel si Ender, ale já to nejspíš nebudu.

„Dovolte mi, abych se na to podíval. Nemohu vám ale slíbit, že to otevřu, protože nemám ponětí, co to je, ani od koho to je.“

„Je to od tebe,“ vyjel sžíravě Morgan. „Zorganizoval jsi to ještě před odletem.“

„Neudělal jsem nic takového, admirále Morgane,“ řekl Ender. „Předpokládám, že tady ve své kanceláři máte bezpečné přístupové místo.“

„Pojď sem a teď hned to otevři,“ poručil Morgan.

„Navrhuji, abyste otočil terminál, admirále Morgane.“

„Řekl jsem, že si máš jít sednout sem!“

„Se vší úctou, admirále Morgane, takové video, ve kterém budu sedět u vašeho stolu, nebude.“

Morgan se na něho upřeně podíval a obličej mu znovu zrudl. Potom sáhl dolů a otočil holodisplej na svém stole, aby byl obrácený k Enderovi.

Ender se předklonil a stisknutím zadal na holodispleji několik voleb.

Admirál Morgan ho zatím obešel, aby se mu díval přes ramena. „Dělej pomalé pohyby, abych viděl, co budeš dělat.“

„Neudělám nic,“ odvětil Ender.

„V tom případě jdeš do hibernace, chlapče. Nikdy ses nehodil k tomu, abys někde dělal guvernéra. Jsi jenom dítě, které moc vychválili a úplně zkazili. Nikdo z té kolonie si tě nebude všímat! Jako guvernér bys mohl přežít jedině tak, že bych tě já podpořil – a po tomhle si můžeš být jistý, že nic takového neudělám. V téhle hře na předstírání jsi skončil.“

„Jak si přejete, admirále. Ale s touto zprávou nic nedělám proto, že s ní nemůžu nic udělat. Není adresovaná mně a já nemám žádnou možnost otevřít zabezpečenou zprávu, která není určena mně.“

„Myslíš si, že jsem idiot? Všude je tam tvoje jméno!“

„Zvenčí,“ řekl Ender, „se tam uvádí admirál Wiggin, což jsem já, protože to bylo posláno z velitelství MF zabezpečeným vojenským kanálem a zamýšlený příjemce nemá ve flotile žádné postavení. Ale jakmile to otevřete – a to je úroveň otevření, kterou vaši technici určitě zvládli okamžitě – zjistíte, že ten Wiggin, kterému je určena zabezpečená část zprávy, není A. Wiggin nebo E. Wiggin, což bych byl já, nýbrž V. Wiggin, což je moje sestra Valentina.“

„Tvoje sestra?“

„To vám technici neřekli? A dál: faktickým orgánem, který zprávu odeslal, sice je osobně ministr kolonizace, skutečným odesilatelem je ale P. Wiggin a jeho uvedený titul je Hegemon. To mi přijde zajímavé. Jediný P. Wiggin, kterého znám osobně, je můj starší bratr Petr, a toto zřejmě znamená, že můj bratr je teď Hegemon. Věděl jste to? Já rozhodně ne. Když jsem odlétal, tak jím nebyl.“

Za ním, kde stál admirál Morgan, se rozhostilo dlouhé ticho. Ender se nakonec otočil a podíval se na něho – opět udělal maximum pro to, aby se mu ve tváři neobjevil ani náznak triumfu. „Myslím si, že bratr, Hegemon, soukromě píše mojí sestře, se kterou dlouho spolupracoval. Možná ji žádá o radu. Ale se mnou to nemá nic společného. Vy víte, že jsem svého bratra neviděl, ani jsem s ním žádným způsobem nekomunikoval, od doby, kdy jsem v šesti letech nastoupil do Bitevní školy. A s mou sestrou jsem začal komunikovat pouze několik týdnů před odletem naší lodi. Je mi líto, že to omezilo vaše spojení, ale jak jsem řekl, nic o tom nevím a nemá to se mnou nic společného.“

Morgan odešel od Endera a posadil se za svůj stůl. „Jsem ohromený,“ řekl. Ender čekal.

„Cítím se trapně,“ pokračoval Morgan. „Zdálo se mi, že komunikační systémy mé lodě jsou vystaveny útoku a zprostředkovatelem tohoto útoku je admirál Wiggin. V tom světle se vaše opakované schůzky s podmnožinou kolonistů, do níž jste zvali také členy mé posádky, podezřele podobaly vzpouře. Proto jsem se k nim jako ke vzpouře postavil. Teď zjišťuji, že můj základní předpoklad byl mylný.“

„Vzpoura je vážná věc,“ přikývl Ender. „Je pochopitelné, že vás to znepokojilo.“

„Váš bratr náhodou opravdu je Hegemon. Dozvěděl jsem se to před týdnem. Před dvěma týdny. Každopádně před rokem pozemského času.“

„Je naprosto v pořádku, že jste mi to neřekl,“ prohlásil Ender. „Určitě jste si myslel, že se to ke mně donese jinými cestami.“

„Vůbec mě nenapadlo, že by tyto zprávy mohly být od něho a ne pro vás.“

„Valentinu je snadné přehlédnout. Drží se v pozadí. Je prostě taková.“

Morgan na Endera pohlédl s výrazem vděku. „Tak to chápete.“

Chápu, že jsi paranoidní idiot, který prahne po moci, řekl si Ender v duchu. „Samozřejmě,“ odvětil.

„Nebude vám vadit, když pošlu pro vaši sestru?“

Najednou to bylo „nebude vám vadit“ – ale Ender neměl žádný zájem Morgana dusit. „Prosím, udělejte to. Jsem na tu zprávu stejně zvědavý jako vy.“

Morgan poslal podporučíka, aby přivedl Valentinu, potom si sedl a pokusil se zkrátit jim čekání společenskou konverzací. Odvyprávěl dvě zdánlivě humorné historky z dob svého výcviku – nikdy nebyl v Bitevní škole, prošel „těžkou cestou, přes mužstvo.“ Bylo zřejmé, že mu Bitevní škola a naznačovaná méněcennost všech, kteří do ní nebyli pozváni, leží v žaludku.

Nic víc za tím není? uvažoval Ender. Tradiční rivalita mezi absolventy vojenské akademie a těmi, kteří takový náskok neměli?

Když Valentina vešla, zastihla Endera, jak se Morganovu vyprávění směje. „Val,“ řekl Ender, zatímco se ještě pochechtával. „Potřebujeme, abys nám s něčím pomohla.“ V několika okamžicích ji informoval o zprávě, která si přivlastnila hodiny hláskového času a všechno ostatní vytěsnila. „Vyvolalo to velké zděšení a admirála Morgana to přirozeně znepokojilo. Byli bychom klidnější, kdybys mohla zprávu přímo tady otevřít a umožnit nám udělat si představu, čeho se týká.“

„Budu se muset dívat, jak ji otvíráte,“ řekl Morgan.

„Ne, nebudete,“ prohlásila Valentina.

Dlouho hleděli jeden na druhého.

„Valentina chtěla říct,“ ozval se Ender, „že nechce, abyste viděl její faktické bezpečnostní postupy – u zprávy od Hegemona její opatrnost jistě pochopíte. Jsem si však jistý, že nám umožní seznámit se s obsahem zprávy v nějakém snadno ověřitelném režimu.“ Ender se na Valentinu podíval, zahrnul ji falešně roztomilým úsměvem a pokrčil rameny. „Uděláš to pro mě, Val?“

Věděl, že v tom pozná parodii jejich vztahu, sehranou čistě pro Morgana; samozřejmě se přidala. „Pro vás ano, pane Bramboro. Kde je přístup?“

Několik okamžiků nato už Valentina seděla na konci stolu a dloubala do holodispleje. „Tohle je přece zabezpečené jen napůl,“ stěžovala si. „Pouze otiskem prstu. Aby se do toho někdo dostal, stačilo by mu uříznout mi prst. Budu muset říct Petrovi, aby přešel na plné zabezpečení – sítnice, DNA, srdeční tep – aby mě museli nechat naživu, jestli se do toho budou chtít dostat. Jednoduše si mě necení dost vysoko.“

Sedla si, chvíli četla a potom si povzdechla. „Nedokážu uvěřit, jaký je Petr idiot. A Graff taky, když na to přijde. Není tady nic, co by se nedalo poslat nezabezpečeně, a neexistuje důvod, proč by se to nedalo poslat po kouskách a ne jediným nepřerušitelným tokem dat s nejvyšší prioritou. Je to jenom hromada článků, souhrnů a podobně a celé se to týká událostí na Zemi za několik posledních let. Vypadá to tam na válečný ryk a zvěsti o válkách.“ Pohlédla na Endera.

Pochopil narážku na Bibli krále Jakuba – před několika lety se z ní v rámci své strategie, jak se vyrovnat s drobnou krizí, naučil dlouhé pasáže zpaměti. „Odeslání jim určitě muselo zabrat spoustu času, časů a polovinu času.“

„Budu potřebovat – chtěl bych vidět nějaký důkaz, že je to tak, jak říkáte,“ promluvil Morgan. „Musíte pochopit, že všechno, co budí dojem, že by to mohlo ohrozit bezpečnost lodi a mojí mise, je třeba prověřit.“

„Víte, je tu taková nepříjemná věc,“ řekla Valentina. „Velice ráda vám nechám celou tu informační skládku k nahlédnutí – dokonce navrhuji dát ji do knihovny, aby se k ní mohl dostat každý. Pro lidi bude fascinující udělat si představu o tom, co se děje na Zemi. Sama se nemůžu dočkat, až si to přečtu.“

„Ale?“ zeptal se Ender.

„Potíž je v samotném průvodním dopisu.“ Zatvářila se, jako by se doopravdy styděla. „Můj bratr se v něm dopouští urážlivých poznámek na vaši adresu. Doufám, že chápete, že Ender ani já jsme se o vás s Petrem žádným způsobem nebavili – všechno, co říká, jsou jeho osobní domněnky. Mohu vás ubezpečit, že Ender i já k vám chováme maximální úctu.“

S těmito slovy otočila holodisplej. Ender s Valentinou si mlčky sedli a dívali se, jak Morgan čte.

Na konci si povzdechl, pak se předklonil, opřel se rukama o stůl a čelo položil na konečky prstů.

„Tedy, skutečně se stydím.“

„Ale ne,“ řekl Ender. „Je to zcela pochopitelný omyl. Raději poletím s kapitánem, který bere každé potenciální ohrožení své lodi vážně, než s takovým, který si myslí, že ztratit na tři hodiny spojení není nic, co by stálo za zmínku.“

Morgan olivovou ratolest přijal. „Jsem rád, že to vidíte takto, admirále Wiggine.“

„Endere,“ opravil ho Ender.

Valentina se usmála a vstala. „Jestli vám to tedy nevadí, nechám celou věc dekódovanou tady ve vašem panelu, když mi zaručíte, že všechno, co obsahuje, bude nahráno do knihovny – s výjimkou bratrova osobního dopisu.“ Otočila se k Enderovi. „Píše, že mě má rád a že se mu po mně stýská. Mám ti vyřídit, abys napsal rodičům. Nedá se říct, že by mládli, a velice je bolí, že od tebe nemají žádné zprávy.“

„Ano,“ řekl Ender. „Měl jsem to udělat hned po odletu lodě. Ale nechtěl jsem zabírat hláskový čas osobními záležitostmi.“ Smutně se na Morgana usmál. „A pak to dopadne takhle, jenom proto, že Petr a Graff mají přebujelý pocit vlastní důležitosti.“

„Vzkážu svému egocentrickému bratrovi, aby budoucí zprávy posílal jiným způsobem,“ řekla Valentina. „Předpokládám, že vám nebude vadit, když hláskou takovou zprávu odešlu.“

Mířili ke dveřím, doprovázeni Morganem, který byl samý úsměv, a když se Ender zastavil, vyhrkl: „Těší mě, že jste tak chápaví.“

„To nic, admirále Morgane,“ řekl Ender.

„Říkejte mi Quincy, prosím.“

„Kdepak, to bych nedokázal,“ řekl Ender. „Naše hodnosti to umožňují, ale kdyby někdo slyšel, jak vás takto oslovuji, nešlo by se zbavit obrazu puberťáka, který hovoří s kapitánem lodě způsobem, jaký by mohl vypadat pouze neuctivě. Na tom se určitě shodneme. Nic nesmí podkopávat autoritu kapitána.“

„Velice moudře řečeno,“ odpověděl Morgan. „Chráníte moje postavení lépe než já. Ale chtěl jste něco říct?“

„Ano. To předčítání hry. Opravdu o nic víc nejde – čteme Zkrocení zlé ženy. Já hraji Lucentia. Val má taky malou roli. Všichni se na to těšili. A teď to bylo bez jediného slova vysvětlení zrušeno.“

Morgan se zatvářil zmateně. „Jestli je to jenom předčítání hry, tak pokračujte a udělejte to.“

„Samozřejmě to uděláme,“ přikývl Ender, „když teď máme vaše povolení. Jenže někteří účastníci pozvali členy posádky, aby přišli. A to zrušení mohlo zanechat určitý pocit křivdy. Pro morálku je to obtížné, nemyslíte? Proto jsem vám chtěl navrhnout jisté gesto, kterým byste dal najevo, že to skutečně bylo nedorozumění. Aby se pocity křivdy zahladily.“

„Jaké gesto?“ zeptal se Morgan.

„Jenom – až najdeme nový termín, co kdybyste se přišel podívat? Ať je vidět, jak se té komedii smějete.“

„Mohl by zahrát nějakou roli,“ navrhla Valentina. „Jsem si jistá, že ten pán, který hraje Kryštofa Chytráka –“

„Sestra žertuje,“ vpadl Ender. „Toto je komedie a každá role v ní je pod důstojnost kapitána lodi. Navrhuji jen, abyste se zúčastnil. Třeba jen první poloviny. O přestávce v půli se můžete vždycky vymluvit na nějaké naléhavé povinnosti. Každý to pochopí. Ale mezitím všichni uvidí, že vám na nich a na tom, co po dobu této cesty dělají, doopravdy záleží. Významně to pomůže, aby se pod vaším vedením cítili dobře, během cesty i po příletu na místo.“

„Po příletu na místo?“ zeptala se Valentina.

Ender se na ni podíval s bezelstně rozšířenýma očima. „Jak mi admirál Morgan při našem rozhovoru vysvětlil, není pravděpodobné, že by některý z kolonistů chtěl poslouchat, jak mu poroučí nedospělý chlapec. Bude třeba je přesvědčit, že za vším, co dělám, oficiálně, jako guvernér, je autorita admirála Morgana. Proto si myslím, že je o to důležitější, aby admirála uviděli a seznámili se s ním. Uvěří tak, že poskytne pevné vedení.“

Ender měl strach, že se Valentina na místě přestane ovládat a buď se rozesměje, nebo na něj začne křičet. Neudělala však jedno ani druhé. „Chápu,“ řekla.

„Vlastně je to dobrý nápad,“ prohlásil admirál Morgan. „Nepůjdeme jim říct, že je možné začít?“

„To ne,“ odmítla Valentina. „Všichni jsou teď příliš rozrušení. Nikdo nebude v nejlepší formě. Co kdybyste nás nechal, abychom tam šli a vysvětlili, že to byl omyl a jenom moje chyba. A pak můžeme vyhlásit, že se zúčastníte, že jste rád, že čtení může nakonec pokračovat, a že dostaneme příležitost hrát pro vás. Všichni budou nadšení a šťastní. A kdybyste mohl nechat přijít také posádku, která nebude ve službě, bylo by to ještě lepší.“

„Nemám zájem na ničem, co snižuje lodní disciplínu,“ namítl Morgan.

Valentina odpověděla okamžitě: „Pokud tam budete s nimi, budete se hře smát a bavit se při ní, tak si nedovedu představit, jak by mohla způsobit nějaké oslabení posádky. Mohla by dokonce pomoci morálce. Ve skutečnosti nám ta hra jde docela dobře.“

„Hodně by to pro nás znamenalo,“ přidal se Ender.

„Jistě,“ řekl Morgan. „Udělejte to tak, jak říkáte, a já tam zítra v 19:00 přijdu. V tu dobu se dnes mělo začínat, ne?“

Ender a Valentina se rozloučili. Důstojníci, které míjeli, vypadali užasle a očividně se jim ulevilo, když viděli, že se na odchodu usmívají a spokojeně si povídají.

Teprve když se ocitli zpátky ve své kajutě, nechali tu fasádu spadnout, a to jen na tak dlouho, aby Valentina řekla: „On si plánuje, že ty budeš loutka, zatímco bude vládnout zpoza trůnu?“

„Žádný trůn není,“ řekl Ender. „Pro mě se tím řeší spousta problémů, nemyslíš? Pro patnáctiletého kluka by bylo těžké vést bandu kolonistů, kteří už na Shakespearu budou žít a hospodařit čtyřicet let, než se tam dostanu. Ale muž jako admirál Morgan je zvyklý, že vydává rozkazy a ostatní ho poslouchají. Pod jeho autoritou se hezky zařadí na své místo.“

Valentina na něho zírala, jako by se pomátl. Pak Ender maličko cukl dolním rtem v gestu, které vždycky prozrazovalo, že to myslí ironicky. Doufal, že Valentina se dobere správného závěru – že admirál Morgan jistě má prostředky, jimiž může odposlouchávat všechny jejich rozhovory a momentálně je určitě používá, takže nic z toho, co řeknou, se nedá považovat za důvěrné.

„Tak dobrá,“ řekla. „Jestli to vyhovuje tobě, vyhovuje to i mně.“ Hned potom nakrátko vypoulila oči způsobem, kterým mu ona dávala na vědomí, že lže.

„Já jsem s odpovědností skončil, Val,“ navázal Ender. „V Bitevní škole a na Erótu jsem si jí užil dost. Mám v úmyslu strávit cestu tím, že si budu hledat přátele a číst všechno, co mi přijde pod ruku.“

„A na konci budeš moci napsat esej, která se bude jmenovat: ‚Jak jsem strávil letní prázdniny.‘“

„Když je tvoje srdce plné radosti, je léto pořád,“ odvětil Ender.

„Plácáš nesmysly,“ uzavřela Valentina.

KAPITOLA 10

Komu: PetrWiggin@hegemony.gov/hegemon

Od: vwiggin%Kolonie1@colmin.gov/obcan

Předmět: ty namyšlený hajzle

Dovedeš si vůbec představit, do jakých jsi nás dostal problémů, když jsi ten balík poslal s tak vysokou prioritou, že to v naší lodi odstavilo všechnu ostatní hláskovou komunikaci? Jisté osoby nabyly přesvědčení, že se jedná o nějaký útok na hláskové spojení a Ender málem musel na dobu cesty do hibernace – a znamenalo by to cestu tam a zase ZPÁTKY.

Ale jakmile jsme si to všechno vyjasnili, vlastní balíček se ukázal být velice informativní. Evidentně tě proklel nějaký pseudokonfucián a přisoudil ti žít v zajímavých časech. Prosím, pošli pokračování. Ale dej mu dostatečně nízkou prioritu, aby pravidelná lodní komunikace mohla nerušeně běžet. A nedovol Graffovi, aby je adresoval Enderovi. Chodí mně jako kolonistovi, ne jmenovanému guvernérovi.

Mám pocit, že si vedeš dobře. Ale to všechno se mezi tvým odesláním a mou odpovědí mohlo změnit. Není cestování vesmírem úžasné?

Napsal už Ender rodičům? Nemůžu se ho zeptat (přesněji, ZEPTALA jsem se, ale nedokázala jsem dostat odpověď) a nemůžu se zeptat JICH, protože by poznali, že jsem se ho k tomu snažila přesvědčit, což by je zranilo ještě víc, jestli nenapsal, a srazilo emocionální hodnotu jeho dopisů, jestli napsal.

Zůstaň chytrý. To ti vzít nemůžou.

Tvůj bývalý žák

Démosthenés

Alessandra byla šťastná, když se dozvěděla, že předčítání hry se znovu může uskutečnit. Matku zákaz zdrtil, třebaže to dala najevo pouze Alessandře v soukromí jejich kajuty. Dala si záležet, aby nebrečela, což bylo dobré, ale chodila po tom malém prostoru, otevírala a zavírala různé věci, práskala jimi a při každé příležitosti dupala. Čas od času ze sebe vyrazila nějaké ohnivé, ale aforistické prohlášení jako:

„Proč na nás vždycky musí dopadnout psychické problémy někoho jiného?“

Pak, uprostřed partie vrhcábů: „Ve válkách mužů vždycky prohrají ženy!“

A přes dveře koupelny: „Žádná radost není tak přirozená, aby ti ji někdo nemohl vzít jen proto, že ti chce ublížit!“

Alessandra se ji marně snažila uchlácholit: „Mami, to nebylo namířené proti tobě, bylo to zjevně namířené proti Enderovi.“

Taková odpověď vždycky spustila dlouhou emocionální tirádu, v níž nemohlo ani sebevětší množství logiky matku přesvědčit, aby změnila názor – i když o chvíli později byla schopná Alessandřin pohled přece jen beze zbytku přijmout a chovat se, jako by to tak viděla celou dobu.

Přesto to bylo tak, že když Alessandra na matčiny epigramatické postřehy neodpovídala, bylo její řádění čím dál horší – Dorabella nějakou reakci potřebovala, tak jako jiní lidé potřebují vzduch. Ignorovat ji znamenalo dusit ji. Proto Alessandra odpovídala, účastnila se nesmyslných, ale vášnivých rozhovorů, a pak ignorovala matčinu neschopnost přiznat, že změnila názor, přestože to udělala.

Její matku jako by nikdy nenapadlo, že i Alessandra je zklamaná, že si při hraní Bianky vedle Enderova Lucentia připadá… jak? Zamilovaně ne – zamilovaná rozhodně nebyla. Ender byl docela milý, ale byl k Alessandře milý přesně stejně jako ke všem ostatním, takže bylo jasné, že pro něho není nic zvláštního, a ona neměla zájem investovat své city do někoho, kdo nejdřív neinvestoval ty své do ní. Ne, Alessandra cítila pýchu. Odrážela se samozřejmě od matčina naprosto úžasného výkonu v roli Kateřiny a od slávy Endera jakožto spasitele lidstva – a jeho nechvalné proslulosti coby zrůdy vraždící děti; tomu Alessandra nevěřila, ale k její fascinaci to rozhodně přispívalo.

Veškeré zklamání bylo zapomenuto, jakmile všem dorazila na panely zpráva: Čtení bude, další den večer, a zúčastní se ho osobně admirál.

Alessandru okamžitě napadlo: Admirál? Na této plavbě jsou admirálové dva, a jeden z nich je součástí programu od začátku. Bylo to úmyslné opomenutí, že zpráva vyznívala, jako by tu vysokou hodnost zastával jen jeden důstojník? Samotná skutečnost, že byl Ender povolán k admirálu Morganovi tak rázným způsobem, byla další příznak – skutečně měl Ender nárok na tak málo úcty? Byla z toho za něj trochu rozzlobená.

Potom si řekla: neváže mě k Enderu Wigginovi nic, pro co bych měla chránit jeho výsady. Nakazila jsem se matčinou nemocí, jednáním, jako by její plány a sny byly již skutečnost. Ender do mě není zamilovaný o nic víc než já do něho. Na Shakespearu budou děvčata, až tam přiletíme; co pro něho budu, až bude dost starý, aby se oženil?

Co jsem to udělala, že jsem se vydala na tuto cestu někam, kde nebude ani tolik lidí v mém věku, aby zaplnili městský autobus?

Alessandra nikoli poprvé záviděla vlastní matce, že se dokáže radovat pouhou silou vůle.

Na čtení si oblékly to nejlepší, co měly – ne že by při této cestě bylo místo pro mnoho, pokud šlo o oblékání. Ale část bonusu za podpis utratily za nákup oblečení, než odevzdaly zbytek babičce. Většina ho musela odpovídat popisu uvedenému na seznamu z ministerstva kolonizace – teplé oblečení pro chladnou, ale ne příliš mrazivou zimu, lehké, ale pevné oblečení pro letní práci a přinejmenším jedny šaty, které dlouho vydrží, pro zvláštní příležitosti. Dnešní čtení takovou příležitostí bylo – a ne nadarmo si matka dala záležet, aby něco z peněz padlo na cetky a doplňky. Ve skutečnosti byly přeplácané a bylo jasně vidět, že je to bižuterie. Další kapitolou byly matčiny oslnivé šátky, které na ní vypadaly až ironicky extravagantně, ale na Alessandře by působily uboze a nudně. Matka byla oblečená jako na lov; Alessandra se mohla jen snažit, aby v matčině polostínu nezmizela úplně.

Dorazily právě ve chvíli, kdy měla událost začít. Alessandra se ihned vrhla ke své stoličce v popředí, ale matka postupovala pomalu, s každým se zdravila, každého se dotýkala, každého zahrnovala úsměvy. Kromě jednoho.

Admirál Morgan seděl ve druhé řadě, obklopený několika důstojníky, kteří ho izolovali od jakéhokoli kontaktu s veřejností – nápadně to ukazovalo, že se považuje za zvláštní plemeno a o žádný kontakt s pouhými kolonisty nestojí. Bylo to privilegium postavení a Alessandra mu to neměla za zlé. Docela si přála, aby měla moc vytvořit kolem sebe kordon, kterým by zabránila nechtěným osobám v narušování svého soukromí.

K Alessandřinu zděšení se matka nezastavila, když sešla dopředu, ale pokračovala ve svém velkolepém postupu tak, že procházela kolem přední řady sedadel a zdravila lidi v ní – jakož i ve druhé řadě. Chtěla zkusit admirála Morgana přinutit, aby na ni promluvil!

Ale ne, matčin plán byl ještě horší. Dala si záležet, aby se představila důstojníkům po obou stranách admirála – a zaflirtovala s nimi. Před samotným Morganem se však ani nezastavila, jako by vůbec neexistoval. Potupa! Nejmocnějšího člověka v jejich malém světě!

Alessandra měla co dělat, aby se Morganovi dokázala podívat do tváře, ale zároveň se od ní nemohla odtrhnout. Zpočátku sledoval matčin postup odevzdaně – bude muset té ženě něco říct. Ale když před ním matka prošla, vystřídalo jeho stěží ovládaný posměch ohromení, po němž následoval bublající hněv. Matka si skutečně udělala nepřítele. O co jí šlo? Jak to mohlo něčemu pomoci?

Bylo však na čase začít. Hlavní herci seděli na stoličkách; zbývající byli v první řadě, připravení vstát a otočit se k obecenstvu, až na ně dojde řada. Matka konečně došla ke stoličce ve středu jeviště. Než se posadila, rozhlédla se dobrotivě po obecenstvu a řekla: „Velice vám děkujeme, že jste na naše malé představení přišli. Tato hra se odehrává v Itálii, kde jsme se já a moje dcera narodily. Byla však napsána v angličtině, kterou máme jen jako druhý jazyk. Moje dcera mluví plynně, ale já ne. Proto pamatujte na to, když něco vyslovím špatně, že Kateřina byla Italka a v angličtině by i ona měla stejný přízvuk jako já.“

To všechno bylo řečeno s matčiným typickým zápalem a výrazem lehkosti a štěstí. To, co bylo Alessandře tak protivné, že občas měla chuť zakřičet vzteky, když to slyšela, jí teď připadalo absolutně okouzlující, a zbytek kolonistů se členy posádky zareagoval na matčin krátký proslov tichým smíchem a jistým aplausem. A herec představující Petruchia – který po matce očividně jel, přestože měl s sebou manželku a čtyři děti – dokonce řekl: „Brava! Brava!“

Na začátku hry tak všichni viseli očima na matce, přestože na její výstup došlo až ve druhém jednání. Alessandra po ní pošilhávala a proto viděla, že je při scénách, v nichž muži obstarávali expozici a uzavírali dohodu s Petruchiem, v dokonalém tranzu ponoření sama do sebe. Když se ostatní herci opakovaně zmiňovali o krásné Biance a hrozné Kateřině, Alessandra sledovala, jak matčina póza funguje – s její rostoucí reputací se po ní obecenstvo bude neustále dívat a najde dokonalou nehybnost.

Ale to by pro Bianku nebylo dobré, pomyslela si Alessandra. Vybavila si něco, co řekl Ender při poslední zkoušce. „Bianca velice dobře ví, jak působí na muže.“ Proto tam, kde Kateřina měla být tak nehybná, jakou ji dělala matka, bylo Biančiným úkolem být veselá, šťastná, přitažlivá. Proto se Alessandra usmívala a odvracela zrak, když muži mluvili o krásné Biance, jako by se styděla a červenala. Nebylo důležité, že Alessandra není krásná – jak jí matka odjakživa zdůrazňovala, ty nejobyčejnější ženy se stávají filmovými hvězdami zásluhou toho, jak se prezentují, beze studu za své nejhorší rysy. To, co Alessandra nemohla nikdy dělat v opravdovém životě – vítat svět s neskrývaným úsměvem – mohla dělat jako Bianca.

A pak jí to poprvé došlo. Matka neumí změnit svou náladu tím, že se jednoduše rozhodne být šťastná. Ne, ona je herečka. Vždycky byla herečka. Jenom hraje pro obecenstvo, že je šťastná. Já jsem byla její obecenstvo celý život. A i když jsem jejímu představení netleskala, stejně mi je sehrávala; a teď už chápu proč. Protože matka věděla, že když je v režimu svého vílího tance, nedá se myslet nebo dívat na nic jiného než na ni.

Teď však byla královna víl pryč a na jejím místě byla pouze královna: matka, královská a nehybná, nechávající hovořit své sluhy a dvořany, neboť ví, že když chce, dokáže je svým dechem všechny sfouknout z jeviště.

A tak to bylo. Došlo na první výstup druhého jednání, kdy má Kateřina Bianku smýkat po scéně se svázanýma rukama. Alessandra ze sebe udělala sladkou bytost se slzami na krajíčku, úpěnlivě matku prosila, aby ji pustila, přísahala, že nikoho nemiluje, ale matka jí spílala, tak rozpálená vnitřním hněvem, že to Alessandru doopravdy polekalo, přinejmenším na okamžik. Ani na zkouškách nebyla matka tak prudká. Alessandra pochybovala, že by se předtím krotila – krotit se matce moc nešlo. Ne, ten zvláštní oheň byl zásluha obecenstva.

Ne však celého obecenstva, jak vyšlo najevo při dalších výstupech. Všechny Kateřininy repliky týkající se nespravedlivosti jejího otce a hlouposti mužů mířily přímo na admirála Morgana! To nebyla jen Alessandrina představivost. Viděli to všichni, a obecenstvo se nejdřív chichotalo a potom nepokrytě smálo, když jeden osten za druhým zasypával nejenom postavy hry, ale také muže sedícího uprostřed druhé řady.

Zdálo se, že jediný, kdo to nevnímá, je samotný Morgan. V situaci, kdy se matčiny oči dívaly přímo na něho, si zřejmě jen myslel, že je na něho zaměřeno představení, nikoli význam slov.

Hra probíhala dobře. Jistě, scény s Lucentiem byly nudné jako vždycky – ne Enderovou vinou, opravdu, Lucentiova role prostě nebyla z těch nejzábavnějších. Bianka sdílela stejný osud, a tak bylo Alessandře a Enderovi určeno být pouze „sladkým párem“, zatímco středobodem pozornosti – smíchu i romantiky – byli výhradně Kateřina a Petruchio. Což znamenalo, přestože dosti dobrý Petruchio dělal, co mohl, že se všechny oči upíraly na matku. Mohl křičet, ale smích vyvolával její obličej, její reakce. Její hlas, její ospalost, její zoufalství a nakonec její hravé podvolení se, když Kateřina konečně pochopí a přistoupí na Petruchiovu šílenou hru, to všechno dokonale sdělovala matčina tvář, její postoj a tón jejího hlasu, když mluvila.

Matka je skvělá, uvědomila si Alessandra. Naprosto skvělá. A dobře to ví. Nebylo se čemu divit, že scénické čtení navrhla!

A pak další myšlenka: jestli to matka umí, proč není herečka? Proč se nestala hvězdou jevišť nebo stříbrného plátna a neumožnila nám žít v bohatství?

Došlo jí, že odpověď je jednoduchá: mohla za to ona. Alessandra se narodila, když bylo matce teprve patnáct.

Matka mě počala, když byla přesně ve stejném věku, jako jsem já teď, uvědomila si Alessandra. Zamilovala se, oddala se muži – chlapci – a přivedla na svět dítě. Pro Alessandru to bylo neuvěřitelné, protože sama k žádnému chlapci ze školy nikdy žádnými city nezahořela.

Otec musel být pozoruhodný.

Nebo musela matka zoufale chtít uniknout od babičky. To bylo mnohem pravděpodobnější. Místo aby ještě několik let počkala a stala se slavnou herečkou, matka se vdala, zařídila si domácnost a měla dítě – ne v tomto pořadí – a protože měla mě, nedokázala nikdy využít svůj talent, aby se prosadila ve světě.

Mohly jsme být bohaté!

A teď co? Daleko do kolonie, světa farmářů, tkalců, budovatelů a vědců, kteří nemají na umění čas. V kolonii nebude žádný volný čas, jako je na lodi po dobu cesty. Kdy dostane matka šanci ukázat, co dokáže?

Hra se přiblížila ke konci. Valentina zahrála vdovu s překvapivým vtipem a elánem – svou roli pochopila dokonale a Alessandra zalitovala, nikoli poprvé, že není tak geniální a krásná jako ona. To přání však zastiňovalo něco jiného – Alessandra poprvé v životě skutečně záviděla své matce a přála si, aby se jí mohla víc podobat. Bylo to nemyslitelné, a přece to byla pravda.

Matka odstoupila od stoličky a přednesla svůj monolog o povinnosti ženy vůči muži přímo k přední řadě – přímo k admirálu Morganovi. Stejně jako na Morgana mířily všechny jízlivé poznámky, směřovala přímo do jeho očí také tato řeč – toto něžné, pokorné, graciézní, procítěné, láskou prostoupené kázání.

A Morgan byl fascinován. Ústa měl lehce otevřená, oči mu ani na okamžik nezbloudily od plné pozornosti, již věnovaly matce. A když poklekla a řekla: „Zde ruka moje – ať jej šťastna činí,“ měl Morgan v očích slzy. Slzy!

Petruchio zahřímal svou repliku: „To přec je žínka! Pojď, Katuško, a dej mi hubičku!“

Matka graciézně vstala a, spíš než by se pokusila o pantomimu polibku, ukázala tvář, kterou žena ukazuje svému milenci, když se ho chystá políbit – a její oči při tom opět visely na Morganovi.

Teď Alessandra matčinu hru pochopila. Chtěla přimět Morgana, aby se do ní zamiloval!

A ono to fungovalo. Když zazněly poslední repliky a obecenstvo vstalo, aby zahrnulo ovacemi všechny účinkující, kteří se ukláněli a dělali pukrlata, Morgan si doslova stoupl na první řadu sedadel, aby pak v pokračujícím aplausu vešel na jeviště a potřásl matce rukou. Potřásl jí rukou? Ne, popadl ji a jednoduše ji nechtěl pustit, zatímco do ní hučel, jak byla úžasná.

Matčin odstup, to, jak ho na začátku ignorovala – to vše bylo součástí plánu. Byla zlá žena, trestala ho za troufalost, s níž zrušil jejich čtení; ale na konci byla zkrocená; zcela mu patřila.

Když pak Morgan všechny pozval do důstojnické jídelny – kam byl do té doby kolonistům přístup absolutně zapovězen – zdržoval se kolem matky celý večer. Jeho okouzlení bylo tak nápadné, že se o něm několik důstojníků nepřímo zmínilo před Alessandrou: „Zdá se, že vaše matka obměkčila velké kamenné srdce,“ řekl jeden. A zaslechla hovor dvou důstojníků, když jeden z nich prohlásil: „Pletu se, nebo mu už padají kalhoty?“

Jestli si mysleli, že dojde na to, tak neznali matku. Alessandra měla za sebou roky matčiných rad týkajících se mužů. Nedovol jim tohle, nedovol jim tamto – škádli, naznačuj, slibuj, ale nedostanou nic, dokud se nezavážou slibem. Matka to v mládí udělala jinak, a posledních patnáct let za to platila. Teď se jistě zařídí podle své rady, smutnější, ale chytřejší, a svede tohoto muže pouze slovy a úsměvy. Chtěla ho otupělého, ne uspokojeného.

Ach, matko, jakou hru jsi to rozehrála.

Opravdu… je to možné… opravdu tě něčím přitahuje? Vypadá dobře, ve vojenské výstroji. A v tvojí blízkosti není vůbec chladný, vůbec povznesený; anebo jestli je, bere do toho svého povzneseného sídla i tebe.

Jeden názorný okamžik: zatímco Morgan mluvil s někým jiným – jedním z důstojníků, kteří si s sebou vzali manželku – položil ruku matce na rameno, zlehka ji objal. Ale matka okamžitě po Morganově ruce sáhla a odsunula ji, ve stejném okamžiku se však otočila a promluvila na kapitána s vřelým úsměvem, udělala nějaký drobný žert, protože se všichni rozesmáli. Vzkaz byl smíšený, přesto jasný: Dotýkat se mě nebudeš, smrtelníku, ale svůj úsměv ti věnuji, to ano.

Ty jsi můj, ale já ještě nejsem tvá.

Tak to matka chtěla, abych to udělala s Enderem Wigginem, svým teoretickým „mužem s perspektivou“. Jenže já bych nedokázala muže opanovat o nic víc, než bych svedla létat. Já budu vždycky prosebnice, nikdy svůdkyně; vždycky vděčná, nikdy graciézní.

Ender k ní přistoupil. „Tvoje matka byla dnes večer skvělá.“

Samozřejmě že to řekl. Říkali to všichni.

„Ale já vím něco, co oni nevědí,“ pokračoval.

„Co to je?“ zeptala se.

„Vím, že můj výkon za něco stál jen díky tobě. My všichni, kteří jsme hráli Biančiny nápadníky, celá ta komedie, všechno záviselo na tom, jestli obecenstvo uvěří, že po tobě toužíme. A ty jsi byla tak nádherná, že o tom nikdo ani na okamžik nepochyboval.“

Usmál se na ni a pak odešel za svou sestrou.

Alessandru tam nechal stát s otevřenou pusou.

KAPITOLA 11

Komu: vwiggin%KolShakespeare@KolMin.gov/ces=PoslDreq

Od: DesGuv%KolShakespeare@KolMin.gov/ces

Předmět: Jak bezpečný je tvůj panel?

Můj panel je naprosto nezmanipulovatelný – třebaže lodní počítač se několikrát denně pokouší nainstalovat zvědy. Kromě toho předpokládám, že v každé místnosti, chodbě, toaletě a skříni na této lodi se zaznamenává přinejmenším zvuk. Při takové cestě, kdy kapitánovu autoritu nemůže podepřít žádná vnější síla, je nebezpečí vzpoury všudypřítomné a od Morgana není paranoidní, že monitoruje veškeré rozhovory lidí, o nichž si myslí, že představují nebezpečí pro vnitřní bezpečnost lodi.

Je politováníhodné, ale předvídatelné, že bude za takové nebezpečí pokládat mě. Mám autoritu, která nijak nezávisí na něm ani na jeho přízni. Jeho výhrůžka, že mě nechá uložit do hibernace a vrátit na Eróta – za osmdesát let – je toho druhu, že ji skutečně může splnit, a třebaže by za to mohl být kritizován, nebude to považováno za trestný čin. Existuje silný předpoklad, že se má kapitánovi lodi věřit vždycky, když vznese obvinění ze vzpoury nebo spiknutí. Vystavuji se nebezpečí už jenom tím, že tuto zprávu šifruji. Ale jiný bezpečný způsob, jak bychom spolu mohli hovořit, není. (Můžeš si všimnout, že na rozdíl od Petra jsem vyžadoval důkaz, že jsi živá, ne jenom tvůj prst vražený do holoprostoru.)

Dělám věci, které Quincyho musejí dohánět k šílenství. Dostávám téměř každodenní (měsíční) zprávy od zastupujícího guvernéra Kolmogorova, který mne udržuje v obraze o událostech v kolonii Shakespeare, tak jak přicházejí. Morgan nemá ponětí, co si říkáme; jednoduše musí zašifrované zprávy předat, když přijdou hláskou.

Dostávám také všechny vědecké práce a zprávy sestavované týmy chemiků a biologů. Xb. Sel Menach je Linné a Darwin této planety. Má co dělat s původní biotou jediného netermiťanského světa, jaký jsme zatím objevili (samozřejmě s výjimkou Země), a odvedl vynikající práci na genetických adaptacích, které vytvářejí odrůdy původních rostlin a živočichů, jež jsou jedlé pro lidi, a varietách pozemských druhů, jimž by se mohlo na této planetě dařit. Bez něho bychom pravděpodobně přilétali do zchátralé a strádající kolonie; místo toho produkují přebytky potravin a budou schopni tuto loď vybavit zásobami, aby mohla okamžitě odletět (inšálláh).

Všechny tyto vědecké informace jsou admirálu Morganovi k dispozici, pokud má zájem. Zdá se, že ho nemá. Jsem na této lodi jediný, kdo navštěvuje materiály od xb. kolonie Shakespeare, protože naši xenobiologové jsou v hibernaci a probudí se, až zabrzdíme z relativistických rychlostí.

Pochopíš, proč jsem se rozhodl do hibernace neulehnout – měl jsem vizi, že se admirál Morgan nebude obtěžovat mě probudit, dokud nebude mít celou kolonii pevně pod kontrolou, řekněme za půl roku po příletu. Neměl by na to právo, ale v jeho moci by to rozhodně bylo. A kdo by mu odporoval, když má svých čtyřicet mariňáků, jejichž jediným úkolem je zajistit nenapadnutelnost jeho vůle, a posádku, jejíž přežití a svoboda jsou svázané s jeho libovůlí?

Teď ale je všechno, co udělám, potenciální provokace – svými skutky a hrozbami to dal jasně najevo. Nemyslím si, že to byl jeho záměr – domnívám se, že skutečně věřil, že čelí nějakému útoku. Byl však natolik prchlivý, aby si udělal kvapný závěr, že jsem za něj zodpovědný, a dost paranoidní, aby se jej pokusil řešit, jako by šlo spíš o útok na jeho autoritu než na loď jako takovou. Jsme pod dohledem a mezi nám nesmí proběhnout jediné slovo, které by ho zesměšňovalo, hanobilo nebo zpochybňovalo jeho rozhodnutí.

Stejně tak nesmíme věřit nikomu jinému. Zatímco ke guvernéru Kolmogorovovi chovám naprostou důvěru (a on ke mně), nikomu jinému na planetě se nedá věřit souhlas s faktem, že mít patnáctiletého guvernéra je dobrý nápad. Proto nemohu provést žádné preventivní kroky, při nichž bych využil svou budoucí guvernérskou pravomoc. Nezbývá mi proto nic jiného, než se tvářit, jako bych ke Quincymu skutečně vzhlížel jako k otci a chtěl se jím nechat ve všech směrech vést. Když mě uvidíš, jak mu bezostyšně podlézám, bude to morální ekvivalent války. Pašuju mu přímo pod nosem armádu, maskovanou jako tlupa obyčejných farmářů. To, že celá ta armáda jsme ty a já, pro mě není problém – pokud jsi ochotná hrát, že jsi nevinnost sama. S Petrem jste to dělali roky, ne?

Po tomto dopisu nebude následovat mnoho dalších – pouze ve stavu opravdové nouze. Nechci, aby mu začalo vrtat hlavou, co si píšeme. Má právo sebrat nám panely a přinutit nás, abychom odtajnili veškerý jejich obsah. Proto tuto zprávu vymaž, stejně jako to udělám já. Samozřejmě ji preventivně zkopíruji pro Graffa, stoprocentně bezpečnou cestou. Pokud bude někdy nějaký soud rozhodovat, jestli se Morgan zachoval správně, když mě uložil do hibernace a odvezl zpátky na Eróta, chci ji mít k dispozici jako důkaz o svém rozpoložení po našem malém incidentu nad zprávou od Petra.

Avšak stále existuje možnost, že Morganův plán je ještě hroznější – že se chystá poslat loď zpátky, místo aby ji odvezl, a sám zatím zůstane na Shakespearu jako doživotní guvernér. Než bude možné poslat někoho z Eróta, aby jeho vzpouru potlačil, vyčerpá svou délku života, nebo už bude příliš starý, než aby stálo za to ho soudně stíhat.

Já ale nevěřím, že to má v povaze. Je to byrokratický tvor – chce vládu, ne autonomii. Také bych ho zatím hodnotil tak, že je schopen pouze proradností, které si sám dokáže v duchu morálně ospravedlnit. Tudíž se musí vybičovat do zuřivosti kvůli mé domnělé sabotáži hláskového spojení, aby ospravedlnil to, co by se proti mně jako guvernérovi rovnalo puči.

To se týká pouze toho, co plánuje vědomě, ne toho, po čem podvědomě touží. On si bude celou dobu myslet, že reaguje na věci podle toho, jak se vyvíjejí, ale ve skutečnosti bude události interpretovat tak, aby ospravedlnil kroky, které chce udělat – i když neví, že je chce udělat. Až tedy dorazí na Shakespeara, vždycky se může stát, že tam najde „krizovou situaci“, která bude vyžadovat, aby se zdržel déle, než se může zdržet loď, což ho „donutí“, aby ji poslal zpátky a sám zůstal.

Potřeba porozumět Quincymu je důvod, proč zůstávám tak blízko Toscanových. Matka evidentně sází spíš na Quincyho než na mě coby budoucí sílu, i když v duchu nepochybně jen chrání své sázky před ztrátou a chce mít jistotu, že buď ona nebo její dcera budou mít za manžela vlivnou postavu, ať bude nakonec vládnout kdokoli.

Matka však nemá v úmyslu pustit dceru ze sféry svého vlivu, což by musela, pokud bychom se vzali a já bych se skutečně stal guvernérem nejen titulem, ale i fakticky. Proto bude matka v této věci mým nepřítelem, ať záměrně nebo ne; v současnosti je mým nejlepším vodítkem ke Quincyho rozpoložení, neboť je s ním tak často, jak jen to jde. Musím toho člověka poznat. Naše budoucnost závisí na tom, že budeme vědět, co udělá, ještě než to udělá.

Mezitím nemáš představu, jakou mi přináší úlevu, že existuje někdo, kdo je v tom se mnou. Za celé roky v Bitevní škole byl pro mě tím, co by se nejspíš dalo označit za důvěrníka, Fazolek. Přesto jsem ho mohl zatěžovat jen do určité míry; tento dopis pro mě znamená první uchýlení se k opravdové otevřenosti od chvíle, kdy jsem s tebou mluvil na tom jezeře v Severní Karolíně, před tolika lety.

Ne, počkej. Vždyť jsou to teprve tři roky. Nebo míň? Čas je tak matoucí. Díky za to, že jsi se mnou, Valentino. Doufám jen, že se mi podaří zabránit tomu, aby se z kolonizační mise stal nesmyslný podnik, který nás vrátí v hibernaci zpět na Eróta, přičemž ztratíme osmdesát let lidské historie a jediným výsledkem bude, že jsem se nechal porazit byrokratem.

Ender

Virlomi nepočítala s tím, jak na ni zapůsobí, když se vrátí do Bitevní školy – po všem, čím prošla; po všem, co udělala.

Když viděla, že z války nezbývá nic než jatka, vzdala se nepřátelům. S prohlubujícím se zoufalstvím si uvědomovala, že je to všechno její chyba. Varovali ji, přátelé i rádoby přátelé: toto je příliš. Stačí vyhnat Číňany z Indie a osvobodit tvou vlast. Neusiluj o jejich potrestání.

Byla stejný hlupák jako před ní Napoleon, Hitler, Xerxes a Hannibal: myslela si, že když nebyla nikdy poražena, ani být nemůže. Přemohla nepřátele s mnohem silnějšími armádami, než měla ona; myslela si, že to tak bude vždycky.

Nejhorší ze všeho je, říkala si, že jsem uvěřila vlastní legendě. Záměrně jsem pěstovala představu sebe jako bohyně, ale zpočátku jsem si uvědomovala, že to jen předstírám.

Nakonec ji porazili Svobodní lidé Země – SLZ, Hegemonie Petra Wiggina pod novým jménem. Její kapitulaci zařídil Surajawong, Thajec z Bitevní školy, který ji kdysi miloval. Nejdřív odmítla – viděla však, že jediný rozdíl mezi kapitulací teď a čekáním, až všichni její muži padnou, je její hrdost. A její hrdost neměla cenu života jediného vojáka.

„Satjágraha,“ řekl jí Surajawong. „Vezmi na sebe, co je třeba nést.“

Satjágraha byl její poslední výkřik pro její lid. Poroučím vám, abyste žili a nesli to, co se stalo.

Zachránila tak život svým armádám a své tělo vydala Surajawongovi. A jeho prostřednictvím Petru Wigginovi.

Wigginovi, který jí ve svém vítězství projevil milosrdenství. To bylo víc, než co projevil jeho malý bratr, legendární Ender, termiťanům. Viděli v něm i oni ruku smrti, která je zavrhuje? Měli nějaké bohy, ke kterým se mohli modlit, kterým se mohli vzdávat nebo které mohli proklínat, když viděli svou zkázu? Možná to pro ně bylo snazší, být vymazáni z vesmíru.

Virlomi zůstala naživu. Nemohli ji zabít – po celé Indii se jí stále klaněli. Kdyby ji popravili nebo uvěznili, Indie by byla ve stavu neustálé revoluce, nedalo by se v ní vládnout. Kdyby jednoduše zmizela, stala by se legendou o bohyni, která odešla a jednoho dne se vrátí.

Natočila tedy videa, která po ní chtěli. Poprosila svůj lid, aby svobodně odhlasoval připojení ke Svobodným lidem Země, přijal vládu Hegemona, demobilizoval a odzbrojil svou armádu, a za to získal svobodu sám si vládnout.

Han Tzu udělal totéž pro Čínu a Alaj, kdysi její manžel, než ho zradila, udělal totéž pro muslimský svět. Víceméně to fungovalo.

Všichni přijali vyhnanství. Ale Virlomi věděla, že jedině ona si je zaslouží.

Jejich vyhnanství spočívalo v tom, že z nich udělali guvernéry v koloniích. Škoda, že mě nejmenovali ve stejné době jako Endera Wiggina. Pak bych se nevrátila na Zemi a neprolila tolik krve! Jenže za schopnou vládnout ji považovali jen proto, že tak velkolepě vybojovala Indii svobodu na neporazitelné čínské armádě, sjednotila nesjednotitelnou zemi. Jen díky těm zrůdnostem, které jsem udělala, mi svěřují založení nového světa, pomyslela si.

V době svého věznění na Zemi – měsíců strávených v thajské a následně brazilské vazbě, kdy byla pod dohledem, ale nikdy se nesetkala se špatným zacházením – začala být nervózní a přát si, aby mohla opustit planetu a začít nový život.

Jenže nepočítala s tím, že novým vyčkávacím prostorem je kosmická stanice, jež byla kdysi Bitevní školou.

Bylo to jako probudit se z živého snu a ocitnout se na místech svého dětství. Chodby se vůbec nezměnily; barevně odlišená světla na stěnách stále fungovala a ukazovala kolonistům cestu do jejich ubikací. Ložnice byly samozřejmě přebudované – kolonisté se nemuseli vyrovnávat s přeplněností a tuhou disciplínou, jíž byli vystaveni studenti Bitevní školy. Stejně tak tam nebyly žádné nesmysly se hrou ve stavu beztíže. Jestli se bitevní místnost na něco používala, neřekli jí to.

Ale jídelny tam byly, jak pro důstojníky, tak pro mužstvo – třebaže ona se teď stravovala v té, do níž jako student nikdy nevstoupila, v jídelně učitelů. Její kolonisté tam nesměli; bylo to místo, kde od nich měla klid. Místo toho byla obklopena Graffovými lidmi z ministerstva kolonizace. Byli taktní a nechávali ji o samotě – za to jim byla vděčná; byli povýšení a stranili se jí, což jí vadilo. Opačné reakce, opačné předpoklady ohledně jejich motivů; věděla, že jsou laskaví, ale i tak to bolelo, jako by byla malomocná, držená mimo. Pokud by chtěla přátelství, pravděpodobně by je mohla mít; pravděpodobně čekali, až jim dá najevo, jestli by konverzaci s nimi uvítala. Toužila po lidské společnosti. Ale nikdy nepřekonala ten krátký prostor mezi jejím stolem a stoly ostatních. Jedla sama. Protože nevěřila, že si nějakou lidskou společnost zaslouží.

Tím, co ji roztrpčovalo, byla uctivost, s jakou se k ní kolonisté chovali. Když studovala v Bitevní škole, byla jen průměrná. Odlišovalo ji, že je dívka, a musela vynaložit velké úsilí, aby obstála – ale nebyla žádný Ender Wiggin, žádná legenda. Nebyla nijak zvláštní velitel. To mělo přijít později, po návratu do Indie, mezi lidi, kterým rozuměla, krev její krve.

Problém byl v tom, že tito kolonisté byli v drtivé většině Indové.

Přihlásili se do kolonizačního programu právě proto, že guvernérem kolonie bude Virlomi – několik z nich jí řeklo, že soutěžili o šanci letět v loterii. Když mezi ně přišla, aby si s nimi pohovořila, aby je poznala, zjistila, že je to téměř k ničemu. Jejich bázeň z ní byla tak obrovská, že jim svazovala jazyk. Anebo, pokud dokázali promluvit, jejich slova byla tak zdvořilá, jejich jazyk tak důstojný, že nebyla šance na opravdovou komunikaci.

Všichni se chovali, jako by si mysleli, že mluví s bohyní.

Splnila jsem svůj úkol během války až moc dobře, pomyslela si. Pro Indy porážka nebyla projevem nepřízně bohů. Důležité bylo, jak ji nese ona. A Virlomi, ať chtěla nebo nechtěla, si zachovala svou důstojnost, což byl pro ně důvod, aby jim připadala božská.

Možná bude díky tomu snazší jim vládnout. Anebo to možná způsobí, že pro ně den, kdy přijdou o iluze, bude něco strašlivého.

Skupina kolonistů z Hajdarábádu za ní přišla s peticí. „Planeta dostala jméno Ganga, podle svaté řeky,“ říkali, „a to je správné. Ale nešlo by, abychom si připomněli také to, že mnozí z nás jsou z jihu? Mluvíme telugštinou, ne hindštinou nebo urdštinou. Nešlo by, abychom měli část této nové kolonie pro sebe?“

Virlomi jim odpověděla plynulou telugštinou – naučila se ji, protože nemohla Indii plně sjednotit, pokud hovořila pouze hindsky a anglicky – a řekla jim, že udělá to, co jí kolonisté dovolí.

Byla to první zkouška její schopnosti vést. Chodila mezi lidmi, ložnici od ložnice, a ptala se, jestli by souhlasili, aby se vesnice, kterou na nové planetě postaví, jmenovala „Andhra“, podle provincie, jejímž hlavním městem byl Hajdarábád.

Všichni s jejím návrhem okamžitě souhlasili. Planeta dostane jméno Ganga, ale první vesnice bude Andhra.

„Naším jazykem musí být standard,“ prohlásila. „Láme mi to srdce, utápět krásné indické jazyky, ale musíme být všichni schopni mluvit spolu jediným hlasem, jediným jazykem. Vaše děti se musí učit standard doma jako svůj první jazyk. Můžete je učit i hindštinu, telugštinu nebo jakýkoli jiný jazyk, ale jazykový standard musí být první.“

„Jazyk britské Indie,“ namítl jeden starý muž. Ostatní kolonisté na něho ihned začali křičet, aby se k Virlomi choval uctivě.

Ale Virlomi se jen zasmála. „Ano,“ řekla. „Jazyk britské Indie. Kdysi podmaněné Brity a pak znovu Hegemonií. Ale je to jazyk, který je nám všem společný. Nám z Indie, protože nám Britové tak dlouho vládli a potom jsme tolik obchodovali a jednali s Amerikou; neindům proto, že mluvit jazykovým standardem je podmínka, aby se člověk mohl této cesty zúčastnit.“

Starý muž se zasmál s ní. „Tak si to pamatuješ,“ řekl. „Máme s tímto takzvaným ‚jazykovým standardem‘ delší zkušenosti než všichni s výjimkou samotných Angličanů a Američanů.“

„Vždycky jsme se uměli učit jazyky svých dobyvatelů a pak je přijímat za vlastní. Naše literatura se stává jejich literaturou a jejich se stává naší. Mluvíme tou řečí po svém a pod jejich slovy se obíráme vlastními myšlenkami. Jsme tím, kým jsme. Nic se nemění.“

Takovým způsobem hovořila s indickými kolonisty. Ale byli tam i jiní, zastoupení přibližně pětinou, kteří z Indie nepocházeli. Někteří si Virlomi zvolili, protože byla slavná a její boj za svobodu zaujal jejich představivost. Byla ostatně tvůrce Velké indické zdi, takže ji brali jako celebritu a z toho důvodu ji vyhledávali.

Našli se ale další, které přiřadila do kolonie Ganga štěstěna při losování. Dovolit, aby z Indie nepocházely víc než čtyři pětiny kolonistů, bylo Graffovo rozhodnutí. Jeho vzkaz byl stručný: „Třeba přijde den, kdy bude možné, aby kolonii založila pouze jedna skupina. Ale zákon těchto prvních kolonií říká, že všichni lidé jsou si jako občané rovni. Riskujeme, už když vám umožňujeme mít tolik Indů. Pouze politická realita v Indii mě přinutila odchýlit se od běžného postupu, který neumožňuje, aby z jedné země pocházelo víc než jedna pětina. Za současné situace máme požadavky od Keňanů, Dárfúrců, Kurdů, Kečuů, Mayů a dalších skupin cítících potřebu domoviny, která bude výlučně jejich. Když dáváme jednu Virlominým Indům, proč ne jim? Musejí nejdřív svést krvavou válku, aby… a tak dál a tak dál. Proto musím mít možnost ukázat na dvacet procent, kteří nejsou Indové, a proto potřebuji vědět, že z nich skutečně uděláte rovné občany.“

Ano, ano, plukovníku Graffe, bude to všechno po vašem. Dokonce i pak, až přiletíme na Gangu a vy budete světelné roky daleko, takže již nebudete moci zasahovat do toho, co děláme, dodržím slovo, které jsem vám dala. Budu podporovat smíšená manželství a rovnoprávné zacházení a budu trvat na tom, aby jazykem všech byla angličtina – pardon, jazykový standard.

Ale bez ohledu na to, co udělám, těch dvacet procent bude stejně pohlceno. Za šest generací, za pět, možná za tři, přiletí na Gangu návštěvníci a najdou Indy blonďaté i zrzavé, pleť bílou pihovatou i ebenově černou, obličeje africké i čínské, a přesto budou všichni říkat: „Jsem Ind,“ a dávat vám najevo pohrdání, pokud budete tvrdit, že nejsou.

Indická kultura je příliš silná, než aby ji někdo zkrotil. Vládla jsem Indii tím, že jsem se skláněla před indickými tradicemi, naplňovala jsem indické sny. Teď povedu kolonii Ganga – vesnici Andhra – tak, že budu Indy učit, jak mají předstírat, že jsou tolerantní k ostatním, když se s nimi zároveň spřátelují a zasvěcují je do svých způsobů. Brzy přijdou na to, že v tomto cizím novém světě budeme my domácí a ostatní vetřelci, dokud „nezdomácní“ a nestanou se naší součástí. S tím se nedá nic dělat. Je to lidská přirozenost zkombinovaná s indickou tvrdohlavostí a trpělivostí. Přesto si Virlomi dala záležet, aby tady v Bitevní škole – tady na Přestupní stanici – neindickým kolonistům podala ruku.

Přijali ji docela dobře. Teď jí dobrá znalost jazykového standardu z Bitevní školy a jejího slangu přišly velice vhod. Slang Bitevní školy se uchytil mezi dětmi po celém světě a ona ho plynule ovládala. Děti a mladé lidi to fascinovalo, dospělí se bavili. Byla tak pro ně přístupnější, neměla v sobě tolik z celebrity.

V ložnici – ne, v ubytovně – která se používala pro nové studenty – bažanty, jak se jim říkalo – byla jedna žena s malým dítětem v náručí, která zůstávala vytrvale rezervovaná. Virlomi to nevadilo – nemusela být oblíbencem všech – ale brzy zjistila, jak tu ložnici navštěvovala stále častěji, že Nichelle Firthová není jenom ostýchavá nebo rezervovaná, ale aktivně nepřátelská.

Virlomi jí začala být posedlá a pokusila se zjistit o ní víc. Avšak životopisných informací bylo v jejích materiálech tak málo, až to ve Virlomi vzbudilo podezření, že jsou falešné. Nebyl by to první případ. Patřily lidem, kteří se hlásili do kolonie specificky proto, aby za sebou nechali celou svou minulost, včetně totožnosti.

Jenže promluvit si s tou ženou přímo nešlo. Nasadila na tvář milý prázdný výraz a odpovídala stručně nebo vůbec; když se rozhodla neodpovědět, usmála se a povystrčila při tom bradu, takže Virlomi si i přes ten zubatý úsměv dobře uvědomovala zlost, která se pod ním skrývala. Dál v té věci nenaléhala.

Ale přece jen dávala pozor na to, jak Nichelle reaguje na věci, které Virlomi a ostatní říkají, když je Nichelle v doslechu, ale není součástí skupiny. Zdálo se, že tím, co na ni působí, na co řeč jejího těla odpovídá podrážděním, je jakákoli zmínka o Hegemonii, Petru Wigginovi, válkách na Zemi, Svobodných lidech Země nebo ministru kolonizace. Zdálo se, že také jména Ender Wiggin, Graff, Surajawong a především Julian Delphiki – „Fazolek“ – na ni působí tak, že své dítě sevře pevněji a začne mu šeptat nějakou kouzelnou průpovídku.

Virlomi některá z těch jmen nadhodila sama, jako test. Nichelle Firthová rozhodně nepatřila k těm, kteří se války jakkoli zúčastnili – Petrovi lidé na její fotografii nijak nezareagovali, když se jich dotázala. Přesto to vypadalo, že bere události z nedávné minulosti dosti osobně.

Teprve ke konci přípravného období ji napadlo zkusit ještě jedno jméno. Vpašovala je do rozhovoru s párem Belgičanů, ale dala si záležet, aby byli tak blízko Nichelle, že je musela slyšet. „Achilles Flandres,“ řekla s odkazem na to, že se jedná o nejslavnějšího Belgičana nedávné minulosti. Samozřejmě se urazili a začali popírat, že to byl pravý Belgičan. Zatímco je konejšila, pozorovala také Nichelle.

Ano, její reakce byla silná a na první pohled se zdála být stejná jako vždycky – obejmout dítě pevněji, přitisknout se k němu nosem, promluvit na ně.

Ale pak si Virlomi uvědomila: Není tak toporná. Není tak podrážděná. Naopak je na dítě milá. Je něžná a vypadá šťastně.

A znovu a znovu šeptá jméno „Achilles Flandres“.

Bylo to tak znepokojivé, že Virlomi měla chuť dojít k ní a zakřičet na ni: Jak se opovažuješ uctívat jméno té zrůdy!

Ale až příliš ostře si uvědomovala vlastní zrůdné skutky. Jistě, mezi ní a Achillem byly rozdíly, ale našly se i podobnosti a nebylo od ní moudré zatracovat ho příliš vehementně. Tahle žena k němu cítila určitou blízkost. No a co?

Virlomi odešla z ubytovny a dala se znovu do pátrání. Neexistoval záznam, že by Achilles někdy navštívil místo, kde by mohl potkat tuto ženu, s určitostí Američanku. Virlomi si ji nedovedla představit, jak mluví francouzsky, dokonce ani špatně. Nezdála se být dost vzdělaná – jako většina Američanů znala pouze ten jeden jazyk, používaný kostrbatě, ale hlasitě. To malé dítě nemohlo být Achillovo.

Ale musela to prověřit. Ženino chování ukazovalo na tu možnost až příliš zřetelně.

Nedovolila matce a dítěti Firthovým nechat se uspat a uložit na lodi, dokud se jí nevrátily výsledky srovnání genového otisku dítěte se záznamy o genech Achilla Flandrese.

Žádná shoda. Nebylo možné, aby byl otcem.

No dobrá, pomyslela si Virlomi. Ta žena je divná. Budou s ní problémy Ale ne takové, jaké by se nedaly časem zvládnout. To, co z ní dělalo takovou ctitelku toho netvora, tak daleko od Země vybledne. A ona se smíří s tlakem přátelství ze strany ostatních.

Anebo se nesmíří, a v takovém případě svým pokleskem potrestá sama sebe, protože si od těch, jejichž přátelství odmítla, vyslouží nevšímavost. Ať tak či tak, Virlomi si s tím poradí. Jak velkým problémem může být jedna žena mezi tisícovkami kolonistů? Nichelle Firthová přece není žádný vůdce. Nikdo by se za ni nepostavil. Ničeho by nedosáhla.

Virlomi vydala rozkaz, kterým povolila uložit Firthovy do hibernace. Ale následkem zdržení byli dosud přítomni, když dorazil osobně Graff, aby pohovořil s těmi, kteří zůstanou po dobu cesty vzhůru. Byla to jen asi stovka kolonistů – většina zvolila možnost spánku – a Graffovým úkolem bylo ujasnit, že kapitán je tím, kdo vládne bezvýhradně, a vštípit jim, že kapitánova možnost trestat je téměř absolutní. „Budete dělat to, o co vás členové posádky požádají, a budete to dělat okamžitě.“

„Nebo co?“ zeptal se někdo.

Graff se nepohoršil – ten hlas zněl spíš vystrašeně než vyzývavě. „Kapitánova moc sahá až k životu a smrti. V závislosti na závažnosti přestupku. A on je jediným soudcem toho, jak vážný váš přestupek je. Žádná odvolání neexistují. Vyjádřil jsem se jasně?“

Všichni chápali. Několik se jich dokonce na poslední chvíli rozhodlo absolvovat cestu v hibernaci – ne proto, že by se chtěli vzbouřit, ale proto, že se jim nelíbila představa být roky zavření v kleci s někým, kdo má nad nimi takovou moc.

Když setkání skončilo, strhl se obrovský hluk a shon, jak někdo zamířil ke stolu, kde bylo možno hibernaci na poslední chvíli vyřídit, zatímco ostatní se vydali ke svým ubikacím a několik se jich shromáždilo kolem Graffa – uctívači celebrit, jak jinak, neboť Graff byl svým způsobem skoro stejně slavný jako Virlomi a až doteď nebyl dosažitelný.

Virlomi si razila cestu ke stolu, kde se hlásilo k hibernaci, když zaslechla od lidí kolem Graffa hlasitý rozruch – mnoho prudkých nádechů a výkřiků současně. Podívala se tam, ale neviděla, co se děje. Graff tam jenom stál, na někoho se usmíval a vypadal naprosto normálně. Pouze pohledy – a byly to hodně zlostné pohledy – několika kolemstojících přilákaly její zrak k ženě, která se hněvivě hnala ven z místnosti. Bylo vidět, že odchází od hloučku kolem Graffa.

Byla to samozřejmě Nichelle Firthová, se svým milovaným malým Randallem v náručí.

Ať udělala cokoli, Graffa to viditelně netrápilo, třebaže jiní s tím problém měli.

Přesto bylo znepokojivé, že Nichelle vyhledala příležitost, aby mohla Graffa konfrontovat. Její zášť vedla k činu; to byla špatná zpráva.

Proč nebyla otevřeně nepřátelská vůči mně? Jsem stejně slavná jako…

Slavná, ale proč? Protože mě Hegemon porazil a vzal do zajetí. A nepřátelé sešikovaní proti mně? Surajawong. Petr Wiggin. A s nimi celý civilizovaný svět. Do značné míry stejný seznam, který se postavil Achillu Flandresovi a nenáviděl ho.

Žádný div, že se přihlásila do mé kolonie a ne do některé z ostatních. Myslí si, že jsem spřízněná duše, když mě přemohli stejní nepřátelé. Nechápe – nebo to alespoň nechápala, když se do mé kolonie přihlásila – že s těmi, kteří mě porazili, souhlasím, že jsem se zmýlila a bylo nutné mne zastavit. Já nejsem Achilles. Nejsem jako Achilles.

Kdyby bohyně chtěla Virlomi potrestat za to, že se za ni vydávala, aby získala moc a sjednotila Indii, nenašla by spolehlivější způsob než tento: aby si všichni mysleli, že je jako Achilles – a měli ji za to rádi.

Nichelle Firtová byla naštěstí jediná a nikdo ji neměl rád, protože ona neměla nikoho ráda. Ať byly její názory jakékoli, Virlomi nemohly ovlivnit.

Pořád se tím ujišťuji, pomyslela si Virlomi. Znamená to, že v nejhlubších zákoutích mé mysli na mě názory té ženy již působí? Ovšemže ano. Satjágraha. Ponesu i toto.

KAPITOLA 12

Komu: DesGuv%KolShakespeare@KolMin.gov/ces

Od: MinKol@KolMin.gov

Předmět: Zvláštní setkání

Milý Endere,

ano, ještě pořád žiju. Každý rok se nechávám na deset měsíců hibernovat, abych se dočkal konce tohoto projektu. Je to možné jen díky tomu, že mám tým, kterému doslova svěřuji svůj život. Pojistně-matematické tabulky ukazují, že budu ještě naživu, až doletíš na Shakespeara…

Ale teď ti píšu proto, že jsi měl blízko k Fazolkovi. Připojil jsem dokumentaci týkající se jeho genetické nemoci. Dnes už víme, že Fazolkovo pravé jméno bylo Julian Delphiki; byl unesen jako zmrazené embryo a jako jediný přežil nezákonný genetický experiment. Modifikace jeho genů mu přinesla mimořádnou inteligenci. Bohužel také ovlivnila způsob jeho růstu. V mládí byl velice malý – Fazolek, kterého jsi znal. Žádný prudký růst v období puberty. Pouze vytrvalý, nezastavitelný proces až do smrti na gigantizmus. Fazolek nechtěl strávit konec svého života na nemocničním lůžku, v žalostném stavu, a proto se vydal rychlostí světla na průzkumnou cestu. Bude žít, dokud zůstane naživu, ale fakticky Zemi a lidstvo opustil.

Nevím, jestli ti to někdo řekl, ale Fazolek a Petra se vzali. Navzdory Fazolkově obavě, že by každé dítě, které bude mít, mohlo jeho nemoc zdědit, nechali oplodnit devět vajíček – bohužel proto, že je podvedl doktor, který tvrdil, že je schopen u dětí genetickou poruchu odstranit. Petra jedno dítě porodila, ale zbývajících osm embryí bylo uneseno – čímž se zopakovalo to, co se stalo samotnému Fazolkovi, když byl embryo – a implantováno náhradním matkám, které původ svých dětí neznaly. Po rozsáhlém, důkladném pátrání jsme našli sedm ztracených dětí. To poslední nebylo nalezeno nikdy. Dodnes.

Říkám to proto, že jsem zažil zvláštní setkání. Jsem na Ellisově ostrově, jak přezdíváme bývalé Bitevní škole. Procházejí tudy všichni kolonisté. Třídíme je tady a posíláme je tam, kde se připravuje jejich loď – Eros je na své oběžné dráze momentálně příliš daleko, než aby se nám hodil, takže lodě přebudováváme a vypravujeme z místa, které je blíž.

Měl jsem informační proslov ke skupině, která má odletět do kolonie Ganga, prodchnutý mým obvyklým důvtipem a moudrostí. Po jeho skončení ke mně přišla nějaká žena – podle přízvuku Američanka – s dítětem v náručí. Neřekla nic. Jenom mi plivla na botu a šla dál.

Přirozeně to vzbudilo můj zájem. Koketní ženy mě utáhnou na vařené nudli. Vyhledal jsem si ji. Přesněji řečeno, nechal jsem jednoho ze svých přátel na Zemi, aby mi důkladně proklepl její minulost. Ukázalo se, že její jméno v seznamu kolonistů je falešné – to není zas tak neobvyklé a nám to nevadí, pokud dotyčný není pedofil nebo sériový vrah. V předchozím životě byla provdaná za zástupce vedoucího obchodu s potravinami, který byl stoprocentně neplodný. Ergo chlapec, kterého má s sebou, není dítě jejího manžela, a to také není zas tak neobvyklé. Neobvyklé je, že není ani její.

Chystám se přiznat k něčemu, za co se poněkud stydím. Slíbil jsem Fazolkovi a Petře, že nikde nezůstane žádný záznam o genetickém profilu jejich dětí. Ale nechal jsem si kopii záznamu, který jsme používali, když jsme po těch dětech pátrali – pro případ, že bych někdy narazil na poslední chybějící dítě.

Této ženě, Randi Johnsonové (rozené Albové), nyní známé jako Nichelle Firthová, bylo nějakým způsobem implantováno chybějící dítě Fazolka a Petry. Dítě je postižené Fazolkovým genetickým gigantizmem. Bude geniální, ale zemře mezi dvacátým a třicátým rokem věku (nebo dřív) na následky růstu, který se prostě nezastaví.

A vychovává je žena, která si z nějakého důvodu myslí, že je důležité na mne plivnout. Osobně mě to neuráží, ale zajímá mě to, protože ve mně tento čin budí podezření, že na rozdíl od ostatních náhradních matek možná má nějaké povědomí o tom, čí dítě porodila. Nebo, což je pravděpodobnější, jí někdo napovídal nějaké smyšlené historky. V každém případě se jí na to nemohu zeptat, protože než jsem tuto informaci zjistil, byla pryč.

Letí do kolonie Ganga, kterou, stejně jako tu tvou, povede mladý absolvent Bitevní školy. Virlomi nebyla tak mladá jako ty, když odletěla – po Bitevní škole strávila na Zemi dost let, kdy se stala spasitelkou Indie za čínské okupace a následně strůjkyní nešťastné (a špatně naplánované) invaze do Číny. V závěru jejího vzestupu k moci se z ní stala značně sebedestruktivní fanatička, věřící vlastní propagandě. Teď už zase uvažuje racionálně, a aby nebylo třeba se rozhodovat, jestli má být uctívána za osvobození svého národa, nebo zatracována za útok na zemi svých utlačovatelů, byla jmenována hlavou kolonie, která poprvé zohledňuje kulturu svého pozemského původu. Většina kolonistů jsou Indové vyznávající hinduizmus – ale ne všichni.

Fazolkův syn bude geniální – jako jeho otec a matka. A je možné, že Randi ho bude krmit historkami, které nevhodně pokřiví jeho charakter.

Proč ti to všechno vykládám? Protože kolonie Ganga je náš první pokus kolonizovat planetu, která původně nebyla v držení termiťanů. Cestují o něco menším zlomkem rychlosti světla, takže nedorazí k cíli dřív, než budou xenobiologové moci udělat svou práci a připravit planetu ke kolonizaci.

Jestli spokojeně vládneš na Shakespearu a chceš tam strávit zbytek života, nebude pro tebe tato informace nijak zvlášť zajímavá. Ale kdybys po několika letech zjistil, že vládnutí není tvůj obor, požádal bych tě, abys kurýrem odcestoval na Gangu. Kolonie samozřejmě nebude ani vybudovaná, až budeš mít za sebou pět (nebo dokonce deset) let na Shakespearu. A cesta na Gangu bude tak dlouhá, že můžeš odletět ze Shakespeara a dorazit na Gangu do čtrnácti (nebo devatenácti) let po jejím založení. V té době bude chlapec (pojmenovaný Randall Firth) již dospělého vzrůstu – ne, větší – a bude možná tak strašně geniální, že Virlomi nebude mít šanci mu zabránit, aby se stal ohrožením pro mír a bezpečnost kolonie. Nebo už může být diktátor. Nebo svobodně zvolený guvernér, který je zachránil před Virlominým šílenstvím. Nebo už možná bude mrtvý. Nebo to bude úplný nikdo. Kdo ví?

Opět: volba je na tobě. Nemám na tebe žádný nárok; Fazolek a Petra na tebe nemají žádný nárok. Ale kdyby to pro tebe mělo být zajímavé, zajímavější než zůstat na Shakespearu, bylo by to místo, kam bys mohl odletět a možná tak pomoci mladé guvernérce, která je sice geniální, ale zároveň má občas sklony k velice špatným rozhodnutím.

Bohužel je to všechno vyhrnování kalhot daleko před brodem. V době, kdy bys musel odletět ze Shakespeara a přitom mít dost času, abys byl na Ganze co platný, ganžští kolonisté ještě ani nevystoupí ze své lodě! Je možné, že tě posíláme do kolonie, kde nejsou vůbec žádné problémy a tedy tam nemáš co dělat.

Aspoň vidíš, jak se tady připravuji na věci, na které se připravit nelze. Ale občas jsem zatraceně rád, že jsem se připravil. Pokud se ale rozhodneš, že s mými plány od tohoto okamžiku nechceš mít nic společného, pochopím to líp než kdokoli jiný!

Tvůj přítel

Hyrum Graff

PS: Pokud tě tvůj kapitán náhodou neinformoval, pět let po tvém odletu MF přistoupila na mou naléhavou žádost a vyslala na každou kolonii sérii kurýrů, přičemž každých pět let má odletět jeden. Tyto lodě nejsou obří kolosy, které vozí kolonisty, ale místo pro nějaký slušnější náklad se v nich najde a my doufáme, že se stanou prostředkem obchodu mezi koloniemi. Naší snahou bude dosáhnout toho, aby každou kolonii navštívila loď jednou za pět let – pak ale budou létat mezi koloniemi a na Zemi se vrátí až poté, co absolvují celý okruh. Posádky budou mít na vybranou, jestli dokončí celou cestu, nebo si na nějaké kolonii vycvičí náhradu a zůstanou, zatímco jejich misi dokončí někdo jiný. Nikdo tak nebude celý život uvězněný na jedné planetě a nikdo nebude zavřený v jedné kosmické lodi po zbytek svého života. Jak asi vytušíš, o dobrovolníky jsme neměli nouzi.

Vitalij Kolmogorov ležel v posteli, čekal, až zemře, a začínal kvůli tomu být trochu netrpělivý.

„Nic neuspěchávej,“ nabádal ho Sel Menach. „Dává to špatný příklad.“

„Já nic neuspěchávám. Jenom cítím netrpělivost. Myslím, že mám právo cítit, co cítím!“

„A právo myslet si, co si myslíš, cítím,“ odvětil Sel.

„Podívejme, teď se u něj projevuje smysl pro humor.“

„Ty jsi rozhodl, že toto je tvoje smrtelná postel, ne já,“ bránil se Sel. „Ale černý humor se zdá být na místě.“

„Sele, měl jsem důvod, proč jsem chtěl, abys mě navštívil.“

„Dostat mě do deprese.“

„Až budu mrtvý, kolonie bude potřebovat guvernéra.“

„Guvernér přece letí ze Země, ne?“

„Přesně řečeno z Eróta.“

„No tak, Vitaliji, my všichni pocházíme z Eróta.“

„Velice vtipné a velice klasické. Jsem zvědavý, jak dlouho ještě někoho budou bavit vtípky založené na asteroidech v pozemské soustavě a řeckých bozích.“

„Hlavně mi, prosím, neříkej, Vitaliji, že guvernérem jmenuješ mě.“

„Nic takového,“ odvětil Vitalij. „Dávám ti úkol.“

„A nikdo jiný než stárnoucí xenobiolog ho nezvládne.“

„Přesně tak,“ řekl Vitalij. „V hláskové frontě čeká zpráva. Je zašifrovaná a ne, klíč ti nesvěřím. Žádám tě jenom o jedno. Až budu skrznaskrz mrtvý, ale než vyberou nového guvernéra, odešli tu zprávu, prosím.“

„Komu?“

„Ta zpráva už ví, kam má jít.“

„Velice chytrá zpráva. Proč si nezjistí, kdy jsi zemřel, a neodešle se sama?“

„Slibuješ?“

„Ano, samozřejmě.“

„A slib mi ještě něco.“

„Stárnu. Nespoléhej na to, že si zapamatuju příliš mnoho slibů najednou.“

„Až tě zvolí novým guvernérem, vezmi to.“

„Oni mě nezvolí.“

„Pokud ne, v pořádku,“ řekl Vitalij. „Ale jestli tě skutečně zvolí, jak to všichni kromě tebe s jistotou očekávají, vezmi to.“

„Ne.“

„Řeknu ti důvod, proč musíš,“ pokračoval Vitalij. „Máš pro tu práci nejlepší předpoklady, protože ji nechceš.“

„Nechce ji nikdo, kdo má všech pět pohromadě.“

„Příliš mnoho lidí po ní touží ne proto, že ji chtějí vykonávat, ale proto, že je přitahuje respekt, který to obnáší. Prestiž. Postavení.“ Vitalij se zasmál a ten smích přešel do ošklivého záchvatu kašle, který trval, dokud se nenapil vody a nezklidnil křeče ve své hrudi. „To mi chybět nebude, až budu mrtvý.“

„Postavení?“

„Mluvil jsem o svém kašli. O tom soustavném šimrání hluboko v mých prsou. Dušnost. Plynatost. Zakalený zrak, kterému nepomůžou nejlepší brýle ani sebevíc světla. Všechen ten odporný rozklad, který přináší stáří.“

„Co tvůj zkažený dech?“

„Jeho účelem je, abys měl radost, až budu mrtvý. Sele, já to myslím vážně. Jestli bude guvernérem zvolen někdo jiný, bude to někdo, kdo tu práci chce a kdo se jí bude nerad vzdávat, až přiletí nový guvernér.“

„To mají za rozhodování, daleko na Erótu, že nám kromě zásob, techniky a odborníků pošlou taky diktátora.“

„Já jsem byl ze začátku diktátor,“ přiznal Vitalij.

„Když jsme začínali a přežití vypadalo jako nemožná věc, ano, udržoval jsi klid, dokud jsme nenašli způsob, jak si poradit s věcmi, se kterými tato planeta přišla, aby nás zlikvidovala. Ale ty dny jsou pryč.“

„Ne, nejsou,“ namítl Vitalij. „Když dovolíš, vyložím to jasně. Na lodi, která k nám přilétá, jsou dva admirálové. Jeden je náš budoucí guvernér. A jeden je kapitán lodi. Hádej, který si myslí, že by měl být naším guvernérem?“

„Pochopitelně kapitán lodi, jinak bys to tak neřekl.“

„Byrokrat. Kariérista. Neznal jsem ho, než jsme se vydali na naši vlastní cestu, ale znám ten typ.“

„Ta loď nám tedy přiváží všechno, co potřebujeme, a k tomu boj o moc.“

„Nechci tady válku. Nechci krveprolití. Nechci, aby ti noví museli tady na Shakespearu bojovat s povýšeneckým zastupujícím guvernérem. Chci, aby naše kolonie byla připravená uvítat nové kolonisty a všechny, které s sebou přivezou – a sjednotit se za novým guvernérem, který nám byl na Erótu určen. Věděli, co dělají, když ho jmenovali.“

„Ty víš, kdo to je,“ řekl Sel. „Víš to, a neřekl jsi to živé duši.“

„Ovšemže to vím,“ přiznal Vitalij. „Posledních třicet pět let si s ním dopisuji. Od doby, kdy kolonizační loď odstartovala.“

„A neřekl jsi ani slovo. Kdo je to? Slyšel jsem o něm?“

„Jak mám vědět, o kom jsi slyšel a o kom ne?“ zeptal se Vitalij. „Jsem umírající člověk, dej mi pokoj.“

„Ty to neřekneš ani teď.“

„Až opustí rychlost světla, spojí se s tebou. Pak se budeš moci vypořádat se situací, s tím, že o něm řekneš kolonistům – budeš jim moci předat, co ti řekne.“

„Ale nevěříš, že bych zachoval tajemství.“

„Sele, ty neumíš zachovat tajemství. Řekneš všechno, co tě napadne. Ty v sobě nemáš klam. Proto budeš tak skvělý guvernér a proto ti nesvěřuji nic, co bys nemohl všem říct, jakmile se to dozvíš.“

„Já že neumím lhát? Dobrá, v tom případě se ani nebudu obtěžovat, abych ti sliboval, že guvernérství přijmu, protože to neudělám. Nebudu muset. Vyberou někoho jiného. Mě nemá rád nikdo jiný než ty, Vitaliji. Jsem mrzutý dědek, který komanduje lidi kolem sebe a nešikovné asistenty dohání k pláči. Všechno, co jsem pro tuto kolonii udělal, je už dávná minulost.“

„Víš co? Zmlkni,“ řekl Vitalij. „Ty uděláš, co uděláš, a já udělám, co udělám. Což je v mém případě to, že umřu.“

„To udělám já taky, abys věděl. Pravděpodobně dřív než ty.“

„V tom případě sebou budeš muset hodit.“

„Ten nový guvernér – má vůbec představu o tom, co bude pro nové lidi obnášet tady žít? Injekce? Pravidelná konzumace upravených prasat, aby získali proteiny, které dokáží červy vyhladovět? Doufám, že nám neposlali žádné vegetariány. Je to vážně bordel, že těch nových lidí bude víc než nás, jakmile vystoupí z lodě.“

„My je potřebujeme.“

„Já vím. Genofond je potřebuje, a potřebují je pole a továrny.“

„Továrny?“

„Vrtáme se v jednom starém solárním generátoru po termiťanech. Myslíme si, že se nám podaří, aby poháněl tkalcovský stav.“

„Průmyslová revoluce! Pouhých třicet šest let po našem příchodu na tuto planetu! A to tvrdíš, že jsi poslední dobou pro lidi nic neudělal.“

„Já to nedělám,“ bránil se Sel. „Jenom jsem přesvědčil Leeho Tee, aby se na to podíval.“

„No, jestli je to všechno.“

„Řekni to.“

„Co mám říct? Řekl jsem, co jsem chtěl říct.“

„Řekni, že přesvědčit někoho, aby něco zkusil, je přesně ten způsob, jakým jsi kolonii řídil poslední tři a půl desítky let.“

„Nemusím říkat, co už víš.“

„Neumírej,“ požádal Sel.

„Jsem hrozně dojatý,“ prohlásil Vitalij. „Ty to vážně nechápeš? Chci umřít. Jsem hotový. Vyčerpaný. Odešel jsem do války, kterou jsme vybojovali a vyhráli a pak Ender Wiggin vyhrál bitvu o domovskou planetu a všichni termiťané tady na povrchu umřeli. A já byl voják, Sele. Ne byrokrat. Rozhodně ne guvernér. Ale byl jsem admirál, měl jsem velení, byla to moje povinnost, a tak jsem to udělal.“

„Já nejsem tak svědomitý jako ty.“

„Já teď nemluvím o tobě, sakra, ty si budeš dělat, co budeš chtít ty. Já mluvím o sobě. Říkám ti, co máš povídat na mým podělaným pohřbu!“

„Ach tak.“

„Nechtěl jsem být guvernér. Čekal jsem, že určitě umřu ve válce, ale je pravda, že jsem o budoucnosti nepřemýšlel o nic víc než ty. Letěli jsme sem, byli jsme vycvičení, abychom v této termiťanské kolonii dokázali přežít, ale já si myslel, že to bude vaše práce, tebe a ostatních techniků, zatímco já budu velet boji, zápasu s hordami termiťanů, kteří se na nás budou valit přes kopec, podhrabávat se pod nás – nedovedeš si představit, jaké jsem měl o obsazování, čištění a následné obraně noční můry. Bál jsem se, že na světě nebude dost kulek. Myslel jsem, že zemřeme.“

„V tom případě tě Ender Wiggin zklamal.“

„Ano. Ten sobecký hajzlík. Já jsem voják, a on mi sebral mou válku.“

„A tys ho za to miloval.“

„Konal jsem svou povinnost, Sele. Konal jsem svou povinnost.“

„Já taky,“ odvětil Sel. „Ale tvou na sebe nevezmu.“

„Vezmeš, až odejdu.“

„Toho se nedožiješ, abys to viděl.“

„Dělám si naděje v posmrtný život,“ řekl Vitalij. „Nejsem vědec, já to můžu říct.“

„Většina vědců věří v Boha,“ namítl Sel. „Určitě většina nás, co jsme tady.“

„Ale nevěříš, že se dožiju pohledu na to, co děláš.“

„Rád bych si myslel, že Bůh má pro tebe lepší úkoly. Navíc, nebe tady kolem je termiťanské nebe. Doufám, že Bůh dovolí těm z vás kteří budou žít dál, vrátit se do nebe, ve kterém jsou samí lidé.“

„Nebo do pekla,“ podotkl Vitalij.

„Zapomněl jsem, že Rusové jsou takoví pesimisté.“

„To není pesimizmus. Jen chci být tam, kde jsou všichni moji přátelé. Tam, kde je můj otec, ten starý prevít.“

„Tys ho neměl rád? A přitom s ním chceš být?“

„Chci toho starého ožralu zmlátit! Pak zajdeme na ryby.“

„Tak nebe pro ryby to nebude.“

„Pro všechny to bude peklo. Ale s dobrými okamžiky.“

„Jako jsou naše životy právě teď,“ řekl Sel. Vitalij se zasmál. „Vojáci by se neměli plést do teologie.“

„Xenologové by neměli vládnout.“

„Díky, že mé smrtelné lože zasypáváš takovým množstvím nejistoty.“

„Hlavně, když tě to zabaví. A teď, jestli ti to nevadí, musím nakrmit prasata.“

Sel odešel. Vitalij ležel a přemýšlel, jestli by neměl vstát z postele a jednoduše tu zprávu odeslat sám.

Ne, jeho rozhodnutí bylo správné. Nestál o žádný rozhovor s Enderem. Ať ten dopis dostane, až bude na odpověď příliš pozdě, takový byl plán, a byl dobrý. Je to chytrý kluk, správný chlapec. Udělá, co je třeba udělat. Nechci, aby mě žádal o radu, protože ji nepotřebuje, a ještě by se mohl podle ní zařídit.

KAPITOLA 13

Komu: DesGuv%KolShakespeare@KolMin.gov/ces Od: ZastupGuv%KolShakespeare@kolmin.gov Re: Toto dostaneš, až budu mrtvý

Milý Endere!

Vyjádřil jsem to bez obalu hned v řádku s předmětem. Žádné chození kolem horké kaše. Píšu to ve stavu, kdy v sobě cítím zárodky smrti. Zařídím, aby zpráva byla odeslána, až se mnou skoncují.

Předpokládám, že mým nástupcem bude Sel Menach. Nechce to dělat, ale je velmi oblíbený a těší se všeobecné důvěře, což je zásadní. Nebude mít snahu lpět na svém úřadu, až přiletíte. Ale jestli to nebude on, budeš si muset poradit, a já ti přeju hodně štěstí.

Ty víš, jak těžké to pro mou nepočetnou komunitu bude. Třicet šest let žijeme, ženíme se a vdáváme mezi sebou. Nová generace již obnovila rovnováhu pohlaví; máme vnuky, kteří se už blíží věku, kdy mohou vstupovat do manželství. Pak přiletí tvoje loď, naše populace se rázem pětkrát zvětší a jenom jedna pětina bude naše původní skupina. Bude to kruté. Všechno se tím změní. Já si ale myslím, že tě už znám, a jestli se nemýlím, nemají se moji lidé čeho bát. Pomůžeš novým kolonistům, aby se přizpůsobili našim zvyklostem všude tam, kde mají naše zvyklosti v tomto světě smysl. Pomůžeš mým lidem přizpůsobit se novým kolonistům všude tam, kde to bude nutné, protože pozemské zvyklosti dávají smysl.

V jistém smyslu jsme stejně staří, Endere, nebo se alespoň nacházíme ve stejném životním stádiu. Dávno jsme se vzdali svých rodin. Z pohledu světa jsme vkročili do otevřeného hrobu a zmizeli. Tohle byl pro mne posmrtný život, kariéra po skončení mé kariéry. Život po konci mého života. A byl dobrý. Byl jako v nebi. Rušný, děsivý, vítězný a nakonec poklidný. Kéž ho máš takový i ty, příteli. Bez ohledu na to, jak bude dlouhý, ať jsi vděčný za každý jeho den.

Nikdy jsem nezapomněl, že za naše vítězství a tedy za tento druhý život vděčím tobě a ostatním dětem, které nás ve válce vedly. Ještě jednou ti za tento svůj hrob děkuji.

S láskou a úctou

Vitalij Denisovič Kolmogorov

„Nelíbí se mi, co provádíš Alessandře,“ řekla Valentina. Ender zvedl oči od textu, který četl. „A co by to mělo být?“

„Ty velice dobře víš, že ses přičinil o to, aby se do tebe zamilovala.“

„Opravdu?“

„Nedělej, že o tom nic nevíš! Vzhlíží k tobě jako hladové štěně.“

„Já jsem psa nikdy neměl. V Bitevní škole nebyli týmoví maskoti povolení a žádní zaběhlí psi se tam nevyskytovali.“

„A přiměl jsi ji k tomu záměrně.“

„Jestli dokážu, aby se do mě žena zamilovala, kdy chci, měl jsem to balit do láhví a prodávat. Na Zemi by ze mě byl boháč.“

„Tys nepřiměl k zamilování ženu, tys k tomu přiměl citově závislou, ostýchavou dívku, která žila jako ve skleníku, a to je pak žalostně snadné. Stačilo být na ni mimořádně milý.“

„Máš pravdu. Kdybych nebyl tak sobecký, jednu bych jí vrazil.“

„Endere, mluvíš se mnou. Myslíš si, že nemám oči? Vyhledáváš příležitosti, abys ji pochválil. Abys ji požádal o radu v těch nejzbytečnějších otázkách. Abys jí každou chvíli děkoval absolutně za nic. A usmíváš se na ni. Už ti někdo někdy řekl, že když se usměješ, dokázal bys tím roztavit ocel?“

„To není dobrá vlastnost v kosmické lodi. Budu se usmívat míň.“

„Nahazuješ ho jako… jako kosmický pohon! Ten úsměv – celým obličejem, jako bys vytahoval svou duši a vkládal jí ji do rukou.“

„Val. Tohle je důležitý dopis. O co ti jde?“

„Jaké s ní máš plány, když je teď tvoje?“

„Já nikoho nevlastním. Ani jsem se jí nedotkl – doslovně. Žádné potřásání rukou ani plácání po rameni, nic. Žádný fyzický kontakt. Ani jsem s ní neflirtoval. Žádné sexuální narážky. Žádné vtípky pro zasvěcené. A nikam jsem s ní nešel sám. Měsíc co měsíc její matka intrikuje, abychom zůstali o samotě, ale já to prostě nikdy neudělal. I když to znamenalo poměrně nezdvořile odejít z místnosti. Co přesně z toho jsem dělal proto, aby se do mě zamilovala?“

„Endere, nemám ráda, když mi lžeš.“

„Valentino, jestli chceš upřímnou odpověď, napiš mi upřímný dopis.“

Povzdechla si a sedla si na svou postel. „Nemůžu se dočkat, až tahle cesta skončí.“

„Zbývá něco málo přes dva měsíce. Už to máme skoro za sebou. A svou knihu jsi přece už dokončila.“

„Ano, a je hodně dobrá,“ přikývla Valentina, „obzvlášť když uvážím, že jsem se s nikým z nich prakticky nesetkala a ty jsi mi téměř nijak nepomohl.“

„Odpověděl jsem ti na každou otázku.“

„Kromě zhodnocení lidí, zhodnocení školy –“

„Moje názory nejsou dějiny. Neměly to být Školní dny Endera Wiggina, jak je vylíčil své sestře Valentině.“

„Nenastoupila jsem tuto cestu proto, abych se s tebou hádala.“

Ender se na ni podíval s tak přehnaným úžasem, že po něm hodila polštář.

„Nevím, jestli to má nějaký význam,“ řekla, „ale nikdy jsem na tebe nebyla tak hnusná, jak jsem byla celou dobu na Petra.“

„Pak je se světem všechno v pořádku.“

„Ale já se na tebe zlobím, Endere. Neměl sis zahrávat s dívčími city. Pokud se doopravdy nechystáš si ji vzít –“

„Nechystám,“ prohlásil.

„V tom případě jsi ji neměl vodit za nos.“

„Já jsem nic takového nedělal,“ namítl.

„A já říkám, že dělal.“

„Ne, Valentino. Udělal jsem přesně to, co je třeba, aby získala, co chce ze všeho nejvíc.“

„Což jsi ty.“

„Což rozhodně nejsem já.“ Ender si sedl na postel vedle ní a naklonil se až k ní. „Nejvíc mi pomůžeš, když podrobíš zkoumání někoho jiného.“

„Já podrobuji zkoumání každého. Každého soudím. Ale ty jsi můj bratr. Musím tě komandovat.“

„A ty jsi moje sestra. Musím tě lechtat, dokud se nepočuráš nebo nezačneš křičet. Nebo obojí.“ Skutečně se o to pokusil, i když nezašel až tak daleko. Nebo si cvrnkla jenom trošku. A potom ho pořádně praštila do ruky a donutila ho opravdu povýšenecky jízlivě říct: „Au,“ takže poznala, že dělá, že to nebolí, ale ve skutečnosti to bolelo. Co si zasloužil. Pro Alessandru byl vážně zkažený, a dokonce mu to byl jedno. A co bylo ještě horší, myslel si, že to může zapřít. Prostě ubohé.

Ender celé odpoledne přemýšlel o tom, co mu Valentina řekla. Věděl, co se chystá udělat, a skutečně to bylo pro Alessandřino dobro, jenže se ve svých odhadech spletl, jestli se do něho ta dívka opravdu zamilovávala. Mělo to být přátelství, důvěra, možná vděčnost. Bratr a sestra. Jenže Alessandra nebyla Valentina. Nedokázala udržet krok. Nepropracovávala se k závěrům tak rychle jako Val – nebo aspoň ne ke stejným závěrům. Ve skutečnosti neměla šanci obstát.

Kde najdu takovou, se kterou bych se oženit mohl? napadlo Endera. Nikde a nikdy, jestli je budu všechny srovnávat s Valentinou.

Ano, dobrá, věděl jsem, že v Alessandře probouzím city. Líbí se mi, když se na mě tak podívá. Petra se na mě nikdy tak nepodívala. Žádná se na mě tak nepodívala. Je to příjemné. Hormony se probouzejí a podněcují vzrušení. Je to zábava. Je mi patnáct. Neřekl jsem nic, čím bych ji mohl uvést v omyl, pokud jde o moje úmysly, a nikdy jsem neudělal nic, čím bych signalizoval jakoukoli tělesnou přitažlivost. Tak mě zastřelte, protože je mi příjemné, jak mě má ráda, a dělám věci, které v ní takové emoce probouzejí. Jak to udělat podle pravidel? Buď ji naprosto ignorovat a vymáchat jí obličej v její nicotnosti, nebo si ji na místě vzít? To jsou jediné možnosti?

Ale hluboko v mozku ho hryzala otázka: Jsem Petr? Využívám ke svým plánům jiné lidi? Je v tom nějaký rozdíl, že mým úmyslem je dosáhnout výsledku, který jí dá šanci, aby byla šťastná? Neptám se jí, nedávám jí na vybranou, manipuluji jí. Formuji její svět, aby činila jistá rozhodnutí a podnikala jisté kroky, které nutí jiné lidi dělat, co po nich chci, a…

A co? Jaká je druhá možnost? Pasivně nechat věcem volný průběh a potom říct: „Pcha, to se nepovedlo.“ Není to tak, že lidmi manipulujeme všichni? I když je otevřeně žádáme, aby si sami vybrali, není to tak, že se snažíme nahrát to tak, aby si vybrali podle našeho mínění?

Když jí řeknu, o co mi jde, pravděpodobně do toho se mnou půjde. Udělá to dobrovolně.

Ale je dost dobrá herečka, aby její matka nepoznala, že se něco děje? Aby to z ní nevymámila? Alessandra byla stále do tak velké míry výtvorem své matky, že Ender nevěřil, že by před ní dokázala udržet tajemství, každopádně ne dlouho. A kdyby hru skutečně prozradila, Alessandru by to nestálo nic – byla by tam, kde je už teď – jenže já bych ztratil všechno. Nemám snad právo zohlednit na miskách vah sebe, své štěstí, svou budoucnost? A jestli je malá šance, že budu lepší guvernér než admirál Morgan, není mou povinností vůči kolonistům zajistit, aby to dopadlo tak, že guvernérem budu já, ne on?

Pořád je to válka, i když se nepoužívají zbraně, ale úsměvy a slova. Musím sebrat síly, které mám, využít výhody terénu a pokusit se postavit silnějšímu nepříteli za okolností, které jeho nevýhody neutralizují. Alessandra je člověk, jistě – jako každý voják, každý pěšák ve velké hře. Byl jsem využit, abych vyhrál válku. Teď já využiju někoho jiného. Všechno pro „blaho celku.“

Jenže pod vším tím morálním uvažováním bylo něco jiného. Cítil to. Svědění, hlad, touha. Byl to jeho vnitřní šimpanz, jak tomu říkali s Valentinou. Zvíře, které cítilo z Alessandry ženskost. Zvolil jsem si tento plán, tyto nástroje, protože byly nejlepší? Nebo proto, že se tak dostanu do blízkosti dívky, která je hezká, která si zaslouží mou náklonnost?

Možná měla Valentina naprostou pravdu.

Ale jestli ano… co pak? Nemůžu vrátit veškerou pozornost, kterou jsem Alessandře věnoval. Mám vůči ní nenadále ochladnout, jen tak bez jakéhokoli důvodu? Je to méně manipulátorské?

Nemůžu snad občas vypnout mozek a být chlupatý šimpanz, kterému se líbí dostupná samice?

Ne.

„Jak dlouho budeš hrát s Enderem Wigginem tuhle malou hru?“ zeptala se Dorabella.

„Hru?“ nechápala Alessandra.

„Má o tebe viditelný zájem. Pořád se na tebe zaměřuje a viděla jsem, jak se na tebe usmívá. Má tě rád.“

„Jako sestru,“ povzdechla si Alessandra.

„Je ostýchavý,“ řekla Dorabella.

Alessandra si povzdechla.

„Na mě nevzdychej.“

„Copak, nesmím ani vydechnout, když jsem v tvé blízkosti?“

„Nenuť mě, abych tě štípla do nosu a nacpala ti do úst sušenky.“

„Mami, já nedokážu ovládat, co dělá.“

„Ale můžeš ovládat, co děláš ty.“

„Ender není admirál Morgan.“

„Ne, to není. Je to chlapec. Který nemá vůbec žádné zkušenosti. Chlapec, kterého je možno vést, pomoci mu, ukázat mu.“

„Ukázat mu co, mami? Naznačuješ, že mám udělat něco fyzického?“

„Moje milá dceruško, moje zlatá vílo,“ spustila Dorabella, „není to pro tebe a není to pro mne. Je to pro dobro Endera Wiggina.“

Alessandra obrátila oči v sloup. Byla přece puberťačka.

„Obracení očí v sloup není odpověď, moje milá dceruško, moje zlatá vílo.“

„Mami, lidé, kteří dělají ty nejhroznější věci, vždycky tvrdí, že je to pro dobro jiných lidí.“

„Ale v tomto případě mám naprostou pravdu. Admirál Morgan a já jsme se totiž sblížili. Velice sblížili.“

„Ty s ním spíš?“

Dorabellina ruka vyletěla, připravená udeřit, ještě než si ona sama uvědomila, co dělá. Včas ji ale zadržela. „Podívejme,“ řekla. „Moje ruka si myslí, že patří tvojí babičce.“

Alessandře se trochu zachvěl hlas. „Když jsi řekla, že jste se velice sblížili, tak mě napadlo, jestli nenaznačuješ –“

„Mezi Quincym Morganem a mnou je vztah dvou dospělých lidí,“ řekla Dorabella. „Rozumíme si. Já přináším do jeho života světlo, které nikdy nepoznal, a on přináší mužnou pevnost, kterou tvůj otec, budiž požehnáno jeho srdce, nikdy neměl. Je v tom také fyzická přitažlivost, ale jsme zralí dospělí, kteří ovládají své sexuální touhy, a není to tak, nedovolila jsem mu, aby na mě sáhl.“

„O čem tady pak mluvíme?“

„Jako dívka tvého věku jsem nevěděla, že mezi upjatou počestností a děláním toho, z čeho vznikají děti, je celá řada kroků a stupínků, které mohou mladému muži do jisté míry naznačit, že jeho pokusy o sblížení jsou vítány.“

„To já dobře vím, mami. Viděla jsem ostatní děvčata ve škole, jak se oblékají jako prostitutky a všechno ukazují. Viděla jsem ohmatávání, chytání a štípání. Jsme Italové, chodila jsem do italské školy, a všichni chlapci se chystali vyrůst v italské muže.“

„Nesnaž se odvrátit mou pozornost tím, že mě rozzlobíš svými etnickými stereotypy,“ řekla Dorabella. „Zbývá nám už jen několik týdnů, než dorazíme –“

„Dva měsíce nejsou ‚několik týdnů‘.“

„Osm je několik. Až doletíme na Shakespeara, jedna věc je jistá. Admirál Morgan nepředá kolonii patnáctiletému chlapci. To by bylo neodpovědné. Má Endera rád – všichni ho mají rádi – ale v Bitevní škole nedělali nic jiného, než že celé dny hráli hry. Řízení kolonie chce někoho, kdo má zkušenosti s vedením. Nikdy to nezaznělo přímo. Ale dala jsem si to dohromady z náznaků, ze skoro řečeného nebo z toho… co jsem zaslechla.“

„Tys poslouchala tajně.“

„Byla jsem přítomna a lidské uši se nedají zavřít. Chci říct, že nejlíp by to všechno mohlo dopadnout tak, že by Ender Wiggin byl guvernér, ale řídil by se radami admirála Morgana.“

„Ve všem.“

„Je to lepší, než aby Endera uložili do hibernace a poslali domů.“

„Ne! To by přece neudělal!“

„Ta hrozba už zazněla a objevily se náznaky, že to možná bude nutné. Podívej, představ si takový obrázek: Ender a krásná mladá kolonistka se do sebe zamilují. Dají si slib. Teď je zasnoubený. Náhoda tomu chtěla, že jeho budoucí tchýně –“

„Jíž je čirou náhodou poblázněná žena, která si myslí, že je víla a matka víly.“

„Tchýně je provdaná, nebo se chystá provdat za admirála, který s největší určitostí bude takříkajíc šedou eminencí za trůnem. Pokud mu Ender nebude dělat problémy, protože v takovém případě si trůn vezme, řečeno velmi otevřeně. Jenže Ender mu nebude dělat problémy, protože to nebude nutné. Jeho krásná mladá žena bude dbát o jeho zájmy tím, že bude věci rozebírat se svou matkou, která je pak bude rozebírat se svým manželem, a všechno půjde pro všechny hladce.“

„Jinými slovy si ho vezmu, abych dělala vyzvědačku.“

„Byli by dva milující a milovaní prostředníci, kteří by zajišťovali, aby mezi admirály z této lodi nikdy nevznikl konflikt.“

„Tím, že Ender bude odsunut do pozadí a přinucen tančit, jak Quincy píská.“

„Dokud sám nebude dost starý a zkušený.“

„K čemuž by konkrétně nedošlo nikdy, přinejmenším z pohledu Quincyho,“ odvětila Alessandra. „Mami, já nejsem pitomá, ani nikdo jiný, kdo je do tohohle zapletený. Ty sázíš na to, že se admirál Morgan chopí moci, takže se tím, že si ho vezmeš, staneš manželkou guvernéra kolonie. Ale nemůžeš si být jistá, že nezvítězí Ender, a proto chceš, abych si já vzala jeho. Tak budeme moci vyinkasovat hotovost bez ohledu na to, kdo v tomto malém mocenském zápase zvítězí. Nemám pravdu?“

Výraz pro „vyinkasovat hotovost“ řekla Alessandra anglicky. Dorabella se toho chytila. „Kolonie Shakespeare zatím žádnou hotovost nemá,“ řekla. „Zatím znají jen výměnný obchod a příděly. Nemáš naši budoucí kolonii nastudovanou.“

„Mami,“ nedala se Alessandra. „Máš takový plán, že?“

„To sotva. Jsem zamilovaná žena. Ty taky. Nepopírej to!“

„Pořád na něho myslím,“ odpověděla Alessandra. „Každou noc se mi o něm zdá. Jestli je to láska, musí se na její vyléčení brát nějaká pilulka.“

„Cítíš se tak jenom proto, že chlapec, kterého miluješ, si neuvědomuje vlastní city dostatečně, aby tobě a dokonce i sobě vyjasnil, jak se věci mají. To se ti snažím celou dobu vysvětlit.“

„Ne, mami,“ řekla Alessandra. „Ty se pokoušíš o všechno možné kromě toho, abys mi něco vysvětlila. Ty po mně chceš, abych ho svedla, ale odmítáš to říct nahlas.“

„To ne.“

„Mami!“

„Už jsem to řekla. Mezi toužením po něm a jeho svedením je daleká cesta. Jsou taky lehké doteky.“

„Nemá rád, když se ho někdo dotýká.“

„Myslí si, že nemá rád, když se ho někdo dotýká, protože ještě nechápe, že je do tebe zamilovaný.“

„Páni. A to nemáš ani doktorát z psychologie.“

„Víla nepotřebuje psychologii studovat, ona se s ní narodí.“

„Mami!“

„To říkáš v jednom kuse. Jako by sis nebyla jistá, jestli znám svůj titul. Ano, miláčku, skutečně jsem tvá matka.“

„Nemůžeš aspoň jednou v životě jednoduše říct, co si myslíš?“

Dorabella zavřela oči. Když něco říkala naplno, nikdy to pro ni nedopadlo dobře. Přesto měla Alessandra pravdu. Ta dívka byla tak naivní, že opravdu nevěděla, o čem Dorabella mluví. Nechápala potřebu, naléhavost – a nechápala, co s nimi musí dělat.

Otevřenost byla pravděpodobně nevyhnutelná. Možná bude lepší mít to za sebou.

„Sedni si, zlatíčko,“ řekla Dorabella.

„Tak to bude složitější sebeklam,“ poznamenala Alessandra. „Takový, který vyžaduje klid.“

„Vydědím tě, jestli v tom budeš pokračovat.“

„Ta hrozba nebude mít váhu, dokud mi nebudeš moci nechat něco, co bych chtěla.“

„Sedni si, ty nezvedená darebačko,“ přikázala Dorabella svým hravě přísným hlasem.

Alessandra si lehla na postel. „Poslouchám.“

„Ty nemůžeš nikdy udělat přesně to, o co tě požádám, že?“

„Poslouchám, a ty jsi nežádala, ty jsi poroučela.“

Dorabella se zhluboka nadechla a jasně vyložila, jak se věci mají. „Jestli se ti nepodaří během dalších čtyř týdnů Endera Wiggina zamknout a spoutat vztahem k tobě, je téměř jisté, že zůstane na lodi, pod dohledem nebo v hibernaci, až admirál Morgan odletí dolů, aby zjistil, jak se kolonii vede. Ale jestli bude Ender Wiggin admirálovým nastávajícím zetěm, je téměř jisté, že bude Shakespeařanům představen jako jejich nový guvernér. Takže – buď budeš zasnoubená s titulárním guvernérem a hrdinou lidstva, nebo od něho budeš trvale odloučena a budeš si muset vybrat někoho z místních šašků, až přijde čas, aby ses vdala.“

Alessandra zavřela oči na tak dlouho, až Dorabella začala přemýšlet, že by na ni chrstla hrnek vody, aby ji probudila.

„Díky,“ řekla Alessandra.

„Za co?“

„Za to, že jsi mi řekla, co si doopravdy myslíš,“ odvětila Alessandra. „Jaký je plán. Chápu, že všechno, co udělám, bude pro Enderovo blaho. Ale je mi patnáct, mami, a znám jenom to, jak se chovaly ty nejhorší holky ve škole. Nemyslím si, že tím dosáhnu u Endera Wiggina nějakých dobrých výsledků. I kdybych chtěla udělat, co říkáš, nemám ponětí, jak na to.“

Dorabella došla k Alessandřině posteli, klekla si k ní a políbila dceru na tvář. „Ty moje zlatíčko, stačilo se zeptat.“

KAPITOLA 14

Komu: smenach%KolShakespeare@colmin.gov Od: DesGuv%KolShakespeare@colmin.gov/ces Re: Zatímco se blížíme

Milý doktore Menachu!

Obdivoval jsem Vaši práci, jak jsem se s ní seznamoval po dobu naší cesty, a jsem Vám za ni vděčný. Vitalij Kolmogorov o Vás mluvil s pocity, které obdiv přesahují – úcta a hluboké přátelství jsou rovněž neadekvátní slova – a i když jsem Vás neznal tak jako on, viděl jsem, čeho jste dosáhl. To, že já a se mnou tisíce nových kolonistů najdeme po příletu do kolonie Shakespeare fungující firmu, místo abychom sem přiletěli jako zachránci neúspěšné kolonie, je samozřejmě zásluha všech kolonistů, ale je dosti pravděpodobné, že bez Vašich východisek z nemocí a proteinových nekompatibilit bychom tady nenašli vůbec nikoho.

Vitalij mi řekl, že jste se zdráhal uvažovat o přijetí guvernérské funkce, ale vidím, že jste to udělal a efektivně vládnete bezmála pět let. Děkuji Vám, že jste ustoupil svým zásadám a přijal politickou práci. Mohu vás ujistit, že já sám jsem se zdráhal přijmout svou práci skoro stejně; ve svém případě jsem neměl kam jinam jít.

Jsem mladý a jako guvernér nemám zkušenosti, třebaže jsem sloužil jako voják, stejně jako Vy. Doufám, že Vás najdu tam, kde jste, až přiletím, abych se od Vás mohl učit a pracovat s Vámi na asimilaci čtyř tisíc „nových kolonistů“ a jednoho tisíce „starých kolonistů“, aby se z nich v rozumném časovém horizontu stali jednoduše… obyvatelé Shakespeara.

Jmenuji se Andrew Wiggin, ale zpravidla se mi říká mou přezdívkou z dětství, Ender. Jelikož jste dělal pilota v bitvě o soustavu, kde jste nyní jako kolonista, je dosti možné, že jste slyšel můj hlas; určitě jste slyšel hlas přinejmenším jednoho z ostatních mých velitelů. Je mi líto těch pilotů, které jsme v té akci ztratili; sice jsme nevěděli, že naše chyby budou vykoupeny reálnými životy, ale to nás nezbavuje odpovědnosti. Chápu, že pro Vás uplynulo více než čtyřicet let; pro mne se ta bitva odehrála před pouhými třemi lety a mé myšlenky se od ní nikdy příliš nevzdálily. Budu stát před vojáky, kteří v té bitvě skutečně bojovali a kteří si pamatují ty, jejichž životy byly v důsledku mých chyb ztraceny.

Těším se na setkání s dětmi a vnuky narozenými Vašim krajanům. Samozřejmě nebudou mít žádné vzpomínky na bitvy, které jsou pro ně dávná minulost. Nebudou mít ponětí, kdo jsem nebo proč by pro ně bylo urážlivé, kdyby nad ně byl jako guvernér postaven patnáctiletý chlapec.

Naštěstí mám s sebou velice zkušeného admirála Quincyho Morgana, který se laskavě uvolil rozšířit své velení kromě lodi také na kolonii, dokud tady zůstane. Diskutovali jsme s Vitalijem o povaze vedení a velení a dospěli jsme k závěru, že Quincy Morgan je mírotvůrce a autorita; Vy budete lépe než já vědět, co to pro kolonii může znamenat.

Lituji těžkostí, které Vám náš přílet způsobí, a jsem předem vděčný.

S upřímným pozdravem Andrew

Komu: DesGuv%KolShakespeare@colmin.gov/ces

Od: smenach%KolShakespeare@colmin.gov

Předmět: Špatné naplánování

Milý Endere!

Děkuji Ti za podnětný dopis. Přesně chápu, jak to myslíš, že admirál Morgan je mírotvůrce a autorita, a mrzí mě, že nejsem lépe vybaven, abych ho náležitě uvítal. Ale jediní vojáci mezi námi jsou stejně staří jako já; naše mládež nemá důvod osvojovat si jakoukoli vojenskou disciplínu či dovednosti. Obávám se, že by ses za naše pokusy o manévry musel stydět. Veškeré ceremonie, které mají při vašem příletu proběhnout, musí být naplánovány výhradně z vaší strany. Poté, co jsem viděl TVOU práci a věnoval jí přinejmenším stejnou pozornost, jakou jsi Ty věnoval mé, pevně věřím, že všechno zvládneš s dokonalou sebejistotou.

Od Vitalijovy smrti jsem neměl příležitost použít ve větě slovo „sebejistota“. Jelikož máš být naším guvernérem (k mé velké úlevě), možná jsem na Tebe jednoduše přenesl způsob projevu, který jsem měl spojený s ním.

Čas vašeho příletu se bohužel časově kryje s naléhavou a dlouho připravovanou cestou, kterou musím podniknout. Sice již nejsem hlavní xenolog, ale mé povinnosti v té oblasti jen tak nezmizely. Teď, když přilétáte, mohu konečně podniknout výpravu do širokého pásu země na jih od nás, který zůstává téměř úplně neprobádaný. Usadili jsme se v subtropickém podnebí, abychom nezmrzli, pokud by se nám nepodařilo najít dostatečné množství paliva a přístřeší, když jsme před lety přiletěli. Vy teď přivážíte pozemskou vegetaci, která potřebuje chladnější podnebí, aby se jí dařilo, a já musím zjistit, jestli tam pro ni je příhodné prostředí. Také se potřebuji podívat, jestli tam nejsou původní druhy ovoce, zeleniny a travin, které bychom mohli využít, když nám teď přivážíte dopravní prostředky, díky nimž by pro nás mohlo být účelné pěstovat plodiny v jednom podnebí a konzumovat je ve druhém.

Z důvodů, které by Ti měly být zřejmé, si rovněž myslím, že mít pod sebou starého muže nebude pro Tebe tak prospěšné, jak si představuješ. Když jsou spolu dvě osoby nazvané „guvernér“, lidé se pravděpodobně obrátí k té, se kterou mají víc zkušeností. A noví lidé, kteří byli v hibernaci, pravděpodobně budou následovat příklad starých. Moje nepřítomnost pro tebe bude nejvýhodnější. Ix Tolo, hlavní xenolog, tě může obeznámit s probíhajícími projekty.

Jistě pochopíš, že fakt, že tuto cestu podnikám, není žádným projevem mého přání nesetkat se s tebou nebo ti nepomoci. Pokud bych si myslel, že moje přítomnost bude pro kolonii lepší než moje nepřítomnost, bylo by pro mne jedním z největších potěšení potřást si rukou s velitelem, který nás dovedl k vítězství. Mezi starými veterány v kolonii najdeš mnoho takových, kteří tě stále chovají ve velké úctě. Měj s nimi trpělivost, prosím tě, jestli budou mít trochu svázané jazyky.

Se srdečným pozdravem Sel

Sel začal v tichosti připravovat expedici na jih. Měla být pěší – původní výsadek nebyl vybaven žádnými tažnými zvířaty a on nechtěl kolonii připravovat o vozidla. A přestože se mnoho nových jedlých hybridů hojně rozšířilo, měl v úmyslu opustit podnebí, které je pro ně optimální, což znamenalo, že si bude muset vzít potravu s sebou. Naštěstí nejedl mnoho a chtěl si s sebou vzít šest nových psů, které geneticky upravil, aby jejich metabolizmus dokázal zpracovat místní proteiny. Psi budou lovit a potom dva použije jako zdroj potravy – a ostatní čtyři vypustí, dva páry schopné rozmnožování, které se ve volné přírodě uživí.

Noví predátoři vypuštění v divočině – Sel velice dobře věděl, jak by to mohlo být pro místní ekologii nebezpečné. Ale nedokážou sníst všechny původní druhy a nebudou zasahovat do vegetace. Při budoucím zkoumání a kolonizaci bude důležité najít v divočině volně žijící tvory, kteří se dají jíst a ochočit.

Nejsme tady proto, abychom místní ekologii ochraňovali jako muzeum. Jsme tady proto, abychom kolonizovali, uzpůsobili planetu pro sebe.

Což je přesně to, co začali termiťané dělat na Zemi. Jenže jejich přístup byl mnohem drastičtější – všechno spálit a pak vysadit vegetaci z domovské planety.

Ovšem tady to z nějakého důvodu neudělali. Nenašel žádné z druhů, které termiťané při vyčištění Číny před necelými sto lety vysadili na Zemi. Tato planeta byla jedna z nejstarších termiťanských kolonií a vše nasvědčovalo tomu, že její flóra a fauna jsou geneticky příliš vzdálené, než aby měly s termiťanskými druhy společné předky. Určitě byla osídlena dřív, než přišli se strategií termitizace, kterou začali používat na Zemi.

Celé roky až do nynějška se Sel musel plně věnovat genetickému výzkumu, potřebnému, aby kolonie zůstala životaschopná, a pak, v posledních pěti letech, jejímu řízení. Teď mohl vyrazit na neprobádaná území a zjistit maximum toho, co se zjistit dalo.

Nemohl se vydat do žádných dálav – předpokládal, že několik set kilometrů bude hranice – neboť by nebylo dobré zajít tak daleko, aby se nemohl vrátit a podat o svých zjištěních zprávu.

Ix Tolo mu pomohl s balením. Neustále při tom brblal – to bylo jeho obvyklé chování. Prý si nebere dost výstroje, táhne toho s sebou moc, nemá dost jídla, příliš mnoho vody, proč tohle, proč ne tamto… díky soustavné pozornosti, věnované detailům, byl ve své práci tak zdatný, a Sel to snášel v dobrém rozmaru.

A Ix měl samozřejmě vlastní hlavu.

„Ten druhý ranec můžeš vybalit,“ řekl mu Sel, „protože ty se mnou nejedeš.“

„Druhý ranec?“

„Nejsem idiot. Polovinu věcí, které jsem se rozhodl s sebou nevzít, jsi nacpal do dalšího batohu, spolu s dalším jídlem a svinutou přikrývkou navíc.“

„Nikdy jsem tě za idiota nepovažoval. Ale nejsem tak hloupý, abych ohrozil kolonii tím, že pošlu oba naše přední xenobiology na stejnou cestu.“

„Tak pro koho je ten ranec?“

„Pro mého syna Poa.“

„Vždycky mě znervózňovalo, že jsi ho pojmenoval po šíleně romantickém čínském básníkovi. Proč ne po někom z mayských dějin?“

„Všechny postavy, které vystupují v Popol Vuh, mají místo jmen čísla. Je to rozumný kluk. Silný. Pokud by to bylo nutné, dokázal by tě zpátky domů odnést.“

„Tak starý a seschlý nejsem.“

„Zvládl by to,“ trval na svém Ix. „Ale jen v případě, že budeš naživu. Jinak bude pozorovat a dokumentovat proces rozkladu a pak odebere vzorky mikroorganizmů a červů, kterým se podařilo najít v tvé staré pozemské mrtvole obživu.“

„Rád vidím, že ještě uvažuješ jako vědec a ne jako sentimentální osel.“

„Po je dobrý společník.“

„A umožní mi vzít s sebou dost výbavy, aby cesta byla užitečná. Zatímco ty zůstaneš tady a budeš si hrát s těmi novými z kolonizační lodě.“

„A školit xenobiology, které nám poslali,“ dodal Ix. „Určitě jsi Wigginovi řekl, že mu pomůžu. Nic takového se nestane. Budu mít ve svém oboru spoustu práce i bez opatrování nového guvernéra.“

Sel si jeho remcání nevšímal. Věděl, že Ix pomůže ve všem, co od něho bude Wiggin potřebovat. „A Poova máma je ráda, že její syn odchází se mnou?“

„Není,“ přiznal Ix. „Ale ví, že by s ní víckrát nepromluvil, kdyby mu to zakázala. Máme její požehnání. Víceméně.“

„V tom případě vyrazíme hned ráno.“

„Pokud vám to nový guvernér nezakáže.“

„Jeho pravomoc neplatí, dokud nevkročí na tuto planetu. Zatím není ani na oběžné dráze.“

„Copak ty ses nedíval na soupis jejich nákladu? Mají čtyři vznášedla.“

„Jestli budeme nějaké potřebovat, zavoláme si je vysílačkou. Jinak jim neříkej, kam jsme šli.“

„Je dobře, že termiťané na téhle planetě zlikvidovali všechny velké dravce.“

„Neexistuje dravec s trochou sebeúcty, který by sežral tak starý chuchvalec chrupavek, jako jsem já.“

„Já myslel na svého syna.“

„Ten mě taky nebude chtít sníst, ani kdyby nám došlo jídlo.“

Tu noc šel Sel spát brzy a pak, jako obvykle, už po několika hodinách spánku vstal, aby se šel vyčurat. Všiml si, že hláska bliká. Zpráva.

To není můj problém.

Jenže to nebyla pravda, nebo snad ano? Jestliže Wigginova pravomoc neplatila, dokud nevkročil na planetu, byl Sel pořád výkonný guvernér, takže musel přijmout každou zprávu ze Země.

Sedl si a vyslal signál, že je připravený na příjem.

Nahrály se dvě zprávy. Pustil si tu první. Ukazovala tvář ministra kolonizace, Graffa, a byla stručná.

„Vím, že se chystáte opustit město, než se tam dostane Wiggin. Promluvte si s ním, než odejdete. Nebude se vás snažit zastavit, takže můžete být klidný.“

To bylo všechno.

Druhá zpráva byla od Wiggina. Odpovídajícím způsobem vypadal na mladíka svého věku, ale blížil se dospělému vzrůstu a vzhledu. V kolonii se od mladíků jeho ražení očekávalo, že budou vykonávat mužskou práci a při jednání budou mít mužský hlas. Možná jeho postavení nakonec nebude tak ožehavé, jak Sel čekal.

„Prosím, kontaktujte mě hláskou nejdřív, jak jen to bude možné,“ zadal Ender. „Jsme ve vzdálenosti, na kterou funguje rádio, ale nechci, aby mohl signál zachytit někdo jiný.“

Sel si pohrával s myšlenkou předat zprávu Ixovi, aby na ni odpověděl, ale rozmyslel si to. Přece mu nešlo o to, aby se před Wigginem schovával, ne? Pouze aby mu vyklidil pole.

Proto odeslal signál, kterým vyjádřil svůj úmysl navázat spojení. Trvalo jen několik minut, než se Wiggin objevil. Teď, když se kolonizační loď nepohybovala relativistickou rychlostí, se neprojevoval žádný časový rozdíl a hláska tedy přenášela zprávy okamžitě. Nebylo znát ani časové zpoždění rádiového vysílače.

„Guvernére Menachu,“ řekl Ender Wiggin. Usmál se.

„Pane,“ odpověděl Sel. Pokusil se úsměv oplatit, ale… osoba, s níž mluvil, byl Ender Wiggin.

„Když jsme se dozvěděli, že odcházíte, moje první myšlenka byla poprosit vás, abyste zůstal.“

Sel dělal, že ho neslyší. „Udělalo mi radost, když jsem v seznamu nákladu našel nejenom zvířata, která dávají mléko, vlnu, vejce a maso, ale také kompletní sortiment tažných zvířat. Jsou čistě pozemská, nebo byla geneticky upravena, aby mohla trávit zdejší vegetaci?“

„Vaše metody byly v době našeho odletu velice slibné, ale jejich úspěšnost se prokázala, až když jsme měli kus cesty za sebou. Proto všechna zvířata a rostliny, které s sebou vezeme, jsou čistě pozemská. Všechna jsou v hibernaci a mohou být v tomto stavu udržována nějakou dobu na povrchu, dokonce i po odletu lodi. Určitě bude čas na provedení změn u další generace.“

„Ix Tolo má své rozpracované projekty, ale věřím, že bude schopen zaškolit do těch postupů vaše xenology.“

„Ix Tolo zůstane během vaší nepřítomnosti hlavním xenologem,“ řekl Wiggin. „Viděl jsem v uplynulých týdnech – pro vás letech – jeho práci. Vyškolil jste ho na náročný standard a xenologové z této lodi se od něho chtějí učit. I když doufají, že se brzy vrátíte. Chtějí se s vámi setkat. Jste pro ně něco jako hrdina. Tato planeta je jediná, která má netermitizovanou flóru a faunu. Ostatní kolonie pracovaly se stejnými genetickými skupinami – toto je jediný svět, který představoval unikátní problém, takže jste musel sám udělat to, co mohly všechny ostatní kolonie dělat ve vzájemné spolupráci.“

„Já a Darwin.“

„Darwin měl víc pomoci než vy,“ řekl Wiggin. „Doufám, že necháte vysílačku v tichém režimu, místo abyste ji vypnul. Protože chci mít možnost požádat vás o radu, když to budu potřebovat.“

„Nebudete to potřebovat. Půjdu si teď znovu lehnout. Zítra mě čeká daleká chůze.“

„Můžu za vámi poslat vznášedlo. Abyste nemuseli své zásoby nést. Prodloužil by se tak váš akční rádius.“

„Jenže pak budou starousedlíci předpokládat, že se brzy vrátím. Budou čekat na mě, místo aby spoléhali na vás.“

„Nemůžu se tvářit, že nejsme schopni vás vystopovat a najít.“

„Ale můžete jim říct, že mi prokazujete úctu tím, že se o to nesnažíte. Na mou žádost.“

„Ano,“ přikývl Ender. „Udělám to.“

Pak už téměř nebylo co říct. Ukončili spojení a Sel se vrátil do postele. Usnul snadno. A jako obvykle se probudil přesně, kdy chtěl – hodinu před úsvitem.

Po na něho čekal.

„S mámou a tátou už jsem se rozloučil,“ řekl.

„Dobrá.“

„Díky, že jste mě nechal jít.“

„Mohl jsem ti v tom zabránit?“

„Ano. Nevzepřel bych se vašemu rozhodnutí, strýčku Sele.“ Celá generace vnoučat mu tak říkala.

Sel pokýval hlavou. „Dobře. Jedl jsi?“

„Ano.“

„Tak pojďme. Já se budu chtít najíst až v poledne.“

Uděláš jeden krok a pak další. To je cesta. Ale udělat krok s otevřenýma očima není žádná cesta, je to přetváření vlastní mysli. Vidíš věci, které jsi nikdy předtím neviděl. Věci, které lidské oči nikdy nespatřily. A vidíš svýma konkrétníma očima, které se naučily vidět nejenom rostlinu, ale tuto rostlinu, která zaplňuje tuto ekologickou niku, ale s tím a tím rozdílem.

A když se tvoje oči čtyřicet let učily znát struktury nového světa, jsi Anton van Leeuwenhoek, který poprvé spatřil mikroskopem svět vířníků; jsi Carl Linné, když poprvé roztřídil tvory do čeledí, rodů a druhů; jsi Darwin, postupující od jednoho tvora k druhému a třídící cesty evolučního vývoje.

Nebyla to rychlá cesta. Sel se musel nutit, aby aspoň trochu pospíchal.

„Nedovol mi zdržovat se tak dlouho nad každou novou věcí, kterou uvidím,“ řekl Poovi. „Bylo by pro mou velkou expedici ponižující, kdyby mě dovedla jen deset kilometrů na jih od kolonie. Musím překonat alespoň první pohoří.“

„A jak vám mám zabránit, abyste se zdržoval, když po mně chcete abych fotografoval, odebíral vzorky, třídil a dělal poznámky?“

„Odmítni to dělat. Řekni mi, abych zvedl svá kostnatá kolena ze země a vykročil.“

„Celý život mě učili poslouchat osoby starší, než jsem já, dívat se a učit se. Jsem váš asistent. Váš učedník.“

„Jenom doufáš, že nedojdeme moc daleko, abys nemusel nést mrtvolu takovou cestu, až umřu.“

„Myslel jsem, že vám to otec řekl – jestli skutečně zemřete, mám zavolat pro pomoc a pozorovat proces vašeho rozkladu.“

„To je pravda. Poneseš mě, jen když budu dýchat.“

„Nebo chcete, abych začal hned? Mám si vás naložit na ramena, abyste nemohl každých padesát metrů objevit celou další rostlinnou čeleď?“

„Na uctivého, poslušného mladého muže umíš být velice sarkastický.“

„Byl jsem jen lehce sarkastický. Umím to i líp, jestli chcete.“

„To stačí. Dohadování s tebou mě tak zaměstnalo, že jsme ušli takový kus, aniž bych si něčeho všiml.“

„Zato psi něco našli.“

Ukázalo se, že se jedná o malou čeleď rohatých plazů, kteří zřejmě zaplňovali mezeru po zajících – listožroutů s velkými zuby, kteří se pohybovali skoky a bojovali jen tehdy, když byli zahnáni do úzkých. Rohy Selovi nepřipadaly jako zbraně – byly příliš tupé – a když si představil obřad páření, při němž tito tvorové vyskakují do vzduchu, aby do sebe trkli hlavou, vzhledem k lehkosti jejich lebek si nedovedl představit, jak jinak by jim to mohlo pomoci než tak, že si přivodí pořádný otřes mozku.

„Nejspíš tak demonstrují své zdraví,“ usoudil.

„Těmi parohy?“

„Rohy,“ opravil ho Sel.

„Já myslím, že je shazují a nechávají vyrůst znovu,“ řekl Po. „Nevypadají všichni tihle tvorové, jako by svlékali kůži?“

„Ne.“

„Někde se po nějaké svlečené kůži podívám.“

„To budeš hledat dlouho.“

„Proč? Protože ty kůže jedí?“

„Protože je nesvlékají.“

„Jak to můžete vědět tak jistě?“

„Nevím to jistě,“ přiznal Sel. „Ale toto není termiťanský import. Je to původní druh a my jsme se u zdejších druhů se žádným svlékáním kůže nesetkali.“

Takovým způsobem se odvíjel jejich rozhovor, jak postupovali – ale nějaké území za zády přece jen zanechávali. Také fotografovali. A čas od času, když narazili na něco opravdu nového, zastavili se a odebrali vzorky. Ale pořád šli. Sel byl sice starý a potřeboval se čas od času opřít o vycházkovou hůl, ale dokázal udržet stálé tempo. Bylo pravděpodobné, že Po ho poměrně často předejde, ale byl to Po, kdo naříkal, když Sel po krátkém odpočinku prohlásil, že je čas vyrazit.

„Nechápu, na co máte tu hůlku,“ řekl Po.

„Abych se o ni opíral, když odpočívám.“

„Ale celou dobu, co jdete, ji musíte nést.“

„Zase tak těžká není.“

„Vypadá těžká.“

„Je z balzového stromu – tedy, já mu říkám ‚balzový‘, protože má tak lehké dřevo.“

Po si hůlku vyzkoušel. Vážila ani ne půl kilogramu, i když byla silná a sukovitá a na horním konci se rozšiřovala jako amfora. „Ale stejně by mě unavilo ji nést.“

„To jenom proto, že sis naložil do batohu větší váhu než já.“

Po se mu to nesnažil vyvracet.

„První lidé, kteří cestovali na Měsíc a jiné planety, to měli jednoduché,“ prohlásil Po, když dosáhli hřebene vysokého pohoří. „Mezi nimi a jejich cílem nebylo nic než prázdný vesmír. Nic je nelákalo zastavit se a zkoumat.“

„Jako první mořeplavci. Plavili se od jedné země ke druhé a moře si nevšímali, protože neměli nástroje, které by jim umožnily prozkoumat je do nějaké slušné hloubky.“

„Jsme conquistadoři,“ řekl Po. „Jenže my jsme je všechny zabili, ještě než jsme vstoupili na zem.“

„To je rozdíl nebo podobnost?“ zeptal se Sel. „Pravé neštovice a další nemoci přišly ještě dřív než conquistadoři.“

„Škoda, že jsme si s nimi nemohli promluvit,“ řekl Po. „Četl jsem o conquistadorech – my Mayové máme dobrý důvod, abychom se je snažili pochopit. Kolumbus napsal, že domorodci, které nalezl, ‚nemají žádný jazyk‘, jen proto, že nerozuměli žádnému z jazyků, které ovládali jeho tlumočníci.“

„Jenže termiťané žádný jazyk neměli.“

„Alespoň si to myslíme.“

„V jejich lodích nebyla žádná komunikační zařízení. Nic, co by přenášelo hlas nebo obrazy. Protože to nepotřebovali. Výměna vzpomínek. Přímý přenos smyslových vjemů. Ať používali jakýkoli mechanizmus, bylo to lepší než jazyk, ale zároveň horší, protože neměli jak se dorozumět s námi.“

„Kdo tedy byl němý?“ zeptal se Po. „My nebo oni?“

„Obě rasy byly němé,“ řekl Sel, „a navíc hluché.“

„Co bych dal za to, abych měl aspoň jednoho z nich živého.“

„Potíž je v tom, že jenom jeden by být nemohl,“ připomněl Sel. „Měli úlová společenstva. Potřebovali stovky, možná tisíce jedinců, aby dosáhli kritického množství pro získání inteligence.“

„Anebo ne,“ odvětil Po. „Mohlo to být také tak, že inteligentní byla jenom královna. Proč by jinak všichni zemřeli, když zahynuly královny?“

„Ledaže by královna byla uzel, centrum nervové sítě, takže při její smrti všichni zkolabovali. Ale do té doby byli všichni individua.“

„Jak jsem řekl, škoda, že nemáme ani jednoho živého,“ dodal Po. „Pak bychom se mohli něco dozvědět, místo abychom hádali z několika vysušených mrtvol.“

Sel se v duchu zaradoval, že další generace této kolonie obsahuje aspoň jednoho, který uvažuje jako vědec. „My jich máme zachovaných víc než kterákoli jiná kolonie. Je tady jen málo saprofágů, kteří by je mohli žrát, takže mrtvoly vydržely dost dlouho, abychom se dostali na povrch planety a některé z nich zmrazili. Dokonce jsme mohli prozkoumat vnitřní uspořádání.“

„Ale královny žádné.“

„Nejsmutnější věc mého života,“ prohlásil Sel.

„Opravdu? To je věc, které litujete nejvíc?“

Sel se odmlčel.

„Promiňte,“ řekl Po.

„To nic. Jenom jsem o tvé otázce přemýšlel. Věc, které nejvíc lituju. To je otázka. Jak bych mohl litovat, že jsem všechno nechal na Zemi, když jsem odletěl proto, abych ji pomohl zachránit? A skutečnost, že jsem přiletěl sem, mi umožnila dělat věci, o kterých mohli jiní vědci jenom snít. Podařilo se mi již pojmenovat více než pět tisíc druhů a vypracovat základní systém klasifikace pro celou původní biotu. To je víc než na kterékoli jiné termiťanské planetě.“

„Proč?“

„Protože termiťané ty planety zbavili života a potom vysadili jen omezenou podmnožinu své flóry a fauny. Toto je jediná planeta, kde se většina druhů vyvinula zde. Jediné místo, kde je chaos. Termiťané přivezli do svých kolonií necelý tisíc druhů. A jejich domovská planeta, na které mohla být mnohem větší diverzita, je zničená.“

„Nelitujete, že jste sem přiletěl?“

„Ovšemže lituju. A zároveň jsem rád, že jsem tady. Lituju, že je ze mě stará troska. Jsem rád, že nejsem mrtvý. Mám pocit, že všechny mé stesky vyvažuje něco, co mi dělá radost. Dá se tedy říct, že v průměru mě netrápí vůbec nic. Ale zároveň nejsem ani malinko šťastný. Dokonalá rovnováha. V průměru necítím vůbec nic. Myslím, že neexistuju.“

„Otec říká, že když člověku vyjdou nesmyslné výsledky, tak není vědec, ale filozof.“

„Ale moje výsledky nejsou nesmyslné.“

„Skutečně existujete. Vidím vás a slyším vás.“

„Z genetického hlediska neexistuju, Po. Jsem mimo pavučinu života.“

„Proto jste se rozhodl hodnotit jediným měřítkem, které umožňuje, aby byl váš život nesmyslný?“

Sel se zasmál. „Je vidět, že jsi syn své matky.“

„Otce ne?“

„Samozřejmě obou. Ale tvoje matka se nikdy nespokojila se žádnou kravinou, kterou se jí někdo snažil namluvit.“

„To mi připomíná, že se nemůžu dočkat, až uvidím krávu.“

Teď, když jejich loď při přibližování k Shakespearu prudce brzdila, měla posádka mnohem víc práce než obvykle. Prvořadým úkolem bylo spojit se s přepravní lodí, která na tuto planetu před čtyřiceti lety přivezla válečnou flotilu. Bez zásob na zpáteční cestu byla loď ponechána jako obrovský satelit na geosynchronní dráze přímo nad kolonií. Energie ze solárních panelů stačila na to, aby její počítače a komunikační systémy zůstaly po uplynulá desetiletí v provozu.

Členové původní posádky, nyní kolonisté, použili své bitevníky jako přistávací plavidla; jejich zásoby a vybavení pro první roky kolonie byly uzpůsobené tak, aby se vešly do bitevníků nebo na ně. A všechny měly hlásky. Jenže bitevníky mohly přistát pouze jednou, neměly možnost opustit povrch planety.

Posádka kapitána Morgana měla přepravní loď opravit a vybavit novou technikou. Přivezli s sebou nové komunikační a meteorologické satelity, které umístí v určitých intervalech na geosynchronní dráhu kolem celé planety. Pak dostane stará transportní loď kapitána a posádku a vydá se na cestu, nikoli zpátky na Eróta, ale do jiné kolonie Přes všechny tyto činnosti si Ender nedělal iluze, že by se samotný admirál Morgan nechal vyrušit z dohlížení na Enderovy aktivity. Byl to plánovač, intrikán, a i když to mohlo budit zdání, že mírotvůrce jako on se loudá a nikdy toho moc nedělá, byl vždy připravený udeřit.

Proto nesměl Ender s blížícím se klíčovým okamžikem – příletem k Shakespearu – poskytnout Morganovi vůbec žádnou záminku k podezření, že něco chystá. Morgan předpokládal, že Ender je inteligentní, horlivý patnáctiletý chlapec, a těm předpokladům bylo třeba dostát. Zároveň si však Morgan hlídal Enderův nenapadnutelný nárok na postavení guvernéra. Musel věřit, že Ender je ochotný nechat ho být šedou eminencí za trůnem.

Proto si Ender za Morganem přišel pro povolení využít hlásku ke spojení s xenobiology ze Shakespeara. „Jak víte, studoval jsem biologické soustavy termiťanů, a teď s nimi mohu komunikovat v reálném čase. Mám spoustu otázek.“

„Nechci, abys je obtěžoval,“ řekl Morgan. „Už tak mají příliš mnoho práce s přípravou přistání.“

Ender věděl, že kolonie, která je na povrchu, nemůže dělat nic než nepřekážet. Morgan přistane a pak rozhodne, které zásoby se vezmou na zpáteční cestu. Loď se vrátí na Zemi bez ohledu na to, jestli na ní Morgan bude nebo ne.

„Pane, xenobiologové se potřebují dozvědět, jaké pastevní druhy máme s sebou, aby mohli připravit jejich adaptaci na využívání mimozemských proteinů. Je to obrovský projekt, a dokud nebudeme mít novou generaci adaptovaných zvířat, nebude žádné maso. Nedovedete si představit, jak jsou nedočkaví. A já jsem kompletně v obraze protože jsem vypracoval seznam nákladu, když jsme odletěli z Eróta.“

„Seznam nákladu už jsem jim poslal.“

Ender ve skutečnosti seznam poslal, ještě než loď odstartovala Ale proč se dohadovat o malichernostech? „V seznamu nákladu jsou položky jako ‚krávy‘ a ‚prasata‘. Potřebují víc informací než jen to. Já je mám; můžu je poslat; a hlásku stejně nikdo nevyužívá, pane. Je to moc důležité.“ Ender málem řekl „moc moc moc,“ ale usoudil, že by to bylo až příliš dětinské a Morgan by mohl něco vytušit.

Morgan si povzdechl. „Proto by se dětem neměly dávat úkoly pro dospělé. Nerespektujete priority tak, jak to dělají dospělí. Ale… pokud toho necháš, kdykoli bude hlásku potřebovat posádka, tak můžeš. A teď, jestli ti to nevadí, mám opravdovou práci.“

Ender věděl, že Morganova „opravdová“ práce se týká víc příprav na lodní svatbu s Dorabellou než čehokoli, co by souviselo s přistáním. Dorabella Toscanová ho tak pobláznila chtíčem – kdepak, to byla láska, hluboké pouto trvalého přátelství – že svolil, aby na Shakespeara přicestovala jako manželka generála, ne jenom jako obyčejný kolonista.

A Enderovi to nevadilo. Nemínil do toho nijak zasahovat.

Odešel do hláskové místnosti, aby svou zprávu poslal přímo. Kdyby se připojil ze svého panelu, jeho zpráva by jistě byla zachycena a uložena, aby nad ní někdo mohl v klidu dumat. Zabezpečení sice splňovalo normy MF, což znamenalo, že značný počet dětí z Bitevní školy by je dokázal vylepšit, hacknout, nebo jako v Enderově případě do něj proniknout a úplně je oklamat, nemohl však riskovat, že Morgan požádá, aby mu ukázali videozáznam s Enderem v hláskové místnosti, a dozví se, že z toho časového úseku žádný videozáznam neexistuje.

Kromě toho měl jen jednu krátkou zprávu pro Graffa, v níž ho žádal o malou výpomoc se svou současnou situací, a pak si mohl dopřát několik okamžiků blaženého soukromí, než udělá práci, kterou uvedl Morganovi, že ji sem jde dělat.

Dělal to, co vždycky, když měl příležitost být úplně sám. Položil si hlavu na ruce, zavřel oči a doufal, že získá několik okamžiků spánku, aby si osvěžil myšlení.

Probudil se, protože mu někdo zlehka hladil ramena. „Chudáčku,“ řekla Alessandra. „Usnul jsi uprostřed práce.“

Ender se posadil, zatímco mu dál masírovala svaly ramenou, zad a krku. Skutečně byly napjaté a to, co Alessandra dělala, bylo příjemné. Pokud by se ho zeptala, odmítl by – nechtěl mezi nimi fyzický kontakt – a pokud by za ním přišla, když byl vzhůru, a jednoduše to začala dělat, ucukl by, protože nesnášel, když si někdo myslel, že má právo dotýkat se ho bez jeho souhlasu.

Ale probudit se, když to někdo dělal, bylo příliš příjemné, než aby to chtěl zastavit. „Moc toho nedělám,“ řekl. „Většinou papírování. Ty těžké věci ať dělají dospělí. Já už jsem si své odpracoval.“ Teď už lhal Alessandře reflexivně.

„Mě neobalamutíš,“ odsekla. „Nejsem tak pitomá, jak si myslíš.“

„Já si nemyslím, že jsi pitomá,“ odvětil Ender. A opravdu si to nemyslel. Nebyla materiál pro Bitevní školu, ale nebyla ani hloupá.

„Vím, že se ti nelíbí, že se matka a admirál Morgan berou.“

Proč bych se o to staral? „Ne, to je v pohodě,“ řekl. „Člověk asi bere lásku tam, kde ji najde, a tvoje matka je ještě mladá. A krásná.“

„Je, že?“ řekla Alessandra. „Doufám, že budu mít tělo po ní. Všechny ženy v otcově rodině byly vychrtlé. Žádné křivky.“

Ender okamžitě pochopil, proč přišla. Mluvit o „křivkách“, když ho masírovala, bylo příliš okaté, než aby si toho mohl nevšimnout. Ale chtěl zjistit, kam to směřuje a proč. Konkrétněji, proč právě teď.

„Vychrtlé nebo oblé, za správných okolností je přitažlivá každá.“

„A u tebe jsou to jaké okolnosti, Endere? Kdy pro tebe některá bude přitažlivá?“

Věděl, co se čeká. „Ty jsi přitažlivá, Alessandro. Ale jsi moc mladá.“

„Jsem stejně stará jako ty.“

„Já jsem taky moc mladý,“ řekl. Už spolu tuto diskusi vedli – ale v abstraktní rovině. Když si blahopřáli, že jsou tak dobří přátelé, aniž by měli jeden o druhého jakýkoli sexuální zájem. Zjevně došlo ke změně programu.

„Já nevím,“ řekla. „Na Zemi se lidé brali čím dál později. A sex měli čím dál dřív. Vím, že bylo špatné to oddělovat, ale kdo může říct, který směr je špatný? Možná je biologie našich těl chytřejší než všechny důvody, proč čekat na manželství. Možná naše těla chtějí vychovávat děti, když jsme ještě dost mladí, abychom s nimi dokázali držet krok.“

Ender uvažoval, kolik z toho, co říká, jí předepsala matka. Pravděpodobně ne mnoho. Alessandra skutečně uvažovala takovým způsobem. Vedli spolu dost hovorů o společenskopolitických tématech, než aby tento nějakým způsobem vyčníval z řady.

Problém byl v tom, že i když velice dobře chápal, co se děje, bylo mu to příjemné. Nechtěl, aby to přestalo.

Jenže ono to muselo přestat. Přestat nebo se změnit. To masírování zad nemohlo pokračovat věčně.

Ale nemohl to utnout náhle. Musel sehrát roli. Morgan musel věřit, že Ender je Alessandře oddaný, takže tím, že se ožení s Dorabellou, se stane Enderovým budoucím tchánem. Další soustava pák k jeho ovládání. Ender se chystal pojmout to platonicky. Měl postačit čas, který s ní trávil, pozornost, kterou jí věnoval.

Až do tohoto okamžiku. Teď na něho vyvíjeli tlak. Přes Alessandru – i když Ender nevěřil, že toto malé setkání vymyslela sama. „Přemýšlíš o matce a admirálu Morganovi?“ zeptal se Ender. „Začínáš žárlit?“

To ji přimělo odtáhnout ruce. „Ne. Vůbec ne. Co má masírování tvých ramenou společného s tím, že se berou?“

Teď, když se ho přestala dotýkat, mohl otočit křeslo, aby byl čelem k ní. Byla oblečená… jinak. Nic nápadného, nic jako to, co znal z videí jako údajně sexy pozemskou módu. Měla na sobě oblečení, které již viděl. Ale měla zapnutý o knoflíček míň. Byl to jediný rozdíl? Možná ji viděl novýma očima, protože se ho ještě před chviličkou dotýkala.

„Alessandro,“ řekl, „netvařme se, že nevíme, co se tady děje.“

„A co se podle tebe děje?“

„Spal jsem, a ty jsi udělala něco, co jsi nikdy předtím neudělala.“

„Nikdy předtím jsem neměla pocit, že bych měla,“ odpověděla. „Viděla jsem, jakou neseš tíhu. Nejenom guvernérství a to všechno, já myslím… všechny ty věci předtím. Tíhu toho být Enderem Wigginem. Vím, že nemáš rád, když se tě někdo dotýká, ale to neznamená, že jiní lidé nemůžou chtít se tě dotýkat.“

Ender se dotkl její ruky, zlehka ji zachytil prsty. Už ve chvíli, kdy to dělal, věděl, že by neměl. Ale touha to udělat byla skoro až drtivá a něco v něm řeklo: Není to nijak nebezpečné. Dotýkání se rukama? To lidé dělají pořád.

Ano, a pořád dělají i jiné věci, ozvala se jiná část jeho mysli.

Zmlkni, okřikla ji ta, které se líbilo dotýkat se Alessandry.

Co když se to skutečně odehrávalo podle Alessandřina scénáře – nebo scénáře její matky? Mohl ho potkat horší osud? Přijížděl do kolonie. V koloniích nešlo o nic jiného než o rozmnožování. Tato dívka se mu líbila. V kolonii nebude výběr dívek zrovna obrovský; několik stejně starých jako on jich bylo v hibernaci, takže by musel vybírat především z dívek narozených na Shakespearu, a ty by – nebyly ze Země.

Zatímco se dohadoval sám se sebou, Alessandra ho vzala za ruku pevněji a přisunula se k němu blíž. Vedle něho. Cítil teď její teplo – nebo si to alespoň představoval. Její tělo se teď dotýkalo jeho nadloktí; její druhá ruka, ta, kterou nedržel, ho hladila ve vlasech. Zvedla jeho ruku na svou hruď. Přitiskla ji hřbetem nikoli na své ňadro – to by bylo příliš okaté – ale na svou hruď v místech, kde jí bušilo srdce. Anebo to bušení, které cítil v ruce, byl jeho vlastní tep?

„Během této cesty jsem tě poznala,“ zašeptala. „Ne toho slavného chlapce, který zachránil svět, ale tohoto mladíka, tohoto mladého muže přibližně stejně starého jako já, který je tak starostlivý, tolik myslí na jiné, má s nimi tolik trpělivosti. Se mnou, s mou matkou. Myslíš, že jsem si toho nevšimla? Nikdy nechce nikomu ublížit, nechce urazit, ale nikomu kromě své sestry nedovoluje, aby se k němu přiblížil. To je tvoje budoucnost, Endere? Ty a tvoje sestra, v kruhu, který dovnitř nepustí nikoho jiného?“

Ano, pomyslel si Ender. Tak jsem se rozhodl. Když se objevila Valentina, napadlo mě: Ano, ji můžu pustit dovnitř, této osobě můžu důvěřovat.

Tobě důvěřovat nemůžu, Alessandro, pomyslel si. Jsi tady ve službách plánů někoho jiného. Možná myslíš to, co říkáš, doopravdy, možná jsi upřímná. Ale jsi také využívaná. Jsi zbraň namířená na moje srdce. Dnes tě někdo oblékl. Někdo ti řekl, co máš udělat a jak to udělat. Anebo, jestli jsi na to všechno opravdu přišla sama, jsi pro mne příliš. Jsem do toho příliš zapletený. Příliš mnoho chci, aby se to vyvíjelo dál směrem, který zdánlivě nabízíš.

Nepřipustím, aby to pokračovalo, pomyslel si.

Ale ani po tomto rozhodnutí nemohl jen tak vyskočit a říct: Jdi z cesty, pokušitelko, jak to udělal Josef s Potífarovou manželkou. Musel to zařídit tak, aby přestat chtěla ona. Tak, aby to Morganovi nemohlo připadat, že ji odmítl. Morgan si záznam tohoto setkání jistě prohlédne. V předvečer vlastní svatby nesměl Morgan vidět, jak Ender Alessandru absolutně odmítl.

„Alessandro,“ promluvil stejně potichu jako ona. „Doopravdy chceš žít jako tvoje matka?“

Alessandra poprvé zaváhala, znejistěla.

Ender svou ruku odtáhl, opřel se o područku křesla a vstal. Natáhl k ní paže, objal ji a usoudil, že aby to fungovalo, bude ji muset políbit.

A tak to udělal. Moc to neuměl. K jeho úlevě ani ona ne. Bylo to rozpačité, trošičku se minuli a museli se znovu najít, a ani jeden z nich nevěděl, co vlastně mají dělat. Tento polibek kupodivu narušil vypjatou náladu a oba se rozesmáli, když ho ukončili. „Tak,“ řekl Ender. „Udělali jsme to. Náš první polibek. Můj vůbec první polibek, kohokoli.“

„Můj taky,“ řekla. „První, který jsem dokonce chtěla.“

„Mohli bychom zajít dál,“ pokračoval. „Jsme k tomu oba vybavení – jsem si jistý, že tvoříme soupravu, která k sobě dokonale padne.“

Znovu se zasmála. To je ono, pomyslel si Ender. Smích je ta správná nálada, ne to druhé.

„To, co jsem řekl o tvé matce, jsem myslel vážně,“ navázal. „Ona to udělala, přesně ve tvých letech. Počala tě, když jí bylo čtrnáct, narodila ses jí v patnácti. Bylo jí tolik, co teď tobě. A za toho chlapce se vdala, že?“

„A bylo to krásné,“ řekla Alessandra. „Matka mi mockrát vyprávela, jak s ním byla šťastná. Jak to bylo úžasné. Jak mě oba milovali.“

Ovšemže ti to řekla, pomyslel si Ender. Je dobrý člověk, nechtěla by ti říct, že to byl zlý sen, v patnácti mít tolik odpovědnosti.

Ale možná to bylo úžasné, namítla jeho jiná část. Ta, která si dobře uvědomovala, že jejich těla jsou stále přitisknutá k sobě, že se prsty zlehka dotýká zadního dílu její halenky a pomalu hladí kůži a tělo pod látkou.

„Tvoje matka byla pod vládou někoho, kdo byl silnější než ona,“ řekl. „Tvé babičky. Chtěla se osvobodit.“

To zapůsobilo. Alessandra se od něho odtáhla. „Co to říkáš? Co ty víš o mé babičce?“

„Jenom to, co mi řekla sama tvoje matka. Byla jsi u toho.“

Viděl jí ve tváři, že si vzpomněla, a vzplanutí hněvu pominulo. Ale do náruče se mu už nevrátila. A on ji k tomu ani nevybídl. Když stáli půl metru od sebe, myslelo mu to jasněji. Metr by byl ještě lepší.

„Moje matka je úplně jiná než moje babička,“ prohlásila Alessandra.

„Samozřejmě,“ přikývl. „Ale vy dvě spolu žijete celý život. Jste si neustále velice blízko.“

„Já se od ní nesnažím utéct,“ ohradila se. „K něčemu takovému bych tě nepoužila.“ Ale její obličej ukazoval něco jiného. Možná poznání, že ho využívala – že podnět k téhle návštěvě dala její matka.

„Jenom mě napadlo,“ řekl, „že i radostná země skřítků a víl, ve které s oblibou předstírá, že žije –“

„Kdy jsi –“ začala a pak se zarazila, protože Dorabella samozřejmě sehrála svou královnu víl několikrát, k potěše ostatních kolonistů.

„Jenom mě napadlo,“ navázal, „že bys po takové době možná nechtěla strávit v její pohádkové zemi zbytek života. Možná je pro tebe tvůj svět lepší než její vymyšlená místa. To je všechno, co mě tak napadlo. Vytvořila ti krásný kokon, ale možná se z něho i tak chceš vymotat a ulétnout.“

Alessandra stála a zakrývala si ústa rukou. Potom jí do očí vhrkly slzy. „Per tutte sante,“ řekla. „Dělala jsem… co chtěla. Myslela jsem si, že je to můj nápad, ale byl její, bylo to… chtěla jsem, abys mě měl rád, opravdu jsem to chtěla, to nebylo hrané, ale myšlenka, že sem poletíme… Nesnažila jsem se od ní utéct, já ji poslouchala.“

„Vážně?“ Ender se snažil vypadat, jako by na to už sám nepřišel.

„Řekla mi, co přesně mám dělat, jak daleko zajít…“ Alessandra si s pláčem začala rozepínat halenku. Neměla pod ní nic. „Co máš vidět, na co si můžeš sáhnout, co už nesmíš…“

Ender k ní přistoupil a znovu ji objal, aby jí zabránil pokračovat v rozepínání. Protože i v tomto emocionálním okamžiku měl v sobě někoho, komu šlo jen o tu halenku a o to, co se pod ní odkryje, ne o dívku, která to dělá.

„Tobě na mně doopravdy záleží,“ řekla.

„Ovšemže záleží.“

„Víc než jí,“ vzlykla. Její slzy se mu vpíjely do košile.

„To asi ne,“ namítl.

„Zajímalo by mě, jestli jí na mně vůbec záleží,“ řekla Alessandra do jeho hrudi. „Zajímalo by mě, jestli jsem někdy byla něco víc než její loutka, tak jako ona byla babiččina. Možná kdyby matka zůstala doma, nevdala se a neměla mě, babička by byla plná pohádek a krásy – protože by bylo po jejím.“

Dokonalé, pomyslel si Ender. Navzdory mým pudům a mé biologické roztěkanosti to dopadlo přesně tak, jak mělo. Admirál Morgan uvidí, že sexuální zápletka se nevyvinula podle připraveného scénáře, ale Ender s Alessandrou jsou si stále blízcí, stále si mezi sebou vytvářejí pouto – cokoli, co si v tom chtěl vyčíst. Hra pokračovala. Třebaže milostný románek měl rozhodně stop.

„V téhle místnosti nejdou zamknout dveře,“ poznamenal.

„Já vím.“

„Každou chvíli může někdo přijít.“ Usoudil, že bude nejlepší nezdůrazňovat, že v každé místnosti včetně této, což bylo nejpodstatnější, jsou sledovací kamery a někdo by je právě teď mohl pozorovat.

Pochopila narážku, odtáhla se od něho a znovu si halenku zapnula. Tentokrát až tak vysoko ke krku, kam si ji zapínala obvykle. „Prokoukl jsi mě.“

„Ne,“ odvětil. „Spatřil jsem tě. Tvoje matka tě možná nevidí.“

„Já vím, že mě nevidí. Vím to. Jsem jenom – jde jenom o – admirála Morgana, o to jde. Řekla, že mě sem bere proto, abych si našla mladého muže s perspektivou, jenže ona si našla starého muže s lepší perspektivou, o to jde, a já se jí jenom hodím do plánů, to je všechno, já –“

„Nedělej to,“ zadržel ji Ender. „Tvoje matka tě miluje, to nebylo cynické, myslela si, že ti pomáhá získat, co chceš.“

„Možná,“ připustila Alessandra. Potom se trpce zasmála. „Nebo je tohle jen tvoje verze pohádkové země? Každý chce, abych byla šťastná, a tak kolem mě staví falešnou realitu. Ano, já chci být šťastná, ale ne díky lhaní!“

„Já ti nelžu.“

Prudce se po něm podívala. „Zatoužil jsi po mně? Aspoň trochu?“ Ender zavřel oči a přikývl. „Podívej se na mě a řekni to.“

„Chtěl jsem tě.“

„A teď?“

„Chci spoustu věcí, které bych mít neměl, protože to není správné.“

„Říkáš to, jako by tě to tak naučila tvoje matka.“

„Kdyby mě vychovala, možná by mě to tak naučila,“ odvětil. „Jenže já jsem to zjistil, když jsem se rozhodl odejít do Bitevní školy, když jsem se rozhodl žít podle jejích pravidel. Všechno má svá pravidla, i když je nikdo nevymyslel, i když tomu nikdo neříká hra. A jestli chceš, aby to dopadlo dobře, je nejlepší ta pravidla znát a porušovat je pouze tehdy, když hraješ jinou hru a dodržuješ její pravidla.“

„Myslíš, že to dává nějaký smysl?“

„Mně to smysl dávalo,“ řekl. „Chci tě. Ty jsi chtěla mě. Je příjemné to vědět. Poprvé jsem se líbal.“

„Nebylo to špatné, že ne? Nebyla jsem hrozná?“

„Řekněme to takhle. Nevyloučil jsem možnost udělat to znovu. Někdy v budoucnu.“

Hihňavě se zasmála. Pláč ustal.

„Vážně mám práci,“ řekl. „A věř mi, probudila jsi mě důkladně. Nejsem ani trochu ospalý. Moc mi to pomohlo.“

Zasmála se. „Chápu. Je čas, abych šla.“

„Myslím, že ano. Ale později se uvidíme. Jako vždycky.“

„Ano. Pokusím se nechovat se moc vesele a divně.“

„Chovej se podle toho, jaká jsi,“ vybídl ji. „Člověk nemůže být šťastný, když pořád předstírá.“

„Matka je.“

„Co? Předstírá? Nebo je šťastná?“

„Předstírá, že je šťastná.“

„Možná člověk může dospět ke štěstí, aniž by musel předstírat.“

„Možná,“ řekla. A v dalším okamžiku byla pryč.

Ender zavřel dveře a posadil se. Měl chuť křičet, zklamáním nad zmařenou touhou, vztekem na matku, která dá své dceři takový úkol, na admirála Morgana, že kvůli němu bylo tohle všechno nutné, na sebe, že je takový lhář. „Člověk nemůže být šťastný, když pořád předstírá.“ Tedy, jeho život to tvrzení rozhodně nevyvracel. On předstíral pořád a šťastný určitě nebyl.

KAPITOLA 15

Komu: DesGuv%KolShakespeare@colmin.gov/ces

Od: vwiggin%KolShakespeare@colmin.gov

Předmět: klid, chlapče

E:

Na tvém chování k A. není nic, co by tě mělo překvapit nebo uvést do rozpaků. Pokud by touha nezatemňovala mozek, nikdo by se nikdy neoženil, neopil či neztloustl.

V

Když byli Sel a Po na cestě čtrnáct dní a ušli bezmála dvě stě kilometrů, stačili všechna myslitelná témata probrat přinejmenším dvakrát a konečně dokázali postupovat v přátelském mlčení, pokud je nedonutily promluvit naléhavé případy, které jejich pouť přinesla.

Jednovětné varování: „Toho šlahounu se nechytej, není pevný.“

Vědecké spekulace: „Zajímalo by mě, jestli ten pestrobarevný tvor podobný žábě není jedovatý.“

„Jelikož je to kámen, tak o tom pochybuju.“

„Aha. Vypadalo to tak živě, že jsem si myslel –“

„Dobrý odhad. Navíc nejsi geolog, tak jak by se dalo čekat, že poznáš horninu?“

Většinou však jejich postup neprovázelo nic než jejich dech, kroky a zvuky, pachy a obrazy nového světa, odhalujícího se prvním zástupcům lidstva, kteří touto jeho částí prošli.

Ve vzdálenosti dvou set kilometrů bylo na čase se zastavit. Pečlivě dodržovali příděly, ale jídlo bylo z poloviny pryč. Zbudovali trvalejší tábor u zdroje čisté vody, vybrali bezpečné místo, vykopali latrínu a postavili stan, který měl kolíky zaražené hlouběji a pod podlahou měkčí zem. Chtěli tam strávit týden.

Týden, protože očekávali, že tak dlouho budou moci žít z masa dvou psů, které to odpoledne zabili.

Sela zarmoutilo, že pouze dva psi byli dost chytří, aby si z kůží a mrtvých těl odvodili, že jejich lidští páni již nejsou spolehlivými společníky. Ti dva utekli – druhý pár museli odehnat kameny.

Touto dobou již Sel a Po věděli, stejně jako všichni ostatní v kolonii, že nejlepší způsob, jak maso konzervovat, je vyudit je. Uvařili tedy z čerstvého masa jen málo, ale oheň nechali hořet s tím, že zbytek zavěsí nad ohnuté větve kapradinovitého stromu… nebo stromovité kapradiny, aby se vyudilo.

Na satelitní mapě, kterou měli s sebou, si vyznačili přibližný kruh a každé ráno vyráželi jiným směrem, aby se podívali, co by se tam dalo najít. Teď odebírali vzorky opravdu svědomitě a pořizovali fotografie, které posílali na přepravní loď na oběžné dráze, aby se uložily do tamního velkého počítače. Snímky, které odeslali, a výsledky testů tak byly v bezpečí – neztratí se; bez ohledu na to, co se stane se Selem a Poem.

Ale zdaleka nejcennější byly fyzické vzorky. Jakmile se s nimi vrátí, bude možné je důkladně prozkoumat s využitím modernější techniky – nové techniky, kterou přivezou xenologové z nové kolonizační lodě.

V noci Sel zůstával dlouhé hodiny vzhůru, ležel a přemýšlel o tom, co s Poem viděli, v duchu si třídil, snažil se najít v biologii této planety logiku.

Když se však probudil, nedokázal si vzpomenout, že by minulou noc dospěl k nějakým velkým poznáním, a v ranním světle už vůbec ne. Žádné velké průlomy: jen pokračování práce, kterou již udělal.

Měl jsem jít na sever, do džunglí.

Jenže džungle je na průzkum mnohem nebezpečnější. Jsem starý člověk. Džungle mě může zabít. Tato planina s mírným podnebím, chladnější než kolonie, protože je o něco blíž k pólu a má vyšší nadmořskou výšku, je zároveň bezpečnější – přinejmenším v létě – pro starého muže, který potřebuje chodit otevřenou krajinou, kde ho nechytí nebo na něj nevyskočí nic neobvykle nebezpečného.

Pátý den narazili na pěšinu.

Nemohli se mýlit. Nebyla to cesta, to určitě ne, ale to nebylo překvapivé, protože termiťané stavěli málo cest. Dělali pěšiny, a to ještě bezděčně, jako přirozený důsledek tisíců nohou, které šlapaly stejnou cestou.

Tyto nohy šlapaly i tady, i když to bylo před čtyřiceti lety. Šlapaly tak dlouho a tak často, že i po všech těch letech a i když byla zarostlá, dokázalo prosté oko vysledovat její trasu v oblázkovité půdě úzkého aluviálního údolí.

Pátrat po další flóře a fauně rázem nepřicházelo v úvahu. Termiťané tady našli něco cenného a archeologie dostala přinejmenším na několik hodin přednost před xenobiologií.

Pěšina se klikatila vzhůru do kopců, ale nijak daleko, než dospěla k několika jeskynním ústím.

„To nejsou jeskyně,“ řekl Po.

„Cože?“

„Jsou to tunely. Jsou příliš nové a terén se kolem nich nevytvaroval tak, jak to dělá kolem opravdových jeskyní. Tyto byly vyhloubené jako dveře. Mají všechny stejnou výšku, vidíš?“

„Tu svinsky nepříjemnou výšku, kvůli níž je pro lidi takové utrpení lézt dovnitř.“

„To tady není naším cílem, pane,“ řekl Po. „Místo jsme našli. Zavolejme na průzkum tunelů jiné. My jsme tady kvůli živým, ne kvůli mrtvým.“

„Potřebuji zjistit, co tady dělali. Zemědělství se určitě nevěnovali – není tady ani stopa po jejich zplanělých plodinách. Žádné sady. Ani žádná smetiště – nejednalo se o velké osídlení. Přesto tu byl tak čilý ruch, na té jediné pěšině.“

„Těžba nerostů?“ nadhodil Po.

„Napadá tě nějaký jiný důvod? V těch tunelech je něco, co termiťanům stálo za to dolovat. Ve velkém množství. Dlouhodobě.“

„Tak velké množství to zase nebylo.“

„Ne?“

„Je to jako s výrobou oceli na Zemi. Přestože účelem bylo přetavit železo, aby vznikla ocel, a uhlí se těžilo jen jako palivo pro jejich hutě a slévárny, nevozili uhlí za železem, ale železo za uhlím – protože pro výrobu oceli bylo třeba mnohem víc uhlí než železa.“

„Tys musel mít hodně dobré známky ze zeměpisu.“

„Rodiče a já jsme se narodili tady, ale jsem člověk. Mým domovem je pořád Země.“

„Podle tebe nebylo tedy toho, co vynášeli z těch tunelů, tak velké množství, aby stálo za to postavit tady město.“

„Města zakládali tam, kde bylo jídlo nebo palivo. Ať už bylo tady cokoli, brali toho tak málo, že bylo ekonomičtější odnášet to do měst, místo aby tady na zpracování toho materiálu postavili město.“

„Možná z tebe vyroste někdo, kdo něco dokáže, Po.“

„Vyrostlý už jsem, pane. A něco už jsem dokázal. Jenom ne dost, abych přesvědčil nějakou dívku, že si mě má vzít.“

„A znalost principů historie pozemské ekonomiky ti přiláká partnerku?“

„Asi stejně jako parohy té králičí ještěrky.“

„Rohy,“ opravil ho Sel. „Půjdeme tedy dovnitř?“

Sel nasadil jednu z olejových lampiček na rozšířený konec své vycházkové hole.

„A já si myslel, že ten otvor na horním konci vaší hole je jen na ozdobu,“ poznamenal Po.

„Byl na ozdobu. Taky to bylo místo, kudy ten strom vyrostl ze země.“

Sel sbalil přikrývky a uložil si do batohu polovinu jejich zbývajícího jídla a testovací vybavení.

„Vy se chystáte strávit tam dole noc?“

„Co když najdeme něco úžasného a pak budeme muset vylézt z tunelů zpátky, než dostaneme příležitost to prozkoumat?“

Po si poslušně sbalil. „Myslím, že stan tam potřebovat nebudeme.“

„Pochybuji, že by tam ve větší míře pršelo,“ přisvědčil Sel. „Pravda je, že v jeskyních může kapat voda.“

„Najdeme si suché místečko.“

„Co by tam uvnitř mohlo žít? Není to přirozená jeskyně. Myslím, že ryby tam nenajdeme.“

„Jsou ptáci a jiní tvorové, kteří mají tmu rádi. Nebo jim to uvnitř připadá bezpečnější a teplejší. A může tam být nějaký druh strunatců, hmyzu, červů nebo hub, s jakým jsme se ještě nesetkali.“

V ústí si Po povzdechl.

„Kéž by ty chodby byly vyšší.“

„Moje vina to není, že jsi tak narostl.“ Sel zapálil lampičku spalující olej z plodů, které objevil v divoké přírodě. Říkal jim „olivy“ Podle pozemských plodů obsahujících olej, přestože si žádnými dalšími vlastnostmi podobné nebyly. Rozhodně ne chutí a výživností.

Kolonisté je teď pěstovali v sadech a lisovali a čistili olej ze tří sklizní ročně. Kromě výroby oleje se rostlina hodila už jen ke hnojení. Bylo příjemné získávat světlo spalováním čistě hořícího paliva, než aby museli do každé budovy dotáhnout elektřinu, obzvlášť v odlehlých osadách. Byl to jeden ze Selových nejoblíbenějších objevů – obzvlášť proto, že nic nenasvědčovalo tomu, že by jeho užitečnost někdy odhalili termiťané. Termiťané samozřejmě byli ve tmě doma. Sel si je představil, jak těmito chodbami pobíhají, spokojení s tím, jak je vede čich a sluch.

Lidé se vyvinuli z tvorů, kteří hledali útočiště na stromech, ne v jeskyních, pomyslel si, a třebaže lidé jeskyně v minulosti mnohokrát využívali, vždycky se na ně dívali podezíravě. Místa, v nichž vládla hluboká tma, byla zároveň lákavá a děsivá. Nepřipadalo v úvahu, že by termiťané dovolili nějakému velkému dravci, aby na této planetě přežil, obzvlášť pak v jeskyních, protože termiťané samotní hloubili podzemní chodby a v jeskyních žili.

Kéž by domovská planeta termiťanů nebyla ve válce zničena. Kolik jsme se toho mohli dozvědět, kdybychom měli možnost sledovat mimozemský vývoj, který vedl k inteligenci!

Jenže byla pravda i to, že kdyby ji Ender celou nerozprášil, válku bychom prohráli. Pak bychom neměli ke zkoumání ani tuto planetu. Zdejší evoluce nevedla k inteligenci – nebo, pokud vedla, ji termiťané vyhladili spolu s veškerými stopami, které po sobě původní myslící obyvatelé mohli zanechat.

Sel se sklonil a přikrčeně vešel do tunelu. Bylo však těžké postupovat tímto způsobem – měl na to moc stará záda. Nemohl se ani opírat o svou hůlku, protože byla na ten prostor příliš vysoká, takže ji musel táhnout za sebou. Držel ji při tom co nejsvisleji, aby se z nádržky na horním konci nevylil olej.

Po chvíli už v této poloze jednoduše nemohl dál. Posadil se a Po udělal totéž.

„Tak to nepůjde,“ řekl Sel.

„Bolí mě záda,“ přiznal Po.

„Hodila by se trocha dynamitu.“

„Zrovna vy byste ho určitě použil.“

„Neřekl jsem, že by to bylo morálně ospravedlnitelné. Jen by to přišlo vhod.“ Podal svou hůl s lampičkou Poovi. „Ty jsi mladý. Ty se z toho vzpamatuješ. Já musím vyzkoušet novou polohu.“

Sel se pokusil plazit, ale okamžitě to vzdal – příliš ho bolela kolena, když je kladl přímo na skalnatou podlahu. Nakonec to vyřešil tak, že si sedl, opřel se před sebou o ruce, přenesl na ně svou váhu a pak postrkoval nohy a boky za nimi. Šlo to pomalu.

Po se také zkusil plazit a také toho brzy nechal. Jelikož ale držel hůl se světlem, musel se vrátit k chůzi v předklonu, s pokrčenými koleny.

„Skončím jako mrzák,“ postěžoval si.

„Aspoň nebudu muset poslouchat, jak si tví rodiče stěžují, co jsem ti provedl, protože nečekám, že se odsud dostanu živý.“

A pak najednou světlo zesláblo. Sel si v první chvíli myslel, že zhaslo úplně, ale ne – Po se narovnal a zvedl hůl do svislé polohy, takže chodba v místech, kudy lezl Sel, se teď ocitla ve stínu.

Nevadilo to. Sel viděl prostoru před sebou. Byla to přirozená jeskyně, se stalaktity a stalagmity vytvářejícími sloupy, které podpíraly strop.

Jenže to nebyly sloupy odshora dolů rovné, jaké se normálně tvořily, když voda nasycená vápencem kapala přímo k zemi a zanechávala za sebou sediment. Tyto sloupy se divoce kroutily. Vyloženě se svíjely.

„To nevzniklo přirozeným ukládáním,“ zhodnotil Po.

„Ne. Ty sloupy byly vytvořeny. Ale ty zkrouceniny nevypadají ani jako něco plánovaného.“

„Fraktálová nahodilost?“ zeptal se Po.

„Nemyslím,“ odvětil Sel. „Nahodilost ano, ale opravdová, takže ne fraktálová. Ne matematická.“

„Jako psí hovínka,“ poznamenal Po.

Sel stál a prohlížel si sloupy. Skutečně měly svinutou strukturu, jakou získalo dlouhé psí hovínko, když bylo kladeno shora. Tuhá hmota, ale ohebná. Extruze shora, jen stále spojené se stropem.

Sel vzhlédl, pak si vzal od Poa hůl a zvedl ji.

Síň podpíraná zkroucenými kamennými sloupy jako by se táhla do nekonečna. Oblouky jako ve starém chrámu, ale napůl rozteklé.

„Je to kompozitní hornina,“ řekl Po.

Sel se podíval na mladíka a uviděl, jak mikroskopem s vlastním zdrojem světla zkoumá horninu sloupu.

„Vypadá to na stejné minerální složení, jako má podlaha,“ pokračoval Po. „Ale je to zrnité. Jako by to někdo rozemlel a potom zase slepil.“

„Ale slepené to není. Spojené? Cement?“

„Já myslím, že to bylo slepeno. Myslím, že je to organické.“

Po si vzal hůl zpátky a podržel plamen lampičky pod zákrutem jednoho z nejzkroucenějších sloupů. Hmota nezačala hořet, ale skutečně začala vylučovat vodu a kapat.

„Přestaň,“ řekl Sel. „Ať to na sebe neshodíme.“

Teď mohli jít vzpřímeně, a tak se vydali hlouběji do jeskyně. Poa napadlo, aby cestu značil kousky své přikrývky, které odřezával a házel na zem. Čas od času se ohlédl, aby se ujistil, že postupují rovně. Sel se také ohlédl a pochopil, jak nemožné by bylo najít vstup, kterým přišli, pokud by cesta nebyla značená.

„Tak mi řekni, jak to tady vzniklo,“ vybídl Sel Poa. „Na stropě ani na podlaze nejsou žádné stopy po nástrojích. Tyhle sloupy jsou z rozdrceného kamene s přidaným lepidlem. Z jakéhosi těsta, přitom ale dost pevné, aby podpíraly strop takto velkého dómu. Přesto tady nezůstaly žádné drticí nástroje, žádné kbelíky na lepidlo.“

„Obrovští skáložraví červi,“ nadhodil Po.

„Taky mě to napadlo.“

Po se zasmál. „Dělal jsem si legraci.“

„Já ne.“

„Jak by červi mohli žrát skálu?“

„Velice ostré zuby, které rychle dorůstají. Rozemílají si před sebou cestu. Jemný písek se spojuje s nějakým lepkavým hlenem. Vyloučí tyto sloupy a potom je spojí se stropem.“

„Ale jak by se takový tvor mohl vyvinout? Ve skále nejsou žádné živiny. A vytvořit tohle všechno by si žádalo obrovskou energii. Nemluvě o materiálu, z jakého by ty zuby musely být.“

„Třeba se nevyvinuli,“ řekl Sel. „Podívej – co je to?“

Vpředu se něco lesklo. Odráželo to světlo lampičky.

Když přišli blíž, uviděli blýskavé odrazy také z míst na sloupech. Dokonce na stropě.

Ale nic nebylo tak jasné jako věc, která ležela na podlaze.

„Kbelík od lepidla?“ zeptal se Po.

„Ne,“ řekl Sel. „Je to nějaký obrovský hmyz. Brouk. Mravenec. Něco jako – podívej se na tohle, Po!“

Byli už dost blízko, aby poznali, že to má šest končetin, i když prostřední pár jako by byl stavěný spíš k držení se než k chůzi nebo uchopování. Přední končetiny byly k chytání a trhání. Zadní k hrabání a běhu.

„Co myslíš?“ zeptal se Sel. „Dvounožec?“

„Šestinohý, čtyřnohý nebo dvounohý, podle potřeby.“ Po do toho strčil nohou. Žádná reakce. Rozhodně to bylo mrtvé. Sklonil se a ohnul a otočil zadní končetiny. Potom přední. „Šplhat, lézt, chodit, běhat, to všechno stejně dobře, myslím.“

„To není pravděpodobná vývojová cesta,“ usoudil Sel. „Anatomie má tendenci přiklánět se na jednu či druhou stranu.“

„Jak jsi sám řekl, nevyvinulo se to. Bylo to vypěstováno.“

„K čemu?“

„K těžbě.“ Po převrátil tvora na břicho. Byl velice těžký; potřeboval na to několik pokusů. Teď však mnohem lépe viděli, od čeho se světlo tak odráželo. Tvorův hřbet byl z pevného plátu zlata. Hladkého jako krunýř brouka, ale tak silného, že musel vážit přinejmenším deset kilo.

Dlouhý byl pětadvacet, možná třicet centimetrů, silný a zavalitý. Celá vnější kostra byla lehce pozlacená a záda pak byla zlatem silně pancéřovaná.

„Myslíš, že tihle tvorové těžili zlato?“ zeptal se Po.

„Těmito ústy ne,“ odpověděl Sel. „Ani těmahle rukama.“

„Ale zlato se nějakým způsobem dostalo dovnitř. Aby se uložilo ve skořápce.“

„Myslím, že máš pravdu,“ souhlasil Sel. „Ale tohle je dospělec. Sklizeň. Myslím, že termiťané tyto tvory vynášeli ven z lomu a dopravovali je k pročištění. Organickou hmotu spálili a zůstal jim čistý kov.“

„To zlato ti tvorové do sebe dostali jako larvy…“

„Zakuklili se…“

„A když vylezli, těla měli obalená zlatem.“

„A tady je máme,“ řekl Sel a znovu zvedl světlo. Přistoupil ale blíž ke sloupům, kde si teď mohli všimnout, že odlesky pocházejí od těl neúplně vyvinutých tvorů, zády zapuštěných do pilíře. Čela a břicha se jim leskla tenkou vrstvou zlata.

„Ty sloupy jsou kokony,“ určil Po.

„Organická těžba,“ prohlásil Sel. „Termiťané tyto tvory chovali speciálně pro těžbu zlata.“

„Ale proč? Termiťané přece peníze nepoužívali. Zlato je pro ně jenom měkký kov.“

„Užitečný. Kdo může říct, že neměli jiné brouky, jako jsou tihle, ale pěstované k získávání železa, platiny, hliníku, mědi, všeho, co chtěli?“

„Pak nepotřebovali k těžbě nástroje.“

„Ne, Po – toto jsou jejich nástroje. A rafinerie.“ Sel si klekl. „Podíváme se, jestli bychom z nich mohli získat nějaký vzorek DNA.“

„Je to mrtvé celou dobu?“

„Není možné, aby tito tvorové byli na této planetě původní. Termiťané je sem přivezli. Určitě jsou doma na původní planetě termiťanů. Nebo jsou vypěstovaní z něčeho, co se tam přirozeně vyskytovalo.“

„Nemusí to tak být,“ namítl Po, „jinak by je na jiných koloniích našli už dávno.“

„I nám to přece trvalo čtyřicet let, ne?“

„Co když je to hybrid? A existuje jen na této planetě?“

To už Sel prováděl odebírání vzorku DNA a zjišťoval, že to jde mnohem snadněji, než čekal.

„Po, není možné, aby to bylo čtyřicet let mrtvé.“

Vtom to sebou pod jeho rukou reflexivně trhlo.

„Ani dvacet minut,“ řekl Sel. „Stále to má reflexy. Není to mrtvé.“

„Tak to umírá. Nemá to sílu.“

„Vsadím se, že to umírá hlady,“ prohlásil Sel. „Třeba to právě dokončilo metamorfózu a snažilo se to dostat do chodby, která vede ven. A tady se to zastavilo, aby to zemřelo.“

Po si od něho vzal vzorky a uložil je do Selova batohu.

„Tito zlatí brouci tedy stále žijí, čtyřicet let poté, co jim termiťané přestali nosit potravu? Jak je ta metamorfóza dlouhá?“

„Čtyřicet let ne.“ Sel vstal a pak se znovu shýbl, aby si zlatého brouka prohlédl. „Já myslím, že tihle zakuklení brouci uvěznění ve sloupech jsou mladí. Čerství.“ Vstal a vykročil hlouběji do jeskyně.

Zlatých brouků tam bylo víc. Mnozí leželi na zemi – ale na rozdíl od toho prvního, kterého našli, bylo mnoho z nich zničeno, vykucháno. Nezůstalo nic než silné zlaté krunýře zad, s nohama poházenýma okolo, jako by byly…

„Vyplivnuté,“ určil Sel. „Tyhle něco sežralo.“

„Co?“

„Larvy. Sežerou své dospělé, protože jinak tady nemají co jíst. Každá generace je menší a menší – podívej, jak je tenhle kus velký. Každá je menší, protože žerou jenom těla dospělých.“

„A propracovávají se zpátky ke vstupu,“ dodal Po. „Aby se dostali ven, kde jsou živiny.“

„Když přestali přicházet termiťané…“

„Mají moc těžké krunýře, než aby se dostali daleko,“ usoudil Po. „Proto dolezou, kam až můžou, larvy se nakrmí mrtvolami dospělých a pak se plazí ke světlu vstupu, kam až se dostanou, načež se vylíhne další generace, menší než ta poslední.“

Byli teď mezi mnohem většími krunýři. „Tihle tvorové by měli být delší než metr,“ řekl Sel. „Čím blíž ke vstupu, tím jsou menší.“

Po se zastavil a ukázal na lampičku. „Lezou za světlem?“

„Třeba nějakého uvidíme.“

„Skáložravé larvy, které rozemílají pevnou skálu a kadí slepené kamenné sloupy.“

„Neřekl jsem, že je chci vidět zblízka.“

„Ale chceš.“

„No, ano.“

Oba se začali rozhlížet kolem a mhouřit oči, jak se snažili zahlédnout někde v jeskyni pohyb.

„Co když je něco, co mají ještě raději než světlo?“ otázal se Po.

„Potravu s měkkým tělem? Nemysli si, že mě to nenapadlo. Termiťané jim nosili jídlo. Teď jsme jim ho možná přinesli i my.“ V tom okamžiku se Po najednou vznesl přímo do vzduchu. Sel zvedl hůl. Přímo nad ním visela za stropu obrovská slimákovitá larva. Konec, na kterém měla ústa, byl pevně přichycený k Poovým zádům.

„Odepni se a seskoč sem!“ zakřičel Sel.

„Všechny naše vzorky!“

„Vždycky můžeme nasbírat další! Nechci, abych musel z jednoho z těchto sloupů extrahovat kousky tebe!“

Po rozepnul popruhy a spadl na podlahu. Batoh zmizel v tlamě larvy. Uslyšeli skřípění a drcení tvrdého kovu, jak se zuby larvy snažily rozemlít kovové nástroje. Nečekali, aby tomu přihlíželi. Zamířili ke vstupu. Jakmile minuli tělo prvního zlatého brouka, začali hledat kousky přikrývky, které jim značily cestu.

„Vezmi můj batoh,“ vybídl Poa Sel a za chůze ho shodil z ramen. „Je v něm vysílačka a vzorky DNA – vylez ven a zavolej vysílačkou pomoc.“

„Nenechám vás tady,“ řekl Po. Ale poslechl.

„Ty jsi jediný, kdo se může dostat ke vstupu rychleji, než ta věc dokáže lézt.“

„Neviděli jsme, jak rychle dokáže lézt.“

„Ano, viděli,“ řekl Sel. Se zdviženou lampou se kousek vrátil. Larva byla asi třicet metrů za nimi a hnala se rychleji, než stačili jít.

„Sleduje světlo nebo naše tělesné teplo?“ zeptal se Po, když se znovu otočili a dali se do běhu.

„Nebo oxid uhličitý v našem dechu? Nebo vibrace z našich kroků? Nebo náš tep?“ Sel k němu zvedl hůl. „Vezmi si to a běž.“

Po si hůl nevzal. „Co uděláte vy?“ zeptal se.

„Jestli leze za světlem, udržíš si před ní náskok, když poběžíš.“

„A jestli ne?“

„Tak se dostaneš ven a zavoláš pomoc.“

„Zatímco vás si dá k obědu.“

„Jsem tuhý a chrupavčitý.“

„Ta potvora žere skálu.“

„Popadni to světlo,“ vyzval ho Sel, „a padej odsud.“ Po ještě chvíli váhal a pak si je vzal. Selovi se ulevilo, že mladík svůj slib poslušnosti dodrží.

Buď, anebo byl Po přesvědčen, že larva bude následovat světlo.

Byl to správný odhad – když Sel zpomalil a pozoroval přibližování larvy, všiml si, že nemíří přímo k němu, ale spíš se stáčí stranou a míří za Poem. A když se Po rozběhl, larva začala zrychlovat.

Sela úplně minula. Byla tlustá víc než půl metru. Pohybovala se jako had, pohyby vpřed a vzad, kroutila se po podlaze, tvarovala se úplně jako sloupy, jenom horizontálně a samozřejmě v pohybu.

Dožene Poa, až se bude plazit tunelem.

„Nech tam to světlo!“ zakřičel Sel. „Nech je!“

O několik okamžiků později uviděl, jak se světlo opírá o stěnu jeskyně vedle místa, kde začínala nízká chodba, která vedla do venkovního světa.

Larva si světla nevšímala a mířila do tunelu za Poem. Nemusela se pracně plížit ani ohýbat – snadno Poa dostihne.

„Ne. Ne, stůj!“ Ale pak ho napadlo: Co když mě slyší Po? „Běž dál, Po! Utíkej!“

A potom Sel zakřičel v duchu, mlčky: Zastav se a vrať se sem! Vrať se do jeskyně! Vrať se ke svým dětem!

Věděl, že to je šílené, ale nic jiného ho nenapadlo. Termiťané komunikovali telepaticky. Toto byl rovněž velký hmyzovitý organizmus z domovské planety termiťanů. Třeba by s ním mohl mluvit stejně, jako mluvily královny úlu s jednotlivými termitími dělnicemi a vojáky.

Mluvit? To bylo hloupé. Neměly žádný jazyk. Nemohly mluvit.

Sel se zastavil a vytvořil si v duchu zřetelný obraz zlatého brouka ležícího na podlaze jeskyně. Jedině nohy se zmítaly. A jak si to představil, zároveň se pokusil cítit hladový, nebo si alespoň vzpomenout, jaké to je mít hlad. Anebo najít hlad v sobě – koneckonců nejedl už několik hodin.

Potom si představil larvu, jak leze ke zlatému broukovi. Krouží kolem něho.

Larva vylezla z tunelu. Žádný Poův křik slyšet nebylo, takže ho nechytila. Možná se dostala příliš blízko slunečnímu světlu, které ji oslepilo a proto nemohla dál. Anebo možná zareagovala na obrazy a pocity v Selově mysli.

Samozřejmě bylo také možné, že se rozhodla nehonit se za kořistí, která utíká, a vrátit se pro kořist, která stojí velice nehybně, přitisknutá ke sloupu.

KAPITOLA 16

Komu: DesGuv%KolShakespeare@colmin.gov/ces

Od: MinKol@KolMin.gov

Předmět: V souladu s požadavkem Iniciační klíč: 3390ac8d9afff9121001

Milý Endere!

V souladu s tvou žádostí jsem odeslal holografickou zprávu ode mne a Polemarcha Bakossiho Wuriho lodním systémům, přičemž jsem využil háček, který jsi zavedl do softwaru lodní hlásky. Pokud tvůj program poběží tak, jak tvrdíš, získá kontrolu nad veškerou lodní komunikací. Navíc jsem připojil oficiální oznámení pro admirála Morgana, abys je mohl vytisknout a předat mu je.

Doufám, že sis získal jeho důvěru natolik, aby ti umožnil přístup, který potřebuješ, aby ti něco z toho k něčemu bylo.

Tato zpráva nezanechá žádnou stopu své existence, jakmile ji smažeš.

Hodně štěstí Hyrum

Admirál Morgan komunikoval se zastupujícím guvernérem Ix Tolem – komické jméno – protože oficiální zastupující guvernér byl tak nevychovaný, že si vyrazil na úplně nesmyslnou výpravu právě v době, kdy ho bylo třeba kvůli oficiálnímu veřejnému předání moci. Patrně pro něho bylo nesnesitelné, že by měl být v úřadu nahrazen. Jak jsou někteří lidé ješitní.

Morganův výkonný důstojník, komodor das Lagrimas, potvrdil, že přistávací plocha, kterou kolonisté pro raketoplán vybudovali, odpovídá specifikacím – alespoň pokud se to dá zjistit z oběžné dráhy. Naštěstí již nemusela mít pevný povrch – muselo to být úmorné, když létající stroje nemohly přistávat jinak než na kolech.

Jediné, co mu dělalo starosti, bylo, zda má vzít s sebou na první přistání mladého Wiggina. Nebylo by tak těžké namluvit původním kolonistům, že Morgan přiletěl před Wigginem, aby připravil cestu. Získal by tak dostatek příležitostí zajistit, aby si uvědomili, že Wiggin je mladík v pubertě, od kterého se dá těžko očekávat, že bude opravdový guvernér.

Dorabella s ním souhlasila. Připomněla však: „Všichni starší lidé v této kolonii jsou samozřejmě piloti a vojáci, kteří bojovali pod Enderovým velením. Mohli by být zklamaní, když ho neuvidí. Ale ne, všechno to dostane speciálnější nádech, když přiletí později.“

Morgan se nad tím zamyslel a došel k závěru, že mít Endera s sebou by mohlo být spíš přínosné. Jen ať toho legendárního chlapce vidí. Proto si mladého Wiggina zavolal k době do kajuty.

„Myslím, že není třeba, abys kolonistům při první příležitosti něco povídal,“ prohlásil. Byla to zkouška – urazí se Wiggin, že musí zůstat zticha?

„Mně to vyhovuje,“ odpověděl Wiggin okamžitě. „Protože mi proslovy moc nejdou.“

„Skvělé. Pro případ, že by tito lidé chystali nějaký odpor, tam budeme mít vojáky – nikdy nevíš, veškerá jejich spolupráce může být lest. Čtyři desítky let tady byli sami – mohli by se bránit, aby jim někdo vnucoval moc ze vzdálenosti čtyřiceti světelných let.“

Wiggin se zatvářil vážně. „To mě nikdy nenapadlo. Opravdu myslíte, že by se mohli vzbouřit?“

„Ne, nemyslím. Ale dobrý velitel je připravený na všechno, časem si takové návyky jistě osvojíš.“

Wiggin si povzdechl. „Je toho moc, co se musím učit.“

„Až přistaneme, ihned spustíme rampu a mariňáci zajistí perimetr. Až se lidé shromáždí kolem dolního konce rampy, vyjdeme ven. Já tě představím a řeknu pár slov, po kterých se vrátíš do raketoplánu, než ti zajistím náležité ubytování v osadě.“

„Toguro.“

„Cože?“

„Promiňte. Slang z Bitevní školy.“

„Ach ovšem. Sám jsem do Bitevní školy nikdy nechodil.“ Ten malý spratek mu samozřejmě musel lehce připomenout, že on do Bitevní školy chodil, zatímco Morgan ne. Ale že použil ten slang, bylo povzbudivé. Čím dětštěji bude Wiggin vypadat, tím snadnější bude odsunout ho do pozadí.

„Kdy bude moci dolů Valentina?“

„Nové kolonisty začneme vozit na povrch až za několik dní. Musíme zajistit, aby to probíhalo spořádaně – nechceme zavalit staré kolonisty příliš mnoha novými, než bude pro všechny připraveno ubytování a potraviny. Totéž platí pro zásoby.“

„To poletíme dolů s prázdnýma rukama?“ zeptal se překvapeně Wiggin.

„Ne, to samozřejmě ne,“ odpověděl Morgan. Tímto způsobem o tom nepřemýšlel. Bylo by milé gesto vzít s sebou něco z klíčových zásob. „Co myslíš, nějaké jídlo? Čokoládu?“

„Jídlo mají lepší než my,“ prohlásil Ender. „Čerstvé ovoce a zelenina – to bude jejich dar pro nás. Ale vsadím se, že nad vznášedly budou skákat radostí.“

„Vznášedla! To je důležitá technika.“

„No, tady na lodi přece k ničemu nejsou,“ zasmál se Ender. „Tak tedy něco z xenologického vybavení. Něco, co jim ukáže, jak moc jim pomůže, že už jsme tady. Chci říct, že jestli si děláte starosti, že se nám budou stavět na odpor, udělá z nás hrdiny, když jim dáme nějakou opravdu důležitou techniku.“

„Samozřejmě – přesně to jsem plánoval. Jenom mě nenapadlo vzít vznášedla při první cestě dolů.“

„Určitě by jim to pomohlo rozvézt náklad tam, kde bude uskladněn. Jsem si jistý, že by ocenili, kdyby nemuseli materiál tahat rukama, na vozících, nebo co vlastně používají k přepravě.“

„Výborně,“ pochválil Endera Morgan. „Už se do toho řízení dostáváš.“ Ten chlapec je skutečně chytrý. A Morgan bude ten, kdo sklidí dobrou vůli, již přivezení vznášedel a další moderní techniky navodí. Přišel by na to všechno sám, kdyby měl příležitost se zastavit a popřemýšlet. Ten chlapec mohl vysedávat a přemýšlet o různých věcech, Morgan na to čas neměl. Byl neustále ve službě, a třebaže das Lagrimas zvládal většinu věcí dobře, Morgan měl navíc ještě Dorabellu.

Ne že by byla náročná. Ve skutečnosti byla nesmírně nápomocná. Do ničeho se nepletla, nesnažila se do něčeho cpát, když jí do toho nic nebylo. Nikdy si na nic nestěžovala, neustále se přizpůsobovala jeho plánům, stále se usmívala, povzbuzovala ho a dávala najevo účast, ale nesnažila se radit nebo navrhovat.

Ale rozptylovala ho. V dobrém smyslu. Zjistil, že na ni myslí pokaždé, když není vyloženě zaměstnaný nějakým jednáním. Ta žena byla prostě úžasná. Tak ochotná. Tak dychtivá potěšit. Bylo to, jako by stačilo, aby Morgan na něco pomyslel, a ona už to dělala. Přistihl se, že hledá záminky, aby se vrátil do své kajuty, kde vždycky byla ona, šťastná, že ho vidí, nedočkavá, co jí řekne, a doteky jejích rukou mu znemožňovaly ji nevnímat nebo odejít tak rychle, jak by měl.

Od jiných lidí slyšel, že manželství je peklo. Líbánky trvají den, říkali, a pak začne se svými nároky, požadavky, nářky. Jsou to všechno lži.

Možná to bylo takové jenom s Dorabellou. Ale pokud to je pravda, pak byl rád, že počkal, aby se mohl oženit s tou jednou z milionu, která dokáže muže učinit opravdu šťastným.

Byl totiž úplně omámený. Věděl, že muži o něm za jeho zády vtipkují – všiml si, jak se uculují pokaždé, když se vrátí z hodinové nebo dvouhodinové schůzky s Dorabellou uprostřed pracovního dne. Jen ať se smějí! Je to všechno jenom závist!

„Pane?“ zeptal se Wiggin

„Ach, jistě.“ Zase se mu to stalo – uprostřed rozhovoru se nechal svést k myšlenkám na Dorabellu. „Musím myslet na mnoho věcí a mám za to, že tady jsme již skončili. Hlavně buď v 8:00 v raketoplánu – tehdy budeme zavírat vrata, ranní směna bude mít všechno naložené. Pilot raketoplánu mi řekl, že sestup potrvá několik hodin, ale nikdo nebude schopný spát – uděláš dobře, když dnes večer brzy zalehneš, abys byl odpočinutý. A je lepší vstoupit do atmosféry s lačným žaludkem, jestli mi rozumíš.“

„Ano, pane.“

„V tom případě můžeš odejít.“

Wiggin zasalutoval a odešel. Morgan měl co dělat, aby se nahlas nerozesmál. Ten kluk si neuvědomoval, že dokonce i na Morganové lodi mu jeho vyšší postavení kontradmirála poskytuje nárok na pocty, k nimž patří i právo odejít, kdy se mu chce, místo aby dostával povolení k odchodu jako podřízený. Ale bylo dobré nechávat toho chlapce tam, kde byl. To, že mu byla hodnost admirála udělena dřív, než si Morgan tu svou doopravdy zasloužil, ještě neznamenalo, že Morgan musí předstírat, že prokazuje úctu neinformovanému puberťákovi.

Wiggin byl na svém místě ještě dřív, než přišel Morgan, oblečený do civilních šatů místo do uniformy – to bylo jedině dobře, protože by nebylo prospěšné, aby lidé viděli, že mají totožné parádní uniformy a hodnostní označení, ale Ender má zřetelně víc stuh za účast v boji. Morgan Enderovi pouze kývl na pozdrav a odebral se na své sedadlo v přední části raketoplánu, kde měl k dispozici komunikační přístroje.

Zpočátku byl let raketoplánu jako normální kosmická cesta – hladký, dokonale pod kontrolou. Ale když obletěli planetu a sestoupili do výšky, kde měli vniknout do atmosféry, raketoplán změnil orientaci, aby štít čelil žáru a rozváděl jej, a tehdy začalo poskakování, ustřelování a kymácení. Jak je pilot předtím informoval: „Příčné naklánění a vybočování neznamenají nic. Ale jestli se začneme naklánět podélně, pak máme problémy.“

Než se ustálili na klidnějším letu ve výšce deseti tisíc metrů, přistihl se Morgan, že je mu dost nevolno. Ale chudák Wiggin – chlapec doslova vystřelil zpátky na záchod, kde nepochybně zvracel, div mu to neutrhlo hlavu. Pokud ten kluk nezapomněl, že nemá jíst, a skutečně měl co zvracet.

Přistání proběhlo hladce, ale Wiggin se na své místo nevrátil – strávil přistání na toaletě. A když vojáci ohlásili, že se lidé shromažďují, byl Wiggin stále uvnitř.

Morgan došel ke dveřím toalety osobně a zaklepal na ně. „Wiggine,“ řekl, „je čas.“

„Ještě pár minut, pane.“ Wigginův hlas zněl slabě a roztřeseně. „Opravdu. Obhlížení vznášedel je na pár minut zabaví a potom nás přivítají s jásotem.“

Morgana nenapadlo vyložit nejdřív vznášedla, než sám vyjde ven, ale Wiggin měl pravdu. Jestli lidé už uvidí něco báječného z pozemské techniky, budou o to nadšenější, až vyjde ven on sám. „Vznášedla si nebudou moci prohlížet věčně, Wiggine,“ řekl. „Doufám, že budete připraven se ke mně přidat, až bude čas vyjít ven.“

„Budu.“ Ale další dávivý zvuk vzápětí usvědčil to prohlášení ze lži.

Dávivé zvuky se samozřejmě daly vydávat s nevolností i bez ní. Morgan pojal na okamžik podezření, a tak na ně dal a bez varování otevřel dveře.

Wiggin klečel před záchodovou mísou a břicho se mu křečovitě stahovalo, jak se jeho tělo prohýbalo v dalším návalu dávení. Sako a košili neměl, ležely pohozené na podlaze u dveří – aspoň že na to pomyslel včas a zařídil, aby si nepozvracel oblek. „Mohu nějak pomoci?“ zeptal se Morgan.

Wiggin se na něho podíval s výrazem stěží přemáhané nevolnosti.

„Věčně v tom pokračovat nemůžu,“ řekl slabě a pousmál se. „Za chvilku budu dobrý.“

A pak znovu obrátil obličej k míse. Morgan zavřel dveře a potlačil úsměv. Starosti, že by chlapec nemusel spolupracovat, tím byly vyřešené. Wiggin svůj slavný příchod zmešká, a nebude to ani Morganova vina.

Lodní poddůstojník, kterého pro Wiggina poslal, se skutečně vrátil se vzkazem, nikoli s chlapcem. „Říká, že vyjde ven, jakmile to bude možné.“

Morgan si pohrával s myšlenkou vzkázat, že nehodlá připustit, aby ho Wigginův pozdní příchod vyrušil při projevu. Ale mohl si dovolit být velkorysý. Navíc to nevypadalo, že by Wiggin měl být v nejbližší době připraven.

Vzduch na Shakespearu byl příjemný, ale zvláštní; vanul mírný vítr a přinášel nějaký pyl. Morgan dobře věděl, že se možná pouhým dýcháním otravuje červem sajícím krev, který tuto kolonii na začátku málem zničil, ale měli na to medikamenty a oni dostanou první dávku včas. Proto si vychutnával vůni planetárního vzduchu poprvé po celé věčnosti – naposledy byl na Zemi šest let před začátkem této cesty.

Ve střední vzdálenosti připomínala scenerie savanu – v krajině byly tu a tam rozesety stromy, spousty keřů. Ale po obou stranách přistávací plochy se pěstovaly plodiny; pochopil, že kolonisté neměli kam jinam přistávací plochu umístit než mezi svá pole. Určitě jim to vadilo – udělal dobře, že nejdřív poslal ven vznášedla, aby odvedl jejich myšlenky od škod, které přistání na plodinách napáchalo.

Lidí bylo překvapivě mnoho. Mlhavě si vzpomněl, že ze stovek lidí, jež čítaly původní invazní jednotky, budou teď více než dva tisíce, protože se množili jako králíci, byť bylo v původní jednotce relativně málo žen.

Nejdůležitější bylo, že aplaudovali, když vyšel ven. Jejich potlesk patřil možná spíš vznášedlům než jemu, ale to mu stačilo, hlavně když neviděl žádný odpor.

Jeho pomocníci nainstalovali zvukovou aparaturu, ale Morgan se nedomníval, že jí bude třeba. Zástup byl početný, ale velkou část z něj tvořily děti, a mačkal se tak, že byli všichni ve vzdálenosti, kdy je bylo možno snadno pozdravit. Jenže teď, když byl řečnický pult připravený, by vypadalo hloupě, kdyby jej Morgan nevyužil. Proto k němu dokráčel a opřel se o něj oběma rukama.

„Muži a ženy kolonie Shakespeare, přináším vám pozdravy od Mezinárodní flotily a ministerstva kolonizace.“

Očekával aplaus, ale… nic.

„Jsem kontradmirál Quincy Morgan, kapitán lodi, která vám přivezla nové kolonisty, novou techniku a zásoby.“

Opět nic. Jistě, pozorní byli a vůbec nebyli nepřátelští, ale pouze přikyvovali, a to jen několik z nich. Jako by čekali. Čekali na co?

Čekali na Wiggina. Ta myšlenka přišla, jako by se mu do krku nahrnula žluč. Oni vědí, že jejich guvernérem má být Wiggin, a čekají na něho.

Však už brzy zjistí, co Wiggin je – a co není.

Nato Morgan zaslechl zvuk kroků, jak vybíhají z raketoplánu a vycházejí na rampu. Wiggin to nemohl načasovat dokonaleji. Opravdu to půjde lépe, když tady bude, aby se dav měl na co dívat.

Pozornost davu se přenesla na Wiggina a Morgan se usmál. „Představuji vám…“

Ale oni jeho odpověď neslyšeli. Věděli, kdo to je. Potlesk a křik přehlušily Morganův hlas, přestože byl zesílený, a Wigginovo jméno říkat nemusel, protože dav je skandoval.

Otočil se, aby chlapce přivítal gestem, a ohromeně zjistil, že Wiggin má na sobě kompletní parádní uniformu. Jeho stužky byly skoro až nechutně obrovské – zastiňovaly všechno, co měl na prsou Morgan. Bylo to strašně absurdní – Wiggin přece hrál videohry, a teď tady měl na sobě stužku za každou bitvu války a k tomu všechna ostatní vyznamenání, která dostal po svém vítězství.

A ten malý hajzlík ho záměrně podvedl. Vzal si civilní oděv a pak se na toaletě převlékl, aby strhl pozornost na sebe. Byla hraná i celá ta nevolnost, aby mohl předvést tento příchod ve velkém stylu? No co, Morgan nasadí falešný úsměv a postará se, aby za to ten kluk zaplatil později. Možná nakonec Wiggina nenechá ani jako loutkového vládce.

Jenže Wiggin nepřišel na místo za řečnickým pultem po jeho boku, kam mu ukazoval. Místo toho Morganovi podal složený list papíru a pak seběhl po rampě na zem – kde jej okamžitě obklopil dav, jehož výkřiky „Ender Wiggin!“ teď vystřídalo klábosení a smích.

Morgan se na papír podíval. Na vnější stranu Wiggin tužkou napsal: „Vaše nadřazenost skončila, když se tento raketoplán dotkl země. Vaše pravomoc končí na dolním konci této rampy.“ A podepsal to: „admirál Wiggin“ – aby mu připomněl, že v přístavu je nadřízený on.

Ten malý drzoun. Myslel si snad, že takové nároky obstojí tady, čtyřicet let od jakékoli vyšší autority? A když měl Morgan pod sebou jednotku vysoce vycvičených mariňáků?

Rozložil papír. Byl to dopis. Od Polemarcha Bakossiho Wuriho a ministra kolonizace Hyruma Graffa.

Ender poznal Ix Tola podle Vitalijova popisu okamžitě a rozběhl se přímo k němu. „Ix Tolo,“ zvolal, když se k němu přiblížil. „Rád vás poznávám!“

Ale ještě než k němu doběhl a potřásl si s ním rukou, rozhlédl se po starých mužích a ženách kolem. Většinu z nich obklopovali mladší lidé, ale Ender je v davu vyhledal a snažil se poznat v nich mladší tváře, které si nastudoval a uložil do paměti ještě před zahájením této cesty.

Naštěstí uhodl v prvním a druhém případě správně, když je nazval hodností a jménem. Pojal to vážně, první setkání s piloty, kteří fakticky bojovali ve válce.

„Jsem hrdý, že vás konečně poznávám,“ řekl. „Bylo to dlouhé čekání.“

Dav okamžitě pochopil, co dělá, couvl a postrčil ty staré lidi dopředu, aby je Ender mohl vidět všechny. Mnozí z nich brečeli, když si s ním třásli rukou; některé staré ženy si nenechaly rozmluvit, aby ho objaly. Snažili se na něho mluvit, něco mu vyprávět, ale on se usmál a zvedl ruku na znamení: počkejte okamžik, musím pozdravit i další.

Potřásl si rukou s každým vojákem, a když občas neuhodl jméno správně, se smíchem ho opravili.

Za ním z reproduktorů vycházelo jen ticho. Ender neměl ponětí, co Morgan s dopisem udělá, ale potřeboval udržet dění tady na zemi v pohybu, aby nevznikla mezera, do které by se Morgan mohl vsunout.

Jakmile si potřásl rukou s posledním starým člověkem, zvedl paži, otočil se a dal lidem znamení, aby se kolem něho shromáždili. Udělali to – udělali to vlastně už dřív, takže byl teď davem obklopený ze všech stran. „K vyvolání některých jmen jsem se nedostal,“ řekl. „Jmen mužů a žen, se kterými jsem se nesetkal.“ Potom zpaměti odříkal jména všech, kteří zemřeli v boji. „Příliš mnoho ztracených. Kdybych věděl, jaká cena se platí za moje chyby, možná bych jich mohl udělat míň.“

Rozplakali se při těch slovech a někteří současně zvolali: „Jakých chyb!“

A pak Ender odříkal další seznam jmen – kolonistů, kteří zemřeli v prvních týdnech budování kolonie. „Tato kolonie vyrostla z jejich smrti, z jejich hrdinného úsilí. Guvernér Kolmogorov mi vylíčil, jak jste žili, co jste dokázali. Byl jsem teprve dvanáctiletý chlapec na Erótu, když jste vy bojovali proti nemocem tohoto světa, a zvítězili jste, aniž bych vám jakkoli pomohl.“

Ender zvedl ruce do výšky obličeje a tleskl jimi, hlasitě a obřadně.

„Vzdávám čest těm, kteří zahynuli ve vesmíru, a těm, kteří zahynuli zde.“

Lidé propukli v jásot.

„Vzdávám čest Vitaliji Kolmogorovovi, který vás vedl po šestatřicet let války a míru!“ Další jásot. „A Selu Menachovi, člověku tak skromnému, že nesnesl pomyšlení na pozornost, která by, jak věděl, na něho dnes byla upřena!“ Jásot a smích. „Selu Menachovi, který mě naučí všechno, co potřebuji vědět, abych vám mohl sloužit. Jelikož jsem tady, bude teď mít čas vrátit se ke své opravdové práci.“ Výbuch smíchu a jásot.

A v tom okamžiku se zpoza davu, z reproduktorů, ozval Morganův hlas. „Muži a ženy z kolonie Shakespeare, omlouvám se za vyrušení. Ale dnešní program se neměl odvíjet takovým způsobem.“

Lidé kolem Endera se nechápavě zahleděli k vršku rampy. Morgan mluvil příjemným, možná žertovným tónem. Ale pro to, co se právě dělo, byl bezvýznamný. Byl to narušitel obřadu. Copak nechápal, že Ender Wiggin je vítězný velitel, který se setkává s veterány? Co s tím měl Quincy Morgan společného?

Copak nečetl ten dopis?

Morgan dokázal dopisu věnovat jen polovinu pozornosti, takový měl na Endera vztek za to, že zamířil rovnou do davu. Co ho to napadlo? On vážně znal tyhle lidi jménem?

Pak ale na něho dopis začal působit a on si jej přečetl s plnou pozorností.

Drahý kontradmirále Morgane!

Bývalý Polemarcha Čamrajnagar nás před svým odchodem do výslužby upozornil na existenci určitého rizika, že si nesprávně vyložíte omezenou povahu svých povinností po příletu do kolonie Shakespeare. Bere na sebe plnou odpovědnost za každé takové nepochopení, a pokud se zmýlil, omlouváme se za opatření, která jsme učinili. Musíte však pochopit, že jsme byli nuceni podniknout preventivní kroky pro případ, že byste se omylem domníval, že máte třeba jen krátkodobě uplatňovat pravomoc na povrchu planety. Dali jsme si záležet, abychom zajistili, že pokud projevíte náležitou korektnost, nikdo kromě Vás a viceadmirála Andrewa Wiggina se nikdy nedozví, jak jsme byli připraveni řešit situaci, pokud byste se zachoval nepatřičně.

Správný postup je tento: Uznáte, že viceadmirál Wiggin se vkročením na povrch planety Shakespeare stává guvernérem Wigginem, vybaveným absolutní pravomocí nad veškerými záležitostmi týkajícími se kolonie a všech transferů osob a materiálu do kolonie a z kolonie. Zůstává mu hodnost viceadmirála, takže mimo Vaši loď jako takovou je Vaším nadřízeným důstojníkem a Vy jste podřízen jeho autoritě.

Vrátíte se do lodi, aniž byste vstoupil na planetu. Nesetkáte se s žádnými osobami z kolonie. Zajistíte úplný a organizovaný převoz veškerého nákladu a osob z Vaší lodi do kolonie přesně podle specifikací guvernéra Wiggina. Zajistíte velitelství MF a KolMinu transparentnost všech svých kroků tím, že budete v hodinových intervalech hlásit veškeré činnosti podniknuté v souladu s rozkazy guvernéra Wiggina.

Předpokládáme, že to jste měl celou dobu v úmyslu. Avšak vzhledem k upozornění od Polemarchy Čamrajnagara předjímáme možnost, že jste měl jiné plány a že byste mohl uvažovat o jejich realizaci. Vzhledem ke čtyřiceti letům cesty mezi námi a Vámi bylo nutné, abychom podnikli kroky, které můžeme vzít zpět, a po Vašem úspěšném splnění této mise a návratu do režimu rychlosti světla to uděláme.

Guvernér Ender Wiggin nám bude každých dvanáct hodin podávat hlášení holografickou hláskou, ve kterém nás ujistí o vaší spolupráci. Pokud se neohlásí, nebo se bude zdát, že je na něj vyvíjen nějaký nátlak, zaktivujeme program, který je nainstalován ve vašem lodním počítači. Program se aktivuje rovněž každým pokusem o své přepsání nebo obnovení dřívějšího stavu softwaru.

Tento program bude tvořit hlasové a holografické vysílání pro hlásky na palubě Vaší lodi a raketoplánů, do každého reproduktoru a na každou počítačovou obrazovku ve Vaší lodi a raketoplánech, a do všech hlásek v kolonii Shakespeare, v němž bude uvedeno, že jste byl obviněn ze zrady. Zároveň bude vydán rozkaz, že Vás nikdo nemá poslouchat a že máte být zatčen a na zpáteční cestu na Eróta, kde budete za vzpouru souzen, máte být uložen do hibernace.

Je nám líto, že se Vás existence této zprávy jistě dotkne, pokud jste se nechystal chovat jinak než náležitě. V tom případě však Vaše náležité chování zajistí, že tuto zprávu nikdo neuvidí, a po úspěšném vyplnění Vaší mise a návratu do letu rychlostí světla bude zpráva z Vašeho lodního počítače vymazána. Následně nebude o tomto kroku existovat jakýkoli záznam. Vrátíte se s veškerými poctami a vaše kariéra bude pokračovat bez poskvrny.

Kopie tohoto dopisu byla odeslána vašemu výkonnému důstojníkovi Vladovi das Lagrimasovi, nebude ji však moci otevřít, dokud nám bude guvernér Wiggin potvrzovat, že postupujete náležitě.

Jelikož Vaše loď je první kolonizační lodí, která dorazila ke svému cíli, Vaše chování ustanoví precedent pro celou MF. Těšíme se, že budeme moci podat zprávu o Vašem vynikajícím jednání.

S upřímným pozdravem

Polemarcha Bakossi Wuri

Ministr kolonizace Hyrum Graff

Morgan dočetl dopis. V prvním okamžiku byl plný vzteku a hrůzy, ale postupně zaujal velice odlišný postoj. Jak je mohlo napadnout, že se chystá udělat něco jiného než dohlédnout na Wigginovo spořádané převzetí moci? Jak se Čamrajnagar opovažoval říkat jim něco, co je vedlo k pomyšlení, že má v úmyslu něco jiného?

Bude jim muset poslat velice odměřený dopis, v němž je bude informovat, jak je zklamaný tím, že se k němu chovají tímto arogantním a zcela zbytečným způsobem.

Ne, pokud by poslal dopis, dostal by se do záznamu. Musel svůj záznam zachovat čistý. A oni spustí velký rozruch kolem toho, že byl prvním kapitánem kolonizační lodě, který splnil svůj úkol – to by pro jeho kariéru bylo velké plus.

Musel se chovat, jako by tento dopis neexistoval.

Dav jásal. Jásali a tleskali znovu a znovu, zatímco si Morgan četl dopis. Když se teď podíval, zjistil, že Wiggina úplně obklopili a nikdo z nich se ani nepodívá na raketoplán, na rampu, na admirála Morgana. Když na ně teď hleděl, viděl, že všichni pozorně upírají zraky na Endera Wiggina, oddaně a nedočkavě. Nad každým jeho slovem jásali, smáli se nebo plakali.

Bylo to neuvěřitelné, ale oni ho milovali.

Dokonce i bez tohoto dopisu, bez jakéhokoli zásahu ze strany ve litelství MF nebo KolMinu Morgan prohrál boj o moc v okamžiku kdy se Ender Wiggin objevil v plné uniformě, oslovil veterány jménem a oživil vzpomínky na zemřelé. Wiggin věděl, jak získat jejich srdce, a udělal to bez podvodu či nátlaku. Stačilo mu dát si záležet a naučit se zpaměti jejich jména a obličeje. Stačilo mu, že je před jednačtyřiceti lety vedl k vítězství. V době, kdy Morgan velel zásobovací operaci v pásu asteroidů.

Ten dopis klidně může být vyložený bluf. Wiggin si ho mohl napsat sám. Jen aby rozptýlil mou pozornost, až bude provádět svůj puč v oboru získávání veřejných sympatií. Pokud bych se rozhodl klást mu překážky, pokud bych se rozhodl pracovat za jeho zády, abych podkopal jejich důvěru k němu, zničil ho jako guvernéra, takže bych musel zakročit a…

Lidé znovu zajásali, jak Wiggin připomněl jméno zastupujícího guvernéra.

Ne, jejich důvěru ve Wiggina by nedokázal podkopat nikdy. Chtěli ho jako svého guvernéra. Zatímco Morgan byl pro ně nic. Cizinec. Vetřelec. Oni už nebyli v MF. Nehleděli na úřední moc nebo hodnost. Byli to teď občané této kolonie, ale měli legendu o tom, jak byli založeni. Slavný Ender Wiggin svým vítězstvím zabil všechny termiťany na povrchu tohoto světa a zpřístupnil zem těmto lidem, aby mohli přijít a žít tady. A teď mezi ně Wiggin přišel osobně. Bylo to jako druhý příchod Ježíše Krista. Morganovy šance byly teď nulové.

Jeho pobočníci ho pozorně sledovali. Neměli ponětí, co stojí v tom dopise, ale obával se, že jeho obličej možná nezůstal tak nezúčastněný, jak chtěl, když jej četl; vlastně i jeho nezúčastněnost by sama o sobě říkala mnoho. Proto se na ně teď Morgan usmál.

„A tak to dopadlo s naším scénářem. Zdá se, že guvernér Wiggin měl vlastní plány, jak tento den proběhne. Bylo by od něho hezké, kdyby nás informoval, ale… s klukovskými rošťárnami se nedá nic dělat.“

Jeho pobočníci se tiše zasmáli, protože věděli, že se to od nich čeká. Morgan velice dobře věděl, že přesně chápou, co se tady stalo. Ne hrozby v dopisu, ale Wigginův naprostý triumf. Nicméně Morgan se bude chovat, jako by to tak mělo dopadnout odjakživa, a oni se k tomuto jeho předstírání připojí a lodní kázeň bude zachována.

Morgan se otočil k mikrofonu. Nasadil přátelský, žertovný tón a promluvil do krátké pauzy v jásotu a křiku davu. „Muži a ženy z kolonie Shakespeare, omlouvám se za vyrušení. Ale dnešní program se neměl odvíjet takovým způsobem.“

Dav se k němu otočil, zmateně a dokonce rozmrzele. Okamžitě se obrátili zpátky k Wigginovi, který se na Morgana díval nikoli s bodrým vítězným úsměvem, ale se stejně vážnou tváří, jakou vždycky ukazoval na lodi. Ten malý mizera. Plánoval to celou dobu a nikdy to na sobě nedal znát. Ani když si Morgan u sebe v kajutě procházel jeho videozáznamy, ani když sledoval Wiggina s Dorabellinou dcerou, ten kluk ze své přetvářky nikdy nevypadl, ani na sekundu.

Díky hvězdám, že zůstane na této planetě a nevrátí se, aby se mnou soupeřil o postavení v MF.

„Nepřipravím vás o víc než okamžik vašeho času,“ pokračoval Morgan. „Moji muži ihned vyloží veškerou techniku, kterou jsme s sebou přivezli, a vojáci zůstanou, aby byli guvernéru Wigginovi nápomocni jakýmkoli způsobem, který bude chtít. Já se zatím vrátím do lodi a budu plnit instrukce guvernéra Wiggina ohledně pořadí a načasování převozu materiálu a osob z lodi na povrch. Moje práce zde skončila. Chválím vás za to, čeho jste tady dosáhli, a děkuji vám za pozornost.“

Tu a tam se ozval potlesk, ale on věděl, že většina z nich ho přestala vnímat a pouze čeká, až skončí, aby se mohli vrátit k obdivování Andrewa Wiggina.

No dobrá. Až se vrátí do lodi, bude tam Dorabella. To, že si vzal tu ženu, bylo nejlepší, co kdy udělal.

Samozřejmě neměl ponětí, jak přijme zprávu, že ona a její dcera nakonec nebudou kolonisté – že s ním zůstanou na zpáteční cestě na Zemi. Ale jak by si mohly stěžovat? Život v této kolonii bude primitivní a tvrdý. Život manželky admirála – toho admirála, který jako první dopravil nové osadníky a zásoby do kolonie – bude příjemný a Dorabella bude mít v takovém společenském prostředí úspěch; ta žena pro to měla opravdu neobyčejné nadání. A dcera – bude moci jít na univerzitu a vést normální život. Ne, normální ne, výjimečný – protože Morgan bude mít takové postavení, že jí bude moci zajistit ty nejlepší příležitosti.

Morgan se již otočil, aby se vrátil do raketoplánu, když uslyšel, že na něho volá Wigginův hlas.

„Admirále Morgane! Myslím, že zdejší lidé nepochopili, co jste pro nás všechny udělal, a potřebují to slyšet.“

Jelikož Morgan měl v čerstvé paměti text Graffova a Wuriho dopisu, neubránil se, aby ve Wigginových slovech slyšel ironii a zlý úmysl.

Téměř se rozhodl pokračovat v návratu do raketoplánu, jako by chlapce neslyšel.

Jenže ten chlapec byl guvernér a Morgan musel mít na paměti vlastní velení. Pokud by teď chlapce ignoroval, jeho muži by si to vyložili jako uznání porážky – a ještě dosti zbabělé. Proto, v zájmu zachování vážnosti svého postavení, se otočil, aby si poslechl, co chce chlapec říct.

„Děkuji vám, pane, že jste nás sem bezpečně dopravil. Nejenom mne, ale i kolonisty, kteří se přidají k původním usedlíkům a těm, kteří se na této planetě narodili. Obnovil jste pouto mezi domovem lidstva a těmito jeho daleko odvanutými dětmi.“

Potom se Wiggin otočil zpátky ke kolonistům. „Admirál Morgan, jeho posádka a vojáci, které tu vidíte, nepřišli válčit a zachraňovat lidstvo a žádný z nich nezemře rukama nepřátel. Přinesli však jednu velkou oběť, která je totožná s tou, již přinesli původní zdejší kolonisté. Odřízli se od všeho, co znali, a od všeho, co milovali, a vrhli se do prostoru a času, aby našli nový život mezi hvězdami. A každý nový kolonista na této lodi se vzdal všeho, co měl, a vsadil na nový život tady mezi vámi.“

Kolonisté začali spontánně tleskat, zpočátku několik, ale brzy všichni, a pak i provolávat slávu – admirálu Morganovi, jeho vojákům, doposud neznámým kolonistům ještě v lodi.

A malý Wiggin, k čertu s ním, salutoval. Morganovi nezbývalo než pozdrav opětovat a přijmout vděk a uznání kolonistů jako dar od něho.

Pak Wiggin vykročil k raketoplánu – ne však, aby řekl něco dalšího Morganovi. Místo toho došel k veliteli čety vojáků a zavolal na něho jménem. Naučil se snad ten kluk i jména všech členů Morganovy posádky a vojáků?

„Chci, abyste se setkal se svým protějškem,“ řekl Wiggin nahlas. „S mužem, který velel mariňákům v původní expedici.“ Odvedl ho ke starému muži a oni si navzájem zasalutovali. O několik okamžiků později zavládl všude chaos, jak se kolem mariňáků nahrnuli staří muži, ale i ženy a mládež.

Morgan již pochopil, že málo z toho, co Wiggin udělal, se ve skutečnosti týkalo jeho. Jistě, potřeboval zajistit, aby Morgan znal sve místo. Toho dosáhl v první minutě, když ho rozptýlil dopisem a zatím sám předvedl, že zná všechny původní kolonisty jménem a zachoval se – oprávněně – jako velitel veteránů, který se s nimi setkává jednačtyřicet let po jejich velkém vítězství.

Ale Wigginovým hlavním cílem bylo zformovat přístup, jaký bude mít tato kolonie k Morganovi, k vojákům, k lodní posádce a především k novým kolonistům. Svedl je dohromady poznáním jejich společné oběti.

A to ten kluk tvrdil, že se nerad pouští do proslovů. Takový lhář. Řekl přesně to, co bylo třeba říct. Morgan byl vedle něho začátečník. Ne, nemotorný břídil.

Kontradmirál se odebral zpět do útrob raketoplánu. Zastavil se jen proto, aby řekl čekajícím důstojníkům, že guvernér Wiggin jim dá rozkazy ohledně vykládky nákladu.

Pak odešel na toaletu, roztrhal dopis na malé kousky, rozžvýkal je na kaši a vzniklý chuchvalec vyplivl do záchodu. Z chuti papíru a inkoustu se mu udělalo špatně a několikrát říhl, než se ovládl.

Pak odešel do svého komunikačního centra a dal si lehký oběd. Ještě jedl, když několik původních obyvatel přineslo pod dohledem jednoho komandérporučíka pestrou směs čerstvého ovoce a zeleniny, přesně jak Wiggin předpověděl. Bylo to lahodné. Potom si Morgan zdříml, dokud ho jeden z pobočníků neprobudil s tím, že nakládka je skončena, na palubu nabrali velkou zásobu znamenitých potravin a čerstvé vody a chystají se odstartovat na zpáteční cestu k lodi.

„Ten mladý Wiggin bude dobrý guvernér, nemyslíte?“ zeptal se Morgan.

„Ano, pane, myslím, že bude, pane,“ odpověděl pobočník.

„Když si představím, jak jsem si myslel, že by ode mě v začátcích mohl potřebovat pomoc.“ Morgan se zasmál. „No co, já musím řídit loď. Vraťme se k ní!“

Sel opatrně sledoval, jak se larva vrátila do síně. Mířila k němu, nebo se jen vracela cestou, kterou přišla? Mohl to vyzkoušet tím, že se pohne, jenže v takovém případě by mohl její pozornost přivábit k němu samotný jeho pohyb.

„Hodná larva,“ zašeptal Sel. „Co bys řekla kousku dobrého vysušeného psa?“

Když sáhl pro batoh, aby z něj vytáhl jídlo, nebyl tam. Batoh si s sebou vzal Po.

Ale Sel měl malou brašnu u pasu, v níž si nosil jídlo na každodenní pochod. Otevřel ji, vytáhl sušené psí maso a zeleninu, které tam měl, a hodil je k larvě.

Zastavila se. Dloubla do potravy ležící na zemi. Pro případ, že by telepatický přenos představ skutečně fungoval, Sel vytvořil představu potravy jako součásti břicha umírajícího zlatého brouka. Je to myšlenková magie, řekl si, věřit, že něco, co vytvořím ve své mysli, ovlivní chování tohoto zvířete. Ale aspoň mu to zaměstnávalo mozek, zatímco čekal, jestli má larva ráda potravu po malých kouscích, nebo velkou a na nohou.

Larva se zvedla a vrhla se svou široce otevřenou tlamou na potravu jako štítovec, který se chytá na žraloka.

Sel si uměl představit, jak je menší verze larvy přesně to – štítovec, který se přichytává na větší tvory, aby z nich vysával krev. Nebo aby se do nich zavrtal?

Vzpomněl si na drobné parazity, kteří lidi zabíjeli, když kolonie před desítkami let vznikla. Ty, pro jejichž odpuzení Sal vymyslel krevní aditiva.

Tento tvor je hybrid, Napůl domácí na tomto světě. Napůl odvozený z organizmů ze světa termiťanů.

Ne, z „organizmů“ ne. Odvozený ze samotných termiťanů. Tělesná stavba je v podstatě termitoidní. Bylo by třeba velice tvůrčí a zasvěcené genové manipulace, aby vznikl životaschopný tvor, který by zkombinoval vlastnosti dvou druhů vycházejících z tak odlišného genetického dědictví. Výsledkem by byl tvor, který by byl napůl termiťan, takže by s ním královna úlu patrně mohla mentálně komunikovat, ovládat ho jako všechny starší termiťany. Ale ponechal by si dostatečnou odlišnost, aby s královnou neměl absolutní pouto – takže když královna úlu této planety zemřela, zlatí brouci zůstali naživu.

Anebo možná již měli druh, který používali pro manuální práci, takový, který měl slabé psychické pouto s královnami úlu, a proto jej zkřížili s parazitickými červy. Získali ty neuvěřitelné zuby, které se dokázaly prokousat usní, látkou, kůží a kostmi. Ale byl to inteligentní tvor, nebo téměř inteligentní. Stále se dal ovládat myslí královny úlu.

Anebo mou myslí. Vrátil se proto, že jsem ho zavolal? Nebo prostě dával přednost potravě, kterou mohl získat jednoduše?

Tou dobou se již larva stačila vrhnout na všechny kousky potravy a sežrala je – na každém místě i s tenkou vrstvou podlahy. Ta věc měla opravdu hlad.

Sel v duchu vytvořil představu – tentokrát složitou. Obrázek Sela a Poa, jak přinášejí do tunelu jídlo. Krmí larvu. Představil si sebe a Poa, jak chodí do jeskyně a zase ven a nosí jídlo. Spoustu jídla. Listí. Obilí. Ovoce. Drobné živočichy.

Larva k němu zamířila, ale pak ho oblezla. Ovinula se mu kolem nohou. Jako hroznýš? Měla i takovou hadí vlastnost?

Ne. Víc už smyčku neutáhla. Bylo to spíš jako když se ovine kočka. Pak zatlačila. Postrčila ho k tunelu.

Sel poslechl. Ten tvor porozuměl. Docházelo k jednoduché komunikaci.

Sel si pospíšil do tunelu, tam si klekl a sedl a začal se snažit posouvat stejným způsobem, jakým se předtím dostal dovnitř.

Larva se v tunelu protáhla kolem něho a potom se zastavila. Čekala.

V hlavě se mu zrodil obraz, jen jako krátký záblesk: Sel držící se larvy.

Chytil se suchého, článkovaného povrchu a tvor se znovu začal pohybovat vpřed. Dával si záležet, aby ho neotloukl o stěny, i když tu a tam Sel k nějakému škrábanci přišel. Bolelo to a pravděpodobně to i krvácelo, ale žádné kosti se mu nezlomily a žádné tržné rány nebyly hluboké. Možná si je termiťané vypěstovali, když ještě žili, aby je takto vozily. Termiťanovi by nevadilo, kdyby se maličko otloukl o stěny.

Larva se zastavila. Teď už ale Sel viděl denní světlo. Zahlédla je i larva. Nevylezla ven; uhnula před světlem a couvla kolem Sela zpátky do tunelu.

Když Sel vyšel na do bílého dne a narovnal se, Po se k němu rozběhl a objal ho. „Nesežrala vás!“

„Ne, svezla mě.“

Po si nebyl jistý, jak si to má vyložit.

„Všechno naše jídlo,“ řekl Sel. „Slíbil jsem, že ji nakrmíme.“

Po nic nenamítal. Rozběhl se pro batoh a začal podávat jídlo Selovi, který je shromažďoval do vaku, který vytvořil tak, že si před hrudí podržel svou košili. „To zatím stačí.“

V několika okamžicích měl košili svlečenou a nacpanou jídlem. Pak se začal znovu pracně plahočit tunelem. Larva byla ihned zpátky a obtáčela se kolem něho. Sel rozevřel košili a jídlo vysypal. Larva začala hltavě žrát. Sel byl ještě dost blízko vstupu, aby mohl v podřepu znovu vyjít ven.

„Budeme potřebovat další jídlo.“

„Čím se taková larva živí?“ zeptal se Po. „Trávou? Keři?“

„Zeleninu z mé svačinové brašny snědla.“

„Tady kolem nic jedlého růst nebude.“

„Nic jedlého pro nás,“ připomněl mu Sel. „Ale jestli se nemýlím, tenhle tvor je na této planetě napůl doma a pravděpodobně dokáže místní vegetaci svým metabolizmem zpracovat.“

Jestli něco opravdu uměli, bylo to určování místní flóry. Zanedlouho již dopravovali do tunelu košile plné hlízovité zeleniny. V nošení potravy larvě se střídali.

Morgan zašel do raketoplánu; Ender vydal rozkazy a lodní posádka vyklízela raketoplán, zatímco místní obyvatelé nakládali vznášedla a odváželi náklad na místo, kam patřil. Jiní lidé věděli lépe než Ender, jak tyto úkoly řídit a provádět, a tak to nechal na nich. Ix ho zatím odvedl do xenologické stanice, kde mezi další komunikační technikou čekala Selova hláska. „Potřebuji jen odeslat krátkou zprávu na Eróta,“ požádal Ender.

Ještě ji formuloval, když se z vysílačky ozval hlas mladého Poa Tola. „Ne, já nejsem tvůj otec,“ řekl Ender. „Zavolám ho.“

Ani nemusel – Ix jeho hlas uslyšel, možná dokonce zaslechl Poův hlas z vysílačky, a v okamžiku byl na místě. Ender zprávu rychle dokončil a zároveň pochytil jádro Ixova rozhovoru se synem. Odeslal ji Graffovi a Wurimu právě ve chvíli, kdy Ix řekl: „Budeme tam rychleji, než byste čekali.“

Ix se otočil k Enderovi. „Potřebujeme vznášedlem zaletět za Selem a Poem. Došly jim zásoby.“

Enderovi se nechtělo věřit, že by Sel naplánoval výpravu tak špatně, aby ho potkalo něco takového. Ale než mohl něco říct, Ix pokračoval.

„Objevili nějakého tvora,“ řekl. „Přinejmenším hybridního. Žije v jeskyních. Dospělá forma má šest nohou. Obrovská červovitá larva. Dokáže rozkousat skálu, ale metabolicky ji nezpracuje. Byla vyhladovělá, tak jí dali všechno jídlo, které měli.“

„Je to opravdu velkorysý člověk,“ poznamenal Ender.

„Dostane se vznášedlo tak daleko? Dvě stě kilometrů nerovným terénem?“

„Hravě,“ odvětil Ender. „Dobíjí se solární energií, ale běžný akční rádius je pět set kilometrů bez zastávky na dobití.“

„Jsem velice rád, že jste přiletěli právě teď.“

„Náhoda to není. Sel odešel, protože jsem měl přiletět, nevzpomínáte?“

„Ale nemusel.“

„Já vím. Ale jak jsem řekl, je to velkorysý člověk.“

Dvě vznášedla měli naložená potravinami asi za dvacet minut a spolu se zkušenými mariňáky, kteří je měli řídit, vzal s sebou Ender také Ixe. Cestovali společně na méně naloženém vznášedle.

Byla škoda, že zatím nebyl vzhůru žádný z xenologů – jistě by byli ochotni vraždit, aby dostali šanci zúčastnit se výpravy. Ale všechno mělo svůj čas.

Ix cestou vysvětlil Enderovi maximum z toho, co se mu podařilo z rozhovoru se synem pochopit. „Po nechtěl dělat ukvapené závěry – je to opatrný chlapec – ale podle toho, co říká, si Sel myslí, že se jedná o nějaké genetické propojení termitoidního druhu a místního červa – možná dokonce krevního červa, který se pokusil vyhladit naši první generaci.“

„Toho, kterého regulujete injekcemi?“

„Máme už lepší metody,“ usmál se Ix. „Spíš preventivní než udržovací. Červi se pak nedokážou uchytit. Původní problém byl v tom, že jsme již byli silně infikovaní, když jsme se o existenci problému dozvěděli – museli jsme je vykořenit. Ale moje generace už vůbec nebyla infikovaná. Ani vy nebudete. Uvidíte.“

„Co je to ‚termitoidní‘?“

„Víte, sám si nejsem jistý, mluvili jsme s Poem jen krátce. Ale… řekl bych, že to ‚termitoidní‘ myslel stejně, jako bychom místo ‚humanoidní‘ řekli ‚savčí‘ nebo dokonce ‚strunatčí‘.“

Ender se zatvářil trochu zklamaně.

„Musíte pochopit, že jsem termiťany trochu posedlý. Můj dávný nepřítel, chápete? Cokoli, co by mě mohlo přiblížit k tomu, abych je pochopil…“

Ix neřekl nic. Buď to chápal nebo ne. Tak či onak bylo pro něho důležité, že tam venku jsou jeho syn a jeho učitel, bez jídla a s nesmírně důležitým vědeckým objevem, který vyvolá odezvy na Zemi a ve všech koloniích.

V situaci, kdy byl na nebi zatím pouze jeden satelit – původní přepravní loď – neexistoval způsob, jak vytvořit globální poziční systém. To přijde později, až Morganovi lidé rozmístí na oběžnou dráhu síť geosynchronních družic. Prozatím byli odkázáni výhradně na mapy, které byly vytvořeny ještě před přistáním, a Poův popis trasy, které se budou muset držet. Na Endera udělalo dojem, že mladíkovy instrukce byly bezchybné. Ani jeden vynechaný orientační bod, ani jedno špatné zabočení. Vůbec žádné ztráty času.

Přestože postupovali opatrně, stihli to v dobrém čase. Dorazili na místo pět hodin po Poově zavolání, kdy ještě bylo denní světlo, třebaže nemělo vydržet dlouho. Když vklouzli do údolí se všemi jeskynními vstupy, Ender s jistým pobavením zjistil, že mladík, který na ně mává, není o víc než rok nebo dva starší než on. Proč ho překvapilo, že Po dokáže odvést tak dobrou, spolehlivou práci? Nedělal snad on sám práci pro muže již léta?

Ix vyskočil ze vznášedla málem ještě dřív, než se zastavilo, rozběhl se k synovi a objal ho. Ender byl sice guvernér, ale tady velel Ix, on vydával pokyny vojákům, kde mají zaparkovat a vyložit náklad. Ender stvrdil pokyny mrknutím a začal mužům s prací pomáhat. Byl už dost vysoký, aby jí zvládl slušný díl, byť ne takový jako dva dospělí muži s mariňáckým výcvikem. Při práci si našli věci, o nichž mohli klábosit, a Ender nakousl téma, o kterém přemýšlel po většinu cesty.

„Když vidíte takovou planetu,“ nadhodil, „skoro je vám líto, že znovu odletíte, ne?“

„Mně ne,“ prohlásil jeden z nich. „Všechno je strašně špinavý. Sem s lodním životem a mizerným jídlem!“

Ale druhý neřekl nic, jenom se na Endera podíval a pak odvrátil zrak. Zřejmě tedy o tom uvažoval. Že by zůstal. To bylo něco, co bude Ender muset vyjednat s Morganem. Mrzelo by ho, kdyby tím, že zmařil Morganovy plány, ztratil možnost nalézt způsob, jak by někteří členové posádky mohli zůstat. Ale na to bude ještě čas. Dohodnout výměnu – protože v mladší generaci narozené tady na Shakespearu se určitě najde pár takových, kteří toužili dostat se odsud, z této mrňavé vesnice, a spatřit větší svět. Byla to stará mořská tradice. A cirkusová. Ztratit v každém přístavu nebo městě několik lidí, ale nabrat jiné, které svědily nohy nebo měli oči plné snů.

Z ústí jeskyně vyšel postarší muž, kterému trvalo déle než několik okamžiků, aby se po pobytu v jeskyni narovnal. Krátce si promluvil s Poem a Ixem a pak, když otec a syn se sáněmi naloženými kořínky a ovocem – sáněmi, na jejichž naložení do vznášedla Ix dohlédl – zamířili do nitra jeskyně, Sel Menach se otočil, aby se poprvé podíval na Endera.

„Ender Wiggin,“ promluvil.

„Sel Menach,“ řekl Ender. „Po říkal, že tady máte problémy s nějakým obřím červem.“

Sel zalétl pohledem k vojákům, kteří měli ruce položené na svých zbraních. „Zbraně nejsou nutné. Nedá se říct, že bychom s těmi tvory vyloženě hovořili. Ale základním obrazům rozumějí.“

„Tvorům?“

„Zatímco jsme krmili jednoho, objevili se dva další. Nevím, jestli to stačí pro udržení reprodukceschopné populace, ale je to lepší než narazit na druh ve stavu, kdy zůstal naživu pouze jeden exemplář. Nebo žádný.“

„Nezávazně padlo slovo ‚termitoid‘,“ optal se Ender.

„Nemůžeme si být jistí, dokud neodebereme a neprozkoumáme genetický materiál,“ vysvětloval Sel. „Kdyby to skutečně byli termiťané, byli by mrtví. Těla dospělců mají krunýře; nejsou srstnatá, s vnitřní kostrou. Možná nemají k termiťanům ani tak blízko jako lemuři k nám – anebo mohou být stejně blízcí jako šimpanzi. Ale Endere,“ Selovi se zablýsklo v očích, „já jsem s tím mluvil. Ne, dorozumíval jsem se s tím myšlenkami. Poslal jsem tomu představu a ono to zareagovalo. A poslalo mi jednu zpátky. Ukázalo mi, jak se na tom mám svézt tunelem.“

Ender se zadíval na Selův poškrábaný a potrhaný oděv. „Drsná jízda.“

„Drsná cesta,“ odpověděl Sel. „Jízda byla dobrá.“

„Ty víš, že jsem sem přiletěl kvůli termiťanům,“ řekl Ender.

„Já taky,“ usmál se široce Sel. „Zabít je.“

„Ale teď je pochopit.“

„Myslím, že jsme tady našli klíč. Možná ne úplně ke všem dveřím, ale něco otevře.“ Potom vzal Endera kolem ramen a odvedl ho stranou od ostatních. Enderovi se gesto s rukou na rameni zpravidla protivilo – jeden člověk tak vyjadřoval nadřazenost nad druhým. Ale u Sela po něčem takovém nebylo ani památky. Bylo to spíš jako vyjádření dobrého přátelství. Dokonce spiklenectví. „Vím, že nemůžeme hovořit otevřeně,“ začal Sel, „ale řekni mi to na rovinu. Jsi guvernér nebo ne?“

„Fakticky i titulárně,“ odpověděl Ender. „Hrozba byla odvrácena a on je zpátky na lodi. Spolupracuje, jako by nikdy neměl nic jiného v úmyslu.“

„Třeba neměl.“

Ender se zasmál.

„A třeba nás ta larva, kterou jsme našli, do konce dne naučí diferenciální počet.“

„Budu rád, jestli bude umět počítat do pěti.“

Později, když padla noc a muži seděli u ohně a jedli čerstvé, rychle se kazící jídlo, které jim na dnešní večeři poslala Poova matka, byl Sel hovorný, plný spekulací a nadějí. „Tito tvorové metabolizují zlato a vylučují je ve svém krunýři. Možná to dokážou s každým kovem, který je obsažen v rudě, nebo možná termiťané chovali zvláštní poddruh pro každý kov, který potřebovali. Možná to není jediná populace, ze které něco přežilo. Třeba najdeme dobývače železa, dobývače mědi, cínu, stříbra, hliníku, všeho, co budeme potřebovat. Ale jestli je tato skupina průměrná, najdeme skupiny, které jsou mrtvé, a jiné, které mají větší populaci. Bylo by příliš zvláštní, aby toto byla jediná skupina, která přežila na celé planetě.“

„Pustíme se do toho hned,“ rozhodl Ender. „Dokud ještě máme vojáky z lodi, kteří nám mohou v pátrání pomoci. A můžou s sebou vzít… místní, aby se naučili ovládat vznášedla jako experti, než loď odletí.“

Ix se zasmál. „Málem jsi řekl ‚domorodci‘ a ne ‚místní‘.“

„Ano,“ přiznal klidně Ender. „Málem.“

„To je v pořádku,“ řekl Ix. „Ani termiťané se tady nevyvinuli. Proto ‚domorodý‘ jenom znamená ‚narozený tady‘ a to vystihuje mě i Poa – všechny kromě těch nejstarších ze Selovy generace. Domorodci a přistěhovalci, ale v další generaci budeme už domorodci všichni.“

„Myslíš si, že bychom ten termín měli používat?“

„Domorodí Shakespeařané,“ řekl Ix. „To jsme.“

„Doufám, že nebudeme muset absolvovat nějaký krvavý obřad nebo iniciaci, abychom byli přijati do kmene.“

„Ne. Bílý muž přinášející vznášedla je vždy vítán.“

„To, že jsem bílý, ještě neznamená –“ Vtom si Ender všiml smíchu v Ixových očích a usmál se. „Až příliš se snažím nikoho neurazit,“ řekl. „Tolik, že jsem se sám až moc snadno urazil.“

„Nakonec si na náš mayský smysl pro humor zvykneš,“ slíbil Ix.

„Nezvykne,“ ozval se Sel. „Nikdo jiný si na něj nezvykl.“

„Všichni kromě tebe, dědku,“ řekl Ix.

Sel se zasmál spolu s ostatními a pak hovor znovu nabral jiný směr, když mariňáci popsali svůj výcvik a rozhovořili se o tom, jak vypadá život na Zemi a v technicky vyspělé společnosti, která se pohybuje po Sluneční soustavě.

Ender si všiml, že Selovi se do očí vkrádá nepřítomný pohled, a špatně pochopil, co to znamená. Když se chystali ke spánku, našel si chvíli, aby se Sela zeptal: „Přemýšlíte někdy o návratu? Domů? Na Zemi?“

Sel se viditelně zachvěl. „Ne! Co bych tam dělal? Všichni a všechno, co mám rád a na čem mi záleží, jsou tady.“ Potom znovu dostal ten zadumaný výraz. „Ne, musím jen myslet na to, jaká je to prašivá smůla, že jsem toto místo neobjevil před třiceti, dvaceti nebo aspoň deseti lety. Byl jsem tak zaneprázdněný, měl jsem tolik práce přímo kolem kolonie. Tuhle cestu jsem chtěl podniknout odjakživa, a kdybych to byl udělal tenkrát, bylo by jich naživu víc a já bych měl víc let na to, abych se na té práci podílel. Zmeškaná příležitost, můj mladý příteli! Život bez lítosti není.“

„Ale jsi rád, že jsi je našel teď.“

„Ano, jsem,“ odvětil Sel. „Každý některé věci promešká a jiné najde. Tohle je něco, co jsem pomohl najít. Za minutu dvanáct.“ potom se usmál. „Zaujala mě jedna věc. Nevím, jestli je to důležité, ale… ta larva nesežrala zlatého brouka, kterého jsme našli, toho, který byl ještě naživu. Přitom jsou ty larvy nesmírně žravé.“

„Živí se pouze mrtvými těly?“

„Ne, ne, na želvy se vrhly jakoby nic. Nejsou to pozemské želvy, ale my jim tak říkáme. Mají rády živé maso. Ale žrát zlaté brouky byl kanibalizmus, rozumíš? Byla to generace jejich rodičů. Žrali je, protože nic jiného neměli. Ale počkali, až budou mrtví. Chápeš?“

Ender přikývl. Chápal dokonale. Základní úcta k životu. K právům ostatních. Ať byli tito zlatí brouci cokoli, pouhá zvířata nebyli. Nebyli to termiťané, ale možná dají Enderovi šanci proniknout do myšlení termiťanů, aspoň z druhé ruky.

KAPITOLA 17

Komu: MinKol@KolMin.gov

Od: Guv%KolShakespeare@KolMin.gov

Předmět: Udělejme velice tichou revoluci

Milý Hyrume!

Byl jsem zde jako guvernér přijat vřele, nemalou zásluhou díky tvé intervenci na dálku, ale také díky nadšení domorodců.

Pokračujeme v převážení kolonistů z lodi na povrch tak rychle, jak se pro ně daří budovat ubytování. Rozdělujeme se do čtyř osad – původní Mirandy a Falstaffa, Polonia a Merkucia. Návrh na vesnici Kalibán se setkal s jistým nadšením, které však rychle vyprchalo, když se lidé zamysleli nad budoucí školou a nad tím, jak by asi vypadal maskot.

Ty jistě chápeš, že místní samospráva je v koloniích nevyhnutelná, a čím dřív vznikne, tím lépe. I když máš dobré úmysly a třebaže je životně důležité, aby Země pokračovala ve vynakládání astronomických (to má být slovní hříčka) částek na mezihvězdné lety v chabé naději, že si na sebe jednou vydělají, neexistuje způsob, jakým by MF mohla vnutit nespokojenému obyvatelstvu nechtěného guvernéra – alespoň ne na dlouho.

Mnohem lepší je, když lodě MF přiletí s velvyslaneckým statutem, aby podpořily obchod a dobré vztahy a přivezly kolonisty a zásoby jako kompenzaci za zátěž, kterou představují pro místní ekonomiku.

V souladu s touto dobrou radou mám v úmyslu sloužit jako guvernér dva roky a během této doby převzít záštitu nad sepsáním ústavy. Poskytneme ji KolMinu, nikoli ke schválení jestli se nám bude líbit, bude to naše ústava – ale proto, abyste posoudili, zda KolMin může Shakespeara doporučit jako cíl pro kolonisty. Odsud pochází vaše moc – z vaší schopnosti rozhodnout, zda se kolonisté mohou k existující kolonii připojit nebo ne.

A třeba se může prostřednictvím hlásky sejít nějaký regulační výbor, v němž bude mít každá kolonie svého zástupce a jeden hlas, a navzájem se potvrdí jako spolehliví obchodní partneři. Tímto způsobem bude možné kolonii, která ustaví nesnesitelnou vládu, vyloučit ze společenství a odříznout od obchodu a nových kolonistů – ale nikdo se nedopustí něčeho tak absurdního, jako je vedení války (jiné slovo pro donucovací politiku) proti kolonii, na niž cesta trvá půl života.

Představuje tento dopis vyhlášení nezávislosti? Ne příliš principiální. Je to spíš prosté uznání faktu, že jsme nezávislí – bez ohledu na to, zda to vyhlásíme oficiálně nebo ne. Tito lidé přežili jednačtyřicet let, odkázaní pouze na sebe. Rádi přijali zásoby a nový chovný materiál (rostlinný, zvířecí, lidský), ale nepotřebují to.

Svým způsobem je každá z těchto kolonií hybrid – geny a kulturním původem lidská, ale infrastrukturou termití. Termiťané budovali dobře; nemusíme mýtit zem, hledat vodu nebo ji upravovat, a zdá se, že jejich kanalizační systémy byly postaveny tak, aby vydržely věčnost. Krásný památník! Stále nám slouží, když odvádějí naše hovínka. Díky tomu, co v koloniích nachystali termiťané a co dokázali dobří vědci jako Sel Menach, nemají MF a KolMin vliv, který mohly mít.

Tohle všechno říkám spolu s upřímnou nadějí, že nakonec dosáhneme stavu, kdy bude každá kolonie navštěvována jednou za rok. Za mého ani tvého života se to pravděpodobně nepodaří, ale takový by měl být cíl.

I když, jestli mohou dějiny posloužit jako nějaké vodítko, bude se ten cíl za padesát let jevit komicky skromně, protože je možné, že lodě budou přilétat a odlétat každého půl roku, každý měsíc nebo dokonce každý týden v roce. Kéž se toho oba dožijeme.

Andrew

Rozmary dětí jsou nevypočitatelné. Když byla Alessandra batole, Dorabella se podivným věcem, které se snažila dělat, jen tiše smála. Když byla Alessandra dost stará, aby uměla mluvit, její otázky jako by vycházely z myšlenkových procesů natolik nahodilých, až Dorabella napůl uvěřila, že jí její dítě skutečně poslaly víly.

Ale ve školním věku měly děti tendenci stát se zodpovědnějšími. Nebylo to dílo učitelů ani rodičů, ale ostatních dětí, které se jedinci, jehož činy a hlasové projevy neodpovídaly standardu průměrnosti, vysmívaly nebo vyhýbaly.

Ale ani tak Alessandra nepřestávala čas od času dokonale překvapovat a ze všech okamžiků si vybrala pro ukázku své naprosté iracionality právě ten, kdy byl chudák Quincy tolik zdrcený tím, jak ho Ender překonal v byrokratickém manévrování.

„Mami,“ řekla Dorabelle, „většina spáčů se už probudila a odletěla na Shakespeara. Já mám sbaleno už několik dní. Kdy poletíme my?“

„Sbaleno?“ podivila se Dorabella. „A já myslela, že jsi dostala záchvat pořádkumilovnosti. Chtěla jsem požádat doktory, aby tě vyšetřili, jestli nemáš nějakou zvláštní nemoc.“

„Já nežertuju, mami. Podepsaly jsme, že poletíme do kolonie. Teď u kolonie jsme. Jen kousek cesty raketoplánem. Máme smlouvu.“

Dorabella se rozesmála. Ale tím se dívka skutečně nehodlala nechat odbýt. „Moje nejzlatější dceruško,“ řekla Dorabella. „Jsem teď vdaná. Za admirála, který je kapitánem této lodě. On poletí tam, kam poletí tato loď. Kam poletí on, poletím já. A kam poletím já, poletíš i ty.“

Alessandra stála a nevydala ani hlásku. Zdálo se, že se chystá hádat.

Ale nakonec se vůbec nehádala. „Dobrá, mami. Dalších několik let života v čistém vnitřním prostředí.“

„Podle toho, co říkal můj milý Quincy, je naším dalším cílem jiná kolonie, ke které to máme mnohem blíž než k Zemi. Jen několik měsíců lodního času.“

„Ale pro mě velice nudných,“ postěžovala si Alessandra. „Když budou všichni zajímaví lidé pryč.“

„Tím myslíš samozřejmě Endera Wiggina,“ podotkla Dorabella. „Velice jsem doufala, že by se ti mohlo podařit toho hezkého mladého muže s perspektivou přitáhnout. Ale zdá se, že on se rozhodl nás odvrhnout.“

Alessandra se zatvářila nechápavě. „Nás?“

„Je to velice bystrý chlapec. Věděl, že když mého milovaného Quincyho donutí opustit Shakespeara, pošle tím pryč taky tebe a mě.“

„To mě nikdy nenapadlo,“ řekla Alessandra. „V tom případě se na něho budu velice zlobit.“

Dorabella nenadále pocítila mravenčení, jak se něco dovolává její pozornosti. Alessandra to brala až moc dobře. To jí nebylo podobné. A ten náznak dětské urážlivosti, namířené proti Enderu Wigginovi, působil skoro jako parodie Dorabellina záměrně dětinského vílího jazyka.

„Co máš v plánu?“ zeptala se Alessandry.

„V plánu? Jak bych mohla mít něco v plánu, když celá posádka neví, kam dřív skočit, a vojáci jsou dole na planetě?“

„Máš v plánu proplížit se do raketoplánu bez dovolení a odletět na povrch planety bez mého vědomí.“

Alessandra se na Dorabellu podívala, jako by se zbláznila. Ale jelikož to byl její normální výraz, Dorabella čekala, že se setká se lží, a dcera nezklamala. „Samozřejmě že nemám,“ odpověděla Alessandra. „Čekám, že tvoje povolení mít budu.“

„Tak to tedy nebudeš.“

„Letěly jsme tak daleko, mami.“ Teď mluvila jako její zlostné já, takže její argumenty možná byly upřímné. „Chci tam aspoň na návštěvu. Chci se rozloučit se všemi našimi přáteli z cesty. Chci uvidět oblohu. Neviděla jsem oblohu dva roky!“

„Přece jsi na obloze byla,“ připomněla jí Dorabella.

„To byla opravdu vtipná odpověď. Moje touha podívat se ven její zásluhou… zmizí. Jakoby nic.“

Teď, když se o tom Alessandra zmínila, si Dorabella uvědomila, že také ona touží po krátké procházce venku. Tělocvična na lodi byla stále plná vojáků a členů posádky, a přestože se po nich chtělo, aby určitý počet minut denně chodili na trenažéru, člověk při tom nikdy neměl pocit, jako by někam opravdu šel.

„To není nerozumné,“ uznala.

„Děláš si legraci,“ řekla Alessandra.

„Copak, myslíš si snad, že to je nerozumné?“

„Nenapadlo mě, že bys to ty někdy mohla uznat za rozumné.“

„To jsi mě urazila. Jsem taky člověk. Toužím vidět mraky na obloze. Mají tady mraky, ne?“

„Jak bych to já mohla vědět, mami?“

„Pojedeme společně,“ prohlásila Dorabella. „Matka s dcerou, rozloučit se s našimi přáteli. Když jsme odjížděly z Monopoli, tak jsme se k tomu ani nedostaly.“

„Žádné přátele jsme tam neměly,“ připomněla Alessandra.

„To jsme rozhodně měly, a určitě si říkali, že je od nás nezdvořilé odletět bez nich.“

„Vsadím se, že o tom museli přemýšlet každý den. ‚Co se asi stalo s tou drzou Alessandrou, která od nás odjela bez rozloučení – před čtyřiceti lety.‘“

Dorabella se zasmála. Alessandra opravdu měla takový kousavý humor. „To je moje pohotová malá víla. Kam se na tebe hrabe Titanie, když jde o protivnost.“

„Škoda, že jsi s četbou Shakespeara neskončila u Zkrocení zlé ženy.“

„Celý život jsem žila ve Snu noci svatojánské, a nevěděla jsem o tom,“ řekla Dorabella. „To mi připadalo jako návrat domů, ne dosažení nějaké cizí planety.“

„A já žiju v Bouři,“ prohlásila Alessandra. „Jsem uvězněná na ostrově a zoufale toužím dostat se pryč.“

Dorabella se znovu zasmála. „Požádám tvého otce, aby nám dovolil svézt se některým raketoplánem dolů a dalším se vrátit nahoru. Co tomu říkáš?“

„Skvělé. Díky, mami.“

„Počkej chvilku,“ zadržela ji Dorabella.

„Jak to myslíš?“

„Souhlasila jsi moc rychle. Co máš v plánu? Myslíš si, že upláchneš někam do lesů a schováš se, dokud neodjedu a neodletím bez tebe? To se nikdy nestane, zlatíčko, já bez tebe neodletím, a beze mě neodletí Quincy. Jestli se pokusíš utéct, mariňáci tě vystopují, najdou a přitáhnou zpátky ke mně. Rozumíš?“

„Mami. Naposledy jsem utekla v šesti letech.“

„Moje milovaná, utekla jsi jenom několik týdnů před naším odjezdem z Monopoli. Když jsi šla za školu a odjela navštívit svou babičku.“

„To nebyl útěk,“ namítla Alessandra. „Přece jsem se vrátila.“

„Ale až když jsi zjistila, že tvoje babička je vdova po Satanovi.“

„Nevěděla jsem, že ďábel umřel.“

„Když byl oženěný s ní, dovedeš si představit, že by se nezabil?“

Alessandra se zasmála. Tak se to dělá – ustanovíš zákon, ale pak zařídíš, aby se smáli a byli šťastní, že tě můžou poslouchat.

„Navštívíme Shakespeara a potom se vrátíme zpátky na loď. Loď je teď domov. Nezapomeň na to.“

„Samozřejmě, že nezapomenu. Ale mami.“

„Ano, ty moje malá vílo?“

„On není můj otec.“

Dorabelle chvíli trvalo, než pochopila, o čem mluví. „Kdo není co?“

„Admirál Morgan. Není můj otec.“

„Já jsem tvoje matka. On je můj manžel. Co podle tebe je tvůj, synovec?“

„Není. Můj. Otec.“

„Ach, jsem moc smutná. Myslela jsem, že jsi šťastná, když jsem šťastná já.“

„Jsem moc šťastná, že jsi šťastná. Ale můj otec byl opravdový člověk, žádný král skřítků, a neodskákal do lesů, ale zemřel. Každý, koho si teď vezmeš, bude tvůj manžel, ale ne můj otec.“

„Já jsem si nevzala jen tak někoho, vzala jsem si báječného muže, kterému určitě přivedu na svět další děti, takže jestli ho jako otce odmítneš, nebude mít nouzi o jiné dědice, kterým by odkázal svůj majetek.“

„Já o jeho majetek nestojím.“

„V tom případě ti radím, aby ses dobře vdala, protože určitě nechceš vychovávat vlastní děti v chudobě, jak jsem to dělala já.“

„Stačí, když o něm nebudeš mluvit jako o mém otci.“

„Nějak mu říkat musíš, a já taky. Buď rozumná, miláčku.“

„Tak mu budu říkat Prospero, protože tím je.“

„Cože? Proč?“

„Mocný cizinec, který nás má úplně ve své moci. Ty jsi Ariel, ta hodná, která svého pána miluje. Já jsem Kalibán. Já chci jen získat svobodu.“

„Jsi puberťačka. Vyrosteš z toho.“

„Nikdy.“

„Nic takového jako svoboda neexistuje.“ Dorabella začínala být netrpělivá. „Ale někdy máš šanci si svého pána vybrat.“

„To je skvělé, mami. Ty sis svého pána vybrala. Ale já svého ne.“

„Ty si pořád myslíš, že si tě ten mladý Wiggin aspoň všímá.“

„Vím, že si mě všímá, ale neupírám k němu své naděje.“

„Nabídla ses mu, zlatíčko, a on tě rezolutně odmítl. Bylo to dosti ponižující, i když sis to možná neuvědomovala.“

Alessandra lehce zčervenala a došla ke dveřím jejich kajuty. Potom se prudce otočila, s opravdovou bolestí a zuřivostí ve tváři. „Ty ses dívala,“ obvinila matku. „Quincy to nahrál a ty ses dívala.“

„Ovšemže jsem se podívala,“ odvětila klidně Dorabella. „Kdybych se nedívala já, díval by se on nebo někdo z posádky. Myslíš, že jsem chtěla, aby po tvém těle pásli očima oni?“

„Poslala jsi mě za Enderem a čekala jsi, že se s ním svléknu donaha. Věděla jsi, že se to nahrává, a dívala ses na to. Dívala ses na mě.“

„Nesvlékla ses, ne? A kdybys to udělala, tak co? V letech, kdy jsem ti utírala zadek, jsem viděla tvé nahé tělo z úhlů, které by tě ani nenapadly.“

„Já tě nenávidím, mami.“

„Máš mě ráda, protože na tebe pořád dávám pozor.“

„A Ender mě neponížil. Ani neodmítl. Odmítl tebe. Odmítl to, jak jsi mě donutila předstírat!“

„Kampak se podělo: ‚Ach, díky, mami! Teď získám muže, kterého miluju‘?“

„To jsem nikdy neřekla.“

„Děkovala jsi mi, hihňala ses a znovu jsi mi děkovala. Stála jsi tam a nechala ses ode mě vyparádit jako štětka, abys ho nalákala. Ve kterém okamžiku jsem tě nutila dělat něco proti tvé vůli?“

„Řekla jsi mi, co musím udělat, jestli chci, aby mě Ender miloval. Jedině muž jako Ender na tvoje triky neskočí!“

„Muž? Myslíš chlapec. Neskočil na ten ‚trik‘ jedině proto, že nejspíš ještě nedosáhl pohlavní zralosti. Jestli vůbec je heterosexuál.“

„Zkus se chvíli poslouchat, mami. V jednu chvíli je Ender začátek konce světa, nejlepší kandidát na slavného muže, jakého kdy budu mít šanci najít. V příští minutě je to malý buzík, který mě zostudil. Soudíš ho podle toho, jestli je ti užitečný.“

„Ne, moje maličká. Podle toho, jestli je užitečný pro mou holčičku.“

„No tak není.“

„Přesně to jsem chtěla říct,“ odvětila Dorabella. „A ty jsi mě za to sjela. Pořádně se rozmysli, můj malý Kalibánku.“ Nato se Dorabella rozesmála a Alessandra, úplně proti své vůli, se rozesmála taky. Vzápětí na sebe dostala takový vztek, že se směje, nebo na matku, která ji k tomu přiměla, že utekla z místnosti a práskla za sebou dveřmi. Nebo se o to aspoň pokusila – pneumatický systém je zachytil a ony se zavřely docela tiše.

Ubohá Alessandra. Nic se nevyvíjelo tak, jak chtěla.

Vítej v opravdovém světě, mé dítě. Jednou pochopíš, že to, jak jsem zařídila, aby se do mě Quincy Morgan zamiloval, je nejlepší věc, kterou jsem pro tebe kdy udělala. Protože já dělám všechno pro tebe. A jediné, co za to od tebe chci, je to, aby ses chopila svého konce a využila příležitosti, které ti otevírám.

Valentina se pokusila vejít do místnosti normálně a zůstat naprosto klidná. Ale byla Enderem tak znechucená, že měla co dělat, aby se ovládla. Ten mladík se strašně pilně dával „k dispozici“ všem novým kolonistům a starousedlíkům, odpovídal na otázky, povídal si o věcech, které si z půlhodinových rozhovorů před dvěma roky, kdy byl tak unavený, že skoro nemohl mluvit, reálně nemohl pamatovat. Ale když ho hledal někdo, s kým měl opravdový osobní vztah, nebyl nikde k nalezení.

Bylo to stejné jako s tím, jak odmítal napsat rodičům. Vlastně neodmítal. Pokaždé slíbil, že to udělá. A pak to prostě nikdy neudělal.

Poslední dva roky sliboval – mezi řádky, ne-li přímo slovně – že jestli se do něho ta ubohá mladá Toscanová zamiluje, nebude to nevítané: Ona a její matka teď přiletěly na povrch planety, aby se trochu „porozhlédly“. Ta dívka zjevně chtěla vidět jedno jediné: Endera Wiggina. A on nikde nebyl.

Valentina toho měla tak akorát dost. Jistě, možná dokázal být statečný a smělý, ale ne tehdy, když šlo o něco citově náročného, co fakticky udělat nemusel. Mohl se té dívce vyhýbat, a možná si myslel, že je to svým způsobem jasný vzkaz, ale dlužil jí slova. Dlužil jí přinejmenším rozloučení. Nemuselo být milé, jen k němu muselo dojít.

Nakonec ho našla v hláskové místnosti u xenologů, jak něco píše – pravděpodobně dopis Graffovi nebo někomu, kdo byl pro jejich život v tomto novém světě stejně bezvýznamný.

„Skutečnost, že jsi tady, ti neponechává žádnou výmluvu,“ prohlásila Valentina.

Ender k ní zvedl oči a zatvářil se, jako by doopravdy nechápal, o co jde. Možná to ani nehrál – pravděpodobně si tu dívku vytěsnil z hlavy tak důkladně, že neměl vůbec ponětí, o čem Valentina mluví.

„Prohlížíš si svou poštu. To znamená, že jsi dostal seznam pasažérů z tohoto letu raketoplánu.“

„Už jsem se s novými kolonisty setkal.“

„Kromě jednoho.“

Ender povytáhl obočí. „Alessandra už není kolonista.“

„Ona tě hledá.“

„Mohla se kohokoli zeptat, kde jsem, a řekli by jí to. Není to nic tajného.“

„Ona se neumí ptát.“

„Jak mě potom chce najít?“

„Tuhle blbou hru na mě nezkoušej. Já nejsem tak pitomá, abych uvěřila, že jsi pitomý, i když si na co nejpitomějšího hraješ.“

„Fajn, jsem za pitomce. Mohla bys být konkrétnější?“

„Jsi mimořádně pitomý.“

„O stupeň mi nejde, milá sestro.“

„Citově lhostejný.“

„Valentino,“ snažil se Ender. „Tebe nenapadlo, že ve skutečnosti vím, co dělám? Nemůžeš mi trochu důvěřovat?“

„Myslím si, že se vyhýbáš emocionálně obtížné konfrontaci.“

„Proč se potom neschovávám před tebou?“

Nebyla si jistá, jestli se na něho má rozzlobit ještě víc, že situaci obrací proti ní, nebo jestli má cítit lehkou úlevu, že považuje konfrontaci s ní za emocionální. Ve skutečnosti si nebyla jistá, jestli na něho má dostatečný vliv, aby jejich konfrontace byly emocionální – přinejmenším z jeho strany.

Ender se podíval na počítačové obrazovce na čas a povzdechl si. „Tvoje načasování je jako obvykle dokonalé, přestože nemáš ponětí, co se děje.“

„Měla bych ponětí, kdybych se od tebe něco dozvěděla.“

Ender mezitím vstal a ona s překvapením zjistila, že je skutečně vyšší než ona. Všimla si, že se natahuje, ale neuvědomila si, že už ji přerostl. A nebylo to botami se silnou podrážkou – žádné na nohou neměl.

„Val,“ promluvil potichu. „Kdyby ses podívala, co říkám a dělám, musela bys pochopit, co se děje. Jenže ty neanalyzuješ. Vidíš něco, co nevypadá správně, přeskočíš veškeré přemýšlení a přejdeš přímo na: ‚Ender dělá něco špatného a já to musím zastavit.‘“

„Já přemýšlím! Analyzuju!“

„Analyzuješ všechno a každého. Proto je tvoje historie Bitevní školy tak skvělá a pravdivá.“

„Tys ji četl?“

„Dala jsi mi ji před třemi dny. Ovšemže jsem ji četl.“

„Nic jsi neřekl.“

„Teď tě vidím poprvé od chvíle, kdy jsem ji dočetl. Val, přemýšlej, prosím.“

„Nechovej se ke mně povýšeně!“

„Cítit z někoho povýšenost neznamená přemýšlet,“ odsekl a konečně mu v hlase zaznělo podráždění. To jí trochu spravilo náladu. „Nesuď mě, dokud mě nepochopíš. Jestli už jsi mě odsoudila, tak mě pochopit nemůžeš. Myslíš si, že jsem se k Alessandře zachoval špatně, ale tak to není. Zachoval jsem se k ní mimořádně hezky. Chystám se zachránit jí život. Ale ty mi nedokážeš věřit, že dělám to, co je správné. Ani se neobtěžuješ zamyslet se nad tím, co správné je, než dojdeš k závěru, že já to nedělám.“

„Co si myslím, že neděláš, a ty to přitom děláš? To děvče se kvůli tobě trápí –“

„To jsou její pocity. Ne její potřeby. Ne to, co je pro ni skutečně dobré. Podle tebe je největší nebezpečí, které má před sebou, zranění jejích citů.“

Valentina cítila, že z ní spravedlivý hněv vyprchává. O jakém nebezpečí to mluvil? Jaké měla Alessandra potřeby kromě své potřeby Endera? Co Valentině unikalo?

Ender ji objal, přitiskl ji k sobě, a pak kolem ní prošel, ven z místnosti a ven z budovy. Valentině nezbývalo než jít za ním.

Svižným krokem překonal travnaté nádvoří uprostřed vědeckého komplexu – ve skutečnosti jen čtyř jednopodlažních staveb, v nichž se hrstka vědců zabývala biologií a technikou, která udržovala kolonisty a kolonii ve funkčním stavu. Ale teď, když dorazily čerstvé síly z lodě, se budovy hemžily lidmi a Ender již požádal předáky týmů, aby změnili priority a postavili další budovy pro výzkum. Stavební ruch nebyl ohlušující, protože měli jen málo výkonných strojů. Ale vyvolávané pokyny, vykřikovaná varování a bušení seker a kladiv se dohromady skládaly do silného zvuku. Zvuku záměrné, vítané změny.

Opravdu Ender přesně věděl, kde Toscanovy budou? Rozhodně šel k tomu místu nejkratší cestou. A když se nad tím teď Valentina zamyslela – ano, zanalyzovala Endera – uvědomila si, že Ender určitě čekal na konec jejich návštěvy, až se bude raketoplán nakládat na zpáteční cestu. Ne úplně poslední, ale poslední, při které nebude plný vojáků a posádky. Poslední raketoplán, který bude mít místo pro zbytné pasažéry.

I tak to stihl těsně. Alessandra zklamaně stála na dolním konci rampy a matka ji tahala za rukáv, pobízela ji k nástupu do raketoplánu. Pak uviděla Endera, jak k ní přichází, vytrhla se matce a rozběhla se k němu. Mohla to ta chudinka dávat najevo ještě okatěji?

Vrhla se mu rukama kolem krku a Ender, což mu sloužilo ke cti, ji ochotně objal. Valentinu dokonce překvapilo, jak ji držel a s opravdovým zalíbením jí tiskl obličej na rameno. Co tím chtěl říct? A co si to děvče pomyslí, že tím chce říct? Endere, jsi skutečně tak necitlivý?

Když mu prakticky skočila do náruče, Ender o krok ustoupil, aby nenadálou energii ztlumil; dal si však záležet, aby se obličejem dostal do blízkosti jejího ucha.

„Šestnáct je dostatečný věk pro přistoupení ke kolonii bez rodičovského souhlasu,“ zašeptal.

Alessandra se od něho odtáhla a pátravě se mu podívala do očí.

„Ne,“ promluvil znovu Ender. „Nic se mezi námi nestane. Nežádám tě, abys zůstala kvůli mně.“

„Proč potom bys mě vůbec žádal, abych zůstala?“

„Já tě nežádám. Říkám, jak se to dá udělat. Právě teď a právě tady tě můžu osvobodit od tvé matky. Ne zaujmout její místo, ne převzít kontrolu nad tvým životem, ale nechat tebe, aby ses ho ujala sama. Otázka zní: chceš to?“

Alessandřiny oči se zalily nenadálými slzami. „Ty mě nemiluješ?“

„Záleží mi na tobě. Jsi dobrý člověk, který nikdy nepoznal okamžik svobody. Tvoje odchody a příchody řídí tvá matka. Oplétá tě příběhy, kterým nakonec vždycky uvěříš a uděláš, co chce. Skoro ani nevíš, co chceš ty. Tady na Shakespearu to zjistíš. Tam nahoře, se svou matkou a admirálem Morganem – nejsem si jistý, jestli se to někdy dozvíš.“

Chápavě přikývla. „Já vím, co chci. Chci zůstat.“

„Tak zůstaň,“ vybídl ji.

„Řekni jí to. Prosím.“

„Ne.“

„Když s ní budu mluvit já, najde nějaký důvod, proč jsem pitomá.“

„Nevěř jí.“

„Probudí ve mně pocity viny. Jako kdybych jí dělala něco opravdu hrozného.“

„Nic takového neděláš. Svým způsobem osvobozuješ taky ji. Může mít děti s Morganem a nedělat si starosti o tebe.“

„Ty o tom víš? Ty víš, že s ním bude mít děti?“

Ender si povzdechl. „Na tenhle rozhovor teď nemáme čas. Tvoje matka si jde pro tebe, protože raketoplán musí odletět a ona čeká, že v něm budeš. Jestli se rozhodneš zůstat, podpořím tě. Jestli ochotně odejdeš s ní, nezvednu ruku, abych tě zastavil.“

Pak od ní odstoupil, právě když Dorabella přišla.

„Chápu, co dělá,“ prohlásila. „Slibuje ti všechno, co budeš chtít, jen aby tě přesvědčil, abys zůstala a stala se jeho hračkou.“

„Mami, ty vůbec nevíš, o čem mluvíš.“

„Vím, že všechno, co ti slíbil, je lež. On tě nemiluje.“

„Já to vím. Sám mi to řekl.“

Bylo v tom jisté zadostiučinění, vidět, jak překvapeně se matka tváří. „Tak co mělo znamenat všechno to objímání? To, jak se k tobě tiskl?“

„Šeptal mi do ucha.“

„Co říkal?“

„Jenom mi připomněl něco, co jsem už věděla.“

„Řekneš mi to v raketoplánu, moje milovaná vílí princezno, protože začínají být dosti netrpěliví. Nechtějí tvého otce rozčílit tím, že přiletí pozdě.“

Nebyl to ani celý jeden den, co Alessandra požádala matku, aby Quincyho nenazývala jejím otcem, a ona už to dělala znovu. Bylo to tak vždycky – matka rozhodla, jak má co být, a Alessandra nemohla udělat nic, čím by to změnila. Místo toho se musela pokaždé změnit ona, Ať chtěla matka cokoli, Alessandra se tomu nakonec podřídila, protože to bylo snazší. Matka se postarala, aby dělat věci po jejím bylo vždycky snazší.

Dokázala jsem se jí vzepřít jedině za jejími zády. Když se nedívala, když jsem mohla dělat, že se to nedozví. Chodím se strachem z ní, přestože není žádná stvůra jako moje babička. Nebo… nebo možná je, ale já jsem se jí nikdy nevzepřela dost, abych to zjistila.

Nemusím s ní odletět. Můžu zůstat tady.

Jenže Ender mě nemiluje. Koho tady mám? Ve skutečnosti žádné přátele. Lidi, které znám z cesty, ale ti všichni se stýkali s matkou, ne se mnou. Mluvili o mně, přímo přede mnou, protože to dělala matka. Když přece jen mluvili se mnou, dělali to proto, aby řekli věci, které jim fakticky poručila říct matka. Nemám žádné přátele.

Ender a Valentina byli jediní, kteří se ke mně chovali jako ke svéprávné osobě. A Ender mě nemiluje.

Proč mě nemiluje? V čem jsem špatná? Jsem hezká, jsem chytrá. Ne tak chytrá jako on nebo Valentina, ale to není nikdo, dokonce ani na Zemi. Řekl, že po mně touží, tenkrát na lodi. Chce mě, ale nemiluje mě. Jsem pro něho jenom tělo, jenom velké nic, a jestli tady zůstanu, bude mi to pořád něco připomínat.

Matka ji znovu zatahala za rukáv.

„Moje vílí zlatíčko,“ naléhala. „Pojď se mnou. Budeme spolu moc šťastné, jak budeme cestovat mezi hvězdami! Získáš vynikající vzdělání od lodních poddůstojníků – tvůj otec už mi to slíbil – a v době, kdy budeš mít ten správný věk, budeme určitě zpátky na Zemi, takže budeš moci jít na opravdovou univerzitu a najdeš si muže místo tohohle protivného, sobeckého chlapce.“

Teď už ji matka k raketoplánu skoro táhla. Bylo to tak vždycky. Matka to postavila tak, že není jiná možnost než se přizpůsobit jejím plánům. A jiné možnosti byly vždycky tak hrozné. Jiní lidé Alessandře nikdy nerozuměli tak jako matka.

Jenže ono to tak není, pomyslela si Alessandra. Matka nerozumí mně. Rozumí jenom šílené představě, kterou si o mně vytvořila. Své dceři, která je ve skutečnosti z rodu víl.

Alessandra se podívala přes rameno a zapátrala pohledem po Enderovi. Stál tam, ve tváři nedával najevo vůbec nic. Jak to dokáže? Copak nemá žádné city? Nebude se mu po mně stýskat? Nezavolá mě zpátky? Nebude mě prosit?

Ne. Řekl, že to neudělá. Řekl mi… moje vlastní rozhodnutí… z vlastní vůle.

Odcházím s ní z vlastní vůle?

Táhne mě, ale vůbec ne moc velkou silou. S každým krokem mě přesvědčuje a já jdu. Jako krysy, které šly za pištcem z Hamelnu. Hudba jejího hlasu mě očaruje, vydám se za ní, a pak zjistím, že jsem… tady, na rampě, mířím do raketoplánu.

Vracím se tam, kde mě neustále bude mít pod palcem. Konkurentka dětí, které porodí Quincymu. V konečné fázi obtíž. Co se stane, až se obrátí proti mně? A i když to neudělá, bude to jen proto, že se budu bezvýhradně podřizovat tomu, co pro mě bude chtít.

Alessandra se zastavila.

Matčina ruka jí sklouzla z paže – ve skutečnosti ji nesvírala, nebo jen lehce.

„Alessandro,“ promluvila matka. „Já jsem viděla, jak se za ním ohlížíš, ale ty to nechápeš? Nestojí o tebe. Nevolá na tebe. Nic tě tady nečeká. Ale tam nahoře, mezi hvězdami, je moje láska k tobě. Je tam kouzlo našeho společného krásného světa.“

Jenže jejich společný krásný svět nebyl kouzlo, byl to zlý sen, který matka za kouzlo jen označovala. A teď byl v tom „společném světě“ někdo jiný, někdo, s kým matka spala a s kým bude mít děti.

Matka nelže jenom mně, ona lže sama sobě. Ve skutečnosti mě tam nechce. Našla nový život a jenom předstírá, že se tím nic nezmění. Ve skutečnosti se mě zoufale potřebuje zbavit, aby mohla být dál šťastná. Šestnáct let jsem byla závaží, které ji táhlo dolů, drželo ji u země, bránilo jí dělat věci, o kterých snila. Teď má muže svých snů – nebo spíš muže, který jí může poskytnout život jejích snů. A já překážím v cestě.

„Mami. Já s tebou neodletím.“

„Ano, odletíš.“

„Je mi šestnáct. Podle zákona se můžu sama rozhodnout, jestli se ke kolonii připojím.“

„Nesmysl.“

„Je to pravda. Valentina Wigginová se k této kolonii připojila, když bylo jí teprve patnáct. Její rodiče nechtěli, ale udělala to.“

„To je ta lež, kterou ti navyprávěla? Možná to vypadá romanticky a odvážně, ale budeš jen pořád sama.“

„Mami, pořád sama jsem i tak.“

Matka se těch slov zděsila. „Jak můžeš říct něco takového, ty nevděčný malý spratku? Jsem s tebou já. Nejsi nikdy sama.“

„Jsem pořád sama. A ty nikdy nejsi se mnou. Jsi se svým andílkem, kterého ti přinesly víly. A to nejsem já.“

Alessandra se odvrátila a začala sestupovat zpátky po rampě.

Uslyšela matčiny kroky. Ne, ucítila je, jak se rampa začala lehce houpat.

Pak ucítila, jak do ní matka zezadu strčila, tak krutě, že Alessandra úplně ztratila rovnováhu. „Tak si běž, ty malá čubko!“ zakřičela.

Alessandra se snažila neupadnout, ale horní část jejího těla se pohybovala příliš rychle, než aby s ní nohy mohly udržet krok, a najednou cítila, jak přepadává dopředu. Rampa se zdála být hrozně strmá, ona na ni tvrdě dopadne a ruce ji nedokážou zadržet –.

Všechny ty myšlenky jí proběhly hlavou ve zlomku sekundy. Vtom ucítila, jak ji zezadu někdo chytil za ruku, a místo aby upadla na rampu, lehce se zhoupla, ale tím, kdo ji zachytil, nebyla matka, ta byla pořád několik kroků daleko, na místě, kde se zastavila, když do ní strčila. Tohle byl podporučík Akbar a jeho tvář vypadala tak starostlivě, tak laskavě.

„Jste v pořádku?“ zeptal se, jakmile ji znovu postavil.

„To je ono!“ zakřičela matka. „Přiveď toho nevděčného malého fracka sem dovnitř.“

„Chceš se vrátit do lodi s námi?“ zeptal se podporučík Akbar.

„Samozřejmě že chce,“ řekla matka, která teď stála vedle Akbarova lokte. Alessandra si všimla proměny v matčině tváři, jak se stala z ječící ženy, která Alessandru označila za čubku, za spratka, milou královnou víl. „Moje milovaná malá víla je šťastná jen tehdy, když je se svou matkou.“

„Myslím, že chci zůstat tady,“ řekla Alessandra. „Pustíte mě?“

Podporučík Akbar se k ní naklonil a pošeptal jí do ucha, přesně jako předtím Ender: „Byl bych rád, kdybych směl zůstat s vámi.“ Potom se narovnal do vojenského pozoru. „Sbohem, Alessandro Toscanová. Přeji vám, abyste byla na tomto dobrém světě šťastná.“

„Co to říkáš! Můj manžel tě za to postaví před vojenský soud!“ Matka se kolem něho protáhla k Alessandře. Ruka se po ní natáhla jako kostnatý spár smrti.

Podporučík Akbar chytil matku za zápěstí.

„Jak se opovažuješ!“ zasyčela mu přímo do obličeje. „Podepsal sis rozsudek smrti za vzpouru.“

„Admirál Morgan bude souhlasit s tím, že jsem jeho manželce zabránil porušit zákon,“ řekl podporučík Akbar. „Bude souhlasit s tím, že jsem této svobodné kolonistce umožnil, aby uplatnila své právo dostát smlouvě a zůstat v této kolonii.“

Matka mu vrazila obličej až těsně k tváři a Alessandra uviděla, jak mu tečky jejích slin dopadly do úst, na nos, na bradu a na líce. Přesto se ani nepohnul. „To nebude za tohle, ty idiote,“ řekla. „Bude to za to, jak ses mě v jedné tmavé místnosti na lodi pokusil znásilnit.“

Alessandra se v prvním okamžiku přistihla, jak uvažuje, kdy se něco takového mohlo stát a proč o tom matka tenkrát nic neřekla.

Pak jí to došlo: Nestalo se to. Matka jen chtěla říct, že se to stalo. Vyhrožovala podporučíku Akbarovi lží. A jedna věc byla jistá – matka je dobrý lhář. Protože svým lžím sama věří.

Ale Akbar se jenom pousmál. „Paní Dorabella Morganová na něco zapomněla.“

„Na co?“

„Všechno se zaznamenává.“ Po těchto slovech Akbar pustil matčino zápěstí, otočil ji a zlehka ji postrčil po rampě nahoru.

Alessandra se neudržela. Krátce, pronikavě se zasmála.

Matka se otočila, s tváří plnou vzteku. Tolik se podobala babičce. „Babička,“ řekla Alessandra nahlas. „Myslela jsem, že jsme ji nechaly na Zemi, ale podívej, přivezly jsme si ji s sebou.“

Byla to ta nejkrutější věc, jakou mohla říct, to bylo jasné. Matka zůstala ohromená bolestí. Ale zároveň to byla prostá pravda a Alessandra to neřekla proto, aby matce ublížila, jednoduše jí to vyklouzlo z úst v okamžiku, kdy si uvědomila, že to tak je.

„Sbohem, mami,“ řekla. „Měj s admirálem Morganem spoustu dětí. Buď pořád šťastná. Přeju ti, abys byla. Doufám, že budeš.“ Pak se nechala podporučíkem Akbarem odvést po rampě dolů.

Ender tam byl – přistoupil blíž, když Alessandřinu pozornost zaměstnávala matka, a ona si toho ani nevšimla. Nakonec pro ni přišel.

Došla s Akbarem na dolní konec rampy; všimla si, že Ender na ni nevkročil.

„Podporučíku Akbare,“ řekl, „v admirálu Morganovi se mýlíte. On jí uvěří, i kdyby to měl udělat jen proto, aby měl od ní klid.“

„Obávám se, že máte pravdu,“ připustil. „Ale co mohu dělat?“

„Můžete rezignovat na svou důstojnickou hodnost. Jak v reálném čase, tak v relativistickém čase doba vaší vojenské povinnosti vypršela.“

„Nemohu rezignovat v půli cesty,“ namítl Akbar.

„Ale vy nejste v půli cesty,“ opravil ho Ender. „Jste v přístavu, který je pod pravomocí Hegemonie, ztělesněnou mnou jako guvernérem.“

„On to nedovolí.“

„Ale ano, dovolí. Dodrží zákon, protože je to stejný zákon, který mu dává absolutní moc po dobu cesty. Pokud jej poruší proti vám, může jej někdo jiný porušit proti němu. Dobře to ví.“

„A jestli ne, právě mu to říkáte,“ připomněl Akbar.

Alessandra si až v tom okamžiku uvědomila, že jejich slova se stále zaznamenávají.

„Ano,“ potvrdil Ender. „Není nutné, abyste nesl následky za to, že jste se vzepřel paní Morganové. Zachoval jste se naprosto správně. Tady ve městě Miranda vám bude prokazována úcta, jakou si člověk s vaší mravní integritou zaslouží.“ Ender se otočil a mávnutím ruky obsáhl celou osadu. „Město je velice malé. Ale podívejte – je mnohem větší než loď.“

Byla to pravda. Alessandra si toho teď všimla poprvé. Že je to tady obrovské. Bylo tam místo, kam mohl člověk utéct od lidí, pokud mu nebyli po chuti. Místo, aby si vytvořil prostor pro sebe, aby mohl říkat věci, které nikdo jiný neuslyší, aby měl prostor pro vlastní myšlenky.

Rozhodla jsem se správně.

Podporučík Akbar sestoupil z konce rampy. Alessandra udělala totéž. Na rampě matka něco zakřičela. Avšak Alessandra v tom zvuku nenašla nic srozumitelného. Neslyšela v něm žádná slova, přestože určitě zazněla.

Nemusela je poslouchat. Nemusela jim rozumět. Již nežila v matčině světě.

KAPITOLA 18

Od: MinKol@KolMin.gov

Komu: Guv%KolShakespeare@KolMin.gov

Předmět: Nečekaní kolonisté

Milý Endere!

Rád slyším, že vývoj v kolonii Shakespeare je tak příznivý. Stejně úspěšné asimilace nových kolonistů se nedaří dosahovat všude a od guvernéra Kolonie IX jsme dostali žádost, abychom jim kolonisty – ani nového guvernéra – nakonec neposílali. Zkrátka se prohlásili ještě nezávislejšími, než jsi to udělal ty. (Tvé vyhlášení, že Shakespeare nepřijme žádné další guvernéry odjinud, bylo citováno jako to, co je pobídlo k rozhodnutí, jestli nové kolonisty chtějí, takže svým způsobem to všechno je tvoje vina, nemyslíš?)

Bohužel jejich vyhlášení přišlo v době, kdy jsem již měl loď s několika tisíci kolonisty, novým guvernérem a obrovským množstvím zásob daleko za polovinou cesty k jejich planetě. Odletěli nepříliš dlouho po vaší lodi. Teď jsou třicet devět světelných let od domova a večírek, na který byli pozvaní, byl zrušen.

Shakespeare je však blízko trasy, po které letěli, a v tuto chvíli je jejich poloha taková, že je můžeme vyvést z rychlosti světla, začít je obracet, jakmile to bude možné, a dostat na vaši planetu přibližně za rok.

Všichni tito kolonisté pro vás budou cizí lidé. Měli vlastního guvernéra – opět někoho, koho neznáš, a o kom jsi dokonce ani neslyšel. Téměř jistě by to fungovalo nejlépe, pokud by si vybudovali vlastní kolonii, od vás přijímali rady, lékařskou pomoc a materiál, ale vládli si sami.

Jelikož jste již svou kolonii rozdělili do čtyř vesnic, bude osídlení, které vytvoří oni, větší než všechna vaše. Bude to mnohem obtížnější asimilace než při příletu vaší lodi, a já doporučuji spíš federaci dvou kolonií než jejich začlenění do vaší kolonie. Anebo, pokud je to pro vás lepší, federaci pěti měst, třebaže přečíslení nových kolonistů v poměru čtyři ku jedné v takové federaci bude zdrojem vlastních pnutí.

Jestli mi řekneš, abych je neposílal, podřídím se tvému přání; mohu je pozdržet, můžu dokonce uložit většinu jejich posádky do hibernace, dokud pro ně nebude připravená jedna z planet, které terraformujeme. Ale jestli se někdo může situaci přizpůsobit a přemluvit svou kolonii, aby nové obyvatele přijala, jsi to ty.

Přikládám kompletní informace včetně životopisů a soupisu lodního nákladu.

Hyrum

Od: Guv%KolShakespeare@KolMin.gov

Komu: MinKol@KolMin.gov

Předmět: Re: Nečekaní kolonisté

Milý Hyrume!

Najdeme pro ně místo a budeme mít připravené bydlení, až přiletí. Umístíme je do blízkosti města termiťanů, takže budou moci těžit z jejich technologií a obhospodařovat jejich pole, jako jsme to dělali my; a jelikož jste nám dali vědět s ročním předstihem, budeme mít čas, abychom jim oseli pole a vysázeli sady. Použijeme místní rostliny, uzpůsobené lidským potřebám a geneticky modifikované pozemskými rostlinami. Obyvatelé Shakespeara o tom hlasovali a vítají projekt s nadšením. Brzy odcestuji, abych vybral vhodnou lokalitu.

Ender

Za celých jedenáct let Abrova života se udála jen jedna opravdu důležitá věc: přílet Endera Wiggina.

Do té doby nebylo nic než práce. Od dětí se čekalo, že budou dělat všechno, na co stačí, a Abra měl tu smůlu, že měl zručné ruce. Dovedl rozvazovat a vázat uzly dřív, než se naučil skládat věty. Poznal, jak mechanizmus funguje, a když získal dostatečnou sílu, aby mohl používat nástroje pro dospělé, dokázal je opravit nebo upravit. Chápal tok energie kovovými součástmi. Proto se pro něho našly práce, i když si ostatní děti hrály.

Jeho otec Ix byl na svého syna hrdý, a tak byl na sebe hrdý i Abra. Byl rád, že je dítětem, které stačí na dospělé úkoly. Byl mnohem menší než jeho starší bratr Po, který se vypravil se strýčkem Selem najít zlaté brouky; jeho však poslali, aby pomohl zprovoznit nízký vozík, na kterém lidé mohli jezdit do jeskyně a ven. Vozilo se na něm jídlo pro kolonii brouků a vyvážely se zlaté mrtvoly.

Přesto se Abra často zatvářil lítostivě, když děti v jeho věku (nemohl jim říkat kamarádi, protože s nimi trávil tak málo času) mířili ke koupací tůni, lezli v sadu po stromech, nebo po sobě stříleli dřevěnými zbraněmi.

Viděla to jen jeho matka Hannah. Občas ho vybízela, aby šel s ostatními, aby nechal práce, kterou právě dělal. Ale bylo příliš pozdě. Jako ptáče, které dítě vzalo do ruky, takže na sobě má lidský pach, byl Abra poznamenaný svou prací s dospělými. Z jejich strany se žádná nelibost neprojevovala. Jenom ho nebrali jako jednoho z nich. Kdyby se pokusil k nim přidat, připadalo by jim to všem stejně nepatřičné, jako by nějaký dospělý trval na tom, že se zúčastní dětských her. Všechno by se tím zkazilo. Obzvlášť proto, že Abra byl ve skrytu duše přesvědčený, že by mu dětské hry vůbec nešly. Když byl malý a snažil se stavět z kostek, plakal, když mu ostatní děti jeho stavby rozbořily. Ale ostatní děti jako by nedokázaly pochopit, proč stavěl, ne-li proto, aby viděl, jak se jeho stavby boří.

Enderův příchod znamenal pro Abru tohle: Ender Wiggin byl guvernér, a přitom byl mladý, stejně starý jako Po. Dospělí se s Enderem bavili, jako by byl jeden z nich. Ne, jako by byl jejich nadřízený. Přicházeli za ním s problémy, aby jim je vyřešil. Vykládali mu své spory a přijímali jeho rozhodnutí, naslouchali jeho vysvětlením, kladli mu otázky, postupně akceptovali jeho chápání.

Jsem jako on, pomyslel si Abra. Dospělí se se mnou radí o svých strojích, tak jako se radí s Enderem o jiných problémech. Stojí a poslouchají moje vysvětlení. Dělají, co jim řeknu, že mají dělat, aby problém odstranili. On a já žijeme stejný život – ve skutečnosti nejsme děti. Nemáme žádné přátele.

Ano, Ender měl samozřejmě svou sestru, jenže to byla podivínská samotářka, která zůstávala celý den zavřená uvnitř, až na ranní procházky v létě a odpolední procházky v zimě. Říkalo se, že píše knihy. Všichni dospělí vědci něco psali, posílali to na jiné světy a potom si četli práce a knihy posílané zase zpět. Ale to, co psala ona, nebyla žádná věda. Byla to historie. Minulost. Proč by to mělo být důležité, když bylo tolik co dělat a objevovat v současnosti? Endera nemohly takové věci zajímat. Abra si ani nedokázal představit, o čem se spolu můžou bavit. „Dnes jsem dovolil Loovi a Amato rozvod.“

„Stalo se to před sto lety?“

„Ne.“

„V tom případě mě to nezajímá.“

Abra měl také sourozence. Po se k němu choval hezky. Všichni se k němu chovali hezky. Ale nehráli si s ním. Hráli si spolu.

To bylo v pořádku. Abra si nechtěl „hrát“. Chtěl dělat věci, které byly opravdové, které byly důležité. Opravování strojů a stavění věcí mu přinášelo stejnou radost, jakou jim přinášely jejich hry, předstírané bitky a bourání. A teď, když matka řekla, že už nemusí chodit do školy, aby netrpěl soustavným ponižováním, že neumí číst a psát, Abra trávil volný čas tím, že Endera Wiggina všude sledoval.

Guvernér Wiggin si Abry všiml, protože s ním čas od času mluvil – něco vysvětloval, a stejně často se na něco ptal. Ale většinou Abru nechával, aby za ním chodil jako ocásek, a když se jiní dospělí, kteří hovořili o vážných věcech, na Abru čas od času podívali, jako by se chtěli Endera zeptat, proč má s sebou tohle dítě, Ender jejich nevyslovenou otázku jednoduše ignoroval a všichni se zanedlouho chovali, jako by tam Abra nebyl.

Když se tedy Ender vydal pátrat po vhodném místě pro přistání nové kosmické lodě a založení další kolonie, nikdo se ani nedivil, že Abra pojede s ním. Přesto si otec vzal Abru stranou a promluvil si s ním. „Toto je velká odpovědnost,“ řekl. „Nedělej nic nebezpečného. Kdyby se guvernérovi něco stalo, tvou první povinností je ohlásit mi to satelitním telefonem. Tvoje poloha už bude zaměřena a my okamžitě pošleme pomoc. Nesnaž se řešit to sám, dokud nám nedáš zprávu. Rozumíš?“

Abra samozřejmě rozuměl. Z otcova pohledu jel Abra jenom jako záloha. Matčina rada byla o něco méně pesimistická, pokud šlo o Abrovu hodnotu. „Nehádej se s ním,“ řekla. „Nejdřív poslechni, hádej se potom.“

„Samozřejmě, mami.“

„Říkáš ‚samozřejmě‘, ale dobře neposloucháš, Abro, pořád si myslíš, že víš, co lidé řeknou. Musíš je nechat, aby to řekli, protože občas se mýlíš.“

Abra pokýval hlavou. „Endera poslouchat budu, mami.“

Obrátila oči v sloup – přestože na ostatní děti křičela, když to na ni dělaly. „Ano, asi budeš. Jedině Ender je dostatečně chytrý, aby věděl víc než můj Abra!“

„Já si nemyslím, že vím všechno, mami.“ Jak ji měl přesvědčit, že s dospělými ztrácí trpělivost jen tehdy, když si myslí, že nějaké technice rozumějí, a přitom jí nerozumějí? V ostatním čase nemluvil vůbec. Ale jelikož si dospělí většinou mysleli, že vědí, co se v rozbitém stroji pokazilo, a většinou se mýlili, většina jeho rozhovorů s dospělými spočívala v tom, že je opravoval – nebo ignoroval. O čem jiném mohli mluvit než o technice, a Abra se v ní vyznal lépe než oni. Jenže v Enderově případě se nemluvilo o technice skoro nikdy. Mluvilo se o všem, a Abra to všechno hltal.

„Pokusím se zabránit Poovi, aby se oženil s Alessandrou dřív, než se vrátíš domů,“ řekla máma.

„Mně je to jedno,“ odvětil Abra. „Na mě čekat nemusejí. Na svatební noc mě přece potřebovat nebudou.“

„Tvůj obličej si občas prostě říká o facku, Abro,“ řekla máma. „Ale Ender se s tebou srovná. Ten chlapec je svatý. Santo André.“

„San Ender,“ řekl Abra.

„Jeho křestní jméno je Andrew,“ opravila ho matka.

„Ale jméno, které ho dělá svatým, je Ender,“ odvětil Abra.

„Můj syn teolog. A to tvrdíš, že si nemyslíš, že víš všechno!“ Matka zavrtěla hlavou. Bylo vidět, že je jím znechucená.

Abra nikdy nechápal, jak takové hádky vznikají, anebo proč zpravidla končí tím, že dospělí zavrtí hlavou a otočí se jinam. On bral jejich myšlenky vážně (kromě těch, které se týkaly techniky); proč nemohli oni stejně zacházet s ním?

Ender to dělal. A teď bude s Enderem Wigginem trávit dny – nebo týdny. Jen oni dva.

Naložili vznášedlo zásobami na tři týdny, i když Ender řekl, že nejspíš nebudou pryč tak dlouho. Po se přišel podívat na jejich odjezd. Alessandra na něm visela jako houba a on řekl: „Snaž se nebýt na obtíž, Abro.“

„Závidíš, že s sebou bere mě a ne tebe,“ odsekl Abra.

Alessandra promluvila. Zřejmě mluvící houba. „Po nechce nikam jet.“ Samozřejmě tím myslela, že by nesnesl vzdálit se od ní třeba jen na jedinou sekundu.

Poova tvář však zůstala bez výrazu, a tak Abra velice dobře poznal, že i když je možná z toho děvčete úplně mimo, stejně by raději jel na výpravu s Enderem, než aby zůstal s ní. Ale v rozporu s tím, jaký názor na něho měla matka, neřekl Abra vůbec nic. Dokonce na Poa ani nemrkl. Jednoduše nechal svou tvář stejně bez výrazu, jako byla ta Poova. Byl to mayský způsob, jak se někomu vysmát přímo před ním, a přitom nebýt hrubý nebo nevyprovokovat rvačku.

Cesta byla pro Abru zvláštní zážitek. Zpočátku samozřejmě jednoduše proklouzli nad poli kolem domova. Známý terén. Potom se drželi cesty do Falstaffu, který ležel západně od Mirandy; ta byla rovněž známá, protože tam žila Abrova vdaná sestra Alma s manželem, tím velkým pitomcem Simonem, který vždycky mladší děti lechtal, až to nevydržely, a potom si z nich dělal legraci, že se počuraly jako malé. Abrovi se ulevilo, že Ender udělal jen krátkou zastávku, aby pozdravil starostu vesnice, a pak bez dalšího zdržování vyrazil dál.

První noc se utábořili v travnatém údolíčku, chráněném před zvedajícím se větrem. V noci přinesl bouřku, ale oni se uvelebili ve stanu a Ender, aniž ho Abra musel žádat, vyprávěl historky z Bitevní školy, jaká byla hra, jaké to bylo v bitevní místnosti a jak to ve skutečnosti vůbec hra nebyla, byl to trénink a testy pro velení. „Někteří lidé se jako vůdci narodí,“ řekl Ender. „Jednoduše tak přemýšlejí, ať chtějí nebo nechtějí. Zatímco jiní se narodí takoví, že touží po moci, ale sami nemají schopnost vést. Je to velice smutné.“

„Proč by lidé chtěli dělat něco, v čem nejsou dobří?“ Abra si zkusil představit sám sebe, jak by chtěl být vědec, přestože má problémy se čtením. Bylo to prostě absurdní.

„Vedení je zvláštní věc,“ řekl Ender. „Lidé vidí, jak se to děje, ale nemají ponětí, jak to funguje.“

„Já vím,“ odvětil Abra. „Většina lidí je na tom stejně se stroji. Přesto se je snaží opravit a všechno tím jenom zhorší.“

„Tak tomu rozumíš,“ přikývl Ender. „Oni nevidí, co vůdce dělá, vidí jenom, jak všichni dobrého vůdce uznávají a chtějí tu pozornost a uznání mít, aniž by chápali, co musí člověk ve skutečnosti dělat, aby si to zasloužil.“

„Tebe uznávají všichni,“ namítl Abra.

„A přitom nedělám skoro nic,“ zavrtěl hlavou Ender. „Musím se naučit úkony ostatních lidí dostatečně dobře, abych jim v jejich práci pomohl, protože vlastní práce jednoduše nemám dost. Řízení této kolonie je příliš jednoduché, než aby to byla práce na plný úvazek.“

„Pro tebe jednoduché,“ poznamenal Abra.

„Asi ano,“ uznal Ender. „Naproti tomu, i když dělám jiné práce, pořád dělám svou práci guvernéra. Protože pořád poznávám lidi.

Nemůžeš vést lidi, které neznáš nebo jim přinejmenším nerozumíš. Například ve válce: když nevíš, co tvoji vojáci dokážou, jak je můžeš vést do bitvy a doufat v úspěch? Pro nepřítele platí totéž. Musíš poznat i nepřítele.“

Abra se nad tím zamyslel, jak tam leželi ve tmě uvnitř stanu. Přemýšlel o tom tak dlouho, že možná na chvíli usnul a zdálo se mu o Enderovi, jak sedí s termiťany, povídá si s nimi a nakonec si vyměňují vánoční dárky. Ale možná si to jenom představoval, když byl vzhůru, protože vzhůru byl, když zašeptal: „Proto trávíš tolik času se zlatými brouky?“

Bylo to, jako by Ender přemýšlel o tomtéž, protože nedal Abrovi jednu z těch netrpělivých dospěláckých odpovědí jako: O čem to mluvíš? Ender věděl, že Abra se stále drží nitě jejich předchozího rozhovoru. Ve skutečnosti to bylo tak, že ospale mluvil Ender a Abru napadlo, že možná dřímal a Abrův hlas ho probudil, přesto Ender věděl, o čem je řeč.

„Ano,“ odpověděl Ender. „Rozumím královnám úlu dost dobře, abych je porazil. Ale ne dost dobře, abych pochopil, proč mi to dovolily.“

„Ony ti to dovolily?“

„Ne, bojovaly se mnou tvrdě, aby zabránily mému vítězství. Ale zároveň se shromáždily na místě, kde jsem je mohl všechny zabít v jediné bitvě. A přitom věděly, že mám zbraň, která to může udělat. Zbraň, jíž rozuměly lépe než my, protože jsme ji získali od nich. Pořád ji z vědeckého hlediska úplně nechápeme. Ale ony ji určitě chápaly. Přesto se shromáždily a čekaly na mě. Nerozumím tomu. Nechápu to. Proto… se snažím komunikovat s larvami zlatých brouků. Abych si udělal představu o tom, jak královny úlu uvažovaly.“

„Po říká, že to nikdo neumí líp než ty.“

„Opravdu?“

„Tvrdí, že všichni ostatní se musí strašně snažit, aby dostali do hlavy zlatého brouka nebo z ní záblesk nějaké představy, ale ty to dokážeš úplně napoprvé.“

„Neuvědomil jsem si, že je to tak neobvyklé.“

„Mluví o tom, když tam nejsi. Po o tom mluví s tátou.“

„Zajímavé.“ Neznělo to, jako by se cítil polichoceně nebo jako by předstíral skromnost Ender to skutečně řekl tak, jako by svůj neobvyklý talent pro mluvení se zlatými brouky považoval za prostý fakt.

Když se nad tím Abra zamyslel, přišlo mu to logické. Člověk by neměl být hrdý na to, že je v něčem dobrý, když se s tím narodil. To by bylo stejně hloupé jako být hrdý na to, že má dvě nohy, mluví nějakým jazykem nebo kadí.

Jelikož byl s Enderem, nerozpakoval se říct nahlas, co ho právě napadlo, a Ender se rozesmál. „Je to pravda, Abro. Něco, na čem pracuješ, abys to dokázal, to je jedna věc. Proč na to nebýt hrdý? Proč z toho nemít dobrý pocit? Ale něco, s čím se narodíš, to je prostě to, jaký jsi. Nebude ti vadit, když tě budu citovat?“

Abra si nebyl jistý, co tím myslí, že ho bude citovat. Chystal se napsat vědeckou práci? Dopis někomu? „Klidně,“ řekl.

„Tak… já jsem neobvykle dobrý v mluvení se zlatými brouky,“ pokračoval Ender. „To jsem netušil. Ale mluvení to není. Spíš jako by ti ukázali, co si pamatují, a spojili s tím nějaký pocit. Jako třeba: tady je moje vzpomínka na jídlo, a oni s tím spojí hlad. Nebo stejný obraz jídla a k tomu pocit odporu nebo strachu, což znamená tohle je jedovaté nebo nelíbí se mi, jak to chutná, nebo… však ty mi rozumíš.“

„Žádná slova.“

„Přesně tak.“

„Je to stejný způsob, jakým já vidím stroje,“ navázal Abra. „Abych to vysvětlil lidem, musím najít slova, ale když to vidím, tak to prostě vím. Ale nemyslím si, že by na mě stroje mluvily. Žádné pocity.“

„Možná nemluví, ale to neznamená, že je nemůžeš slyšet.“

„Přesně! Ano! Tak to je!“ Abra skoro zakřičel. Oči se mu zaplnily slzami a ani nevěděl proč. Nebo… ano, věděl. Do té doby žádný dospělý nevěděl, jaký je to pocit.

„Měl jsem kdysi jednoho kamaráda a myslím, že viděl stejným způsobem bitvy. Já jsem to musel promýšlet, jak jsou síly uspořádané, ale Fazolek to prostě viděl. Ani si neuvědomil, že jiným lidem trvá déle, aby to pochopili – nebo to nepochopili vůbec. Pro něho to bylo jednoduše jasné na první pohled.“

„Fazolek? To je jméno?“

„Byl to sirotek. Dostal jméno na ulici. Své pravé jméno se dozvěděl až později, když lidé, kterým na něm záleželo, podnikli dost důkladné pátrání, aby zjistili, že byl ukraden jako embryo a geneticky upraven, aby byl takový génius.“

„Aha,“ řekl Abra. „Ve skutečnosti takový nebyl.“

„Ne, Abro. My skutečně jsme tím, co z nás dělají naše geny. Skutečně máme schopnosti, které dávají. S tím začínáme. To, že jeho geny byly vymodelovány záměrně, nějakým zločinným vědcem, neznamená, že jsou méně jeho než naše geny, které modeluje nahodilý výběr mezi geny našeho otce a geny naší matky. I já byl vytvořen záměrně. Nikoli nezákonnou vědou, ale moji rodiče si vybrali jeden druhého částečně proto, že byli oba tak talentovaní, a potom je Mezinárodní flotila požádala, aby měli třetí dítě, protože můj starší bratr a sestra byli velice talentovaní, ale pořád nebyli přesně to, co MP chtěla. Znamená to, že to nejsem skutečně já? Kdo bych byl, kdyby mě moji rodiče neporodili?“

Pro Abru bylo obtížné rozhovor sledovat. Byl z něj ospalý. Zívl.

Pak Ender přišel se srovnáním, které Abra pochopil.

„Je to jako říct: ‚Co by bylo toto čerpadlo, kdyby to nebylo čerpadlo?‘“

„To je hloupost. Je to čerpadlo. Kdyby to nebylo čerpadlo, nebylo by to vůbec nic.“

„Teď tomu rozumíš.“

Abra další otázku zašeptal. „Ty jsi jako můj otec a nevěříš, že lidé mají duši?“

„Ne,“ odpověděl Ender. „O duších nic nevím. Vím jenom, že dokud jsme živí, v těchto tělech, můžeme dělat jenom to, co nám naše tělo dovolí. Moji rodiče věří na duši. Znal jsem lidi, kteří si byli absolutně jistí. Chytré lidi. Dobré lidi. Jenom proto, že něčemu nerozumím, to ještě neznamená, že jsem si jistý, že to nemůže být pravda.“

„Tak to říká táta.“

„Vidíš? Není to tedy tak, že na duši nevěří.“

„Ale máma mluví, jako by… pokaždé říká, že se mi podívá do očí a vidí mi do duše.“

„Třeba to umí.“

„Tak jako ty umíš nahlédnout do larvy zlatého brouka a uvidět, co si myslí?“

„Možná. Ale já nevidím, co si myslí. Vidím jen to, co tlačí do mé hlavy. Taky se snažím tlačit myšlenky do její mysli, ale myslím si, že ve skutečnosti to nedělám já. Myslím si, že schopnost komunikovat myšlenkami patří výhradně larvě. Natlačí věci do mé mysli a potom si z ní vezme, co jí ukážu. Ale já nedělám nic.“

„Tak jak v tom můžeš být lepší než ostatní lidé, jestli neděláš nic?“

„Jestli doopravdy jsem lepší – a uvědom si, že tvůj otec a Po ve skutečnosti nemůžou vědět, jestli lepší jsem nebo ne – je to možná tak, že mám takovou mysl, do jaké se zlatý brouk snadněji dostane.“

„Proč?“ zeptal se Abra. „Proč by člověk narozený na Zemi měl mozek, do kterého se zlatému broukovi dostává snadněji?“

„Já nevím,“ odvětil Ender. „To je jedna z věcí, které jsem na tuto planetu přišel zjistit.“

„To není ale pravda,“ zaprotestoval Abra. „Nemohl jsi sem přiletět proto, abys zjistil, proč je tvůj mozek pro termiťany jednodušší k pochopení, protože jsi nevěděl, že to tvůj mozek dokáže, než ses sem dostal!“

Ender se zasmál. „Ty hned tak nějaké kuso nestrpíš, co?“

„Co je kuso?“

„Mierda. Kecy.“

„Tys mi lhal?“

„Ne. To je tak. Když jsem válčil z Eróta, měl jsem sny. Nevěděl jsem, že válčím, ale dělal jsem to. Měl jsem jeden sen, ve kterém mě skupina termiťanů pitvala zaživa. Jenže místo aby rozřezávali moje tělo, ukrajovali moje vzpomínky, zobrazovali je jako hologramy a snažili se je pochopit. Proč se mi to zdálo, Abro? Když jsem pak vyhrál válku a zjistil, že jsem doopravdy bojoval s královnami úlu a nejenom s počítačovou simulací nebo se svým učitelem, některé z těch snů jsem si znovu vybavil a zamyslel se nad nimi. Snažili se stejně usilovně porozumět mně, jako jsem se já snažil porozumět jim? Měl jsem ten sen proto, že jsem si na nějaké úrovni uvědomoval, že mi pronikají do hlavy, a měl jsem z toho hrůzu?“

„Páni,“ vydechl Abra. „Ale jestli ti dokázaly číst myšlenky, proč tě nedokázaly porazit?“

„Protože moje vítězství nebyla v mé hlavě,“ odpověděl Ender. „To je ta divná věc. Ano, promýšlel jsem bitvy, ale neviděl jsem je tak, jak to dělal Fazolek. Místo toho jsem viděl lidi. Vojáky, kterým jsem velel. Věděl jsem, co ty děti dokážou. Proto jsem je stavěl do situací, kdy budou jejich rozhodnutí klíčová, říkal jsem jim, co po nich chci, a pak jsem jim dával důvěru, že udělají rozhodnutí, která povedou k dosažení mého cíle. Ve skutečnosti jsem nevěděl, co udělají. Proto, i kdyby se mi dostaly do hlavy, stejně by to královnám úlu nikdy neukázalo, co chystám, protože jsem žádný plán neměl, ne takový, který by mohly použít proti mně.“

„Proto jsi tak přemýšlel? Aby nemohly číst tvé plány?“

„Nevěděl jsem, že hra je opravdová. Jenom jsem o těch věcech přemýšlel později. Snažil jsem se je pochopit.“

„Ale jestli je to pravda, tak jsi s termiťany – s královnami úlu – komunikoval celou tu dobu.“

„Já nevím. Možná se snažily, ale nedokázaly se v tom vyznat. Jsem si jistý, že se nesnažily cpát mi něco do hlavy, nebo alespoň ne dost zřetelně, abych to pochopil. A co by si mohly vzít z mých myšlenek? Nevím. Třeba se to vůbec nestalo. Třeba se mi o nich zdálo jenom proto, že jsem o nich pořád přemýšlel. Co budu dělat, až budu proti sobě mít opravdové královny úlu? Kdyby tato simulace byla opravdová bitva, jak by královna úlu uvažovala? A podobně.“

„Co si myslí táta?“ zeptal se Abra. „Je vážně chytrý a o zlatých broucích teď ví víc než kdokoli jiný.“

„S tvým otcem jsem o tom nemluvil.“

„Aha.“ Abra si tu myšlenku mlčky zařazoval.

„Abro, nemluvil jsem o tom s nikým.“

„Aha.“ Abra se cítil Enderovou důvěrou ochromený. Nedokázal promluvit.

„Pojďme spát,“ navrhl Ender. „Chci, abychom byli s prvním světlem vzhůru a letěli dál. Nová kolonie musí být několik dní cesty daleko, dokonce i vznášedlem. A jakmile najdeme přibližnou oblast, budu muset vyznačit konkrétní místa pro budovy a pole, přistávací plochu pro raketoplán a všechno ostatní.“

„Možná najdeme další jeskyni zlatých brouků.“

„Možná. Nebo z nějakého jiného kovu. Jako v té bauxitové jeskyni, kterou jsi objevil.“

„To, že všichni hliníkoví brouci byli mrtví, ještě neznamená, že nenajdeme jinou jeskyni, ve které jsou brouci živí, nemám pravdu?“

„Je možné, že jsme našli jediné, kteří přežili,“ poznamenal Ender.

„Ale táta říká, že pravděpodobnost mluví proti tomu. Říká, že by to byla moc velká shoda okolností, kdyby zlatí brouci, kterým se náhodou podařilo přežít nejdéle, byli zrovna ti, které čirou náhodou objevili strýček Sel a Po.“

„Tvůj otec není matematik. Nerozumí pravděpodobnosti.“

„Jak to myslíš?“

„Sel a Po našli jeskyni s živými larvami zlatého brouka. Dá se tedy říct, že pravděpodobnost, že ji najdou, v tomto kauzálním vesmíru, je stoprocentní. Protože se to stalo.“

„Aha.“

„Ale jelikož nevíme, kolik dalších jeskyní s brouky existuje nebo kde se nacházejí, každý odhad, jak je pravděpodobné, že nějakou najdeme, neřeší pravděpodobnost – je to jenom odhad. Pro matematické pravděpodobnosti nemáme dost dat.“

„Víme, že byla druhá,“ namítl Abra. „To není, že bychom nevěděli nic.“

„Ale z dat, která skutečně máme, jedné jeskyně se živými zlatými brouky a jedné s mrtvými aluminiovými, jaký závěr bys vyvodil?“

„Že pravděpodobnost nalezení živých je stejná jako pravděpodobnost nalezení mrtvých. Tak to říká otec.“

„Ale to ve skutečnosti není pravda,“ nesouhlasil Ender. „Protože v jeskyni, kterou našli Sel a Po, se broukům nedařilo dobře. Téměř vyhynuli. A v té druhé jeskyni byli vyhynulí. Jaká je tedy teď pravděpodobnost?“

Abra se nad tím usilovně zamyslel. „Nevím,“ řekl. „Záleží na tom, jak byla každá kolonie velká, jestli je napadlo sežrat těla svých rodičů, jak to dělali ti brouci, a možná další věci, o kterých nemáme ani tušení.“

„Teď uvažuješ jako vědec,“ pochválil ho Ender. „A teď prosím uvažuj jako spící člověk. Zítra nás čeká dlouhý den.“

Další den byli na cestě od rána do večera a Abrovi to všechno začalo připadat stejné. „Co je na těch místech špatné?“ zeptal se. „Termiťani tam hospodařili a vedlo se jim dobře. Přistávací plocha by se mohla udělat tam.“

„Je to moc blízko,“ vysvětlil Ender. „Neposkytuje to dost místa, aby si ti noví, kteří přijdou, mohli vybudovat vlastní kulturu. Tak blízko, že když začnou vesnici Falstaff závidět, mohli by se ji pokusit ovládnout.“

„Proč by to dělali?“

„Protože jsou to lidé. A konkrétně proto, aby získali lidi, kteří vědí všechno, co víme my, a umějí dělat všechno, co my umíme.“

„Ale pořád by to byli naši lidé,“ namítl Abra.

„Dlouho ne. Teď, když jsou vesnice samostatné, začnou Falstaffané přemýšlet, co je pro Falstaff dobré. Můžou mít Mirandě za zlé, že si myslí, že by jim měla šéfovat, a třeba se budou chtít přidat k těm novým lidem dobrovolně.“

Abra o tom asi tak na deseti kilometrech přemýšlel. „Co by na tom bylo špatné?“ zeptal se.

Tentokrát se musel Ender na chvíli zamyslet, než dokázal odpovědět. „Hm, že by se Falstaff k těm novým lidem přidal dobrovolně. Já nevím, jestli by na tom bylo něco špatného. Vím jenom, že to, co chci, aby se stalo, se týká všech vesnic – včetně té nové. Měly by být dost samostatné, aby se v nich rozvinuly vlastní tradice a kultury, a dostatečně vzdálené, aby nesváděly boje o tytéž zdroje, ale zároveň dost blízko, aby spolu jejich obyvatelé uzavírali manželství a obchodovali spolu. Doufám, že existuje nějaká ideální vzdálenost, která zajistí, aby spolu nezačali bojovat, nebo aby to aspoň bylo za dlouho.“

„Dokud máme tebe jako guvernéra, každopádně vyhrajeme,“ prohlásil Abra.

„Mně je jedno, kdo vyhraje. Strašné by bylo, kdyby vůbec vypukla válka.“

„Když jsi porazil termiťany, tak jsi to tak nebral!“

„Ne,“ přiznal Ender. „Když je v sázce přežití lidstva, musí ti chtě nechtě záležet na tom, kdo vyhraje. Ale ve válce mezi kolonisty na této planetě – proč by mi mělo záležet na tom, která strana vyhraje? Tak jako tak by došlo na zabíjení, ztráty, žal, nenávist, trpké vzpomínky a zárodky budoucích válek. A na obou stranách by stáli lidé, takže by lidé prohráli, děj se co děj. Prohráli by a prohrávali by dál. Občas se modlím, Abro, víš to? Protože moji rodiče se modlili. Občas mluvím na Boha, přestože o něm nic nevím. Žádám ho: Ať války skončí.“

„Přece skončily. Na Zemi. Hegemon sjednotil celý svět a nikdo nikde neválčí.“

„Ano,“ uznal Ender. „Nebylo by to absurdní, kdyby na Zemi konečně dosáhli míru a my tady na Shakespearu začali celý ten válečný cirkus znovu?“

„Hegemon je tvůj bratr, že?“ zeptal se Abra.

„Je to Valentinin bratr.“

„Ale ona je tvoje sestra.“

„Je to Valentinin bratr,“ řekl Ender. Jeho obličej při tom jaksi potemněl a Abra se ho nezeptal, o čem to u všech všudy mluví.

Třetí den cesty, když slunce doputovalo přibližně dvě dlaně nad západní obzor – čas na hodinách a hodinkách tady neznamenal nic, protože všechny byly vyrobené na Zemi pro pozemské dny a nikomu se nelíbil žádný z plánů, jak rozdělit shakespearovský den na hodiny a minuty – Ender konečně zastavil vznášedlo na vrcholku kopce, z něhož se otevíral výhled do širokého údolí se zarostlými sady a poli, na kterých se za čtyřicet let rozbujely stromy. V některých okolních kopcích byla ústí tunelů a komíny, které ukazovaly, že tady probíhala výroba.

„Toto místo vypadá stejně vhodně jako každé jiné,“ usoudil Ender. A tak jednoduše bylo vybráno místo pro novou kolonii.

Postavili stan a Ender připravil večeři. Potom společně s Abrou sešli do údolí a nahlédli do několika jeskyní. Brouci samozřejmě žádní, protože toto nebyla osada správného typu, ale byly tam mechanizmy, jaké ještě nikdy předtím neviděli. Abra se na ně chtěl rovnou vrhnout a všechno vyzkoumat, ale Ender ho zastavil: „Slibuju ti, že budeš první, kdo si ty stroje prohlédne, ale teď ne. Dnes večer ne. To není náš úkol. Musíme rozvrhnout kolonii. Já musím určit, kde budou pole, zdroj vody – musíme najít termiťanský kanalizační systém, musíme zjistit, jestli dokážeme oživit jejich techniku na výrobu elektřiny. Všechny věci, které udělala generace Sela Menacha mnohem dřív, než ses narodil. Ale brzy budeme mít čas i na termiťanské stroje. A pak s nimi budeš moci strávit dny a týdny, to mi věř.“

Abra měl chuť škemrat jako malé dítě, ale věděl, že Ender má pravdu. Proto přijal jeho slib a po zbytek večerní procházky zůstal s ním.

Slunce zapadlo dřív, než se vrátili do tábora – když uléhali ke spánku, na obloze měli jen slabé světlo. Tentokrát se rozhovor skládal z toho, že Ender chtěl po Abrovi, aby vyprávěl historky, které mu povídali rodiče, otcovy mayské pověsti, matčiny čínské pověsti a katolické příběhy, které měli společné. Trvalo to tak dlouho, až měl Abra co dělat, aby udržel oči otevřené, a potom usnuli.

Další den Ender s Abrou vyznačili pole a vytyčili ulice. Všechno zaznamenali do holomap v Enderově polním panelu, které se automaticky přenesly do počítače na oběžné dráze. Nebylo ani třeba volat satelitním telefonem otce, protože dostane všechny informace automaticky a pozná, jakou dělají práci.

Pozdě odpoledne si Ender povzdechl a řekl: „Vlastně je to docela nuda.“

„Opravdu?“ zeptal se sarkasticky Abra.

„I otroci mají čas od času volno.“

„Kdo?“ Abra se lekl, že je to něco ze školní výuky, co nezná, protože neumí číst a přestal chodit do školy.

„Nedovedeš si představit, jak jsem šťastný, že nevíš, o čem mluvím.“

Což o to, když byl šťastný Ender, byl šťastný i Abra. „Navrhuji, abychom další hodinu dělali, co se nám zachce,“ napadlo Endera.

„Například?“

„Cože? Chceš říct, že já musím rozhodovat za tebe, co by podle tebe mohla být zábava?“

„Co budeš dělat ty?“

„Podívám se, jestli je ta řeka dobrá na plavání.“

„To je nebezpečné a neměl bys to dělat sám.“

„Jestli se utopím, zavolej otci, aby pro tebe přijel.“

„Dokázal bych odřídit vznášedlo domů sám.“

„Ale nedostal bys do něj mou mrtvolu.“

„Nemluv o umírání!“ napomenul ho Abra. Chtěl, aby to znělo rozhněvaně. Jenže hlas se mu třásl a zněl vystrašeně.

„Já umím dobře plavat,“ prohlásil Ender. „Vyzkouším vodu, abych zjistil, jestli se mi z ní neudělá špatně, a plavat budu jen tam, kde není proud, souhlasíš? A ty můžeš plavat se mnou, jestli chceš.“

„Já plavu nerad.“ Ve skutečnosti se to nikdy nenaučil, alespoň ne dobře.

„Prosím – nelez do žádných jeskyní ani si nehraj s těmi mechanizmy, ano?“ žádal Ender. „Protože ta technika skutečně je děsivá.“

„Jenom proto, že jí nerozumíš.“

„To je pravda,“ uznal Ender. „Ale co kdyby se něco stalo? Co kdybych musel přivézt tvým rodičům tvoje roztrhané nebo spálené tělo?“

Abra se zasmál. „Tak já můžu nechat guvernéra umřít, ale ty nemůžeš nechat jedno hloupé dítě, aby se zabilo.“

„Přesně tak,“ kývl Ender. „Protože já za tebe nesu odpovědnost, ale ty jsi odpovědný jenom za to, abys nahlásil moji smrt, pokud k ní dojde.“

A tak se Ender vrátil do vznášedla a přinesl soupravu na testování vody. A jelikož Abra velice dobře věděl, že se stejně musí řeka otestovat, uvědomil si, že Ender ve skutečnosti nedělá přestávku pro sebe, ale dělá ji pro něho. No co, takovou hru mohou hrát dva. Abra se rozhodl využít čas k tomu, aby prozkoumal vrcholek protějšího hřebene a podíval se, co leží na druhé straně. To bylo užitečné. To byla opravdová práce, která by se stejně musela udělat. A tak, zatímco Ender bude plavat v řece, Abra bude rozšiřovat mapu.

Musel ujít delší vzdálenost, než si původně představoval. Kopce na druhé straně údolí se zdály klamně blízko. Ale čím se dostával výš, tím jednodušší bylo zahlédnout místo, kde se Ender doopravdy koupal. Abra přemýšlel, jestli ho taky vidí. Několikrát se otočil a zamával, ale Ender mu neodpověděl, nejspíš proto, že se mu jevil jako tečka, tak jako se Ender jevil jako tečka jemu. Anebo se Ender nedíval, a na tom taky nebylo nic špatného. Znamenalo to, že mu věří, že to zvládne a nezraní se nebo se neztratí.

Z vršku kopce Abra uviděl, proč se řeka v údolí za nimi rozšiřuje – mezi kopci byla zavlažovací hráz, takže rozšíření řeky bylo ve skutečnosti jezero nad hrází. Spád ale nebyl příliš strmý a některé propusti byly otevřené, takže se řeka trvale rozdělovala do tří ramen. Jedním bylo původní koryto a druhé dva odváděly vodu o něco výše položenými kanály, které lemovaly severní stranu údolí. Tady na jižním břehu řeky byly kanály trvale prázdné, takže si Abra mohl snadno všimnout, jaký rozdíl zavlažování přináší. Obě strany níže položeného údolí byly bohaté na život, ale na té vlhké straně rostly stromy, zatímco na té sušší byly traviny a nízké keře.

Když se však rozhlížel po jižní straně – té travnaté – uvědomil si, že s krajinou není něco v pořádku. Místo aby tam viděl rovnou říční nivu jako v horní části údolí za ním, kde byl Ender, na pláni před ním se vlnilo několik pahorků. A to, jak byly rozložené, nebylo ani náhodou přirozené.

Určitě je vybudovali termiťané. Ale k čemu?

A když se teď podíval pozorněji, zahlédl tu a tam konstrukce, které vypadaly ještě uměleji. Nepřipomínaly ani normální termiťanské stavby. Tohle bylo něco nového a cizího, a přestože stavby byly zarostlé trávou a popínavým rostlinami, stále byly vidět zřetelně.

Abra slezl ze svahu – neběžel, protože neznal terén a poslední, o co stál, bylo zvrtnout si kotník a stát se pro Endera přítěží. Došel k největšímu umělému pahorku. Byl strmý, ale porostlý trávou, takže vyšplhat na něj nebylo příliš obtížné. Když vylezl na vršek, zjistil, že pahorek je dutý a uvnitř se nahromadila voda.

Abra přešel po hřebeni a zjistil, že na jednom konci vybíhají dva hřebeny jako nohy a vytvářejí mezi sebou rozšiřující se údolíčko. A když se otočil, uvědomil jsi, že jsou tam také hřbítky, které by mohly být ruce, a tam, kde by byla hlava, se na slunci leskne velká bílá skála, která ze všeho nejvíc připomíná lebku.

Pahorek byl tvarovaný jako člověk. Ne jako termiťan – jako člověk.

Abra ucítil, jak se zachvěl – strachem, hrůzou, vzrušením. Místo jako toto nemohlo existovat. A přece existovalo.

Uslyšel hlas, který volal jeho jméno. Zvedl hlavu a uviděl, že Ender vylétl se vznášedlem nad hřeben druhého údolí a hledá ho. Abra zamával a zakřičel: „Hej, Endere!“

Ender si ho všiml a slétl k úpatí strmého pahorku, na který Abra vylezl. „Pojď sem,“ řekl Abra.

Když se Ender vyškrábal po svahu nahoru – přičemž vytrhl několik drnů, protože byl větší a těžší než Abra – chlapec ukázal na uspořádání umělých pahorků, připomínající lidské tělo. „Dokážeš tomu uvěřit?“

Ender to zřejmě neviděl Abrovýma očima. Jednoduše se díval a mlčel.

„Vypadá to, jako by tady umřel obr,“ řekl Abra, „a zem zakryla jeho mršinu.“

Abra zaslechl Enderův prudký nádech; z toho poznal, že teď už to vidí.

Ender se rozhlédl a mlčky ukázal na několik menších, popínavými rostlinami zarostlých staveb. Vytáhl triedr a dlouho se díval. „To není možné,“ zašeptal.

„Co? Co je to?“

Ender neodpověděl. Místo toho přešel po kopci k „hlavě“. Abra slezl na krk a vyšplhal po bradě nahoru. „Tohle musel někdo postavit,“ prohlásil. Rýpl do bílého povrchu. „Podívej, tahle lebka není ze skály, podívej se na ni. Je z betonu.“

„Já vím,“ promluvil Ender. „Postavili ji pro mě.“

„Cože?“

„Abro, já tu všechno poznávám. Termiťani to postavili pro mě.“

„Byli přece všichni mrtví ještě dřív, než sem přiletěl dědeček s babičkou,“ namítl Abra.

„Máš pravdu, není to možné, ale vím, co vím.“ Ender mu položil ruku na rameno. „Abro, neměl bych tě brát s sebou.“

„Kam?“

„Tam.“ Ender ukázal. „Mohlo by to být nebezpečné. Jestli mě znali tak dobře, že postavili tohle, mohli mít v úmyslu –“

„Vyřídit si s tebou účty,“ dořekl Abra.

„Za to, že jsem je zabil,“ dodal Ender.

„Tak tam nechoď, Endere. Nedělej, co po tobě chtějí.“

„Jestli se chtějí pomstít, nevadí mi to, Abro. Ale asi ne. Možná je to maximum, co mohli udělat, aby mi něco sdělili. Aby mi napsali vzkaz.“

„Oni neuměli číst a psát.“ Neznali dokonce ani pojem čtení a psaní – tak to říkal otec. Jak by je tedy mohlo napadnout nechávat vzkazy?

„Možná se učili, když umírali.“

„Fajn, já vím zatraceně dobře, že tady nezůstanu trčet, když někam odejdeš. Půjdu s tebou.“

Ender se zatvářil pobaveně, když se Abra zmínil o zatracení. S úsměvem zavrtěl hlavou. „Ne, jsi příliš mladý a nesmíš riskovat –“

„Ale prosím tě!“ řekl znechuceně Abra. „Vždyť jsi Ender Wiggin. Neříkej mi, co dokáže jedenáctiletý kluk!“

A tak jeli vznášedlem spolu, dokud nedorazili k prvním stavbám. Ender zastavil a oba vystoupili. Tvar dávaly stavbám kovové konstrukce, které byly pod popínavými rostlinami a nesly je. Abra si teď uvědomil, že jsou to houpačky a skluzavky jako v městském parku v Mirandě. Ty v Mirandě byly menší, protože byly jen pro malé děti. Ale omyl nebyl možný.

Jenže termiťané neměli děti, měli larvy. Červi by sotva potřebovali houpačky a skluzavky.

„Vyráběli lidské věci,“ poznamenal Abra.

Ender jenom přikývl.

„Oni si vážně něco brali z tvé hlavy.“

„To je jediné vysvětlení,“ souhlasil Ender. Potom nastoupili do vznášedla a odjeli. Vypadalo to, že Ender zná cestu.

Přiblížili se k nejvzdálenější stavbě. Byla to tlustá věž a několik nižších zdí, všechno zarostlé břečťanem. Kousek pod vrcholkem věže bylo okno.

„Tys věděl, že to tady bude,“ řekl Abra.

„Byla to moje noční můra,“ přiznal Ender. „Moje vzpomínka na psychohru.“

Abra neměl ponětí, co je to „psychohra“, ale chápal, že toto místo představuje jeden z těch snů, které si termiťané z Endera brali, když ho zaživa pitvali v té noční můře, o které mluvil.

Ender vystoupil ze vznášedla. „Nechoď za mnou. Když se do hodiny nevrátím, znamená to, že je to tady nebezpečné. Musíš okamžitě odletět domů a všechno jim říct.“

„Trhni si nohou, Endere, půjdu s tebou.“

Ender se na něho chladně podíval. „Trhni si sám nohou, Abro, nebo ti strčím čumák do bláta.“

Slova byla žertovná, stejně jako tón hlasu. Ale oči nežertovaly a Abra poznal, že to Ender myslí vážně.

Zůstal tedy ve vznášedle a díval se, jak Ender běží k zámku – byl to totiž zámek. A pak Ender vyšplhal po zdivu věže a oknem vlezl dovnitř.

Abra tam zůstal dlouho a pozoroval věž. Čas od času se podíval na hodiny na palubní desce vznášedla. A nakonec začal pohledem těkat kolem. Pozoroval ptáky a hmyz, drobná zvířata v trávě, mraky Plující oblohou.

Proto si nevšiml, kdy Ender vyšel z věže. Viděl ho jen, jak jde ke vznášedlu a sako si nese zmačkané pod paží.

Jenže to sako nebylo jen tak zmačkané. Uvnitř něco bylo. Ale Abra se nezeptal, co Ender našel. Usoudil, že by mu to Ender řekl kdyby chtěl, aby to věděl.

„Tady novou kolonii nepostavíme,“ prohlásil Ender.

„Fajn.“

„Vraťme se a postavme tábor,“ navrhl Ender.

Hledali ještě pět dalších dní, daleko na jihovýchod od místa, které našli původně, až získali lokalitu pro další kolonii. Bylo to rozlehlejší sídliště termiťanů, s mnohem větší oblastí polí a všemi znaky mnohem většího úhrnu ročních dešťových srážek. „Tady je to pravé místo,“ určil Ender. „Lepší podnebí, teplejší. Dobrá, bohatá půda.“

Týden strávili vytyčováním nové kolonie.

Pak přišel čas vrátit se domů. Když v noci před odjezdem leželi venku na holé zemi – uvnitř stanu bylo v noci moc horko – Abra se konečně zeptal. Ne na to, co si Ender přinesl z věže – na to by se nezeptal nikdy – ale na něco, co sahalo hlouběji.

„Endere, co tím chtěli říct, že to pro tebe postavili?“

Ender dlouho mlčel. „Celou pravdu ti neřeknu, Abro. Protože nechci, aby ji někdo znal. Nechci ani, aby někdo věděl, co jsme tam našli. Doufám, že se to všechno rozpadne a zaroste, než se tam lidé vrátí. Ale i kdyby ne, nikdo jiný to nepochopí. A v daleké budoucnosti nikdo neuvěří, že to místo vybudovali termiťané. Budou si myslet, že je to něco, co udělali lidští kolonisté.“

„Nemusíš mi říkat všechno,“ odvětil Abra. „A já nikomu dalšímu neřeknu, co jsme našli.“

„Já to vím.“ Ender znovu zaváhal. „Nechci ti lhát. Proto ti řeknu jenom pravdivé věci. Našel jsem odpověď, Abro.“

„Na co?“

„Na svou otázku.“

„Vážně mi o tom nemůžeš nic říct?“

„Ty sis tu otázku nikdy nepoložil. A já se modlím, abys to nikdy nepoznal.“

„Ale ten vzkaz byl skutečně pro tebe.“

„Byl, Abro. Nechali mi vzkaz, ze kterého jsem se dozvěděl, proč zemřeli.“

„Proč?“

„Ne, Abro. To je moje břemeno, opravdu. Jenom moje.“ Ender natáhl ruku a stiskl Abrovi paži. „Nechci slyšet žádné klepy, co Ender Wiggin našel, když sem přiletěl.“

„Nikdy žádné nebudou,“ slíbil Abra.

„Chceš říct, že jsi v jedenácti letech připravený vzít si to tajemství do hrobu?“

„Jsem,“ odpověděl bez zaváhání Abra. „Ale doufám, že to nebudu muset udělat moc brzo.“

Ender se zasmál. „Já si dělám stejné naděje. Doufám, že budeš žít dlouho, moc dlouho.“

„Zachovám to tajemství celý život. I když vlastně nevím, co to je.“

Ender vstoupil do domu, když Valentina pracovala na předposledním dílu svých dějin válek s termiťany. Položil vlastní psací panel na stůl naproti ní. Zvedla k němu oči. Ender se usmál – žertovným, mechanickým úsměvem – a začal psát.

Nenechala se oklamat. Ten úsměv byl falešný, ale štěstí pod ním bylo pravé.

Ender byl skutečně šťastný.

Co se při té cestě za vytyčováním nové kolonie stalo? Neřekl jí to. A ona se nezeptala. Stačilo jí, že je šťastný.

KAPITOLA 19

Od: pwiggin%ret@gso.nc.pub, twiggin%em@uncg.edu

Komu: Guv%KolShakespeare@MinKol.gov

Předmět: Třetí

Milí rodiče!

S některými věcmi se nedá nic dělat. Pro vás bylo mlčení vašeho třetího a nejmladšího dítěte dlouhé 47 let. Pro mne to bylo šest let v Bitevní škole, kde jsem žil pro jedinou věc, abych zničil termiťany; rok po našem vítězství, ve kterém jsem se dozvěděl, že jsem dvakrát zabil jiné dítě, že jsem zničil celý inteligentní druh, který jsem zřejmě nikdy nepochopil, a že každá chyba, již jsem udělal, zapříčinila smrt mužů a žen světelné roky daleko; a pak dva roky cesty, během nichž jsem nemohl ani na okamžik vyslovit nebo vyjevit své pravé city k čemukoli.

Po celou tu dobu jsem se snažil dopracovat k poznání, co znamenalo, že jste mi dali život. Mít dítě s vědomím, že jste podepsali smlouvu, podle níž připadne vládě, když o ně požádá – není v tom něco z pohádky o Rampelníkovi? V té pohádce nějací lidé náhodou zaslechnou tajné jméno, které je vymaní ze slibu, že dají své dítě skřítkovi. V našem případě se vesmír nespikl v náš prospěch a když se Rampelník objevil, vy jste syna odevzdali. Mne.

Rozhodl jsem se sám – i když těžko říct, co jsem ve věku šesti let doopravdy chápal. Myslel jsem si, že už jsem já; nebyl jsem si vědom žádných omezení úsudku. Ale když se teď ohlížím, není mi jasné, proč jsem se tak rozhodl. Částečně v tom byla touha uprchnout hrozbám a útrapám ze strany Petra, protože Valentina ho opravdu nedokázala zastavit a vy dva jste neměli ponětí, co se mezi námi dětmi děje. Byla v tom částečně touha ochránit lidi, které jsem znal, zejména mou ochránkyni Valentinu, před krutostí termiťanů.

Byla v tom částečně naděje, že by se mohlo ukázat, že jsem velice důležitý chlapec. Byla v tom částečně soupeřivost, naděje na vítězství nad ostatními dětmi, které usilují o to, aby se z nich stali slavní velitelé. Bylo v tom částečně přání opustit svět, kde mi bylo každý den připomínáno, že Třetí jsou protizákonní, nechtění, opovrhovaní jako ti, kteří ubírají ze světových zdrojů víc, než kolik připadá na jejich rodinu.

Byl v tom částečně můj pocit, že i když budete plakat (matka) a vztekat se (otec), v naší rodině nastane pozitivní změna, když odejdu. Již nebudete ti, kteří mají dítě navíc, a přitom nejsou vystaveni trestům podle zákona. Slyšel jsem, jak vyprávíte lidem: „Úřady povolily jeho narození, aby mohl nastoupit vojenský výcvik, jenže když ta chvíle přišla, on to odmítl.“

Existoval jsem z jednoho jediného důvodu. Když přišla ta chvíle, domníval jsem se, že nemám jinou slušnou možnost než naplnit cíl, pro který jsem byl stvořen.

Dokázal jsem to, ne? V Bitevní škole jsem ostatním dětem dominoval, přestože jsem nebyl nejlepší stratég (tím byl Fazolek). Vedl jsem svou družinu a bezděčně i mnoho pilotů k naprostému vítězství ve válce – i když v klíčovém okamžiku to byl opět Fazolek, kdo mi pomohl najít cestu. Nestydím se za to, že jsem potřeboval pomoc. Ten úkol byl příliš náročný pro mě, příliš náročný pro Fazolka, příliš náročný pro kterékoli z ostatních dětí, ale mou rolí bylo vést tak, že z každého dostanu to nejlepší.

Jenže když bylo vítězství vybojováno, nemohl jsem odjet domů. Graff byl postaven před vojenský soud. Mezinárodní situace byla taková, že se země bály, co by se mohlo stát, kdyby americkým silám na Zemi velel ten slavný válečný hrdina.

Ale přiznávám, že za tím bylo něco jiného. Uvědomil jsem si, že můj bratr a sestra píšou eseje, jejichž záměrným účinkem bylo zabránit mi v návratu zpátky na Zemi. Petrovy důvody jsem dokázal vytušit; byly výsledkem vztahu, který jsme spolu měli jako malé děti. Petr nemůže žít ve stejném světě jako já. Nebo aspoň tenkrát nemohl.

Byla to pro mne záhada. Po většinu svého roku na Erótu jsem byl dvanáctiletý chlapec. Nesměl jsem se vrátit na Zemi. Moji sourozenci stranili těm, kteří mě chtěli udržet mimo. A já jsem ani jednou neviděl v žádném zpravodajství citaci nebo prohlášení mých rodičů, jak prosí mocné, aby jejich chlapci dovolili vrátit se domů. Stejně tak jsem neslyšel o žádné vaší snaze přiletět mne navštívit, když jsem já nemohl jet za vámi.

Místo toho se ke mně po Valentinině příjezdu dostaly náznaky, otevřenými počínaje a nepřímými konče, že mám z nějakého důvodu povinnost napsat VÁM. V průběhu dvou let cesty – čtyřiceti let pro vás – mě Valentina informovala o své korespondenci s vámi a říkala mi, že bych měl napsat, že musím napsat. A po celou tu dobu jsem nikdy nedostal žádnou zprávu od vás, i když jsem věděl, že moji adresu můžete snadno získat a že by se ke mně vaše dopisy dostaly stejně snadno, jako se dostaly k Valentině.

Čekal jsem.

Teď se dostáváte do pokročilého věku. Petrovi je téměř šedesát a vládne světu – všechny jeho sny se splnily, třebaže se cestou našlo mnoho nočních můr, jak se zdá. Ze zpravodajství jsem pochopil, že jste byli téměř nepřetržitě po jeho boku, pracovali jste pro něho a pro jeho věc. Vyjadřovali jste se v médiích na jeho podporu a v časech krize jste při něm dosti odvážně stáli. Byli jste obdivuhodní rodiče. Víte, jak se to dělá.

A já pořád čekal.

Když jsem se nedávno dozvěděl odpovědi na jisté otázky, které s vámi nesouvisejí, rozhodl jsem se, jelikož polovina toho mlčení mezi námi je moje, že napsání dopisu vám nebudu dál odkládat. Přesto pořád nechápu, jak se stalo mou povinností, abych tyto dveře otevřel já. Jak jsem přeskočil od nezodpovědnosti šestiletého rovnou k absolutní odpovědnosti, jež na mě podle všeho padla, obnovit náš vztah poté, co to znovu bylo možné?

Napadlo mě, že se za mě stydíte. Mé „vítězství“ doprovázel skandál s vraždami, které jsem spáchal; chtěli jste mě vytěsnit z hlavy. Kdo mi dal právo trvat na tom, abyste se ke mně znali?

Ale Stilsona jsem přece zabil, když jsem byl ještě dítě, které žilo ve vašem domě. Z toho nemůžete vinit Bitevní školu. Proč se nepostavíte a nepřijmete odpovědnost za to, že jste mě vytvořili a těch prvních šest let jste mě vychovávali?

Napadlo mě, že ve vás můj velký úspěch probouzí takovou bázeň, že si netroufáte trvat na nějakém vztahu a čekáte, až já vyzvu vás, podobně jako je to s královským majestátem. Ale skutečnost, že Petr ve vás neprobouzí takovou bázeň, abyste s ním nemohli být, přestože toho dosáhl pravděpodobně víc – po tom všem mír na Zemi! – mi napovídá, že uctivá bázeň není ve vašem životě silným motivem.

Potom mě napadlo: oni rodinu rozdělili. Valentina mi byla přidělena jakožto jejich spolurodič, zatímco oni se přiřadili k Petrovi. O to, aby mě vycvičili pro záchranu světa, se postarali jiní lidé, ale kdo vycvičí Petra, kdo na něho bude dávat pozor, kdo ho zarazí, když to přežene nebo se stane tyranem? Tam vás bylo třeba; to bylo vaše životní dílo – Valentina věnuje svůj život mně a vy věnujete svůj Petrovi.

Ale jestli jste tak uvažovali, pak si myslím, že jste zvolili špatně. Valentina je stejně dobrá a stejně chytrá, jak jsem si ji pamatoval. Ale nedokáže pochopit mě ani to, co potřebuju, nezná mě dost dobře, aby mi důvěřovala, a to ji dohání k šílenství. Není moje matka ani otec; je jen moje sestra. Přesto mi byla přidělena – nebo se sama přidělila – aby zaujala roli matky. Dělá, co může. Doufám, že není z obchodu, který udělala, když se na tuto cestu vydala, příliš nešťastná. Oběť, již přinesla, aby se mnou mohla letět, byla až moc velká. Bohužel si asi myslí, že výsledky, kterých u mě dosáhla, za to nestály.

Neznám vás, muže a ženu přes osmdesát. Znal jsem mladého muže a ženu lehce přes třicet, kteří byli zaměstnaní svými výjimečnými kariérami a vychovávali výjimečné děti, které všechny nosily nějakou dobu v týle lebky monitor od MF. Vždycky na mě dával pozor někdo jiný. Vždycky jsem patřil někomu jinému. Nikdy jste mě úplně necítili jako svého syna.

A přece jsem váš syn. Ve mně, ve schopnostech, které mám, v rozhodnutích, která činím, aniž bych si to uvědomoval, v mých hlubokých pocitech týkajících se náboženství, v něž jste tajně věřili a která jsem si prostudoval, když jsem mohl, v tom všem je vaše stopa. Jste vysvětlením pro mnohé z toho, co je nevysvětlitelné.

A moje schopnost úplně některé věci vytěsňovat z hlavy – ukládat je stranou, abych mohl pracovat na jiných projektech – ta také pochází od vás, protože si myslím, že právě to jste udělali se mnou. Uložili jste mě stranou a vaši pozornost si mohu znovu získat jen tak, že o ni přímo požádám.

Sledoval jsem bolestivé vztahy mezi rodiči a dětmi. Viděl jsem rodiče, kteří ovládají, a rodiče, kteří si nevšímají, rodiče, kteří dělají strašlivé chyby, jimiž své děti hluboce zraňují, a rodiče, kteří odpouštějí dětem, jež se dopustily hrozných věcí. Viděl jsem ušlechtilost a odvahu; viděl jsem otřesné sobectví a absolutní slepotu; a viděl jsem toto všechno ve STEJNÝCH rodičích, vychovávajících stejné děti.

Teď to chápu takto: není obtížnější práce než rodičovství. Žádný jiný lidský vztah nemá takový potenciál velkých úspěchů a strašlivé destruktivnosti, a navzdory všem odborníkům, kteří o něm píší, nemá nikdo nejmenší ponětí, jestli bude některé rozhodnutí pro nějaké konkrétní dítě správné, nejlepší, nebo třeba jen nekatastrofální. Je to práce, která se jednoduše nedá dělat správně.

Z důvodů, které byly zcela mimo vaši moc, jsem se pro vás stal cizím člověkem; z důvodů, které nechápu, jste se nijak nepokusili vystoupit na mou obranu a dostat mě domů, nebo mi vysvětlit, proč jste to neudělali, nemohli nebo neměli udělat. Ale mou sestru jste za mnou pustili, vzdali jste se jí z vlastního života. To byl velký dar, společně poskytnutý jí a vámi. I když toho teď lituje, nesnižuje to šlechetnost oběti.

Důvod, proč píšu, je tento: Ať se sebevíc snažím být soběstačný, nedaří se mi to. Přečetl jsem dost psychologických a sociologických textů a pozoroval za uplynulé dva roky dost rodin, abych pochopil, že rodiče se v životě člověka nedají nijak nahradit a nedá se bez nich jít dál. Já jsem dosáhl ve věku patnácti let víc než všichni kromě hrstky nejslavnějších lidí v dějinách. Můžu se podívat na záznamy toho, co jsem udělal, a jasně spatřit, že to tak je.

Ale já tomu nevěřím. Když se podívám do sebe, vidím ničitele životů. Přestože jsem zabránil tyranovi uchvátit moc nad touto kolonií, přestože jsem pomohl mladé dívce osvobodit se od dominantní matky, slyšel jsem vzadu v hlavě hlas, jak se ptá: „Co je to ve srovnání s piloty, kteří zemřeli kvůli tvé nešikovnosti při velení? Co je to ve srovnání se smrtí dvou nesporně nepříjemných, přesto však mladých dětí, tvýma rukama? Co je to v porovnání s vyvražděním druhu, který jsi zničil, aniž bys nejdřív pochopil, jestli je ho třeba zabít?“

Existuje něco, co mohou dát pouze rodiče, a já to potřebuji. A nestydím se požádat vás o to.

Od své matky: potřebuji vědět, že stále někam patřím, že jsem součástí vás, že nestojím sám.

Od svého otce: potřebuji vědět, že jsem si jako samostatná bytost zasloužil místo v tomto světě.

Dovolte mi, abych se uchýlil k textům, o nichž vím, že pro vás ve vašem životě mnoho znamenaly. Od své matky potřebuji vědět, že pozorovala můj život a „uchovávala to vše ve svém srdci“. Od svého otce potřebuji slyšet tato slova: „Správně, služebníku dobrý a věrný… Vejdi a raduj se u svého Pána.“

Ne, nepovažuji se za Ježíše Krista a nemyslím si, že vy jste Bůh. Jen prostě věřím, že každé dítě potřebuje, co dala Marie; a novozákonní Bůh nám ukazuje, čím musí být otec v životě svých dětí.

Teď ta ironie: jelikož jsem o tyto věci musel požádat, budu na vaše odpovědi hledět s podezřením. Proto vás žádám nejen o to, abyste mi tyto dary přinesli, ale také o to, abyste mi pomohli uvěřit, že je myslíte upřímně.

Já vám na oplátku dávám toto: chápu, že bylo nemožné mít mě jako dítě. Věřím, že jste se v každém případě rozhodli udělat to, o čem jste si mysleli, že to pro mne bude nejlepší. Třebaže s vašimi rozhodnutími nesouhlasím – a čím víc o nich přemýšlím, tím míň nesouhlasím – domnívám se, že nikdo, kdo nevěděl víc než vy, se nemohl rozhodnout lépe.

Podívejte se na svoje děti: Petr vládne světu a zdá se, že to dělá s minimálním množstvím krve a hrůzy. Já jsem zničil nepřítele, který nás děsil ze všech nejvíc, a teď jsem ucházející guvernér malé kolonie. Valentina je příklad nezištnosti a lásky – a napsala a píše skvělé dějepisné práce, které zformují to, jak budou lidé přemýšlet o své minulosti.

Jsme mimořádná snůška dětí. Tím, že jste nám dali své geny, jste si následně přivodili strašlivý problém, když jste se nás snažili vychovávat. Podle toho, co vidím na Valentině a co mi říká o Petrovi, jste to zvládli velice dobře, aniž jste se někdy museli uchylovat k pádné ruce.

A pokud jde o mne, toho nepřítomného, toho marnotratného, který se nikdy nedostal domů, stále cítím ve svém životě a ve své duši vaše otisky, a tam, kde tyto stopy vašeho rodičovství nacházím, jsem za ně rád. Jsem rád, že jsem byl váš syn.

Pro mne to byly jen tři roky, ve kterých jsem vám MOHL napsat; mrzí mě, že mi trvalo tak dlouho, než jsem si v srdci a v hlavě udělal dostatečný pořádek, abych se dokázal souvisle vyjádřit. Pro vás to bylo jednačtyřicet let, ve kterých jste mé mlčení zřejmě chápali jako žádost o mlčení.

Teď jsem od vás daleko, ale aspoň se znovu pohybujeme časem stejným tempem, den jako den, rok jako rok. Jako guvernér kolonie mám trvalý přístup k hlásce; domnívám se, že vy jakožto rodiče Hegemona máte podobnou příležitost. Dokud jsem byl na cestě, mohli byste svou odpověď sepisovat týdny, a mně by to připadalo, že uplynul jenom den. Ale teď budu čekat tak dlouho, jak dlouho vám to potrvá.

S láskou, lítostí a nadějí

váš syn Andrew

Valentina přinesla Enderovi vytištěné stránky jeho knížečky. „Jak tomu říkáš?“ zeptala se. Hlas se jí při tom zachvěl.

„Nevím.“

„Představit si život královen úlu, podívat se na naši válku z jejich perspektivy, odvážit se vymyslet celé jejich dějiny a vyprávět je tak, jako by mluvila samotná královna úlu –“

„Já si to nevymyslel.“

Valentina si sedla na okraj stolu. „Když jsi byl na té výpravě s Abrou a hledal jsi místo pro novou kolonii. Co jsi našel?“

„Držíš to v ruce. Našel jsem to, po čem jsem pátral od doby, co mi královny úlu dovolily, abych je zabil.“

„Chceš mi říct, že jsi na této planetě našel živé termiťany?“

„Ne,“ odpověděl Ender a fakticky to byla pravda – našel jen jednoho termiťana. A dala se spící kukla skutečně označit za „živou“? Kdybyste našli jednu jedinou motýlí kuklu, řekli byste, že jste objevili „živé motýly“?

Pravděpodobně ano. Jenže já nemám jinou možnost než všem lhát. Protože kdyby vešlo ve známost, že na tomto světě ještě žije jedna královna úlu, kokon, z něhož vyleze s několika miliony oplodněných vajíček v sobě a poznáním všech královen úlu před ní ve své fenomenálně obsáhlé mysli, se zárodky techniky, která nás málem zničila, a s vědomostmi k vytvoření ještě strašlivějších zbraní, pokud by se jí zachtělo – pokud by se to rozhlásilo, jak dlouho by ten kokon přežil? Jak dlouho by žil každý, kdo by se jej snažil chránit?

„Ale našel jsi něco, co ti dává jistotu, že tento příběh, který jsi sepsal, není jen krásný, ale i pravdivý.“

„Kdybych ti mohl říct víc, udělal bych to.“

„Endere, říkali jsme si někdy všechno?“

„A on to někdo dělá?“

Valentina ho uchopila za ruku. „Chci, aby tohle četli všichni na Zemi.“

„Bude je to zajímat?“ Ender doufal a propadal zoufalství. Chtěl, aby jeho kniha všechno změnila. Věděl, že nezmění nic. „Některé ano,“ řekla. „A bude jich dost.“

Ender se tiše zasmál. „Tak já ji pošlu vydavateli, on ji vydá a co? Přijdou mi sem honoráře, kterými bych mohl zaplatit – co přesně si tady můžeme koupit?“

„Všechno, co potřebujeme,“ odvětila a oba se zasmáli. Potom vážněji dodala: „Nepodepisuj to svým jménem.“

„Přemýšlel jsem, jestli bych měl.“

„Jestli vejde ve známost, že to pochází od tebe, od Endera Wiggina, recenzenti vyplýtvají všechen svůj čas na to, jak se tě budou snažit psychoanalyzovat, a o knize jako takové neřeknou skoro nic. Všeobecně přijímaný názor bude takový, že tvoje svědomí se jen snaží vypořádat s tvými rozličnými hříchy, nic víc.“

„Nic lepšího ani nečekám.“

„Jenže když to vyjde opravdu anonymně, budou to lidé číst nezaujatě.“

„Budou si myslet, že je to beletrie. Že jsem si to vymyslel.“

„To budou tak jako tak,“ prohlásila. „Jenže ono to jako beletrie nezní. Zní to jako pravda. A někteří to tak budou brát.“

„Tak se pod to nepodepíšu.“

„Ale podepíšeš,“ řekla Valentina, „protože jim chceš dát nějaké jméno, kterým o tobě budou moci mluvit. Tak jako já pořád používám Démosthena.“

„Ale nikdo si nemyslí, že je to tentýž Démosthenés, který se prezentoval jako takový buřič, než Petr převzal vládu nad světem.“

„Vymysli si nějaké jméno.“

„Co třeba ‚Locke‘?“

Valentina se zasmála. „Někteří lidé mu tak říkají dodnes.“

„Co kdybych to nazval ‚Nekrolog‘ a podepsal to… třeba Provozovatel pohřebnictví?“

„Co třeba ‚Chvalořečení‘ a podepsat se ‚Řečník na pohřbu‘?“

Nakonec to nazval jednoduše „Královna úlu“ a podepsal se jako „Mluvčí za mrtvé“. A ve své anonymní, nevystopovatelné korespondenci s vydavatelem trval na tom, aby kniha byla vytištěna bez jakéhokoli označení autorského práva. Vydavatel na to málem nepřistoupil, ale Ender své naléhání ještě zesílil. „Dejte na obálku upozornění, že si lidé mohou pořídit tolik kopií této knihy, kolik chtějí, ale že vaše vydání je obzvlášť povedené, takže je lidé mohou nosit s sebou, psát si do něj a podtrhávat si.“

Valentinu to pobavilo. „Uvědomuješ si, co děláš?“ zeptala se.

„Cože?“

„Chceš, aby se k tomu chovali jako ke svatému textu. Opravdu si myslíš, že to lidé budou číst takovým způsobem?“

„Nevím, co lidé udělají. Ale ano, já o tom přemýšlím jako o něčem posvátném. Nechci na tom vydělat peníze. K čemu by mi byly? Chci, aby si to všichni přečetli. Chci, aby všichni věděli, kdo byly královny úlu. Co jsme ztratili, když jsme je zničili.“

„Zachránili jsme si život, Endere.“

„Ne. To jsme si mysleli, že děláme, a za to bychom měli být souzeni – ale ve skutečnosti jsme vyvražďovali druh, který s námi zoufale chtěl uzavřít mír, zkusit nás pochopit – jenže nikdy nepochopil, co je to řeč a jazyk. Teď poprvé dostali šanci najít hlas.“

„Příliš pozdě,“ poznamenala Valentina.

„Tragédie jsou takové.“

„A jejich tragickou chybou byla… němota?“

„Jejich tragickou chybou byla domýšlivost – mysleli si, že mohou terraformovat každý svět, který nemá takovou inteligenci, kterou umějí rozeznat – bytosti, které se dorozumívají telepaticky.“

„Tak jako se zlatí brouci dorozumívají s námi.“

„Zlatí brouci chrochtají – psychicky.“

„Tys jednoho našel,“ řekla. „Zeptala jsem se tě, jestli jsi našel ‚termiťany‘ a ty jsi řekl, že ne, ale našel jsi jednoho.“

Ender neodpověděl.

„Už se nikdy nezeptám,“ slíbila.

„Dobře.“

„A ten jeden – je sám.“

Ender pokrčil rameny.

„Tys ho nezabil. On nezabil tebe. Řekl ti – ne, ukázal ti – všechny vzpomínky, které jsi vložil do své knihy.“

„Na někoho, kdo se nechtěl už nikdy ptát, máš doopravdy dost otázek, dívko.“

„Neopovažuj se mluvit se mnou povýšeně.“

„Jsem pětapadesátiletý stařík.“

„Možná ses narodil před pětapadesáti lety,“ uznala, „ale je ti jenom šestnáct a bez ohledu na to, jak jsi starý, já jsem o dva roky starší.“

„Až přiletí kolonizační loď, nastoupím na ni,“ prohlásil.

„Myslím, že jsem to věděla.“

„Nemůžu tady zůstat. Musím podniknout dalekou cestu. Dostat se někam, kde nejsou žádní živí lidé.“

„Lodě létají jenom od planety k planetě, a na všech jsou lidé.“

„Ale trvá jim to. Když absolvuji jednu cestu za druhou, nakonec nechám lidstvo, jaké je teď, za sebou.“

„To je dlouhá, osamělá cesta.“

„Jen tehdy, jestli pojedu sám.“

„To má být pozvání?“

„Abys cestovala se mnou, dokud ti to bude připadat zajímavé.“

„Budiž,“ svolila. „Hádám, že budeš lepší společník, když teď nebudeš trpět věčnou hrůzou.“

„To si nemyslím,“ odvětil. „Chci zůstat při každé plavbě v hibernaci.“

„A přijít tak cestou o předčítání her?“

„Stihneš dokončit svou knihu, než přijde čas odjet?“

„Nejspíš ano. Tento svazek určitě.“

„Myslel jsem, že tenhle je poslední.“

„Předposlední,“ opravila ho.

„Postihla jsi všechny aspekty války s termiťany a teď píšeš o poslední bitvě.“

„Zbývá rozplést dva velké uzly.“

Ender zavřel oči. „Já myslím, že moje kniha jeden z nich rozplétá.“

„Ano,“ přikývla. „Ráda bych ji zařadila na konec svého posledního svazku.“

„Není chráněná autorskými právy,“ připomněl. „Můžeš s ní dělat, co budeš chtít.“

„Chceš vědět, co je ten druhý uzel?“

„Předpokládám, že to, jak Petr po skončení války sjednotil celý svět.“

„Jak to souvisí s dějinami válek s termiťany? Ten poslední uzel jsi ty.“

„Já jsem gordický uzel. Nerozmotávej, jednoduše řízni.“

„Napíšu o tobě.“

„Já to číst nebudu.“

„Klidně. Já ti to neukážu.“

„Nemohla bys počkat, prosím?“ Chtěl říct: Dokud nebudu mrtvý. Ale už to nespecifikoval.

„Možná nějaký čas,“ ustoupila. „Uvidíme.“

Ender teď trávil dny zařizováním kolem nové kolonie, budováním základů pro přílet lidí, zajišťováním, aby se ve všech čtyřech vesnicích, jakož i na místě nové kolonie pěstoval přebytek plodin, takže se mohlo stát, že noví kolonisté nebudou mít dva nebo tři roky úrodu, a přesto nebudou hladovět. „A budeme potřebovat peníze,“ podotkl Ender. „Tady, kde jsme se všichni znali, tenhle speciální komunizmus, který jsme používali, fungoval. Ale aby dobře fungoval obchod, potřebujeme prostředek směny.“

„Po a já jsme vám našli zlaté brouky,“ ozval se Sel Menach. „Zlato máte. Vyrobte mince.“

Abra vymyslel, jak uzpůsobit olejový lis, aby z něj bylo razidlo mincí, a jeden z chemiků zase slitinu, která nebude ustavičně ztrácet zlato, jak budou mince přecházet z ruky do ruky. Jeden z talentovaných mladíků nakreslil obrázek Sela Menacha a jedna stará žena nakreslila po paměti obličej Vitalije Kolmogorova. Sel trval na tom, aby Kolmogorov dostal minci nižší hodnoty. „Protože ten obličej uvidí lidé nejčastěji. Nejslavnějšímu člověku vždycky dávejte nejnižší hodnotu.“

Nacvičili si používání peněz, aby byly ceny nastavené, než noví kolonisté přijedou. Nejdřív si z toho dělali legraci. „Pět slepic nedá dohromady krávu.“ A místo aby mincím říkali „pětky“ a „jednotky“, staly se z nich „sely“ a „vity“. „Co je Selovo, dejte Selovi, ale Vita si držte.“

„Moudrý Sel, bláznivý Vit.“

Ender zápasil se snahou stanovit hodnotu mincí vůči mezinárodnímu dolaru Hegemonie, ale Valentina ho zarazila. „Nech je, ať si najdou vlastní hodnotu, spojenou s tím, co lidé v konečném důsledku zaplatí za to, co časem vyvezeme na jiné světy.“ Měna tak fluktuovala ve svém soukromém vesmíru.

První vydání Královny úlu se zpočátku prodávalo pomalu, pak ale čím dál rychleji. Kniha byla přeložena do mnoha jazyků, přestože skoro všichni na Zemi měli praktickou znalost jazykového standardu, protože to byl úřední jazyk Petrových „Svobodných lidí Země“ – což bylo propagandistické jméno, které zvolil pro svou mezinárodní vládu.

Volné kopie se zatím šířily po síti, až si jednoho dne našly cestu do zprávy, kterou dostala jedna z xenobotaniček. Začala o ní vyprávět všem v Mirandě, kopie se tiskly a rozdávaly. Ender a Valentina se k tomu nevyjadřovali; když Alessandra vnutila jeden výtisk Enderovi, vzal si ho, chvíli počkal a pak ho vrátil. „Není to nádherné?“ zeptala se Alessandra.

„Ano, myslím, že je,“ odvětil.

„Jistě, ten analytický hlas, objektivní přístup.“

„Co můžu říct? Jsem takový, jaký jsem.“

„Myslím, že ta kniha změnila můj život,“ prohlásila Alessandra.

„Doufám, že k lepšímu.“ Potom zalétl pohledem k jejímu zvětšenému břichu a zeptal se: „Změnila ti život víc než tohle?“

Alessandra se usmála. „To ještě nevím. Řeknu ti to za rok.“

Ender neřekl: Za rok budu v kosmické lodi a daleko odsud.

Valentina dokončila předposlední díl svých Dějin a při vydání zařadila na konec celý text Královny úlu s úvodní poznámkou:

„Víme o termiťanech tak málo, že je pro mne jako pro historika nemožné vyprávět o této válce z jejich pohledu. Proto sem zahrnu uměleckou představu této historie, protože i když se to nedá dokázat, já věřím, že tento příběh je pravdivý.“

Nedlouho poté přišla Valentina za Enderem. „Petr si přečetl mou knihu,“ řekla.

„Jsem rád, že to někdo udělal.“

„Poslal mi zprávu týkající se poslední kapitoly. Říká: ‚Vím, kdo to napsal.‘“

„A strefil se?“

„Ano.“

„Jak ten je chytrý.“

„Dojalo ho to, Endere.“

„Zdá se, že lidem se to líbí.“

„Víc než líbí, a ty to víš. Dovol, abych ti přečetla, jak se vyjádřil Petr: ‚Když dokáže mluvit za termiťáky, určitě dokáže mluvit i za mě.‘“

„Co to má znamenat?“

„Chce, abys o něm napsal. O jeho životě.“

„Když jsem Petra viděl naposledy, bylo mi šest a on mi několik hodin předtím pohrozil, že mě zabije.“

„Tak tedy říkáš ne.“

„Říkám, že si s ním promluvím a uvidíme, co dál.“

Hláskou spolu hovořili vždy hodinu, Petr jako muž přes padesát, se slabým srdcem, které dělalo doktorům starosti, Ender jako šestnáctiletý chlapec. Ale Petr byl stále sebou, stejně jako Ender, jen mezi nimi teď nebyl žádný hněv. Možná proto, že Petr dosáhl všeho, o čem snil, a Ender mu nestál v cestě, nebo ho dokonce, přinejmenším z Petrova pohledu, nepřekonával.

Ani z Enderova pohledu. „To, co jsi dělal, jsi dělal s vědomím, že to děláš,“ řekl Ender.

„To je dobře, nebo špatně?“

„Aby Alexandr dobyl Persii, nemusel ho k tomu nikdo dohnat lstí. Kdyby musel, říkali bychom mu ‚Velký‘?“

Když Petr vypověděl celý svůj život, všechny své skutky, které byly dost důležité, aby v těchto rozhovorech zazněly, napsal Ender za pouhých pět dní tenkou knížku, kterou nazval „Hegemon“.

Poslal Petrovi kopii se vzkazem: „Jelikož autorem bude ‚Mluvčí za mrtvé‘, je možné to zveřejnit až po tvé smrti.“

Petr odepsal: „Už aby to bylo.“ Ale v dopise Valentině si vylil srdce, co pro něho znamená cítit, že ho někdo chápe tak dokonale. „Nezatajil nic ze špatných věcí, které jsem udělal. Ale ponechal je v rovnováze. V perspektivě.“

Když Valentina ukázala dopis Enderovi, rozesmál se. „Prý v rovnováze! Jak může někdo znát relativní váhu hříchů a velkých úspěchů? Pět slepic nedá dohromady krávu.“

KAPITOLA 20

Komu: MinKol@Kolmin.gov

Od: Guv%KolShakespeare@MinKol.gov

Předmět: Je to místo pořád volné?

Milý Hyrume!

Mám vlastní důvody, které nebudu rozvádět, ale kromě toho si myslím, že Shakespearu prokážu dobrou službu, když při odletu té kolonizační lodě budu na palubě. Zůstanu tady po celou dobu příletu a zabydlování nových kolonistů. Současní obyvatelé již prodělali hlubokou změnu: kolonisté, kteří dorazili se mnou, teď v očekávání příletu lodě spadají pod pojem „starousedlíci“. Starým lidem, kteří bojovali s termiťany, se teď říká „původní“, ale neexistuje žádný běžný termín pro odlišení jejich potomků a lidí, kteří přiletěli se mnou.

Když zůstanu, budeme guvernér nové kolonie i já pověřenci jmenovaní KolMinem. Když odletím a budu nahrazen volenou radou čtyř usedlíků, s voleným předsedou a volenými starosty, vytvoří to na nového guvernéra prakticky neodolatelný tlak, aby se omezil na jediné dvouleté funkční období, jak jsem to udělal já, a pak umožnil své nahrazení voleným starostou.

„Starousedlíci“ jim zatím nasázeli plodiny, ale postavili pouze polovinu domů. Stalo se tak na můj návrh, aby se k nim při stavbě zbývajících mohli noví kolonisté přidat. Potřebují získat zkušenost, kolik to obnáší dřiny, aby dokázali lépe ocenit, jaké množství práce pro ně starousedlíci vykonali. A společná práce napomůže, aby se z obou skupin nestali cizinci – přestože jsem je umístil dostatečně daleko, aby tvůj cíl – samostatný vývoj – měl rovněž šanci na naplnění. Ale není možné je izolovat úplně, jinak by exogamie byla neuskutečnitelná, a geny jsou v tuto chvíli pro budoucí zdraví lidského plemene na této planetě důležitější než kultura.

Lidské plemeno… my se však MUSÍME zabývat fyzickými těly úplně stejně, jak to odjakživa dělali pastevci. Strýc Sel by se zasmál jako první a řekl by, že je to přesně tak. Jsme v první řadě savci, až potom lidé, a jestli na ty savce někdy zapomeneme, zvítězí nad vším, co z nás dělá lidi, hladové zvíře.

Prostudoval jsem o Virlomi a válkách, jež vedla, všechno, co jsem mohl. Je to úžasná žena! Její záznamy z Bitevní školy ukazují jen obyčejnou studentku (v nepochybně výjimečné skupině). Ale v Bitevní škole jde o válku, ne o revoluci nebo o přežití národa; stejně tak vaše testy nedokáží u nikoho změřit dispozici k tomu, aby se stal polobohem. Kdybyste měli takový test, zajímalo by mě, co by vám vyšlo u Petra, když byl ještě dítě a ne vládce světa.

Když už je řeč o Petrovi, on a já spolu konverzujeme; možná o tom víte. Neposíláme si zprávy, využíváme hláskovou kapacitu k rozhovoru. Je to hořkosladký pocit vidět ho téměř šedesátiletého. Vlasy dostávají ocelově šedý nádech, vrásčitý obličej, lehká nadváha (ale jinak stále fit), ve tváři vyryté vrásky odpovědnosti. Není to ten chlapec, kterého jsem znal a nenáviděl. Ale existence tohoto muže nevymazává z mé paměti existenci toho chlapce. V mojí hlavě jsou to prostě dva rozdílní lidé, kteří náhodou nosí stejné jméno.

Zjišťuji, že toho muže obdivuji; dokonce ho mám rád. Stál před volbami, které byly každým coulem stejně strašné jako ty moje a zvládl je s otevřenýma očima. Věděl dřív, než svá rozhodnutí učinil, že přinesou lidem smrt. Přesto má víc soucitu, než od sebe kdy očekával – nebo než jsem od něho očekával já – nebo Valentina, když na to přijde.

Říká mi, že v dětství, když jsem odjel do Bitevní školy, došel k závěru, že může ve své práci uspět jedině tak, že oklame lidi, aby si mysleli, že je stejně roztomilý jako já. (Myslel jsem, že si dělá legraci, ale nedělal; nevěřím, že jsem měl v Bitevní škole reputaci jako „roztomilý“, ale Petr pracoval s tím, jak si mě pamatovali doma.) Proto se následně zadíval na všechny své možnosti a řekl: Co by udělal dobrý člověk? A pak to udělal. Ale teď se o lidské přirozenosti dozvěděl něco velice důležitého. Když člověk celý život předstírá, že je dobrý, nedá se od dobrého člověka odlišit. Zaryté pokrytectví se nakonec stane pravdou. Petr ze sebe udělal dobrého člověka, přestože se na tu cestu vydal z důvodů, které měly k čistým daleko.

To mi dává velkou naději. Stačí, když si teď najdu nějakou práci, která odsune břemeno, jež nosím. Řídit kolonii byla zajímavá a hodnotná práce, ale nepřináší mi to, v co jsem doufal. Pořád se probouzím s mrtvými termiťany, mrtvými vojáky a mrtvými dětmi v hlavě. Pořád se probouzím se vzpomínkami, které mi říkají, že jsem to, čím býval Petr. Teprve až odejdou, budu moci být zase sám sebou.

Vím, že Vás tato moje mentalita znepokojuje. Ale to je Vaše břemeno, ne? Dovolte však, abych Vás ubezpečil, že mé břemeno je z poloviny moje vlastní dílo. To, co jste Vy, Mazer a ostatní důstojníci dělali, když jste mě a ostatní děti cvičili a využívali, jste dělali pro dobrou věc – a ono to fungovalo. Máte vůči mně stejnou odpovědnost, jakou mají velitelé vždycky vůči vojákům, kteří přežijí, ale jsou zmrzačení. Ti vojáci jsou nadále odpovědní za to, jaký život si pro sebe pak zařídí; je hořkou ironií, že Vaše pravdivá odpověď pro ně je: Není moje chyba, že žijete. Kdybyste byli zabiti, nemuseli byste se potýkat se všemi těmito ranami. Toto je část života, která vám byla vrácena; to nepřítel vám vzal úplnost, kterou nemáte. Mým úkolem bylo zařídit, aby vaše smrt nebo zranění měly nějaký smysl, a to jsem udělal.

To jsem se naučil od zdejších vojáků. Stále si pamatují své druhy, kteří padli; stále se jim stýská po životě, který zanechali na Zemi, po rodinách, které už nikdy nespatřili, po místech, na která se mohou vrátit jen ve snech a ve vzpomínkách. Přesto nedávají vinu mně. Jsou hrdí na to, co jsme společně vykonali. Téměř každý z nich mi v určitém okamžiku řekl: „Stálo to za to.“ Protože jsme zvítězili.

Proto Vám to říkám. Ať nosím jakékoli břemeno, stálo za to, protože jsme zvítězili.

Cením si proto vašeho upozornění na tu knížečku, která koluje mezi lidmi. Na rozdíl od Vás se nedomnívám, že je to nesmysl; myslím si, že tento „Mluvčí za mrtvé“ vyslovil cosi pravdivého, a je jedno, jestli se to zakládá na faktech nebo ne. Předpokládejme, že královny úlu jsou přesně tak krásné a dobromyslné, jako jsou ve fantazii tohoto Mluvčího za mrtvé. To nic nemění na skutečnosti, že nám během války nedokázaly říct, že změnily své úmysly a litují toho, co udělaly. Nemění to naši bezúhonnost (třebaže bezúhonnost nás nezbavuje odpovědnosti).

Mám podezření, které nejsem schopen potvrdit: myslím si, že i když byli jednotliví termiťané tak závislí na královnách úlu, že když královny zemřely, zemřeli také vojáci a dělnice, neznamená to, že byli jediný organizmus, nebo že královny úlu nemusely zohledňovat hluboké potřeby, vůli jednotlivců. A jelikož termiťané byli jako jednotlivci tak strašně hloupí, královny úlu jim nebyly schopné vysvětlit jemné detaily. Není možné, že kdyby královny úlu odmítly v těch úvodních bitvách bojovat a nechaly se od nás pobít jako praví pacifisté, sebezáchovný pud jednotlivých termiťanů by se projevil s takovou silou, že by překonal moc jejich vládkyň? Dočkali bychom se těch bitev stejně – pouze by termiťané bojovali bez soudržnosti nebo opravdové inteligence. To zase mohlo způsobit, že by se termiťané proti svým královnám všude vzbouřili. I diktátor musí respektovat vůli pěšáků, neboť bez jejich poslušnosti nemá žádnou moc. Takové jsou moje myšlenky ohledně Královny úlu, když už jste se zeptal. A ohledně všeho ostatního, protože Vy musíte moje úvahy poslouchat stejně tak, jako je já potřebuji říkat: Vy jste byl má královna úlu a já jsem byl v této válce Váš termiťan. Dvakrát jsem chtěl Vaši nadvládu odmítnout; Fazolek zasáhl a vrátil mě pod jho. Ale všechno, co jsem udělal, jsem udělal z vlastní svobodné vůle, jako každý dobrý voják, sluha nebo otrok. Úkolem tyrana není nutit, ale přesvědčovat i ty vzpurné, že povolnost poslouží jejich zájmům lépe než odpor.

Jestli tedy chcete tuto přilétající loď poslat do kolonie Ganga, pojedu zkusit, co svedu, abych Virlomi pomohl poradit si s Fazolkovým uneseným synem a jeho velice zvláštní matkou (i když čím je zvláštní není to, jak na Vás plive; takových, kteří by si kvůli té výsadě stoupli do řady, jsou – nebo byly – stovky). Mám pocit, že skutečně zjistí, že jí situace přerůstá přes hlavu, protože její kolonie je tak drtivě indická. Všechna její rozhodnutí se tak budou jevit neindickým obyvatelům nespravedlivá, a jestli je tento Randall Firth aspoň trochu chytrý jako jeho otec, a jestli ho matka vychovala k nenávisti vůči všem, kteří kdy stáli Achillu Flandresovi v cestě, mezi něž rozhodně patří i Virlomi, je toto klín, který Randall využije, aby se jí pokusil zničit a získat moc.

A třebaže jsou v MF a dokonce na KolMinu lidé, kteří věří, že nic, co se stane v koloniích, nemůže ohrozit Zemi, jsem rád, že si uvědomujete, že to tak není. Vzpurný bojovník z kolonizované planety může na Zemi zaujmout představivost milionů. Možná miliard. A Královna úlu na tom může mít svůj podíl.

Chytrý demagog z kolonií se může zahalit do pláště zmizelých královen úlu, zahrát na působivý pocit, že Země kolonizovaným planetám nějak „ukřivdila“ a něco jim dluží. Je to iracionální, ale existují precedenty mnohem nelogičtějších ukvapených soudů.

Ale i kdybyste mne na Gangu poslat nemohl nebo nechtěl, budu na palubě té lodi, takže doufám, že mne letový plán dovede na nějaké zajímavé místo. Valentina se ještě nerozhodla, jestli odjede se mnou, ale vzhledem k tomu, že zůstala od této kolonie naprosto izolovaná, jak pracovala na svých dějinách, citově i společensky, myslím si, že poletí se mnou, protože beze mne ji nic nemotivuje, aby tady zůstala.

Vaše celoživotní včela dělnice

Ender

Achilles přišel k chatrči, kde žila v důstojné chudobě guvernérka Virlomi. Dávala velice okatě najevo, že má ten nejprostší příbytek – ale bylo úplně zbytečné stavět vepřovicové zdi a doškové střechy, když nablízku bylo tolik kvalitního dříví. Všechno, co Virlomi dělala, bylo vypočítané, aby to posílilo její prestiž mezi indickými kolonisty. Jenže Achilla celé to divadlo naplňovalo pohrdáním.

„Randall Firth,“ ohlásil se „příteli“, který stál venku. Virlomi řekla: „Moji přátelé drží hlídku, aby mě chránili, takže mohu chvílemi meditovat.“

Ale její „přátelé“ jedli u společného stolu a brali si svůj díl sklizně, takže jejich služba jí byla ve skutečnosti placená. Byli to policisté nebo strážní, a všichni to věděli. Ale ne, tvrdili Indové, jsou to skutečně dobrovolníci, skutečně kromě toho vykonávají normální denní práci.

Normální denní práci… Indové. Jak se udělá trochu horko, jdou si lehnout, a normálně vzrostlí lidé to musejí udělat za ně.

Nebylo divu, že můj otec, Achilles Velký, vedl Číňany, aby Indii dobyli. Někdo je musel naučit pracovat. Ale nic je nedokáže naučit přemýšlet.

Uvnitř chatrče Virlomi ručně předla. Proč? Protože to dělal Gándhí. Měli čtyři spřádací stroje, dva mechanické stavy a dost náhradních dílů, aby je udrželi v provozu sto let, kdy už by měli být schopni vyrobit si nové. Nebylo potřeba příst doma. I Gándhí to dělal jenom proto, že protestoval proti tomu, jak anglické mechanické stavy berou Indům práci. Co se tím Virlomi snaží dokázat?

„Randalle,“ řekla.

„Virlomi,“ odpověděl.

„Díky, že jsi přišel.“

„Nikdo se nemůže vzpírat rozkazu svého milovaného guvernéra.“

Virlomi k němu zvedla unavené oči. „A přece si vždycky nějaký způsob najdeš.“

„Jedině proto, že tvoje moc tady je nezákonná. Ještě předtím, než jsme naši kolonii založili, vyhlásil Shakespeare svou nezávislost a začal volit guvernéry na dvouletá funkční období.“

„A my jsme udělali totéž.“

„Oni pokaždé zvolí tebe,“ namítl. „Osobu jmenovanou KolMinem.“

„To je demokracie.“

„Demokracie jenom proto, že karty byly namíchané. Doslova. S Indy. A ty si tady hraješ na svatou ženu, abys je udržela v područí.“

„Máš moc času na čtení,“ prohlásila Virlomi. „Když znáš slova jako ‚područí‘.“

Taková jednoduchá nahrávka. „Proč cítíš potřebu odrazovat lidi od toho, aby se vzdělávali?“ zeptal se.

Virlomin milý výraz nemizel. „Proč s tebou musí všechno být politika?“

„Nebylo by skvělé, kdyby ostatní lidé politiku ignorovali, abys ji mohla mít celou pro sebe?“

„Randalle, nezavolala jsem tě sem kvůli tvé agitaci mezi neindickými kolonisty.“

„A přece jsem přišel kvůli tomu.“

„Mám pro tebe příležitost.“

Za jedno jí Achilles musel vyjádřit uznání: Virlomi se dál pachtila s přízí. Třeba to byl jeden z atributů indického božství. „Chceš mi nabídnout další místo pro místo, abys uchlácholila moje ego?“

„Pořád tvrdíš, že jsi na této planetě v pasti, že jsi nikdy nebyl nikde jinde, takže prožiješ celý život pod nadvládou Indů, obklíčený indickou kulturou.“

„Tvoji špehové tě informovali přesně.“

Čekal, že se nechá svést k diskusi, jestli jsou její informátoři špehové nebo ne, protože to byli běžní občané, kteří se svobodně účastnili veřejných akcí a potom o nich mluvili. Ale zřejmě ji to téma už unavovalo stejně jako jeho. A navíc měla zjevně naléhavou práci.

„Přibližně za měsíc sem dorazí kosmická loď,“ řekla. „Letí z kolonie Shakespeare a přiváží nám několik jejich velice úspěšných hybridů a genetických modifikací pro rozmnožení našich zemědělských zdrojů. Je to velice důležitá návštěva.“

„Já nejsem farmář.“

„Když sem přiletí kosmické lodě,“ pokračovala Virlomi, „nikdy to není natrvalo. Přiletí a zase odletí.“

Achilles přesně pochopil, co mu nabízí. Pokud to byla nabídka a ne nedobrovolné vyhnanství. „Odletí kam?“ zeptal se.

„V tomto případě jsem byla ujištěna, že pilot odveze svou kosmickou loď zpátky na Zemi – tedy, do blízkosti Země – aby bylo možné vzorky ze Shakespeara a naše vlastní chudé obětiny prozkoumat, namnožit a rozdělit se o ně se všemi koloniemi. Některé se možná budou pěstovat přímo na Zemi, neboť jejich vysoké výnosy a klimatické adaptace jsou natolik příznivé, aby to bylo možné.“

„Pojmenují jeden z těch vzorků po tobě?“ zeptal se.

„Nabízím ti šanci odjet do toho velkého světa a spatřit jej na vlastní oči. Indové tvoří momentálně jen asi čtvrtinu pozemské populace a můžeš navštívit mnoho míst, kde Inda nepotkáš téměř nikdy.“

„Indové nejsou to, co mi vadí,“ řekl Achilles vlídně.

„Ehm?“

„Vadí mi arogantní, autoritářská vláda, která se tváří jako demokratická.“

„Indové jsou tady většina. Z definice demokratická, i když arogantní.“

„Zemi vládne zlá diktatura.“

„Zemi vládne volený Kongres, kterému předsedá volený Hegemon.“

„Hegemonie nastolená díky vraždě –“

„Muže, kterého omylem považuješ za svého otce.“

Ta věta zasáhla Achilla jako rána palicí. Po celý jeho život uchovávali s matkou jeho původ v tajnosti, stejně jako nikdo nikdy neslyšel, že by byl nazván svým tajným – ale pravým – jménem Achilles. Vždycky Randalle tohle, Randalle tamto; jen v okamžicích něžné důvěrnosti o něm matka mluvila jako o Achillovi. Sám si tak říkal pouze v duchu.

Ale Virlomi o tom věděla. Odkud?

„Viděla jsem tvého údajného otce chladnokrevně vraždit děti,“ navázala Virlomi. „Zavraždil mi dobrého kamaráda, který ho nijak neprovokoval.“

„To je lež,“ vyhrkl.

„Aha. Máš svědka, který to může popřít?“

„Byl vyprovokován. Snažil se sjednotit svět a nastolit mír.“

„Byl to šílenec, který zavraždil každého, kdo mu kdy pomohl – nebo ho zahlédl bezmocného.“

„Každého ne. Tebe nechal žít.“

„Já jsem mu nepomáhala. Nevzdorovala jsem mu. Zůstala jsem neviditelná, dokud se mi konečně nenaskytla šance, abych mu unikla. Pak jsem se pustila do osvobozování své země od krutého útlaku, kterému nás vystavil.“

„Achilles Flandres nastoloval světový mír a ty jsi vrátila válku do země, kterou on již zpacifikoval.“

„Ale nevadí ti přiznat, že věříš pohádce o tom, že je tvůj otec.“

„Myslím si, že moje matka o tom ví víc než kdokoli jiný.“

„Tvoje matka ví jenom to, co jí někdo řekl. Protože je náhradní – není to tvá genetická matka. Tvoje embryo jí bylo implantováno. Stala se obětí lži. A tu lež předala tobě. Nejsi nic než další oběť Achillova únosu. A tvé uvěznění trvá dodnes. Jsi jeho poslední a nejsmutnější oběť.“

Achillova ruka se vymrštila rychleji, než se dokázal ovládnout. Rána, již zasadila, nebyla tvrdá – ne tak tvrdá, jak mohla vzhledem k jeho výšce a síle být.

„Byla jsem napadena,“ pronesla tiše Virlomi.

Do chatrče vstoupili dva její „přátelé“. Chytili Achilla za ruce.

„Obviňuji Randalla Firtha z útoku na guvernéra. Randalle, přiznáváš pod hrozbou křivé přísahy, že jsi mě udeřil?“

„To je směšná lež,“ prohlásil Achilles.

„Myslela jsem si, že to řekneš,“ odpověděla Virlomi. „Tři videozáznamy z různých úhlů by měly řádně doložit obvinění i křivou přísahu. Až budeš usvědčený, Randalle, doporučím, aby tvým trestem bylo vyhnanství. Na Zemi – místo, o němž si podle všeho myslíš, že je nekonečně lepší než Ganga. Tvoje matka může odletět s tebou. Nemusí, záleží na ní.“

Dostala mě jako malého kluka, pomyslel si Achilles. Můj otec by něco takového nikdy nestrpěl. Ponížení – nesnesitelná potupa. Tak žil můj otec a tak budu žít já.

„Celý záznam,“ odvětil Achilles. „To všichni uvidí – jak jsi mě vyprovokovala.“

Virlomi ladně vstala a přistoupila k němu tak blízko, že měla ústa u jeho ucha. „Celý záznam ukáže, koho považuješ za svého otce a jak schvaluješ jeho činy, které celé lidstvo stále považuje za ztělesnění zla.“

Odstoupila od něho. „Můžeš se sám rozhodnout, jestli se bude ukazovat celý záznam nebo jen sestříhaná část.“

Achilles věděl, že tohle je okamžik, kdy se od něho očekává, že bude vyhrožovat, uboze se vztekat. Ale záznam stále běžel.

„Vidím, že umíš manipulovat s dítětem,“ řekl. „Je mi jenom šestnáct a ty jsi mě vyprovokovala, abych se rozčílil.“

„Jistě, šestnáct. Nejsi na svůj věk trochu velký?“

„Nejenom kůží a kostmi, ale i srdcem a duchem,“ odpověděl Achilles – byla to jeho obvyklá odpověď. „Zapamatujte si, Vaše Excelence, paní guvernérko, že jedna věc je napálit mě a něco jiného je se mě zbavit.“

Otočil se – a pak počkal, až se muži, kteří mu viseli na rukou, proderou kolem, aby byli zase vedle něho. Opustili chatrč společně. Pak se Achilles náhle zastavil. „Vy víte, že bych vás mohl setřást jako mouchy, kdybych chtěl.“

„Ale jistě, pane Firthe. Byli jsme přítomni jako svědkové. Jinak bylo to, jak jsme se vás chopili, pouze symbolické.“

„A doufali jste, že jednoho z vás před kamerou srazím k zemi.“

„Doufáme, že všichni muži a ženy spolu mohou žít bez násilí.“

„Ale nevadí vám být obětmi násilí, když se vám to hodí, abyste mohli zdiskreditovat nebo zničit svého nepřítele.“

„Vy jste náš nepřítel, pane Firthe?“

„Doufám, že ne. Ale vaše bohyně chce, abych jím byl.“

„Ale ona není naše bohyně, pane Firthe.“ Zasmáli se, jako by ta představa byla absurdní.

Již ve chvíli, kdy odcházel, si Achilles formuloval další tah. Ta žena chtěla použít otcovu pověst proti němu – a on nevěřil, že to uchová v tajnosti, protože měla pravdu v tom, že každé spojení mez ním a Achillem Velkým by ho natrvalo ušpinilo.

Jestli je můj otec všeobecně považován za nejhoršího člověka v lidské historii, musím najít horšího, kterého spojím s ní.

Pokud šlo o tvrzení, že jeho matka byla jen náhradnice, Randal nemínil dopustit, aby mezi něho a matku vstoupila Virlomina lež. Pouhé zpochybnění toho, že je jeho matkou, by jí zlomilo srdce. Ne, Virlomi, nedovolím ti, aby sis ze mě udělala zbraň, kterou ublížíš mé matce.

KAPITOLA 21

Komu: AWiggin%Ganga@LigaKol.gov

Od: hgraff%vysluz@MFKom.adm

Předmět: Vítej zpátky v lidském vesmíru

Samozřejmě přijmi mou soustrast s úmrtím Tvých rodičů. Ale vyrozuměl jsem od nich, že jste spolu před jejich smrtí korespondovali k oboustranné spokojenosti. Úmrtí Tvého bratra bylo jistě překvapivější. Byl mladý, ale srdce mu vypovědělo službu. Nevšímej si hloupých řečí, které vždycky provázejí smrt slavných. Viděl jsem výsledky pitvy, a Petr měl navzdory zdravému životnímu stylu slabé srdce. Bylo to rychlé: sraženina, která ukončila jeho život, když spal. Zemřel na vrcholu své moci a svých sil. To není špatný odchod. Doufám, že si přečteš skvělý esej o jeho životě napsaný údajně stejným autorem jako Královna úlu. Jmenuje se Hegemon a připojil jsem jej ke svému dopisu.

V době, kdy jsi byl v hibernaci a cestoval ze Shakespeara na Gangu, se mi stala zvláštní věc. Byl jsem vyhozen.

Je to něco, co jsem nepředvídal (věř tomu nebo ne, předvídal jsem toho ve svém dlouhém životě velice málo; dokázal jsem přežít a něčeho dosáhnout proto, že jsem se rychle adaptoval), i když jsem měl. Když člověk tráví deset měsíců z každého roku v hibernaci, má to vedlejší účinek: tvoji podřízení i nadřízení se začnou na tvá probuzení dívat jako na něco rušivého. Ti, kteří mu byli bezvýhradně oddaní, odejdou do výslužby, nasměrují svou kariéru do jiných oblastí, nebo jsou ze své pozice vyšachováni. Zanedlouho jsou všichni kolem oddaní sami sobě, své kariéře, nebo někomu, kdo chce tvé místo.

Vždycky, když jsem byl vzhůru, mi všichni prokazovali úctu. Hlásili mi, jak byla naplněna všechna má rozhodnutí z posledního probuzení – nebo měli vysvětlení, proč se to nepodařilo.

Během tří období, kdy jsem byl vzhůru, jsem si měl všimnout, jak ta vysvětlení ztratila na přesvědčivosti a jak neefektivně byly mé rozkazy plněny. Měl jsem poznat, že byrokratická polévka, kterou jsem tolik let proplouval, začíná kolem mě tuhnout; měl jsem poznat, že mě moje dlouhá nepřítomnost dělá bezmocným.

Jen proto, že jsem si neužíval, jsem si neuvědomil, že moje měsíce v hibernaci jsou v podstatě dovolená. Byla to snaha prodloužit své funkční období v úřadě nevěnováním se práci. Kdy bylo něco takového dobrý nápad?

Byla to vyložená ješitnost. Endere. Nemohlo to fungovat; nemohlo to vydržet. Probudil jsem se a zjistil jsem, že na dveřích mé kanceláře už není moje jméno. Byl jsem na seznamu pracovníků velitelství MF ve výslužbě – a s platem plukovníka, aby ke zranění přibyla urážka. Pokud jde o nějakou penzi z KolMinu, nepřicházelo to v úvahu, protože jsem nebyl přeřazen do důchodu, ale propuštěn na základě neplnění svých povinností. Uváděli vynechaná jednání za roky, kdy jsem byl v hibernaci; uváděli, že jsem nedokázal najít žádný způsob, jak odejít; dokonce znovu vytáhli ten starý vojenský soud, aby prokázali „sklon k nedbalému chování“. Nuže… propuštěný s udáním důvodu, abych vyžil s polovičním plukovnickým platem.

Myslím, že si skutečně vzali do hlavy, že jsem se po dobu svého působení ve funkci dokázal obohatit. Jenže já jsem nikdy nebyl ten typ politika.

Ale na materiálních věcech mi taky trochu záleží. Vracím se na Zemi, kde stále vlastním malou nemovitost – postaral jsem se o to, aby daně byly průběžně placeny. Budu moci trávit poklidný důchod na krásném kousku země v Irsku, který jsem si zamiloval a koupil v letech, kdy jsem cestoval po světě a pátral po dětech, které by Bitevní škola mohla využít a dost možná zničit. Tam nikdo nebude mít ponětí, kdo jsem – nebo lépe, kdo jsem byl. Přežil jsem svou nechvalnou proslulost.

Ale jedna věc s odchodem do výslužby úzce souvisí: nebudu již mít výsady v používání hlásky. I tento dopis k Tobě pocestuje s tak nízkou prioritou, že potrvá roky, než bude odeslán. Ale počítače nezapomínají a nedají se zneužít někým, kdo je tak mstivý, že by mi chtěl zabránit v rozloučení se starými přáteli. Postaral jsem se o to, aby systém byl bezpečný, a představitelé MF a SLZ chápou, jak je důležité zachovávat nezávislost sítí. Tuto zprávu uvidíš, až Ty sám za čtyři roky po příletu ke Ganze vyjdeš z hibernace.

Mám dva důvody, proč píšu. Především chci, abys věděl, že chápu a pamatuji si velký dluh, který u Tebe já a celý svět máme. Před padesáti sedmi lety, než jsi odletěl na Shakespeara, jsem shromáždil Tvůj plat z období války (který byl vyměřen se zpětnou platností pro hodnost admirála), prémie v hotovosti, které Tobě a Tvé družině schválili v prvním návalu vděčnosti, a Tvůj plat guvernéra Shakespeara, a peníze jsem rozdělil do šesti různých investičních fondů s bezchybnou pověstí.

Bude je trvale spravovat nejlepší software, jaký se mi podařilo najít. Možná Tě pobaví, když se dozvíš, že vychází z jádra fantasy hry (nebo „psychohry“, jak se jí v Bitevní škole také říkalo). Vzhledem ke schopnosti nepřetržitě monitorovat sebe a veškeré zdroje dat a vstupy a přeprogramovávat se v reakci na nové informace se tento program jevil jako nejlepší volba pro zajištění toho, aby Tvé nejlepší zájmy byly po finanční stránce ohlídány. Lidští správci financí mohou být neschopní, mít sklon ke zpronevěře, nebo zemřít, aby ti, kteří je nahradili, byli ještě horší.

Můžeš volně čerpat z narůstajících úroků, aniž bys platil jakékoli daně, dokud nebudeš dospělý – což se teď vzhledem k tomu, kolik dětí cestuje, podle zákona počítá ze sumy lodního času po dobu cesty, k němuž se připočítají dny strávené v reálném čase mezi cestami, přičemž čas strávený v hibernaci se bere jako nulový. Udělal jsem, co jsem mohl, abych Tvou budoucnost ochránil před nestálostmi času.

A to mě přivádí ke druhému důvodu. Jsem starý muž, který si myslel, že dokáže zmanipulovat čas a dožít se naplnění všech svých plánů. Myslím, že svým způsobem se mi to podařilo. Tahal jsem za mnoho nitek a většina mých loutek již dotančila. Přežil jsem většinu lidí, které jsem znal, a všechny přátele.

Pokud nejsi můj přítel Ty. Postupně jsem tak o Tobě začal uvažovat; doufám, že nepřestupuji své meze, protože to, co Ti teď poskytuji, je přátelská rada.

Když jsem si znovu pročítal zprávu, v níž jsi mě požádal, abych Tě poslal na Gangu, postřehl jsem ve výrazu „vlastní důvody“ možnost, že využíváš mezihvězdné lety stejným způsobem, jako jsem já využíval hibernaci – jako prostředek pro delší život. Ve Tvém případě ale nejde o snahu spatřit naplnění svých plánů – nejsem si jistý, jestli vůbec nějaké plány máš. Spíš si myslím, že se snažíš oddělit se desítkami, možná stovkami let od své minulosti.

Myslím si, že je to docela chytrý plán, pokud chceš přežít svou slávu a žít někde v klidné anonymitě, oženit se, mít děti a znovu se začlenit do lidstva, ale mezi lidmi, které by vůbec nenapadlo, že by jejich soused, Andrew Wiggin, mohl mít něco společného se slavným Enderem Wigginem, jenž zachránil svět.

Obávám se však, že se chceš vzdálit něčemu jinému. Obávám se, aby sis nemyslel, že se můžeš skrýt před tím, co jsi (zcela nevědomky) udělal, tím, co se využívalo v mém nešťastném procesu před vojenským soudem. Obávám se, že se snažíš utéct před smrtí Stilsona, Bonza Madrida, tisíců lidí a miliard termiťanů ve válce, kterou jsi nám všem tak geniálně a neskutečně vyhrál.

To nedokážeš, Endere. Nosíš je v sobě. Budou v Tvé hlavě čerství ještě dlouho poté, co celý zbytek světa zapomene. Bránil ses dětem, které tě chtěly zabít, a udělal jsi to efektivně; kdybys to neudělal, byl bys schopný svých velkých vítězství? Bránil jsi lidstvo před slovně se nevyjadřujícím nepřítelem, který bezohledně ničil lidské životy, když si bral, co chtěl – náš svět, náš domov, naše úspěchy, budoucnost planety Země. Prosím Tě, poslouchej ve své hlavě nejenom sebezatracování, ale i můj hlas. Snaž se je vyvážit.

Jsi člověkem, kterým jsi byl vždycky: takovým, který na sebe bere odpovědnost, který předvídá následky a koná tak, aby chránil ostatní a, to jistě také, sebe. Takový člověk se jen tak nepoddá těžkému osudu.

Ale nepoužívej mezihvězdné lety jako drogu – k tomu, abys hledal zapomnění. Ze zkušenosti Ti mohu říct, že život žitý jako krátké návštěvy lidstva není život. Lidé jsme jen tehdy, když jsme součástí komunity. Když jsi poprvé přišel do Bitevní školy, snažil jsem se Tě izolovat, ale nešlo to. Obklíčil jsem Tě nepřátelstvím; Ty jsi vzal většinu svých nepřátel a rivalů a udělal jsi z nich přátele. Otevřeně jsi učil všechno, co jsi znal, a věnoval ses studentům, nad kterými jsme, když budu upřímný, my učitelé už zlomili hůl. Někteří z nich v sobě nakonec našli velikost a dotáhli to daleko. Byl jsi jejich součástí; nosili Tě celý život v sobě. Dělal jsi naši práci lépe než my.

Tvoje družina tě milovala s oddaností, kterou jsme ti mohli jenom závidět, Endere – měl jsem mnoho přátel, ale nikdy to nebylo takové zanícení, jaké chovaly ty děti pro Tebe. Daly by za Tebe život, jedno vedle druhého. Protože věděly, že Ty bys dal život za ně. A podle zpráv, které jsem měl z kolonie Shakespeare – od Sela Menacha, Ixe Tola, jeho synů Poa a Abry a od kolonistů, kteří Tě ani neznali, ale našli místo, které jsi pro ně připravil – mohu říct, že jsi byl milován a uznáván všeobecně a oni všichni na Tebe pohlíželi jako na nejlepšího člena své komunity, svého dobrodince a přítele.

Říkám Ti to proto, že se bojím, aby první poučení, které jsem Ti vštípil, nebylo to, které sis vštípil nejlépe: že jsi vždycky sám, že Ti nikdo nikdy nepomůže, že všechno, co je třeba udělat, můžeš udělat jedině Ty. Nedokážu oslovit hluboká zákoutí Tvé duše, ale jen tu nejsvrchnější část, vědomí, které se mnou po všechny ty roky tak výmluvně hovořilo a psalo mi. Proto doufám, že mé poselství uslyšíš a předáš je té své části, která mu zpočátku neuvěří.

Neznám člověka, který by byl méně sám než Ty. Tvoje srdce do sebe vždycky pojímalo všechny, kteří dovolili, abys je měl rád, i mnohé, kteří to dovolit nechtěli. Styčným bodem všech těchto komunit, které jsi vytvořil, bylo tvé srdce; oni věděli, že je tam chováš, a to je navzájem sjednocovalo. Ale dar, který jsi dal Ty jim, nedokázal dát nikdo Tobě, a já se obávám, že je to tím, že jsem své zlé dílo vykonal moc dobře a vystavěl ve Tvé mysli hradbu, která Ti nedovoluje přijmout poznání, co a kdo jsi.

Trápí mě, když vidím, jak tento „Mluvčí za mrtvé“ získal svými hloupými knížečkami vliv, který sis zasloužil TY. Lidé z toho dokonce dělají náboženství – existují samozvaní „mluvčí za mrtvé“, kteří si osobují právo mluvit na pohřbech a říkat o mrtvém „pravdu“. Je to strašlivé znesvěcení – copak může někdo o někom znát pravdu? Ve své závěti jsem nechal pokyny, že nemají žádnému z těchto pozérů dovolit, aby se k mému pohřbu třeba jen přiblížil, pokud si vůbec někdo dá tu práci, aby nějaký vystrojil. Ty jsi zachránil svět, a nikdy ses nesměl vrátit domů. Toto šarlatánství vytvoří falešné dějiny termiťanů, pak sepíše apologii Tvého bratra Petra a lidé si z něho udělají náboženství. V lidstvu se nedá vyznat.

Máš s sebou Valentinu. Ukaž jí tento dopis a dávej pozor, jestli nepotvrdí, že každé slovo, které jsem o Tobě řekl, je pravda. Možná už nebudu naživu, až budeš tyto řádky číst, ale mnozí, kteří Tě znali jako studenti v Bitevní škole, jsou ještě naživu, včetně většiny Tvé družiny.

Jsou staří, ale nikdo z nich na Tebe nezapomněl. (Pořád čas od času píšu Petře; dvakrát ovdověla, a přesto je to stále úžasně šťastná a optimistická duše. Je v kontaktu se všemi ostatními.) Oni, já a Valentina můžeme dosvědčit skutečnost, že jsi patřil k lidstvu hlouběji a plněji, než si to většina lidí vůbec dokáže představit.

Najdi si cestu, jak tomu uvěřit, a neschovávej se před životem v nezměřitelných, temných hlubinách relativistického vesmíru.

Dosáhl jsem v životě mnoho, ale můj největší úspěch byl, že jsem našel Tebe, poznal Tvůj potenciál a nějakým způsobem Tě dokázal nezničit, než jsi mohl zachránit svět. Přeji si jen, abych Tě pak dokázal zahojit. Ale to budeš muset dokázat Ty – nebo možná Valentina. Nebo to možná přijde od dětí, které musíš, musíš jednou mít.

To je totiž věc, které osobně lituji nejvíc. Nikdy jsem se neoženil a neměl vlastní děti. Místo toho jsem kradl děti jiným lidem a cvičil je – ne, vychovával je. Snadno se řekne, že můžeš adoptovat jako děti celé lidstvo, ale není to totéž, jako žít s dítětem v domě a přizpůsobovat všechno, co děláš, abys mu pomohl naučit se být šťastné, celé a dobré. Neprožij život, aniž bys někdy držel dítě v náručí nebo na klíně, ve svém domě, cítil kolem sebe dětské paže, slyšel v uchu hlas dítěte a viděl jeho úsměv, který dostáváš proto, že jsi mu jej vložil do srdce.

Já jsem se žádných takových chvil nedočkal, protože jsem se tak ke svým uneseným dětem v Bitevní škole nechoval. Nebyl jsem ničí otec, biologický ani adoptivní. Ožeň se, Endere. Měj děti, adoptuj je, nebo si je vypůjči – cokoli bude třeba. Ale neveď takový život, jako byl ten můj.

Vykonal jsem velké věci, ale teď, na konci, nejsem šťastný. Lituji, že jsem nenechal budoucnost, aby se o sebe postarala sama, a místo skákání časem vpřed se nezastavil, nevytvořil rodinu a nezemřel tehdy, kdy jsem měl, obklopený dětmi.

Vidíš, jak Ti vylévám své srdce? Nějakým způsobem jsi mě taky přibral do své družiny.

Odpusť mi ten stařecký sentiment. Až budeš v mém věku, pochopíš to.

Když jsem Tě měl ve své moci, nikdy jsem se k Tobě nechoval jako k synovi, ale jako syna jsem Tě měl rád; a v tomto dopise jsem na Tebe promluvil tak, jak si s oblibou představuji, že bych mluvil se syny, které jsem nikdy neměl. Říkám ti: Dobrá práce, Endere. Teď buď šťastný.

Hyrum Graff Plk.

MF ve výsl.

Endera šokovalo, jak se Valentina změnila, když na konci cesty opustil hibernaci. „Říkala jsem ti, že do hibernace nepůjdu, dokud nedokončím svou knihu,“ řekla, když si všimla jeho výrazu.

„Nezůstala jsi přece vzhůru po celou dobu letu.“

„Zůstala. Tohle nebyla čtyřicetiletá cesta za dva roky jako ta první, byla to jen osmnáctiletá cesta za něco přes čtrnáct měsíců.“ Ender si to rychle spočítal a zjistil, že má pravdu. Zrychlování a brzdění vždycky zabíralo přibližně stejnou dobu, zatímco rozdíl v subjektivním čase určovala délka cesty.

„Ale stejně,“ řekl. „Je z tebe žena.“

„Jak lichotivé, že sis toho všiml. Zklamalo mě, že se do mě nezamiloval žádný lodní kapitán.“

„Možná na to mělo vliv, že si s sebou kapitán Hong vzal manželku a rodinu.“

„Kousek po kousku zjišťuji, že člověk nemusí obětovat všechno, když chce cestovat mezi hvězdami,“ poznamenala.

„Aritmetika – mně je pořád sedmnáct, a tobě je skoro jednadvacet.“

„Mně je jednadvacet. Ber mě jako svou tetu Val.“

„To ne. Dokončila jsi tu svou knihu?“

„Napsala jsem dějiny kolonie Shakespeare do doby tvého příletu. To bych nedokázala, kdybys byl vzhůru.“

„Protože bych trval na přesnosti?“

„Protože bys mi neumožnil neomezený přístup ke tvé korespondenci s Kolmogorovem.“

„Moje korespondence je zašifrovaná dvojitým heslem.“

„No tak, Endere, hovoříš se mnou,“ připomněla mu Valentina. „Myslíš si, že nedokážu uhodnout ‚Stilson‘ a ‚Bonzo‘?“

„Nepoužil jsem jejich jména jenom tak, holá.“

„Pro mě byla holá, Endere. Ty si myslíš, že tě nikdo doopravdy nechápe, ale já dokážu tvoje hesla uhodnout. To ze mě dělá tvého heslového kamaráda.“

„To z tebe dělá čmuchala,“ odvětil. „Nemůžu se dočkat, až si tu knihu přečtu.“

„Nedělej si starosti. Tvoje jméno jsem nezmínila. Jeho emaily jsou uvedené jako ‚dopis příteli‘ s datem.“

„Tomu říkám ohleduplnost.“

„Nebuď protivný. Neviděla jsem tě čtrnáct měsíců a stýskalo se mi po tobě. Nenuť mě, abych si to rozmyslela.“

„Já tě viděl včera a od té doby jsi mi pročmuchala soubory. Nečekej, že nad tím zavřu oči. Co dalšího jsi vyčenichala?“

„Nic. Svůj kufr máš zamčený. Nejsem lupič.“

„Kdy si tu knihu budu moci přečíst?“

„Až si ji koupíš a stáhneš. Můžeš si dovolit zaplatit.“

„Nemám žádné peníze.“

„Ještě jsi nečetl dopis od Hyruma Graffa,“ řekla. „Zařídil ti hezkou penzi. A dokud nebudeš dospělý, můžeš z ní brát bez placení daní.“

„Neomezila ses jenom na téma svého výzkumu.“

„Dokud si dopis nepřečtu, nikdy nemůžu vědět, jestli obsahuje užitečná data, ne?“

„A to sis přečetla všechny dopisy napsané v dějinách lidstva, abys tuto knihu napsala?“

„Pouze ty napsané od založení Kolonie I po třetí válce s termiťany.“ Políbila ho na tvář. „Dobré ráno, Endere. Vítej zpátky na světě.“

Zavrtěl hlavou. „Žádný Ender,“ prohlásil. „Tady ne. Jsem Andrew.“

„Och,“ vzdychla. „Proč potom ne ‚Andy‘? Nebo ‚Drew‘?“

„Andrew,“ zopakoval.

„To jsi měl říct guvernérce, protože její zvací dopis je adresovaný ‚Enderu Wigginovi‘.“

Ender se zamračil. „V Bitevní škole jsme se neznali.“

„Ona si nejspíš myslí, že tě zná, když byla tak důvěrně zapletená s polovinou tvojí družiny.“

„Když jí zadupali armádu do země,“ podotkl.

„To je taky důvěrnost, ne? Něco na způsob Granta a Leeho?“

„Graff ji nejspíš upozornil, že přiletím.“

„Tvoje jméno bylo taky v seznamu cestujících a byl u něho i fakt, že jsi dělal do konce svého dvouletého období guvernéra kolonie Shakespeare. To tě mezi všemi možnými Andrewy Wigginy v celém lidstvu dost specifikuje.“

„Byla jsi už dole na povrchu?“

„Nikdo tam nebyl. Požádala jsem kapitána o povolení vzbudit tě, abys mohl být v prvním raketoplánu. On samozřejmě rád udělá pro slavného Endera Wiggina cokoli. Je z naší generace – byl na Erótu, když jsi vybojoval to poslední vítězství. Prý tě tam vídal na chodbách, víc než jednou.“

Ender se v myšlenkách vrátil ke svému krátkému setkání s kapitánem, než se odebral do hibernace. „Já jsem ho nepoznal.“

„To od tebe ani nečekal. Je to opravdu milý člověk. Ve své práci mnohem lepší než ten starý, jak se jmenoval.“

„Quincy Morgan.“

„Já jsem si jeho jméno vybavila, Endere, jenom jsem je nechtěla vyslovit ani zaslechnout.“

Ender se umyl. Po hibernaci mu na celém těle zůstal jakýsi povlak. Když se pohnul, kůže jako by mu maličko praskala. Tohle ti určitě neprospívá, pomyslel si, když ze sebe ten povlak drhl a kůže protestovala mírnou bodavou bolestí. Ale Graff chodí do hibernace na deset měsíců v roce a pořád je v dobré kondici.

A zařídil mi penzi. To je od něho milé. Nedokážu si představit, že by na Ganze používali měnu Hegemonie úspěšněji než na Shakespearu, ale jakmile se rozběhne mezihvězdný obchod, třeba začne mít dolar SLZ nějakou kupní sílu.

Když byl osušený a oblečený, vytáhl si z úschovny svůj kufr a v soukromí Valentininy zamčené kajuty, z níž se sestra diskrétně vzdálila, otevřel pouzdro obsahující kokon s poslední královnou úlu ve vesmíru.

Na okamžik dostal strach, že během cesty zemřela. Ale ne. Poté, co držel kokon několik minut holýma rukama, prokmitl mu hlavou obraz. Nebo spíš rychlý sled obrazů – obličeje stovek královen úlu, tisíců, střídající se tak rychle, že mu žádná z nich neutkvěla v paměti. Bylo to, jako by se při probouzení – při restartování – musely v mysli této královny úlu objevit všichni předkové z její paměti, než znovu ustoupí a přenechají jí kontrolu nad jejím mozkem.

To, co následovalo, nebyl rozhovor – ani nemohl být. Ale když se nad tím Ender později zamyslel znovu, tak mu to jako rozhovor připadalo, dokonce s dialogem. Bylo to, jako by jeho mozek nebyl konstruován, aby si zapamatoval, co se mezi nimi odehrálo – přímý přenos zformovaných vzpomínek. Místo toho výměnu překládal do normálního lidského režimu jazyka využívajícího vzájemné reakce.

„Toto je můj nový domov? Necháš mě vyjít ven?“ zeptala se ho – nebo spíš se ukázala, jak vychází z kokonu do chladného vzduchu v jeskyni, a obraz doprovodil pocit otázky – nebo požadavku?

„Příliš brzy,“ řekl – a v jeho mysli skutečně byla slova, nebo aspoň myšlenky tvarovatelné do jazyka. „Nikdo zatím nic nezapomněl. Vyděsili by se. Zabili by tě, jakmile by tebe nebo některé z tvých dětí objevili.“

„Další čekání,“ řekla. „Čekat věčně.“

„Ano,“ odvětil. „Budu cestovat tak často, jak budu moci, a tak daleko, jak budu moci. Pět set let. Tisíc let. Nevím, jak dlouho to potrvá, než tě budu moci bezpečně vyvést ven, ani kde budeme.“

Připomněla mu, že na ni relativistické účinky cestování časem nepůsobí. „Naše mysl funguje na principu vaší hlásky. Jsme stále spojené s reálným časem vesmíru.“ Použila k tomu obrazy hodin, které vytáhla z jeho paměti. Její metaforou pro čas byl rychlý přelet slunce po obloze k vyjádření dní a jeho posun na sever a na jih pro vyjádření let. Královny úlu nepotřebovaly čas dál dělit na hodiny, minuty a sekundy, protože s jejich dětmi – termiťany – bylo všechno nekonečné teď.

„Je mi líto, že musíš prožívat veškerý čas cesty,“ řekl. „Ale je ve tvém zájmu, abych zůstal po dobu cesty v hibernaci, jestli mám zůstat dost mladý, abych ti našel domov.“

Hibernace – srovnávala jeho spánek s vlastním zakuklením. „Ale vyšel jsi stejný. Beze změny.“

„My lidé se neměníme v kokonech. V průběhu procesu zrání zůstáváme vzhůru.“

„Pro tebe tento spánek není narození.“

„Ne. Je to dočasná smrt. Vyhasnutí, ale s jiskrou, která zůstane žhnout v popelu. Ani se mi nezdál žádný sen.“

„Já jenom sním,“ řekla. „Sním celé dějiny svého plemene. Jsou to moje matky, ale teď jsou také moje sestry, protože si pamatuji, že jsem dělala všechno, co dělaly ony.“

K tomu, aby řekla „sestry“, použila obrazy Valentiny a Petra. A když se objevila Petrova tvář, byly v té vzpomínce strach a bolest.

„Já už se ho nebojím,“ řekl Ender. „Ani k němu necítím nenávist. Ukázal se být velkým člověkem.“

Ale královna úlu mu nevěřila. Vytáhla z jeho mysli obrázek starého muže z rozhovorů zprostředkovaných hláskou a porovnala jej s dětským Petrem v Enderově nejhlubší paměti. Byli příliš jiní, než aby mohli být stejní.

A Ender proti tomu nedokázal nic namítnout. Petr Hegemon nebyl Petr netvor. Možná nebyl nikdy. Možná byli oba iluze. Ale Petr netvor byl zahrabaný hluboko v Enderově paměti a bylo nepravděpodobné, že se Enderovi podaří ho z ní vymazat.

Vrátil kokon zpátky do úkrytu, zamkl jej a nechal jej na vozíku se zavazadly odváženými na povrch.

Virlomi dokonce přišla raketoplán uvítat; a v několika okamžicích dala jasně najevo, že tuto poctu prokazuje pouze Enderovi. Nastoupila do raketoplánu, aby si s ním promluvila.

Ender to neviděl jako dobré znamení. Zatímco čekali, až přijde na palubu, řekl Valentině: „Virlomi mě tady nechce. Chce, abych se vrátil na loď.“

„Počkej a uvidíš, co chce,“ odvětila. „Třeba jenom chce vědět, co máš za lubem.“

Když Virlomi vstoupila, vypadala mnohem starší než dívka, jejíž tvář viděl Ender na videozáznamech z čínskoindické války. Rok nebo dva dumání nad porážkou a pak šestnáct let řízení kolonie – to si muselo vybrat svou daň.

„Děkuji, že jsi mi dovolil, abych tě navštívila tak brzy,“ řekla.

„Nesmírně jsi nám polichotila,“ odpověděl Ender, „když jsi přišla a přijala nás osobně.“

„Potřebovala jsem se s tebou setkat, než vyjdeš do kolonie. Přísahám, že jsem o tvém příletu nikomu neřekla.“

„Já ti věřím. Ale tvoje poznámka jako by naznačovala, že lidé o mé přítomnosti vědí.“

„Ne. Žádné takové pověsti díkybohu nekolují.“

Kterého boha myslí, napadlo Endera. Anebo děkovala sama sobě, když se o ní mluvilo jako o bohyni?

„Když plukovník Graff, nebo jakou měl tenkrát hodnost – pro mě bude vždycky plukovník Graff – když mi řekl, že tě požádal, abys přiletěl, důvodem bylo, že předpokládal problémy s jistou matkou a jejím synem.“

„Nichelle a Randall Firthovi.“

„Ano,“ přisvědčila. „Náhodou jsem je taky zaznamenala jako potenciální problém při přípravě v Bitevní škole – na Ellisově ostrově, nebo jak se to tam tenkrát jmenovalo. Proto jsem Graffovo znepokojení chápala. Jenom jsem nevěděla, proč si myslel, že je dokážeš zvládnout líp, než bych to dovedla já.“

„Nejsem si jistý, že si to myslel. Možná jenom chtěl, abys měla odkud čerpat, kdyby mě něco napadlo. Dělají problémy?“

„Matka trpěla normální samotářskou paranoiou. Ale pracovala tvrdě, a i když se zdálo, že je ochraňováním svého syna až posedlá, na jejich vztahu nebylo nic zvráceného – například se ho nesnažila držet u sebe v posteli a nekoupala ho, když vyrostl z dětských let – žádné příznaky nebezpečí. Byl tak drobné miminko. Skoro jako hračka. Ale chodit a mluvit se naučil neuvěřitelně brzy. Bylo až šokující, jak brzy.“

„A malý zůstal,“ navázal Ender, „dokud nepřišel do puberty. Prostě jen rostl normálním tempem a pak nepřestal. Myslím, že teď z něho bude docela obr.“

„Je vysoký celé dva metry a nezdá se, že by se to mělo zastavit. Odkud to víš?“

„Vím, kdo jsou jeho rodiče.“

Virlomi se prudce nadechla. „Graff ví, kdo je pravý otec. A mně to neřekne. Jak si mám s tou situací poradit, když mi neposkytl veškeré informace?“

„Nezlob se, že ti to připomínám, ale netěšila ses v té době široké důvěře.“

„Ne,“ uznala. „Ale myslela jsem si, že když mě udělal guvernérkou, poskytne mi… ale to už je minulost.“

Endera napadlo, jestli je Graff opravdu už minulostí. Nebyl v žádném registru, k němuž se mu podařilo dostat – ale Ender už neměl hlásková privilegia jako předtím, když přilétal do kolonie jako nový guvernér. Existovala hloubková pátrání, na jejichž provedení jednoduše neměl čas.

„Graff tě nechtěl nechat bez informací. Ale poskytl je mně a nechal na mně, abych posoudil, jak moc ti toho říct.“

„Tak ani ty mi nevěříš?“ Její hlas zněl žertovně, ale hlouběji byla bolest.

„Neznám tě. Válčila jsi s mými přáteli. Osvobodila jsi svou zemi od nájezdníků. Ale pak ses sama stala pomstychtivým útočníkem. Nevím, jak s touto informací naložit. Dovol mi, abych se rozhodl, až tě poznám.“

Valentina promluvila poprvé od jejich úvodního pozdravu. „Co tě vedlo k tomu, abys nás tak ujišťovala, že jsi o Enderově příletu nikomu neřekla?“

Virlomi se k ní uctivě otočila. „Je to součást dlouhotrvajícího konfliktu mezi mnou a Randallem Firthem.“

„Není snad teprve dítě?“

Virlomi se trpce zasmála. „Opravdu si absolventi Bitevní školy musejí říkat takové věci?“

Ender se pro sebe zasmál. „Zřejmě ano. Jak dlouho tento konflikt trvá?“

„Když mu bylo dvanáct, byl tak předčasně vyspělý… řečník… že mu starousedlíci a neindičtí kolonisté, kteří přijeli se mnou, zobali z ruky. Nejdřív jim dělal chytrého maskota. Teď je spíš něco jako duchovní vůdce, něco jako…“

„Virlomi,“ řekl Ender.

„Ano, udělal ze sebe obdobu toho, jak pohlížejí indičtí kolonisté na mě,“ připustila. „Nikdy jsem netvrdila, že jsem bohyně.“

„Nedohadujme se o starých záležitostech.“

„Chci jenom, abys znal pravdu.“

„Ne, Virlomi,“ ozvala se znovu Valentina, podle Virlomina výrazu zřejmě rušivě. „Vytvořila jsi obraz bohyně záměrně, a když se tě lidé ptali, popírala jsi to odpověďmi, které nic nepopíraly: ‚Odkdy bohyně chodí po zemi?‘ ‚Copak by bohyně tak často selhala?‘ A tou nejodporněji klamnou ze všech: ‚Co si myslíte vy?‘“

Virlomi si povzdechla. „Nemáš slitování.“

„Ne,“ popřela to Valentina. „Mám spoustu slitování. Jenom mi chybí vychování.“

„Ano,“ uznala Virlomi. „Z toho, jak mě Randall pozoroval, pochytil, jak to dělám s Indy, jak mě uctívají. Jeho skupina nemá žádné společné náboženství, žádné společné tradice. Ale vytvořil ji, obzvlášť proto, že všichni znali tu škodlivou knihu Královna úlu.“

„Proč je škodlivá?“ zeptal se Ender.

„Protože je to snůška lží. Kdo by mohl vědět, co si královny úlu myslely, co cítily, co si pamatovaly nebo co se snažily udělat? Jenže v hlavách těch vnímavých hlupáků, kteří se tu prokletou knihu učí nazpaměť, to udělalo z termiťanů tragické postavy.“

Ender se tiše zasmál. „Chytrý chlapec.“

Virlomi se zatvářila podezíravě. „Cože?“ zeptala se.

„Patrně mi to říkáš proto, že on se nějakým způsobem prohlašuje za dědice královen úlu.“

„Což je naprosto absurdní, protože naše kolonie je první z těch, které nebyly založeny na troskách termiťanské civilizace.“

„Jak je tedy možné, že se mu to daří?“ otázal se Ender.

„Tvrdí, že příslušníci indické populace – osmdesát procent z celku – se tady pouze snaží obnovit přesně takovou kulturu, jakou měli na Zemi. Zatímco on a ostatní jsou ti, kteří se snaží vytvořit něco nového. Skutečně má tu drzost, že svému malému hnutí říká ‚Ganžští domorodci‘. A tvrdí, že my Indové jsme jako ti šakalové, kteří obsadili jiné světy – zničili původní obyvatele a pak jim ukradli všechno to, co dokázali.“

„A lidé mu to baští?“

„Kupodivu jich zase tak mnoho není,“ řekla Virlomi. „Většina neindických kolonistů se snaží vycházet dobře.“

„Ale někteří mu věří.“

„Miliony.“

„Tolik kolonistů není,“ namítla Valentina.

„On nehraje jenom pro místní obecenstvo,“ vysvětlovala Virlomi. „Rozesílá svoje texty hláskou. Ganžští domorodci mají pobočky ve většině významných měst na Zemi. Dokonce i v Indii. Jak jsem řekla, miliony.“

Valentina si povzdechla. „Viděla jsem, jak se o nich na sítích zmiňují jen jako o ‚Domorodcích‘, a nevěnovala jsem tomu pozornost. Oni vzešli odsud?“

„Považují Královnu úlu za své písmo svaté a termiťany za své duchovní předky,“ vysvětlila Virlomi. „Na Zemi je jejich učení téměř opakem toho, co káže Randall tady. Vyhlašují, že SLZ by měli být zrušeni, protože ničí všechny ‚autentické‘, ‚původní‘ pozemské kultury. Odmítají mluvit jazykovým standardem. Okázale studují původní náboženství.“

„Zatímco tady Randall vaše lidi odsuzuje za to, že děláte přesně totéž,“ řekl Ender, „zachováváte svou kulturu ze Země.“

„Ano,“ kývla Virlomi. „Ale on tvrdí, že v tom není rozpor. Toto není místo, odkud indická kultura vzešla. Je to nové místo, a proto on a jeho ‚Ganžští domorodci‘ vytvářejí skutečnou původní kulturu této planety a ne nějakou ohřívanou kopii staré ze Země.“

Ender potlačil smích.

„Pro tebe je to zábava,“ obvinila ho Virlomi.

„Vůbec ne,“ odvětil Ender. „Jenom si říkám, že Graff byl vážně génius. Sice nebyl tak chytrý jako děti, které v Bitevní škole cvičil, ale když byl Randall ještě nemluvně v náruči své matky, už věděl, že s nimi budou potíže.“

„A poslal tě, abys mě zachránil.“

„Pochybuju, že potřebuješ zachraňovat.“

„Ne, nepotřebuju. Už jsem to vyřešila. Vyprovokovala jsem ho, aby mě v mém domě napadl. Je to nahrané na video. Soud už jsme uspořádali a odsoudili jsme ho k vyhnanství. Odletí zpátky na Zemi – spolu se všemi nespokojenci, kteří chtějí letět s ním.“

Ender zavrtěl hlavou. „A to tě nenapadlo, že přesně to chce, abys udělala?“

„Ovšemže napadlo. Ale je mi to jedno. Hlavně že se jím nebudu muset zabývat.“

Ender si povzdechl. „Jestli už má na Zemi stoupence a vrátí se tam jako vyhnanec z toho, co označuje za svůj ‚původní svět‘ podařilo se ti právě zasít sémě, které může rozvrátit SLZ a obnovit na Zemi nešťastný chaos války a nenávisti, který Petr Wiggin před tak krátkou dobou ukončil.“

„To není můj problém,“ prohlásila Virlomi.

„Naše generace není u moci, Virlomi,“ řekl Ender, „s výjimkou několika vzdálených kolonií. Petr je mrtvý. Jeho nástupci jsou nevýrazní úředníci. Myslíš, že budou dost kompetentní, aby si s tímto Randallem Firthem poradili?“

Virlomi zaváhala. „Ne.“

„Když tedy vědomě nakazíš virem někoho, o kom víš, že ho jeho tělo nedokáže přemoci, neznamená to, že jsi ho zavraždila?“

Virlomi zabořila obličej do dlaní. „Já vím,“ vzdychla. „Snažila jsem se to nevědět, ale vím.“

„Zatím pořád nedokážu přijít na to,“ promluvila Valentina, „proč jsi prvními slovy, která jsi nám řekla, protestovala, že jsi Enderův přílet nikomu nevyzradila. Proč by to mělo být důležité?“

Virlomi zvedla tvář. „Protože Randall tě použil u soudu a od té doby to dělá dál. A sebe spojuje se svým zrůdným otcem. S tím, koho považuje za svého otce.“

„Buď konkrétní,“ vybídla ji Valentina.

„Mluví o tobě jako o ‚Enderu Xenocidovi‘. Prohlašuje, že jsi největší zločinec v celých dějinách, protože jsi to byl ty, kdo vyvraždil původní obyvatele všech těchto planet, aby mohli přijít zloději a ukrást jim jejich domy a pozemky.“

„To se dalo čekat,“ řekl Ender.

„A Petr je označován za ‚Xenocidova bratra‘, který se pokusil zničit všechny původní kultury na Zemi.“

„To jsou mi věci.“

„Naproti tomu Achilles Flandres žádný netvor nebyl – to je jen propaganda proxenocidovské strany. On byl jediný, kdo se postavil Petrovým a Enderovým zlým plánům. Pokusil se tě zastavit v Bitevní škole, takže tvoji přátelé zařídili, aby ho poslali zpátky na Zemi a zavřeli ho do ústavu choromyslných. Potom, když utekl a začal pracovat na tom, aby se postavil hrozbě, že se Hegemon stane světovým diktátorem, Petrova propagandistická mašinérie se dala do práce a pošpinila ho.“ Virlomi si povzdechla. „V tom je ta ironie. Po celou tu dobu se tváří, že mě velice ctí. Jako hrdinku, jež se postavila družině xenocidu – Han Tzuovi, Alajovi, Petře, všem, kteří sloužili pod tebou.“

„A přesto tě uhodil.“

„Tvrdí, že byl vyprovokován. Že to všechno bylo připravené. Že muž jeho velikosti – kdyby mi chtěl ublížit, bylo by už po mně. Jenom se mě snažil probudit, abych uviděla, jak obrovské jsou lži, které vyprávím a kterým věřím. Jeho stoupenci přijímají toto vysvětlení bez výhrad. Nebo je jim jedno, jestli je to pravda nebo ne.“

„Je milé, že jsem byl někomu užitečný i v době, kdy jsem byl v hibernaci,“ poznamenal Ender.

„To není legrace,“ namítla Virlomi. „Jeho revizionistický pohled získává všude na sítích čím dál větší ohlas. Všechny ty nesmysly z Graffova vojenského soudu vešly ještě víc ve známost. Fotografie mrtvých těl… těch násilníků…“

„To si dovedu představit.“

„Musel ses to dozvědět, než vystoupíš z raketoplánu,“ řekla Virlomi. „Nesměl zjistit, že máš přijet. Prostě si vybral tuhle chvíli, aby vytáhl tvé jméno. Myslím, že jsem to zavinila já, když jsem používala Achillovo jméno jako symbol netvora. Proto se rozhodl použít tvé jméno, aby našel většího netvora, než byl Achilles. Nebýt té odporné snůšky lží s názvem Královna úlu, nenašel by pro ten svůj nesmysl tolik živné půdy.“

„Udělal jsem všechno, z čeho mě obviňuje,“ řekl Endder. „Ti chlapci zemřeli. Stejně tak všichni termiťané.“

„Ale ty nejsi vrah. Taky jsem ty soudní záznamy četla. Pochopila jsem to – byla jsem v Bitevní škole, mluvila jsem s lidmi, kteří tě znali, my všichni jsme věděli, jak si dospělí dělají s našimi životy, co chtějí, a ovládají nás. A my všichni jsme uznávali, že tvoje drtivá sebeobrana je dokonalá vojenská doktrína.“

Ender udělal to, co dělal vždycky, když se ho někdo snažil očistit – ponechal její slova bez komentáře. „Abych řekl pravdu, Virlomi, nejsem si jistý, co bych s tím podle tebe měl dělat.“

„Mohl by ses vrátit na loď a odletět.“

„O to mě žádáš?“ zeptal se Ender.

„On tady není proto, aby převzal tvou práci,“ ozvala se Valentina. „Neznamená pro tebe hrozbu.“

Virlomi se zasmála. „Mně nejde o to, abych se tvého bratra zbavila, Valentino. Klidně může zůstat. Jestli to udělá, určitě budu potřebovat jeho pomoc a radu a přijmu ji. Já za sebe jsem šťastná, že tady je. Randall nebude mít jinou možnost než obrátit všechnu svou nenávist proti tobě. Zůstaň, prosím.“

„Jsem rád, že jsi mě požádala,“ řekl Ender. „Přijímám.“

„Ne,“ ozvala se Valentina. „Toto je situace, která vede k násilí.“

„Slibuju, že nikoho nezabiju, Valentino,“ řekl Ender.

„Já mluvím o násilí proti tobě.“

„Já taky,“ odvětil.

„Jestli se rozhodne vybičovat dav do zuřivosti –“

„Ne,“ přerušila ji Virlomi. „V tom ohledu se nemáš čeho bát. Poskytneme ti plnou ochranu.“

„Nikdo nemůže nikomu zaručit plnou ochranu,“ namítla Valentina.

„Ale já jsem si jistý, že Virlomini lidé odvedou skvělou práci,“ ozval se Ender. „Jak jsem řekl, tvé laskavé pozvání přijímám. Co kdybychom teď opustili tuto loď a vyšli na břeh, co říkáte?“

„Jak si přeješ,“ řekla Virlomi. „Budu ráda, že tě tady mám. Ale taky jsem tě varovala, a dokud je loď tady, můžeš pokračovat v cestě. Nebude ti příjemné, až proti tobě Randall obrátí svůj hněv. Umí zacházet se slovy.“

„Jen se slovy?“ zeptal se Ender. „Neuchyluje se k násilí?“

„Prozatím.“

„V tom případě mi nic nehrozí,“ konstatoval Ender. „Děkuji ti za velkou čest, kterou jsi mi prokázala. Prosím, oznam lidem, že jsme tady. A že skutečně jsem ten Ender Wiggin.“

„Víš jistě, že to chceš?“ otázala se Virlomi.

„Šílení lidé jsou si jistí vždycky,“ přisadila si Valentina.

Ender se zasmál, a tak se zasmála i Virlomi – nervózně, pro sebe.

„Pozvala bych tě dnes na večeři,“ řekla, „ale jednou z mých přetvářek je, že jím málo, a jako hinduistka samozřejmě konzumuji výhradně vegetariánskou stravu.“

„To zní skvěle,“ řekla Valentina.

„Řekni nám, kdy a kam máme přijít, a my tam budeme,“ slíbil Ender.

Virlomi se několika dalšími slovy rozloučila a odešla. Valentina se otočila k Enderovi, rozčilená a smutná zároveň. „Přivezl jsi mě sem proto, abych se dívala, jak zemřeš?“

„Já tě nikam nepřivezl,“ ohradil se. „Prostě jsi jela.“

„To neodpovídá na mou otázku.“

„Každý zemře, Valentino. Matka a otec jsou mrtví. Petr je mrtvý. Graff je už pravděpodobně po smrti.“

„Zapomínáš, že já tě znám, Endere. Ty ses rozhodl, že zemřeš. Rozhodl ses, že toho chlapce vyprovokuješ, aby tě zabil.“

„Proč si to myslíš?“

„Podívej se na jména, která si volíš jako hesla, Endere! Ty s tou vinou nedokážeš žít!“

„Vinou ne, Val,“ opravil ji Ender. „Odpovědností.“

„Nenuť toho chlapce, aby tě zabil,“ prosila.

„Nebudu nikoho k ničemu nutit. Co ty na to?“

„Měla jsem zůstat doma a dívat se, jak si Petr podmaňuje svět.“

„To ne, Valentino. Jsme na mnohem zajímavější trajektorii časoprostorem.“

„Já svůj život nehodlám prospat jako ty, Endere. Mám práci. Budu psát své dějiny. Já nejsem zatížená přáním zemřít.“

„Kdybych si přál být mrtvý,“ odvětil Ender, „nechal bych v koupelně v Bitevní škole Bonza Madrida a jeho kamarády, aby mi vymlátili mozek z hlavy.“

„Já tě znám.“

„Vím, že si to myslíš. A jestli zemřu, budeš si myslet, že jsem se tak rozhodl. Pravda je mnohem složitější. Nemám v úmyslu zemřít.

Ale nebojím se rizika smrti. Voják někdy musí jít do nebezpečí, aby dosáhl vítězství.“

„Není to tvoje válka.“

Ender se zasmál. „Vždycky to byla moje válka.“

KAPITOLA 22

Komu: VWiggin%Ganga@LigaKol.Adm/ces

Od: AWiggin%Ganga@LigaKol.Adm/ces

Předmět: Jestli zemřu

Milá Val!

Nečekám, že zemřu. Čekám, že budu žít. V tom případě tento vzkaz nedostaneš, protože budu až do nastávající konfrontace odesílat kód „nedoručovat“.

Jde o to pouzdro. Kód, kterým se odemyká, je jméno tvého oblíbeného plyšového zvířete, když ti bylo šest. Až je otevřeš, drž to, co najdeš, dlouho v rukách. Jestli dostaneš nějaký dobrý nápad, tak se podle něho zařiď; jinak tu věc znovu zabal, aby byla přesně v takovém stavu, v jakém jsi ji našla, prosím, a zařiď její odeslání Abru Tolovi na Shakespeara se vzkazem: „Toto jsem tenkrát našel. Nedovol, prosím, aby to bylo zničeno.“

Ty to ale potřebovat nebudeš, protože, jak je mým zvykem, čekám, že zvítězím.

S láskou

Tvůj náročný a tajemný bratříček Ender

nebo bych teď možná měl říct: „Ended.“

Jelikož kosmická loď nedorazila plná kolonistů, pro většinu obyvatel města Andhra byla téměř bezvýznamná. Na to, aby se podívali, jak raketoplán přistává, se samozřejmě dostavili všichni. A nastal jistý rozruch, jak se vykládala trocha zboží a množství zásob směřovalo na palubu. Ale vykonávané činnosti se opakovaly, takže lidé brzy ztratili zájem a vrátili se ke své práci. Návštěvu guvernérky Virlomi v raketoplánu považovali ti, kteří se o ní doslechli, za projev zdvořilosti – málokteří věděli nebo se zajímali, jaký má být běžný protokol, a proto si neuvědomili, že došlo k jeho změně. A ti, kteří to věděli, to prostě brali jako součást Virlominy povahy – nebo pózy – že nenutí hosty, aby chodili k ní.

Teprve když se na večeři do Virlomina domu – o němž Achilles a ostatní jeho „Ganžští domorodci,“ s oblibou mluvili jako o „guvernérském zámečku,“ – dostavili cizí lidé, zaujalo to něčí zvědavost. Dospívající chlapec a mladá žena, asi dvacetiletá. Proč byli jedinými pasažéry té kosmické lodi? Proč jim Virlomi prokazovala zvláštní čest? Byli to noví kolonisté, vládní úředníci nebo… co?

Jelikož tato loď měla Achilla odvézt do vyhnanství za „zločin“, kterého se dopustil, když uhodil guvernérku, přirozeně toužil získat něco, čím by mohl ten plán překazit. Tito hosté byli neobvyklí, nečekaní, neohlášení, nevysvětlení. To muselo znamenat, že představují šanci přinejmenším Virlomi ztrapnit – dostat ji do prekérní situace, nebo ji zničit, pokud to dobře dopadne.

Jeho stoupenci potřebovali dva dny kontaktů s posádkou, než se konečně někdo dostal k seznamu cestujících. Valentina Wigginová, studentka. Andrew Wiggin, student.

Student?

Achilles si ani nemusel nic vyhledávat. Poslední zastávka lodi byla v kolonii Shakespeare. Do jejího příletu byl guvernérem Shakespeara Andrew Wiggin, penzionovaný admirál MF a často zmiňovaný velitel sil MF ve třetí válce s termiťany. Dva mezihvězdné lety relativistickou rychlostí vysvětlovaly věk chlapce. Chlapce? Byl o rok starší než Achilles.

Wiggin byl vysoký, ale Achilles byl vyšší; byl silný, ale Achilles byl silnější. Wiggina vybrali do Bitevní školy, protože byl chytrý, ale Achilles se nikdy v životě nesetkal s nikým, kdo by byl stejně inteligentní jako on. Virlomi byla dost chytrá pro Bitevní školu – ale zapomínala věci, které si on pamatoval, přehlížela věci, jichž si on všímal, uvažovala dva tahy dopředu místo deseti. A to měla k jeho lize nejblíž.

Achilles se naučil maskovat, jak je inteligentní, a chovat se k ostatním, jako by je považoval za sobě rovné. Znal však pravdu a spoléhal na ni: byl bystřejší, chytřejší, záludnější, rafinovanější než všichni ostatní. Cožpak jako pouhý chlapec z odlehlé kolonizované planety, který může využívat jen nejnižší prioritu hláskové komunikace, nevytvořil na Zemi významné politické hnutí?

I inteligentní lidé mají občas obyčejné štěstí. Wigginův příjezd přesně v tuto dobu do té kategorie jasně spadal. Wiggin nemohl vědět, že přijíždí do kolonie, v níž přebývá syn Achilla Velkého, jehož nechal zavraždit Enderův bratr. A když Achilles nazývaný Randall rozpoutal svůj útok na pověst Endera Wiggina a označil ho za Endera Xenocidu, netušil, že do měsíce bude právě tento Andrew Wiggin večeřet ve Virlomině domě.

Opatřit si snímky, na kterých jsou Virlomi a Wiggin spolu, bylo jednoduché. Stejně jednoduché bylo získat ze sítí snímky Petra Hegemona z doby, kdy byl přibližně stejně starý jako teď Ender. Při srovnání jejich fotografií bylo jasně vidět, že jsou to bratři, tak byla jejich podobnost nápadná. Achilles pak přidal snímky Endera a Virlomi, aby každý mohl vidět, že se Petrův bratr přátelí s protidomorodou guvernérkou Gangy.

Co na tom, že to byl Petr, kdo poslal Virlomi do vyhnanství. Achilles to odmítal jako zjevný podvod – Virlomi byla celou dobu součástí Petrova spiknutí. Jestli někdo pochyboval, její přátelení se s Enderem Wigginem to dokazovalo.

Teď mohl Achilles své vyhnanství vylíčit jako výsledek jasného spiknutí mezi Virlomi a jejími wigginovskými pány – Enderova sestra se toho účastnila taky. Vyháněli ho, aby se Wigginovy xenocidní, protidomorodé intriky mohly na Ganze rozvíjet, aniž by jim někdo bránil.

Potrvá týden, než se něco z té historky dostane na Zemi, ale počítače fungovaly nestranně a Virlomi mu nemohla zabránit, aby ji odeslal. A lokálně se příběh i s fotografiemi rozšířil okamžitě.

Achilles s potěšením sledoval, jak si lidé začínají všímat každého Wigginova pohybu. Na všechno, co udělal nebo řekl, bylo nahlíženo optikou Achillových obvinění. Dokonce i Indové, kteří se na Achilla dívali podezíravě nebo nepřátelsky, se nechali fotografiemi přesvědčit, že Achilles nelže. Co se dělo?

To ti přijde draho, Virlomi. Zaútočila jsi na mého otce a skrze něho na mne. Pokusila ses mě poslat do vyhnanství – s nadějí, že moje nepříjemná matka zmizí spolu se mnou. Já jsem tedy zaútočil na Endera Wiggina a skrze něho na tebe – a ty jsi ho velice laskavě přijala jako svého ctěného hosta přesně v tom okamžiku, kdy to pro mě bylo nejužitečnější.

Tři dny poté, co veřejně označil Endera Wiggina, udělal Achilles další tah. Tentokrát využil námezdního pisálka – jednoho z inteligentnějších stoupenců, který dokonce uměl sestavovat logicky promyšlené věty – aby vypustil obvinění, maskované jako popření Virlomina plánu, podle nějž by Ender Wiggin cestou na Zemi osobně zavraždil Randalla Firtha. Oficiálně by byl poslán do vyhnanství, ale už by ho nikdo nikdy nespatřil.

Randall Firth urazil nejenom Wigginovu nastrčenou loutku Virlomi, ale celé hegemonistické spiknutí. Je třeba ho zlikvidovat, aspoň se to říká. Ovšem nenašli jsme žádné důkazy, jimiž bychom tuto úvahu podložili, a tudíž ji musíme odmítnout jako pouhou pověst, pouhé podezření. Ale jak jinak můžeme vysvětlit Wigginova opakovaná tajná setkání s Virlomi?

Samotný Randall Firth prohlásil, když byl dotázán, že Virlomi je příliš inteligentní, než aby se s Wigginem otevřeně stýkala, pokud by proti Firthovi plánovala nějaký násilný krok. Proto se ničeho neobává.

My se však ptáme: Spoléhá Virlomi na to, že Firth dojde k takovému závěru a tudíž nebude ostražitý? Bude Virlomi trvat na tom, aby ulehl do hibernace, a Wiggin na palubě lodi zajistí, aby se z ní už nikdy neprobudil? Bylo by velice jednoduché označit to za nehodu.

Firth je až nezdravě odvážný. Jeho přátelé si o něho dělají větší starosti, než si o sebe dělá on sám.

Tentokrát Achillův výpad u Virlomi reakci vyvolal – o to mu koneckonců šlo. „Návštěva Andrewa Wiggina zde je očividná náhoda – vydal se na svou cestu v době, kdy byl Randall Firth ještě nemluvně na palubě kosmické lodi a kolonie Ganga ještě nebyla ani založena.“

„To je očividné nicnepopírající popření,“ napsal Achillův pisálek. „Virlomi označuje za náhodu, že je Wiggin tady. Neuvádí, že Randall Firth nebude na své cestě do ‚vyhnanství‘ – nebo za ‚smrtí‘ jak tvrdí někteří, vydán Wigginovi na milost.“

Kolonii teď rozpolcovaly vášnivé spory a Achilles si spokojeně všiml, že dokonce i Indové jsou teď na té straně, která říká: „Nemůžete Randalla poslat stejnou lodí s Wigginem.“

„Nezavraždil už Wiggin dvě děti?“

„Zločin Randalla Firtha si nezaslouží trest smrti.“

Názor, že trest pro Randalla Firtha má být zmírněn a on má být ponechán na Ganze, rychle získával popularitu. Dokonce se hovořilo o uvěznění Endera Wiggina za jeho zločiny proti lidskosti. Achilles tyto návrhy zveřejnil tak, že vydal prohlášení, která se stavěla proti nim. „Zákon o promlčení se jistě vztahuje i na tak zrůdný zločin, jakým je xenocida,“ napsal. „Je to šedesát let, co Ender Wiggin vyhladil královny úlu. Pod který soud teď spadá?“

Tou dobou byla již poptávka ze Země tak silná, že vše, co Achilles nebo jeho zástupci napsali, dostávalo ve frontě vyšší prioritu. Na Zemi zaznívaly otevřené požadavky, aby MF Andrewa Wiggina zatkla a dovezla zpět k soudnímu procesu jeho. Výsledky průzkumů veřejného mínění ukazovaly, že nevelká, ale narůstající menšina požaduje spravedlnost za vraždu královen úlu.

Bylo na čase, aby se Randall Firth setkal s Enderem Wigginem tváří v tvář.

Zařídit se to dalo poměrně snadno. Achillovi stoupenci Endera sledovali, a když se jednou ráno procházel se svou sestrou a guvernérkou na březích velké řeky, Achilles tam byl – sám.

Virlomi ztuhla, když ho uviděla, a pokusila se Endera odtáhnout, ale on vykročil, aby se s Achillem setkal, a podal mu ruku. „Chtěl jsem se s vámi setkat, pane Firthe,“ řekl. „Já jsem Andrew Wiggin.“

Achilles vpustil do svého hlasu posměch a pobavení. „Já vím, kdo jste.“

„O tom pochybuji,“ odvětil Ender a bylo na něm vidět pobavení ještě větší. „Ale chtěl jsem vás vidět a myslím si, že paní guvernérka se snažila, abychom se nesetkali. Já vím, že vy jste po tomto okamžiku toužil.“

Achilles chtěl říct: Co ty o mně víš? Ale věděl, že Wiggin chce, aby to řekl – že Wiggin hodlá určovat směr rozhovoru. Proto se raději zeptal: „Proč byste mě chtěl vidět? Myslím, že celebrita jste vy.“

„No, oba jsme docela dost slavní,“ odvětil Ender, který už teď svůj tichý smích neskrýval. „Já za to, co jsem udělal. Vy za to, co jste řekl.“

Svá slova doprovodil Ender úsměvem. Uštěpačným? „Snažíte se mě vyprovokovat k nějakému neuváženému činu, pane Wiggine?“

„Prosím, říkejte mi Andrew.“

„Jméno křesťanského světce. Raději vám říkám jménem nestvůrného válečného zločince… Ender.“

„Kdyby existoval nějaký způsob, jak královny úlu znovu oživit a vrátit jim bývalou slávu a moc,“ nadhodil Ender, „udělal byste to, pane Firthe?“

Achilles okamžitě poznal past. Jedna věc byla přečíst si Královnu úlu a uronit slzu za zmizelý druh. Něco jiného bylo přát si, aby se vrátily – byla to pobídka k titulkům hlásajícím: „Vůdce Hnutí domorodých obyvatel by oživil termiťany,“ vedle strašlivých fotografií z Čištění Číny.

„Nelibuji si v hypotetických úvahách,“ couvl.

„Až na hypotetické obvinění, že se vás chystám zabít ve spánku během cesty zpátky na Zemi.“

„To není moje obvinění,“ odvětil Achilles. „Byl jsem citován, když jsem vás bránil.“

„Vaše ‚obrana‘ je jediný důvod, proč se o tom obvinění někdo dozvěděl,“ prohlásil Ender. „Nemyslete si, prosím, že se nechám oklamat.“

„Kdo by mohl doufat, že oklame génia jako vy?“

„Řekl bych, že jsme zápasili už dost dlouho. Chtěl jsem se na vás jenom podívat.“

Achilles předvedl rozmáchlou otočku, aby si ho Ender mohl prohlédnout ze všech stran. „Stačí?“

Enderovi najednou vhrkly do očí slzy. Jakou hru hrál teď?

„Děkuji,“ řekl. Potom se otočil, aby se vrátil ke své sestře a guvernérce.

„Počkejte,“ ozval se Achilles. Nechápal, co znamenaly ty uslzené oči, a to ho znepokojovalo.

Ale Wiggin nepočkal ani se neobrátil. Jednoduše došel k ostatním. Společně opustili břeh řeky a zamířili zpátky do města.

Achilles chtěl tuto konfrontaci – která byla zaznamenávána teleskopickým objektivem a mikrofonem – využít k propagandistickému videu. Čekal, že dokáže Endera vyprovokovat k nějakému ukvapenému prohlášení nebo absurdnímu popření. I klip s rozezleným Enderem by stačil. Jenže on zůstal ledově klidný, nespadl do žádné pasti, a tím posledním sentimentálním projevem emocí možná nějakou nastražil nebo zaklapl, třebaže Achilla nenapadalo, o jakou past by se mohlo jednat.

Neuspokojivé setkání v každém ohledu. A přesto nedokázal svým stoupencům vysvětlit, proč nechce použít video, které tak pracně vytvořili. Proto jim dovolil, aby je zveřejnili, a čekal, až dopadne druhá bota.

Ani na Zemi nikdo nevěděl, co si o tom myslet. Komentátoři si samozřejmě všimli slz v Enderových očích a spekulovali o tom. Někteří nativisté tvrdili, že to jsou krokodýlí slzy – pláč dravce nad blížícím se osudem jeho oběti. Ale někteří viděli něco jiného. „Ender Wiggin nevypadal na roli, do které byl obsazen – zabijáka, vraha. Místo toho působil jako vlídný mladý muž, zmatený zjevně naplánovanou konfrontací. Nakonec mi ty neblaze proslulé slzy připadaly jako určitá lítost. Možná dokonce láska k jeho vyzyvateli. Kdo se tady snaží rozpoutat boj?“

To bylo strašné – ale byl to jen jeden hlas z mnoha. A Achillovi stoupenci na Zemi rychle odpověděli: Kdo by se odvážil vyprovokovat boj s Enderem Xenocidou? S těmi, kteří to udělají, to vždycky dopadne moc špatně.

Achilles celý život dokázal mít věci pod kontrolou. I když se stalo něco nečekaného, přizpůsobil se, provedl analýzu a poučil se. Tentokrát neměl ponětí, kde by měl najít poučení.

„Já nevím, co dělá, matko,“ přiznal.

Pohladila ho po hlavě.

„Ach, ty můj chudáčku,“ řekla. „Samozřejmě že nevíš, jsi takový bezelstný. Stejně jako tvůj otec. Nikdy si jejich intrik nevšiml. On tomu ohavnému Surajawongovi důvěřoval.“

Achilles ve skutečnosti neměl rád, když tak mluvila. „Není na místě, abychom ho litovali, mami.“

„Ale já ho lituju. Byl tak obrovsky nadaný, ale nakonec ho jeho důvěřivá povaha zradila. Byla to jeho tragická chyba, že byl moc hodný a dobrý.“

Achilles prostudoval otcův život a viděl v něm sílu a tvrdost, ochotu dělat to, co bylo nutné. Ale soucit a důvěřivá povaha nebyly právě nápadné vlastnosti Achilla Velkého.

Ať si ho matka sentimentálně přikrášluje, jak chce. Ostatně, „nevzpomněla,“ si teď, že ji Achilles Velký skutečně navštívil a vyspal se s ní, aby zplodil syna? Ale když byl malý, nic takového netvrdila a mluvila o poslovi, který zařídil, že její vajíčko oplodnili Achillovým drahocenným spermatem. Díky tomu – a mnoha jiným příkladům měnící se paměti – věděl, že matka již není hodnověrný svědek.

Přesto byla jediná, kdo znal jeho pravé jméno. A milovala ho s absolutní oddaností. Mohl s ní hovořit, aniž by se bál pokárání.

„Ten Ender Wiggin,“ uvažoval. „Nevyznám se v něm.“

„Jsem ráda, že nedokážeš pochopit mysl ďábla.“

Ale až do Achillovy propagandistické kampaně proti Enderovi mu ďábel neříkala. Endera Wiggina ignorovala, protože s jejím drahocenným Achillem Flandresem nikdy nebojoval, třebaže jeho bratr ano.

„Nevím, co s ním teď mám dělat, mami.“

„Samozřejmě pomstíš smrt svého otce.“

„Ender ho nezabil.“

„Je to vrah. Zaslouží si zemřít.“

„Mýma rukama ne, mami.“

„Syn Achilla Velkého zabíjí netvora. Žádné ruce nejsou lepší než tvoje.“

„Řekli by o mně, že jsem vrah.“

„Tvému otci tak říkali taky,“ prohlásila. „Jsi snad lepší než on?“

„Ne, matko.“

Podle všeho si myslela, že tím diskuse skončila. Achilles byl znepokojený. Říkala, že chce, aby zavraždil člověka?

„Ať za vraždu mého Achilla zaplatí krev, která má k Hegemonovi nejblíž,“ prohlásila. „Ať jsou všichni Wigginové vyhubeni. Celý ten ničemný rod.“

Ach ne, ocitla se v režimu krvavé mstivosti. Ale přivodil ho on, ne? Věděl, jak to chodí. Teď ji musel vyslechnout.

Mluvila dál a dál, o tom, jak velké zločiny mohou být zahlazeny pouze prolitím krve. „Petr Wiggin na nás vyzrál, když zemřel na infarkt, když jsme ještě byli na cestě,“ horlila. „Ale teď přišli jeho bratr a sestra za námi. Jak bys mohl propást, co ti do rukou vložil osud?“

„Já nejsem žádný vrah, matko.“

„Pomsta za smrt tvého otce není vražda. Kdo myslíš, že jsi, Hamlet?“

A tak mluvila dál a dál.

Obvykle Achilles poslouchal jen na půl ucha, když tak spustila. Ale teď do něho ta slova přímo vyrývala. Skutečně to vypadalo jako zlověstný osud, co k němu Wiggina právě teď přivedlo. Bylo to iracionální – ale racionální byla jenom matematika, a to ještě ne vždycky. V reálném světě se iracionální věci stávaly, docházelo k neskutečným shodám okolností, neboť pravděpodobnost vyžadovala, aby ke shodám okolností docházelo, sice vzácně, ne však nikdy.

Proto ji neignoroval a místo toho se přistihl, jak přemýšlí: Jak bych mohl zařídit smrt Endera Wiggina, aniž bych ho sám zabil?

A od této myšlenky přešel k důmyslnějšímu plánu: Už jsem Endera Wiggina napůl zničil – jak bych ten proces mohl dokončit?

Zavraždit ho by znamenalo udělat z něj mučedníka. Ale kdyby se Wiggin nechal vyprovokovat, aby znovu zabil – zabil další dítě – zničilo by ho to navždycky. Fungoval podle šablony. Vycítil rivala; vyprovokoval ho k útoku; pak ho v sebeobraně zabil. Dvakrát to udělal a byl zproštěn obvinění. Ale jeho ochránci tady nejsou – téměř jistě všichni zemřeli. Zůstávala pouze fakta.

Mohl bych ho přimět, aby znovu zafungoval podle šablony?

Pověděl o svém nápadu matce.

„O čem to mluvíš?“ zeptala se.

„Kdyby znovu zavraždil – tentokrát šestnáctiletého, ale stále dítě, jedno jak velké – jeho pověst by to zničilo navždy. Postaví ho před soud a tentokrát ho usvědčí – nebudou moci uvěřit, že prostě náhodou zabil v ‚sebeobraně‘ třikrát! – a to bude mnohem důkladnější destrukce než pouhé ukončení života jeho těla. Já navěky zničím jeho jméno.“

„Mluvíš o tom, že se jím necháš zabít ty?“

„Matko, lidé se od Endera Wiggina nemusejí nechat zabít. Stačí, aby mu poskytli záminku, a on už zbytek zvládne docela hezky sám.“

„Ale – ty? Zemřeš?“

„Jak jsi sama řekla, matko. Zničení otcových nepřátel má cenu každé oběti.“

Prudce se napřímila. „Neporodila jsem tě jenom proto, abys mohl svůj život zahodit! Jsi o půl hlavy vyšší než on – v porovnání s tebou je trpaslík. Jak by tě mohl zabít?“

„Absolvoval vojenský výcvik. A není to tak dávno, matko. Jaký výcvik jsem měl já? Na farmáře. Na mechanika. Všechny možné práce žádané po mladíkovi, který je čirou náhodou abnormálně velký, chytrý a silný. Ne válka. Ne boj. Naposledy jsem se s někým pral, když jsem byl tak malý, že jsem musel bojovat pořád, aby si na mě nezasedli.“

„Tvůj otec a já jsme tě nepočali proto, abys zemřel rukama Wiggina jako tvůj otec!“

„Technicky vzato otec zemřel rukama Delphikiho. Juliana, abych byl přesný.“

„Delphiki, Wiggin – různé strany stejné mince. Zakazuji ti, aby ses od něho nechal zabít.“

„Už jsem ti to řekl, matko. On si najde způsob. Dělá to tak. Je to bojovník.“

„Ne!“

Uklidnit ji trvalo dvě hodiny, a než se mu to podařilo, musel snést pláč a křik – věděl, že sousedé určitě poslouchají a snaží se pochopit, co se děje. Ale nakonec usnula.

Odešel do kanceláře skladu a použil tamní počítač k tomu, aby Wigginovi poslal vzkaz:

Myslím, že jsem se ve Vás zmýlil. Jak bychom to mohli ukončit?

Nečekal odpověď dřív než další den. Přišla však, ještě než se stačil odhlásit.

Kdy a kde byste se chtěl setkat?

Opravdu to mělo být tak snadné?

Čas a místo nebyly příliš důležité. Musel to být takový čas a takové místo, aby je nemohla zastavit Virlomi s jejími přisluhovači, ale muselo být dost světla, aby se dalo pořídit video. K čemu by bylo zemřít sice za otce, ale bez záznamu, takže by to Wiggin mohl překroutit, jak by se mu to hodilo, a tak zařídit, aby mu prošla i další vražda?

Dohodli se. Achilles se odhlásil.

A potom seděl a třásl se. Co jsem to udělal? Ten člověk skutečně je Ender Wiggin. Skutečně jsem si přichystal vlastní smrt. Jsem větší a silnější než on – ale to byli i chlapci, které už zabil. Královny úlu byly taky silnější, a podívejte, jak jim to pomohlo. Ender Wiggin neprohrává.

K tomuto úkolu jsem se narodil. To mi matka od raného dětství vštěpovala. Žiju proto, abych očistil svého otce. Abych rozvrátil Hegemonii, zničil veškeré dílo Petra Wiggina. Ale zničit Endera Wiggina – k tomu mi stačí, když ho přiměju, aby mě zabil, a ukážu světu, jak se to stalo. Matka bude truchlit – ale její žal je pro ni tak jako tak zdrojem životní síly.

Jestli je tak strašně chytrý, určitě ví, co chystám. Nemůže uvěřit, že bych najednou změnil názor. Jak bych mohl oklamat Endera Wiggina tak průhledným plánem? Určitě tuší, že nechám všechno zaznamenat.

Ale třeba si myslí, že mě nebude muset zabít. Třeba si myslí, že tak slabého soupeře dokáže porazit, aniž by ho zabil. Třeba si myslí, že při své obrovitosti jsem takové nemehlo, že ani nedokážu dát ránu.

Anebo možná jeho chytrost přeceňuji. Absolvoval koneckonců celou válku s mimozemským nepřítelem a ani na okamžik nepojal podezření, že to není počítač nebo učitelé, kteří s ním hrají simulaci. Jak moc je to hloupé?

Půjdu. Uvidím, co se stane. Jsem připravený zemřít, ale jen tehdy, když ho to zničí.

Setkali se o dva dny později, s prvním světlem, za kompostovacími zásobníky. Sem nikdo nepřijde – lidé se tomu místu kvůli pachu vyhýbali, pokud tam nemuseli, a rostlinný odpad se vyvážel pouze na konci pracovního dne.

Jeho přátelé nainstalovali kamery, aby pokryly celou oblast. Každé slovo bude nahráno. Ender to pravděpodobně tušil – nevyužíval snad Achilles při veškeré své práci propagandu na sítích? – ale i kdyby Ender odešel, konfrontace by zřejmě byla zahořklá a pracovala by proti němu. A kdyby ne, Achilles by ji jednoduše nepoužil.

Achilles v průběhu uplynulého dne několikrát přemýšlel o možnosti smrti a pokaždé to bylo, jako by tu zprávu vyslechl jiný člověk. Občas to působilo skoro až komicky – Achilles byl tak silný, o tolik vyšší, vážil o tolik víc a měl větší dosah paží. Jindy mu to připadalo nevyhnutelné, ale zbytečné, a říkal si: Jsem idiot, když chci zahodit život v prázdném gestu vůči mrtvému.

Ale na konci dne si uvědomil: Nedělám to pro otce. Nedělám to proto, že mě matka vychovala pro pomstu. Dělám to pro lidstvo jako celek. Slavní netvoři v historii nebyli téměř nikdy pohnáni k zodpovědnosti. Zemřeli stářím, dožili v exilu jako ve vatě, nebo – konfrontováni porážkou – spáchali sebevraždu.

Být poslední obětí Endera Wiggina za to stojí, ne kvůli nějaké rodinné při, ale proto, že svět musí vidět, že velcí zločinci jako Ender Wiggin nezůstávají nepotrestáni.

A já budu tou poslední obětí, tou, jejíž smrt Endera Xenocidu zničí.

Někdo jiný v něm řekl: Nevěř vlastní propagandě. Někdo jiný v něm zvolal: Žij!

Ale on oběma odpověděl: Jestli je na Enderu Wigginovi něco pravdivé, tak to, že nesnese prohru. Tak ho popudím – přinutím ho, aby pohlédl do tváře porážce, a on zaútočí, aby jí zabránil – a až mě zabije, pak bude doopravdy poražen. Je to jeho osudová chyba – že se dá zmanipulovat, když je postaven před možnost prohry.

Hluboko uvnitř se jedna otázka snažila vynořit někde, kde by se jí musel zabývat: Neznamená to, že to není jeho chyba, protože skutečně neměl jinou možnost než své nepřátele zničit?

Jenže Achilles tu otázku okamžitě udusil. Všichni jsme jenom výsledek svých genů a výchovy, zkombinovaných s nahodilými událostmi z doby našeho života. „Chyba“ a „vina“ jsou dětinské představy. Důležité je, že Enderovy činy byly zrůdné a budou zrůdné i nadále, pokud ho nikdo nezastaví. Za současného stavu věcí by mohl žít věčně, tu a tam se vynořit a rozdmýchat potíže. Ale já tomu udělám konec. Žádná pomsta, ale prevence. A protože poslouží jako exemplární příklad, třeba se podaří jiné netvory zarazit dřív, než zabijí tak často a s tolika oběťmi.

Ender vystoupil ze stínů. „Hej, Achille.“

Achillovi trvalo půl sekundy – půl kroku – než si uvědomil, jakým jménem ho Ender oslovil.

„Nazývám tě jménem, kterým si říkáš v soukromí,“ pokračoval Ender. „Ve svých snech.“

Jak to mohl vědět? Co byl zač?

„Ty nemáš žádný přístup k mým snům,“ ohradil se Achilles.

„Chci, abys věděl, že jsem požádal Virlomi, aby rozsudek zmírnila. Protože musím tou lodí odcestovat, až odletí, a nechci se vrátit na Zemi.“

„Ani se nedivím,“ odvětil Achilles. „Volají tam po tvé krvi.“

„V tuto chvíli. Tyhle věci přicházejí a odcházejí.“

Žádné zjevné poznání, že Achilles je ten, kdo to všechno zařídil.

„Mám svůj úkol, a odvážet tě zpátky na Zemi jako vyhnance mě připraví o čas. Myslím, že se mi ji skoro podařilo přesvědčit, že Svobodní lidé Země nedávají guvernérům právo hodit jim zpátky kolonisty, které nechtějí.“

„Já se návratu na Zemi nebojím.“

„Toho jsem se bál já – že jsi to všechno dělal v naději, že tam budeš poslán. ‚Prosím, neházejte mě do trní!‘“

„Copak, četli ti v Bitevní škole před spaním pohádky strýčka Remuse?“

„Než jsem tam šel. Tvoje matka ti ty pohádky četla?“ Achilles si uvědomil, že je odváděn po tangentě. Rázně se vrátil k tématu.

„Řekl jsem, že se nebojím vrátit se na Zemi,“ prohlásil. „A taky si nemyslím, že jsi za mě prosil u Virlomi.“

„Věř si, čemu chceš,“ pokrčil rameny Ender. „Byl jsi obklopený lžemi celý život – kdo by mohl čekat, že si všimneš pravdy, když se konečně objeví?“

A bylo to tady – první narážky, které měly Achilla vyprovokovat k činu. Jenže Ender nechápal, že Achilles sem přišel se záměrem nechat se vyprovokovat, aby ho pak Ender mohl v „sebeobraně“ zabít.

„Chceš říct, že moje matka je lhář?“

„Copak tebe nikdy nenapadlo, proč jsi tak vysoký? Tvoje matka není vysoká. Achilles Flandres taky nebyl vysoký.“

„Nikdy se nedozvíme, do jaké výšky by býval mohl vyrůst.“

„Já vím, proč jsi tak velký. Je to geneticky daný stav. Rosteš celý život jedním, rovnoměrným tempem. Jako dítě jsi malý, pak přibližně normální, a když se všechny ostatní děti natáhnou prudkým pubertálním růstem, ty znovu zaostaneš. Jenže ony růst přestanou, ty ne. Rosteš dál a dál. Nakonec na to zemřeš. Teď je ti šestnáct; do jednadvaceti nebo dvaadvaceti let ti pravděpodobně vypoví srdce, jak se bude snažit zásobit krví tělo, které je až příliš velké.“

Achilles nevěděl, jak s touto informací naložit. O čem to mluvil? Tvrdil mu, že zemře po dvacítce. Bylo to nějaké vúdú s cílem znervóznit protivníka?

Ale Ender ještě neskončil. „Někteří tvoji sourozenci jsou na tom stejně, někteří ne. O tobě jsme nevěděli, alespoň ne s jistotou. Do chvíle, než jsem tě uviděl a uvědomil si, že se z tebe stává obr jako z tvého otce.“

„Nemluv o mém otci,“ zavrčel Achilles. Mezitím ho napadlo: Proč mám z toho, co říká, strach? Proč jsem tak rozzlobený?

„Ale i tak jsem byl moc rád, že tě vidím. Přestože tvůj život bude tragicky krátký, podíval jsem se na tebe – jak ses tam otáčel, dělal sis ze mě legraci – a uviděl jsem v tobě tvého otce, uviděl jsem tvou matku.“

„Mou matku? Já se své matce vůbec nepodobám.“

„Nemyslím tvou náhradní matku, která tě vychovala.“

„Ty se mě snažíš vyprovokovat, abych na tebe zaútočil, tím, že mě popichuješ, přesně jako předtím Virlomi,“ řekl Achilles. „Ale to se ti nepodaří.“ Přesto se to Enderovi dařilo, právě když o tom teď Achilles mluvil; a byl ochotný nechat hněv v sobě zesílit. Potřeboval totiž, aby působilo hodnověrně, že ho Ender vyprovokoval k útoku, aby všichni, kteří to video uvidí, poznali, až ho Ender zabije, že to ve skutečnosti vůbec žádná sebeobrana nebyla. Pochopí, že to nebyla sebeobrana nikdy.

„Znal jsem tvého otce nejlíp ze všech dětí v Bitevní škole. Byl lepší než já – věděl jsi to? Věděla to celá družina – byl pohotovější a chytřejší. Ale vždycky mi zůstal loajální. V posledním okamžiku, kdy to všechno vypadalo tak beznadějně, věděl, co dělat. Prakticky mi řekl, co mám udělat. Přesto to nechal mně. Byl šlechetný. Byl skutečně velký. Zlomilo mi srdce, když jsem se dozvěděl, jak ho jeho tělo zradilo. Stejně jako zrazuje tebe.“

„Zradil ho Surajawong,“ namítl Achilles. „Julian Delphiki ho zabil.“

„A tvoje matka,“ pokračoval Ender. „Držela nade mnou ochrannou ruku. Když mě přidělili do armády, jejíž velitel mě nenáviděl, vzala mě pod svá křídla. Spoléhal jsem na ni, věřil jsem jí, a ona mě v rámci možností lidského těla nikdy nezklamala. Když jsem se dozvěděl, že se s tvým otcem vzali, udělalo mi to velkou radost. Ale pak tvůj otec zemřel a ona se nakonec provdala za mého bratra.“

Pochopení ho téměř oslepilo vztekem. „Petra Arkanianová? Ty tvrdíš, že moje matka je Petra Arkanianová? Zešílel jsi? Ona to byla, kdo nastražil první past na mého otce, když ho vlákala –“

„No tak, Achille,“ zarazil ho Ender. „V šestnácti už jsi musel poznat, že tvoje náhradní matka je šílená.“

„Je to moje matka!“ vykřikl Achilles. A pak, jako by ho to napadlo až potom, tiše řekl: „A není šílená.“

Nevyvíjí se to dobře. O čem to mluví? Co to má být za hru?

„Vypadáš přesně jako oni. Podobný jsi spíš otci než matce. Když se na tebe podívám, vidím svého drahého přítele Fazolka.“

„Julian Delphiki není můj otec!“ Achilles vzteky skoro neviděl. Srdce mu prudce bušilo. Přesně tak se to mělo vyvíjet.

Až na jednu věc. Nohy měl zakořeněné do země. Neútočil na Endera Wiggina. Jenom stál a snášel to.

Právě v tom okamžiku vyběhla na palouk za kompostovacími zásobníky Valentina Wigginová. „Co to děláš? Zešílel jsi?“

„To se tady stává docela často,“ připustil Ender.

„Vypadni odsud,“ řekla. „On za to nestojí.“

„Valentino,“ řekl, „ty nechápeš, co děláš. Jestli jakýmkoli způsobem zasáhneš, zničíš mě. Rozumíš mi? Lhal jsem ti někdy?“

„Soustavně.“

„Neříkat ti všechno není lhaní.“

„Já nedovolím, aby se to stalo. Vím, co máš v plánu.“

„Se vší úctou, Valentino, nevíš nic.“

„Tebe znám, Endere, líp, než se znáš ty sám.“

„Ale neznáš tohoto chlapce, který si říká jménem netvora, protože si myslí, že ten blázen byl jeho otec.“

Hněv z Achilla na několik okamžiků vyprchal, ale teď se začal vracet. „Můj otec byl génius.“

„To nejsou neslučitelné pojmy,“ řekla přezíravě Valentina. Pak se obrátila na Endera: „Je to zpátky nepřivede.“

„Jestli mě máš ráda,“ řekl Ender, „okamžitě přestaneš mluvit.“

Jeho hlas byl jako bič – ne hlasitý, ale ostrý a přesný. Ucukla, jako by ji švihl. Přesto otevřela oči a chystala se odpovědět.

„Jestli mě máš ráda,“ zopakoval.

„Myslím, že tvůj bratr se ti snaží říct, že má plán,“ poznamenal Achilles.

„Můj plán je říct ti, kdo jsi,“ odvětil Ender. „Julian Delphiki a Petra Arkanianová se ukrývali, protože Achilles Flandres je nechal hledat agenty, chtěl je zabít – obzvlášť proto, že kdysi zatoužil po Petře, svým zvráceným způsobem.“

Hněv v Achillovi znovu sílil. A on jej vítal. Valentinin příchod málem všechno zkazil.

„Měli devět oplodněných vajíček, která svěřili lékaři, jenž jim slíbil, že je dokáže zbavit genetické vlastnosti, kterou máš – gigantizmu. Ale byl to podvodník – jak ukazuje tvůj současný stav. Ve skutečnosti pracoval pro Achilla a embrya ukradl. Jedno porodila tvoje matka; našli jsme sedm dalších implantovaných náhradním matkám. Ale Hyrum Graff měl vždycky podezření, že těch sedm našli proto, že si to Achilles přál, aby si pátrači mysleli, že jejich metody fungují. Jelikož Achilla znal, byl si Graff jistý, že deváté dítě se stejnými metodami najít nepodaří. Pak tvoje matka na Hyruma Graffa plivla, on se podíval do její minulosti a zjistil, že se nejmenuje Nichelle Firthová, ale Randi. A když nahlédl do záznamů DNA, zjistil, že nemáš se svou údajnou matkou společné žádné geny. Nebyl jsi žádným způsobem její genetické dítě.“

„To je lež,“ prohlásil Achilles. „Říkáš to jen proto, abys mě vyprovokoval.“

„Říkám to proto, že je to pravda, a doufám, že tě to osvobodí. Ostatní děti se podařilo najít a vrátit jejich rodičům. Pět z nich nemělo tvou genetickou poruchu, tvůj gigantizmus, a všech pět dosud žije na Zemi. Bella, Andrew – pojmenovaný po mně, musím podotknout – Julian III., Petra a Ramón. Tři tvoji sourozenci byli obři, a samozřejmě jsou už mrtví – Ender, Cincinatus a Carlotta. Ty jsi ten navíc, ten chybějící, po němž pátrání vzdali. Ten, kterého nestačili pojmenovat. Ale tvoje příjmení je Delphiki. Znal jsem tvoje rodiče a měl jsem je moc rád. Nejsi dítě netvora, jsi dítě dvou lidí, kteří patřili k nejlepším, jací kdy žili.“

„Julian Delphiki je netvor!“ vykřikl Achilles a vrhl se na Endera.

Ender k jeho údivu neudělal žádný úhybný manévr. Achillova rána dopadla přímo a srazila Endera na zem.

„Ne!“ vykřikla Valentina.

Ender se klidně sebral ze země a vstal, aby se znovu postavil proti Achillovi.

„Ty víš, že mluvím pravdu,“ prohlásil. „Proto máš takový vztek.“

„Mám vztek, protože tvrdíš, že jsem syn vraha svého otce!“

„Achilles Flandres zavraždil každého, kdo mu kdy prokázal laskavost. Jeptišku, která zařídila, aby mu dali do pořádku zmrzačenou nohu. Chirurga, který tu nohu operoval. Děvče, které ho vzalo do party, když byl nejmíň úspěšným pouličním tyranem v Rotterdamu – tvářil se, že ji miluje, ale potom ji uškrtil a hodil její tělo do Rýna. Vyhodil do povětří dům, ve kterém žil tvůj otec, aby se ho pokusil i celou rodinou zabít. Unesl Petru a pokusil se ji svést, jenže ona jím pohrdala. Měla ráda Juliana Delphikiho. Ty jsi jejich dítě, narozené z jejich lásky a naděje.“

Achilles se na něho znovu vrhl – ale záměrně udělal nemotorný pohyb, aby měl Ender dost času ho zablokovat, zaútočit na něho.

Ale Ender znovu neudělal žádný pohyb, aby ukročil stranou. Ránu přijal – tentokrát silný úder do břicha – a padl na zem, kde lapal po dechu a zvracel.

A pak znovu vstal. „Znám tě líp, než se znáš ty sám,“ řekl.

„Jsi otec lží,“ obvinil ho Achilles.

„Už nikdy si tím hanebným jménem neříkej. Ty nejsi Achilles. Tvůj otec je hrdina, který zbavil svět toho netvora.“

Achilles ho znovu udeřil – tentokrát k Enderovi pomalu došel, praštil ho pěstí do nosu a přerazil mu jej. Krev vychrstla z nosních dírek a téměř okamžitě pokryla přední díl jeho košile.

Valentina vykřikla, když Ender zavrávoral a pak padl na kolena.

„Bojuj se mnou,“ sykl Achilles.

„Ty to nechápeš?“ zeptal se Ender, „nikdy nezvednu ruku proti synovi svých přátel.“

Achilles ho kopl do čelisti tak prudce, že to Endera mrštilo na záda. To nebyl žádný hraný souboj jako v těch pitomých videích, kde se hrdina a padouch zasypávají smrtícími údery, a přesto se protivník vždycky zvedne, aby bojoval dál. Zranění Enderova těla byla hluboká a vážná. Způsobovala, že byl těžkopádný a nedokázal udržet rovnováhu. Dělala z něj snadný terč.

On mě nezabije, pomyslel si Achilles.

Došlo mu to s takovou úlevou, že se nahlas rozesmál.

A pak si pomyslel: Je to koneckonců matčin plán. Proč jsem si vůbec myslel, že bych mu měl dovolit, aby mě zabil? Jsem syn Achilla Flandrese. Jeho pravý syn. Můžu zabít ty, které je třeba zabít. Můžu jednou a provždy ukončit jejich zkázonosný život, pomstít svého otce, královny úlu a ty dva chlapce, které Ender zabil.

Achilles kopl Endera do žeber, jak ležel na zádech v trávě. Žebra se zlomila tak hlasitě, že to uslyšela dokonce i Valentina. Zaječela.

„Tiše,“ řekl Ender. „Tak to chodí.“

Překulil se – bolestí sebou škubl a pak tiše vykřikl. Přesto se mu nějakým způsobem podařilo vstát. Nato si strčil ruce do kapes.

„Videa, která natáčíš, můžeš zničit,“ řekl. „Nikdo se nedozví, že jsi mě zavraždil. Valentině neuvěří. Budeš moci klidně tvrdit, že to byla sebeobrana. Všichni tomu uvěří – postaral ses o to, aby mě nenáviděli a báli se mě. Pochopitelně jsi mě musel zabít, aby sis zachránil život.“

Ender chtěl zemřít? Teď? Achillovou rukou? „Jakou to hraješ hru?“ zeptal se Achilles.

„Tvoje údajná matka tě vychovala tak, aby ses pomstil za jejího vysněného milence, za tvého podvodného otce. Udělej to – udělej, k čemu tě vychovala, buď tím, koho z tebe chtěla mít. Já ale nezvednu ruku proti synovi svých přátel, bez ohledu na to, jak je oklamaný.“

„Pak jsi hlupák,“ řekl Achilles. „Protože já to udělám. Za svého otce, za svou matku, za ubohého chlapce Stilsona, za Bonza Madrida, za termiťany a celé lidstvo.“

Achilles začal Endera tlouct doopravdy. Další úder do břicha. Další úder do obličeje. Dva další kopance do těla, jak leželo nehybně na zemi. „Tohle jsi udělal malému Stilsonovi?“ zeptal se. „Znovu a znovu jsi do něho kopal – tak to stojí ve zprávě.“

„Synovi,“ řekl Ender. „Svých přátel.“

„Prosím,“ vyrazila ze sebe Valentina. Přesto neudělala jediný pohyb, aby ho zadržela. Ani nepřivolala pomoc.

„Teď přišel čas, abys zemřel,“ prohlásil Achilles.

Kopanec do hlavy by to zařídil. A když ne jeden, tak dva. Lidský mozek nedokázal vydržet, aby se s ním uvnitř lebky pohazovalo takovým způsobem. Buď zemře, nebo bude mít mozek natolik poškozený, že to vyjde nastejno. Tak skončí život Endera Xenocidy.

Přistoupil k Wigginovu ležícímu tělu. Oči se přes krev, která se stále valila z přeraženého nosu, dívaly vzhůru na něho.

Ale z nějakého důvodu, přestože mu hlava hučela vášnivým vztekem, ho Achilles nekopl.

Stál a nehýbal se.

„Achillův syn by to udělal,“ řekl Ender.

Proč ho nezabiju? Jsem nakonec zbabělec? Jsem tak nehodný svého otce? Ender má pravdu – můj otec by ho byl zabil, protože je to nezbytné, bez jakýchkoli výčitek, bez váhání.

V tom okamžiku pochopil, co všechna Enderova slova ve skutečnosti znamenají. Matka byla oklamána. Řekli jí, že je dítě Achilla Flandrese. Jak rostl, lhala mu, tvrdila mu, že je její syn, ale byla jenom náhradní matka. Znal ji už dost dobře, aby poznal, že její historky byly utvářeny spíš tím, jakou pravdu potřebovala, než jaká ve skutečnosti byla. Proč nedošel k tomu zjevnému závěru, že všechno, co říká, je lež? Protože nikdy ani na okamžik nepolevila. Formovala jeho svět a nedopustila, aby se sebemenší rozporný důkaz dostal na světlo.

Stejným způsobem, jakým učitelé manipulovali s dětmi, které za ně bojovaly ve válce.

Achilles to věděl, věděl to vždycky. Ender Wiggin vyhrál válku, o níž nevěděl, že ji vede; vyvraždil druh, o němž si myslel, že je to jenom počítačová simulace. Tak jako jsem já věřil, že Achilles Flandres je můj otec, že nosím jeho jméno a mám povinnost naplnit jeho osud nebo pomstít jeho vraždu.

Když obklopíš dítě lžemi, bude se jich držet jako medvídka, jako matčiny ruky. A čím horší, čím temnější to bude lež, tím hlouběji do sebe ji musí vtáhnout, aby ji vůbec uneslo.

Ender řekl, že by raději zemřel, než by zvedl ruku proti synovi svých přátel. A on nebyl blázen jako Achillova matka.

Achilles. On není Achilles. To byl matčin výmysl. Všechno to byl matčin výmysl. Věděl, že je šílená, přesto žil v jejím těžkém snu a utvářel svůj život tak, aby jej uskutečnil.

„Jak se jmenuji?“ zašeptal.

Ender ze země u jeho nohou odpověděl: „Nevím. Delphiki. Arkanian. Jejich obličeje. V tobě.“

Valentina už byla v tu chvíli vedle něho. „Prosím, mohlo by to skončit?“ řekla.

„Věděl jsem to,“ zašeptal Ender. „Fazolkův syn. Petřin. Nikdy by nemohl.“

„Nikdy by nemohl co? Přerazil ti nos. Mohl tě zabít.“

„Chtěl jsem,“ řekl Achilles. A pak to na něho celé dolehlo. „Chtěl jsem ho zabít kopancem do hlavy.“

„A ten pitomec by tě nechal,“ zoufala si Valentina.

„Jedna šance,“ odvětil Ender. „Z pěti. Zabít mě. Slušná pravděpodobnost.“

„Prosím,“ řekla Valentina. „Já ho neunesu. Dones ho k lékaři. Prosím. Ty jsi silný dost.“

Až když se sklonil a Endera zvedl, uvědomil si, jak ošklivě si poranil vlastní ruce, tak byly jeho rány tvrdé.

Co když zemře? Co když přesto zemře, i když si to nakonec nepřeju.

S vědomým spěchem nesl Endera nerovným terénem a Valentina musela klusat, aby mu stačila. K doktorovu domu dorazili dlouho předtím, než měl odjet na kliniku. Lékař se na Endera jednou podíval a nechal ho okamžitě odvézt k vyšetření do pohotovostní ordinace. „Vidím, kdo prohrál,“ řekl doktor. „Ale kdo vyhrál?“

„Nikdo,“ řekl… Achilles.

„Ty na sobě nemáš ani modřinu,“ poznamenal doktor.

Rozpřáhl ruce. „Tady jsou moje modřiny,“ ukazoval. „Já jsem to udělal.“

„Nedal ti ani ránu.“

„Ani se nepokusil.“

„A tys ho dál mlátil? Takhle? Co jsi za…“ Ale potom se doktor otočil zpátky ke své práci. Svlékl Enderovi šaty, tiše zanadával nad obrovskými podlitinami na žebrech a na břiše, prohmatal ho, jestli má něco zlomeného. „Čtyři žebra. A mnohočetné zlomeniny.“ Znovu vzhlédl k Achillovi, tentokrát s odporem v obličeji. „Zmiz z mého domu,“ řekl.

Achilles se otočil k odchodu.

„Ne,“ zadržela ho Valentina. „Stalo se to všechno podle bratrova plánu.“

Doktor ze sebe pohrdavě vyrazil vzduch. „Aha, tak on si naplánoval vlastní výprask.“

„Nebo svou smrt,“ dořekla Valentina. „Ať se stalo cokoli, byl s tím spokojený.“

„To jsem naplánoval já,“ přiznal Achilles.

„To sis jenom myslel,“ řekla Valentina. „Od začátku tebou manipuloval. Je to rodový talent.“

„Moje matka mnou manipulovala,“ odvětil Achilles. „Ale já jsem jí nemusel věřit. Tohle jsem udělal já.“

„Ne, Achille,“ odporovala Valentina. „To udělala výchova tvé matky. Udělaly to lži, které jí napovídal Achilles. Ty jsi udělal to, že jsi… přestal.“

Achilles ucítil, jak se jeho tělo otřáslo vzlykem. Padl na kolena. „Nevím, jak si teď mám říkat,“ přiznal. „Nenávidím to jméno, které mi vštípila.“

„Randall?“ zeptal se doktor.

„Ne… ne.“

„On si říká Achilles. Ona mu tak říká.“

„Jak to můžu… odčinit?“ zeptal se jí.

„Chudinko,“ řekla Valentina. „Ender strávil posledních několik let tím, že se na to snažil za sebe přijít. Myslím, že tě právě použil, aby dostal částečnou odpověď. Myslím, že tě právě použil, abys ho zmlátil tak, jak to měli v úmyslu Stilson a Bonzo Madrid. Jediný rozdíl je v tom, že ty jsi syn Juliana Delphikiho a Petry Arkanianové, takže máš hluboko v sobě něco, co nedokáže spáchat vraždu – chladnokrevnou ani horkokrevnou. Anebo to možná s tvými rodiči nijak nesouvisí. Musí to souviset s tím, že tě vychovala matka, o které víš, že je duševně nemocná a je ti jí líto – je ti jí tak strašně líto, že jsi svět, který si vymyslela, nedokázal nikdy zpochybnit. Možná je to tím. Anebo je to možná tvou duší. Tím, co Bůh obalil tělem a proměnil v muže. Ať to bylo cokoli, ty jsi to byl, kdo přestal.“

„Arkanian Delphiki,“ řekl.

„Bylo by to dobré jméno,“ uznala Valentina. „Doktore, bude můj bratr žít?“

„Utrpěl rány do hlavy. Podívejte se mu na oči. Došlo k silnému otřesu mozku. Možná k něčemu ještě horšímu. Musíme ho dostat na kliniku.“

„Já ho odnesu,“ nabídl se… Achilles – ne… Arkanian.

Doktor se ušklíbl. „Nechat toho, který zbil, aby odnesl zbitého? Já ale nechci na nikoho jiného čekat. Museli jste si vybrat tak ohavnou denní dobu na ten… souboj?“

Když kráčeli po cestě ke klinice, několik lidí, kteří si přivstali, se na ně podivně podívalo. Jedna žena dokonce přišla blíž, ale doktor ji mávnutím ruky odehnal.

„Chtěl jsem, aby on zabil me,“ přiznal Arkanian.

„Já vím,“ přikývla Valentina.

„To, co udělal těm chlapcům. Myslel jsem že to udělá znovu.“

„Chtěl, aby sis myslel, že se bude bránit.“

„A pak ty věci, které řekl. Opak všeho.“

„Ale tys mu uvěřil. Hned jsi poznal, že je to pravda.“

„Ano.“

„Rozzuřilo tě to.“

Arkanian vydal zvuk, který byl někde mezi fňuknutím a zaskučením. Neměl to v plánu; nechápal to. Jako vlk, který vyje na Měsíc, věděl jen to, že měl ten zvuk v sobě a musel ho dostat ven.

„Ale zabít jsi ho nedokázal,“ řekla. „Protože nejsi takový hlupák, aby sis myslel, že se dokážeš ukrýt před pravdou tím, že zabiješ jejího posla.“

„Jsme na místě,“ řekl doktor. „A já nemůžu uvěřit, že utěšujete toho, kdo takovým způsobem ztloukl vašeho bratra.“

„Copak vy to nevíte?“ podivila se Valentina. „Tohle je Ender Xenocida. Zaslouží si všechno, co mu kdo udělá.“

„Tohle si nikdo nezaslouží,“ odvětil doktor.

„Jak to můžu odčinit?“ zeptal se Arkanian. A tentokrát nemyslel Enderova zranění.

„Nemůžeš,“ řekla Valentina. „A ono už to tam bylo, bylo to vtěleno do té knížky. Do Královny úlu. Kdybys to neřekl ty, udělal by to někdo jiný. Jakmile lidstvo pochopilo, že zničit královny úlu byla tragédie, museli jsme najít někoho, na koho bychom to mohli hodit, abychom my ostatní mohli být zproštěni viny. Stalo by se to i bez tebe.“

„Ale nestalo se to beze mě. Musím říct pravdu – musím přiznat, co jsem byl…“

„Ne, nemusíš,“ zavrtěla hlavou. „Musíš žít svůj život. Svůj. A Ender bude žít svůj.“

„A co vy?“ otázal se doktor ještě cyničtějším tónem než předtím.

„Já budu taky žít Enderův život. Je mnohem zajímavější než můj vlastní.“

KAPITOLA 23

Komu: Delphiki%Ganga@LigaKol.Adm,PWiggin%vysl@SLZ.adm

Od: EWiggin%Ganga@LigaKol.Adm/ces

Předmět: Arkaniane Delphiki, pohleď na svou matku. Petro, pohleď na svého syna.

Milá Petro, milý Arkaniane!

V mnoha ohledech příliš pozdě, ale v ohledech, které jsou důležité, právě včas. Poslední z tvých dětí, Petro; tvoje pravá matka, Arkaniane. Nechám ho, aby ti vyprávěl svůj příběh, a ty mu můžeš vyprávět svůj. Graff udělal genetické testy už dávno, není o tom pochyb. Nikdy ti to neřekl, protože vás nemohl přivést k sobě, a podle mě si myslel, že by tě to jedině zarmoutilo. Možná měl pravdu, ale já myslím, že si ten smutek zasloužíš, jestli to tak je, protože ti právem náleží. Toto život udělal vám dvěma. Teď se podívejme, co uděláte VY pro své životy.

Ale dovol, abych ti řekl jedno, Petro. Je to dobrý chlapec. Navzdory šílenství své výchovy se v krizi projevil jako Fazolkův a tvůj syn. Otce nikdy nepozná, jenom tvým prostřednictvím. Ale já jsem v něm uviděl, čím se Fazolek stal. Obra tělem. Laskavé srdce.

Já zatím letím dál, přátelé. Už jsem si naplánoval, že to udělám, Arkaniane. Jsem na další pouti. Neodchýlil jsi mě z kurzu. Jediný rozdíl je v tom, že mi na této lodi nedovolí uložit se do hibernace, dokud se mi nezahojí zranění – v hibernaci hojení neprobíhá.

S láskou

Andrew Wiggin

U svého domku s výhledem na divoké irské pobřeží nedaleko Doonaltu klečel v zahrádce vetchý starý muž a plel. O’Connor přijel vznášedlem, aby mu doručil potraviny a poštu, a stařec se pomalu napřímil, aby ho přijal.

„Pojďte dál,“ vybídl ho. „Mám čaj.“

„Nemůžu se zdržet,“ řekl O’Connor.

„Nikdy se nemůžete zdržet,“ zabručel stařec.

„Je to pravda, pane Graffe. Nikdy se nemůžu zdržet. Ale není to proto, že bych nechtěl. Spousta domů čeká, až jim přivezu to, co jsem přivezl vám.“

„A my si nemáme co říct,“ odvětil s úsměvem Graff. Ne, neslyšně se zasmál; bylo vidět, jak se mu zvedá chatrná hruď.

„Někdy není třeba říkat nic,“ poznamenal O’Connor. „A někdy člověk nemá čas na čaj.“

„Býval jsem tlustý,“ řekl Graff. „Věřil byste tomu?“

„A já jsem býval mladý,“ prohlásil O’Connor. „Tomu nevěří nikdo.“

„Vida,“ řekl Graff. „Nakonec jsme si popovídali.“ O’Connor se zasmál. Ale nezdržel se, jakmile pomohl vyložit potraviny.

A tak byl Graff sám, když otevřel dopis od Valentiny Wigginové.

Přečetl to líčení tak, jako by je slyšel, jak je čte – byl to její dar jako spisovatelky, když teď přestala být Démosthenem, jehož ji donutil vytvořit Petr, a stala se sama sebou, přestože pro své dějiny to jméno používala dál.

Toto byly dějiny, které nezveřejní nikdy. Graff věděl, že jediným obecenstvem je on. A jelikož jeho tělo dál ztrácelo váhu, pomalu, ale jistě, a sám byl čím dál slabší, napadlo ho, že je docela škoda strávit tolik času ukládáním vzpomínek do mozku, který je v sobě podrží tak krátce, než nechá všechny vzpomínky najednou přejít do země.

Přesto to Valentina pro něho udělala a on to s vděčností přijal. Přečetl si o Enderově soupeření s Quincym Morganem na lodi a o ubohé dívce, která si myslela, že ho miluje. A přečetl si příběh o zlatých broucích, z něhož mu část pověděl Ender – ale Valentinina verze se opírala také o rozhovory s ostatními, takže mohla obsahovat věci, které Ender nevěděl nebo záměrně vypustil.

A pak, zdálo se, že Virlomi se na Ganze osvědčila. To byla úleva. Byla jednou z velkých; ano, kvůli její pýše se to obrátilo v prach, ale až poté, co bez pomoci naučila své lidi, jak se osvobodit z područí dobyvatele.

A nakonec vyprávění o Enderovi a chlapci Randallu Firthovi, který si kdysi říkal Achilles a teď se jmenoval Arkanian Delphiki.

Když Graff došel na konec, pokýval hlavou a pak dopis spálil. Požádala ho o to, protože Ender nechtěl, aby se nějaká jeho kopie potulovala někde po Zemi. Citovala ho, jak řekl: „Mým cílem je být zapomenut.“

To pravděpodobné nebylo, ale jestli bude připomínán v dobrém nebo ve zlém, nedokázal Graff předpovědět.

„Myslí si, že konečně utrpěl výprask, který mu chtěli uštědřit Stilson a Bonzo,“ vykládal Graff čajové konvici. „Ten chlapec je přes všechnu svou inteligenci hlupák. Stilson a Bonzo by nepřestali. Oni nebyli jako tenhle Fazolkův a Petřin syn. To musel Ender pochopit. Ve světě skutečně je zlo, špatnost a všechny odrůdy hlouposti. Existuje podlost a bezcitnost a… Ani nevím, co z toho jsem já.“

Hrál si s čajovou konvicí. „Nemám ani duši, aby slyšela, jak mluvím.“

Napil se z hrnku dřív, než pytlík s čajem pořádně splnil svůj účel. Čaj byl slabý, ale jemu nevadilo pít slabý čaj. V těchto dnech mu doopravdy nevadilo skoro nic, pokud dýchal a neměl žádné bolesti.

„A stejně to řeknu,“ promluvil. „Ten chlapec je blázen. Pacifizmus funguje jenom na nepřítele, který není schopen dopustit se vraždy na nevinných. Kolikrát budeš mít to štěstí, že natrefíš na takového nepřítele?“

Petra Arkanianová Delphikiová Wigginová byla na návštěvě u svého syna Andrewa, jeho manželky Lani a jejich dvou nejmladších dětí, které ještě byly doma, když dorazil dopis od Endera.

Když vstoupila do místnosti, kde rodina hrála karty, tvář měla zalitou slzami, mávala dopisem a nedokázala promluvit.

„Kdo umřel!“ vykřikla Lani, ale Andrew k ní přišel a vzal ji do obří náruče. „To není žal, Lani. To je radost.“

„Jak to víš?“

„Matka věci trhá, když trpí žalem, a tenhle dopis je jenom zmačkaný a zvlhlý.“

Petra ho zlehka pleskla, ale pořád se smála tak, že nedokázala promluvit. „Přečti to nahlas, Andrewe. Přečti to nahlas. Náš poslední chlapeček se našel. Ender mi ho našel. Ach, kéž by to mohl vědět Julian! Kéž bych s ním mohla znovu mluvit!“ A pak si ještě krátce poplakala, než Andrew začal číst. Dopis byl velice krátký, ale Andrew a Lani, jelikož měli vlastní děti, přesně chápali, co to pro ni znamená, a rozplakali se s ní, až mladé děti znechuceně opustily místnost, přičemž jedno z nich prohlásilo: „Zavolejte nás, až se trochu ovládnete.“

„Nikdo nic neovládá,“ řekla Petra. „Všichni jsme žebráci u trůnu osudu. Ale on je občas milosrdný.“

Jelikož neodvážela Randalla Firtha do vyhnanství, kosmická loď se nemusela vrátit na Eróta nejpřímější trasou. Přidala k subjektivní cestě čtyři měsíce – šest let cesty v reálném čase – ale velitelství MF to povolilo a kapitánovi to nevadilo. Byl ochotný vysadit své pasažéry, kdekoli budou chtít, protože i kdyby nikdo z velitelství nechápal, kdo jsou Andrew a Valentina Wigginovi, kapitán to věděl. Zajíždku by před svými nadřízenými ospravedlnil. Jeho posádka začínala ve stejné době, kdy on, také si pamatovala a neměla námitek.

V jejich kajutě Valentina mezi prací na sepisování svých dějin kolonie Ganga ošetřovala Endera, dokud se neuzdravil.

„Četla jsem ten tvůj pitomý dopis,“ řekla jednoho dne.

„Který?“ odpověděl. „Napsal jsem jich tolik.“

„Ten, který jsem měla vidět, jen kdybys umřel.“

„Já za to nemůžu, že mi doktor dal plnou narkózu, aby mi narovnal nos a vytahal úlomky kostí, které nezapadly zpátky na místo.“

„Nejspíš chceš, abych zapomněla, co jsem četla.“

„Proč ne? Já to udělal.“

„Neudělal,“ odporovala. „Není to tak, že se vším tím poletováním jenom schováváš před svou hanbou, že ne?“

„Taky si užívám společnost své sestry, profesionální slídilky.“

„Pokud jde o to pouzdro – hledáš místo, kde bys je mohl otevřít.“

„Val, vyptávám se tě já na tvé plány?“

„Ty nemusíš. Mým plánem je sledovat tě, dokud mě to nezačne tak moc nudit, že už to dál nevydržím.“

„Nevím, co si myslíš, že víš, ale pleteš se.“

„Hlavně že to umíš tak hezky vysvětlit.“

Pak, o maličko později: „Val, chceš něco vědět? V jednu chvíli jsem si myslel, že mě doopravdy zabije.“

„Ach, ty chudinko. Muselo být hrozné si uvědomit, že jsi vsadil špatně na výsledek.“

„Myslel jsem si, že kdyby na to došlo, kdybych doopravdy věděl, že zemřu, byla by to pro mě úleva. Nic z toho všeho by už nebyl můj problém. Ten svinčík by mohl uklidit někdo jiný.“

„Ano, já. Jsem ti moc vděčná, že jsi to všechno chtěl hodit na mě.“

„Ale když se vracel, aby mě dorazil – věděl jsem, že se chystá kopnout mě do hlavy, a měl jsem ji už od otřesu mozku tak zastřenou, že jsem poznal, že to bude můj konec – když ke mně přišel, vůbec žádnou úlevu jsem necítil. Chtěl jsem vstát. Byl bych to udělal, kdybych mohl.“

„A utekl bys, jestli jsi v té hlavě něco měl.“

„Ne, Val,“ řekl smutně Ender. „Chtěl jsem vstát a zabít ho jako první. Nechtěl jsem zemřít. Nezáleželo na tom, jestli jsem si myslel, že si to zasloužím, nebo jestli jsem si myslel, že mi to přinese klid nebo aspoň zapomnění. Bylo to jenom: ‚Žij. Žij, za každou cenu. I kdybys pro to musel zabít.‘“

„Páni,“ řekla Valentina. „Právě jsi objevil pud sebezáchovy. Všichni ostatní o něm vědí už roky.“

„Jsou lidé, kteří ten pud nemají, alespoň ne stejným způsobem,“ namítl Ender, „a my jim dáváme medaile za to, že se vrhají na granáty nebo vbíhají do hořícího domu, aby zachránili malé dítě. Samozřejmě posmrtně. Ale se všemi poctami.“

„Oni ten pud mají,“ odvětila Valentina. „Jenom jim na něčem záleží víc.“

„Mně ne. Mně na ničem nezáleží víc.“

„Nechal jsi ho, aby tě zmlátil tak, až ses s ním nemohl bít. Teprve když jsi věděl, že mu nemůžeš ublížit, dovolil sis cítit ten sebezáchovný pud. Tak mě přestaň krmit těmi nesmysly, jak jsi pořád ten zlý člověk, který zabil ty druhé chlapce. Dokázal jsi, že umíš vyhrát tím, že záměrně prohraješ. Hotovo. Dost. Prosím, nevyvolávej už znovu s nikým souboj, pokud ho nechceš vyhrát. Ano? Slibuješ?“

„Sliby nebudou žádné,“ odvětil Ender. „Ale zkusím se nenechat zabít. Ještě pořád mám co dělat.“

DOSLOV

Nikdy jsem nechtěl, aby se tato kniha vyvinula tímto způsobem. Měl jsem strávit několik kapitol tím, jak dostanu Endera z Eróta na Shakespeara a pak dál na Gangu. Jenže jsem zjistil, že veškerý opravdový příběh, který předjímá konfrontaci na Ganze, se odehrává dřív, a k mému zděšení mi z toho vyšel román, který se z větší části odehrává mezi 14. a 15. kapitolou Enderovy hry.

Ale když jsem jej psal, věděl jsem, že je to opravdový příběh, takový, který chyběl. Válka končí. Člověk přijde domů. Pak se vyrovná se všemi věcmi, které se ve válce staly. Jenže Ender se domů nedostane. Musí se vyrovnat i s tím.

Přesto nic z tohoto materiálu „nechybělo“ v původním románu, tak jako nic nechybělo v noveletové verzi, která napsání románu předcházela. Kdyby tenkrát na konci 14. kapitoly přišel Ender ve vyhnanství, ani jeden příběh by nefungoval. Jednak je Vyhnanství částečně pokračováním Obrova stínu – kde jsou příběhy Virlomi, Randi a Achilla/Randalla/Arkaniana ponechány s volným koncem a potřebují vyřešení. Jednak Enderova hra končí tak, jak měla. Příběh, který jste právě přečetli, funguje lépe tak, jak je tady – v samostatné knize. Knize o vojákovi po válce.

Až na jeden malý problém. Když jsem v roce 1984 psal román Enderova hra, v poslední, 15. kapitole jsem se soustředil výhradně na to, abych připravil půdu Mluvčímu za mrtvé. Neměl jsem představu o žádném pokračování mezi těmito dvěma knihami. Proto jsem byl při popisu Enderova pobytu v první kolonii poněkud nedbalý a lehkovážný. Byl jsem tak nedbalý, že jsem úplně zapomněl, že s výjimkou poslední termiťanské planety by na všech zůstali živí lidští piloti s posádkami. Kam by se vrtli? Samozřejmě by zahájili kolonizaci termiťanských planet. A ti, kteří je poslali, by tu eventualitu přinejmenším umožnili, tím, že by poslali lidi vycvičené k tomu, aby vykonávali práce, jež budou podle předpokladů nezbytné.

Jádro 15. kapitoly Enderovy hry je tedy v naprostém pořádku, ale podrobnosti a časová osa ne. Nejsou takové, jaké měly být tenkrát, a rozhodně nejsou takové, jaké musejí být teď. Od doby, co jsem vytvořil tu kapitolu, jsem napsal povídky jako „Investiční poradce“ (v Prvních setkáních), kde se Ender setká s Jane (důležitou postavou z Mluvčího), když se na planetě jménem Sorelledolce stane podle zákona dospělým; jenže to bylo v rozporu se sledem událostí uvedeným v Enderově hře. Celkově jsem si uvědomil, že špatná je 15. kapitola, ne pozdější povídky, které vzaly v úvahu další podrobnosti a skvěle příběh rozvinuly.

Proč bych se měl teď omezovat rozhodnutími, která jsem lehkovážně učinil před dvaceti čtyřmi lety? To, co jsem napsal později, je v pořádku; špatné jsou ty rozporné a nedůležité detaily v původním románu.

Proto jsem 15. kapitolu Enderovy hry přepsal a někdy v budoucnu vyjde román v takovém vydání, které bude přepracovanou kapitolu obsahovat.

Do té doby je celý text dostupný na internetu pro každého, kdo si kdy koupil nebo koupí nějaké číslo mého časopisu Orson Scott Card’s Inter-Galactic Medicine Show (oscIGMS.com). Spojil jsem ji s časopisem, protože každé jeho číslo obsahuje povídku z Enderova vesmíru. Doufám, že když si číslo koupíte, abyste si přepracovanou kapitolu přečetli, vyzkoušíte také všechny povídky v tom čísle a zjistíte, jakou úžasnou skupinu spisovatelů tam vydáváme.

Ale buďte ujištěni, že nic podstatného se v té kapitole nemění. Jestli si ji nepřečtete, o nic nepřijdete.

Ve skutečnosti je nejdůležitějším smyslem té přepracované kapitoly to, aby mi lidé nepsali o rozporech mezi původní verzí 15. kapitoly a tímto románem. Jestli vám stačí mé slovo, že všechny rozpory jsou teď vyřešené, nebudete si ji muset na internetu vyhledávat.

Při přípravě románu jsem se musel vydat zpátky na staré území. Nejde jen o to, že jsem musel navázat na Enderovu hru (tam, kde to vůbec bylo možné). Tento příběh musel také zohlednit každé bezmyšlenkovité rozhodnutí, které jsem učinil v Enderově stínu, Hegemonově stínu, Stínových loutkách, Obrově stínu, Mluvčím za mrtvé, Xenocidě a Dětech ducha, nemluvě o všech povídkách.

V žádném případě jsem neměl čas ani sklony k tomu, abych si všechny ty knihy přečetl znovu. Jedině by mě sklíčilo, kdybych si ve všech těch knihách všiml všech věcí, které bych teď jako lepší, nebo alespoň zkušenější spisovatel rád změnil.

Naštěstí mi pomohli lidé, kteří četli má díla pozorněji a později než já.

Především, Jake Black napsal nedávno Průvodce Enderovou hrou (The Ender’s Game Companion), v němž se zabývá každou událostí, postavou, lokací a situací ve všech enderovských románech a povídkách. Dělal konzultanta této knihy (stejně jako adaptace Enderovy hry od Marvel Comics) a všechno překontroloval.

A při přípravě své knihy se mu také dostalo pomoci Ami Chopinové, rovněž spisovatelky, která je zároveň matkou představenou a/nebo chůvou PhiloticWeb.Net, a Andyho Wehra (jinak též „Hobbese“ na mých webových stránkách Hatrack.com), kteří mi také přímo pomohli, když mi odpověděli na mnoho otázek, s nimiž jsem při přípravě této knihy přišel. Doufám, že nikdy nebudu muset psát enderovský román bez jejich pomoci; a mezitím je všechny beru jako dobré přátele.

Vypomáhá mi rovněž komunita velmi laskavých lidí na stránkách www.hatrack.com, které jako zdroj nemilosrdně využívám. Když jsem se pustil do psaní tohoto románu, měl jsem několik otázek, které jsem potřeboval zodpovědět. Pokud jsem se k těm věcem v žádné z knih nevyjadřoval, potřeboval jsem to vědět; pokud ano, potřeboval jsem vědět, co jsem řekl, abych se s tím pokud možno nedostal do rozporu.

Zde je původní žádost, kterou jsem dal na Hatrack.com:

Nevěřím své paměti, pokud jde o podrobnosti v Enderově hře a knihách „Stínového“ cyklu, a obávám se, že při psaní Endera ve vyhnanství bych se mohl dostat do rozporu s některými body ve vesmíru Enderovy hry. Snad mi někdo dokáže pomoci s následujícími otázkami:

1. Kdo rozhodl o tom, že by se Ender neměl vrátit na Zemi a proč? Petr v tom měl prsty, ale myslím, že uvádí jiné motivy než ty, které specifikuje Valentina a/nebo vypravěč Enderovy hry.

2 Myslím si, že rozpor již existuje mezi Enderovou hrou a Stínovým cyklem (Obr?), pokud jde o okolnosti Enderova guvernérství a to, kdo velel kolonizační lodi. Ale bylo to již komplexně vyřešeno? To znamená, že Mazer byl oznámen jako velitel lodi, ale potom neletěl? Vzpomínám si, že se to řešilo v rozhovoru s Han Tzuem (poté, co komunita z Hatracku pomohla tím, že na rozpor upozornila!)

Odkazuji se tu na poslední kapitolu Enderovy hry, ale nejsem schopný vyčenichat podrobnosti ze čtyř knih Stínového cyklu ani žádné zapomenuté odkazy jinde v Enderově hře nebo v cyklu Mluvčího. Budu vděčný za každou připomínku podrobností z tohoto období, kterou mi lidé mohou poskytnout – od konce Enderovy poslední bitvy do příletu na jeho novou koloniální planetu, ale nejde jen o to, co se děje s Enderem. Jde také o to, co je s Petrem, Valentinou, Mazerem, Graffem a světem jako takovým.

Dostal jsem na tento prosebný výkřik cenné odpovědi od C. Portera Bassetta, Jaime Benlevyho, Chrise Wegforda, Marca Van Pelta, Roba Tabera, Stevena R. Beerse, Shannon Bloodové, Jasona Bradshawa, Lloyda Walda, Simeona Anfinruda, Jonathana Barbeeho, Adama Hobarta, Beaua Pearce a Roberta Prince. Všem jim děkuji za to, že se do těch knih znovu ponořili, aby našli odpovědi na moje otázky. Clinton Parks navíc objevil věc, na kterou jsem vůbec nepomyslel, a poslal mým lidem tento dopis:

Vím, že jste na to nejspíš už přišli, ale pro všechny případy jsem na to chtěl upozornit. Vzpomínáte si, že v „Obrově stínu“ byl rozhovor, ve kterém je odhaleno jméno první kolonie jako „Shakespeare?“ Zůstalo mi to v hlavě, protože jsem se divil, proč by dal Ender své kolonii takové jméno. Každopádně jsem jenom chtěl být ostražitý a upozornit na to. Opatrujte se!

Skutečně to byl existující rozpor – jinde jsem určitě tvrdil, že první kolonie se jmenovala Rov. Je to tím, že při psaní těch dřívějších knih jsem neměl k dispozici komunitu šlechetných čtenářů, nebo mě nenapadlo požádat je o pomoc, jak jsem měl, a tak jsem vymýšlel prima nové nápady k věcem, kterými jsem se zabýval již v dřívějších knihách, ale v dalších letech jsem na to zapomněl.

To jsem také vyřešil.

Kdysi jsem byl profesionální korektor. Ze zkušenosti vím, že i nejbystřejším čtenářům pracujícím týmově, abychom si navzájem vychytali chyby, stále nějaké chyby uniknou. V tak složitém světě, do něhož je zasazeno tolik příběhů jako do tohoto, budou nutně i jiné rozpory, doposud neodhalené. Prosím vás, abyste o všech, které najdete (kromě těch z bývalé 15. kapitoly Enderovy hry) napsali na Hatrack.com. Možná později najdu způsob, jak je opravit.

Nebo se na to podívejte filozoficky a řekněte si, že kdyby se jednalo o pravé dějiny nebo životopisy a ne o beletrii, stejně by mezi nimi byly rozpory – protože i do faktických líčení z reálného světa se vkradou chyby a rozpory. V dějinách se najde málo událostí, které všichni svědkové popisovali stejně. Tvařte se tedy, že všechny zbývající rozpory jsou výsledkem chyb v historickém podání. Přestože jde o „historii“ událostí, které se odehrávají několik set let v budoucnosti.

Kromě těchto nápomocných přátel jsem kapitoly při psaní ukazoval obvyklému týmu svých neuvěřitelně trpělivých přátel. Dostávat román po kouskách je stará tradice – fanouškové Charlese Dickense vždycky museli číst jeho romány tak, jak vycházely na pokračování v novinách. Ale dostat vždy po několika dnech kapitolu a muset na ni rychle zareagovat, protože mám tak napjatý pracovní plán, klade větší nároky, než jaké mám právo na přátele mít.

Jake Black byl jedním z těch prvních čtenářů poprvé, aby zužitkoval své encyklopedické znalosti Enderova vesmíru. Kathryn H. Kiddová, moje nekonečně trpělivá spolupracovnice na dlouho zpožděném – a plně mou vinou – pokračování románu Kadeř (Lovelock) nazvaném Rasputin, je jednou z mých prvních čtenářek již roky. Erin a Phillip Absherovi jsou rovněž moji dlouholetí předčtenáři a Phillip je proslulý tím, že mě přiměl několik kapitol vyhodit, abych sledoval dějovou linku, o níž jsem si myslel, že je na odpis, ale on mě přesvědčil, že je srdcem a duší příběhu. Pravdu měl on, já se mýlil, a kniha byla díky tomu lepší. Tentokrát mě naštěstí nepřinutil přepsat celé kusy. Ale podpora ze strany Erin, Kathy a Jakea mi pomohla získat pocit, že vyprávím příběh, který stojí za čas na něm strávený.

Avšak mým úplně prvním čtenářem zůstává má manželka Kristine, která také nese největší díl břemene, jímž je rodina zatížena, když jsem v psacím režimu. Její doporučení jí možná připadají jako maličkosti, ale pro mě jsou důležité, a pokud má nějaké pochybnosti, přepisuji, dokud nezmizí.

Kristine a naše nejmladší dcera Zina, poslední, která je doma, se musejí vypořádat s otcem, který se při psaní knihy pohybuje po domě jako pomatený, popudlivý duch. Ale najdou se chvíle při sledování Superstar nebo So You Think You Can Dance, kdy hodinu nebo dvě opravdu žijeme v jednom vesmíru.

Pomáhá mi rovněž Kathleen Bellamyová, zástupkyně šéfredaktora The InterGalactic Medicíne Show – která mé knihy nečte, dokud nemají podobu stránkových korektur. Tehdy je čte poprvé – jako náš vůbec poslední korektor, než jde kniha do tisku. To z ní dělá naši poslední obrannou linii. A náš webový a IT správce Scott Allen se stará o funkčnost Hatracku a oscIGMS, abych se na tamní komunitu mohl obrátit.

U této knihy hrála Beth Meachamová, moje redaktorka v TORu, větší roli, než jakou po svých redaktorech zpravidla žádám. Jelikož tato kniha byla tak ošemetná – jakožto „midquel“, který má přesahy do mých nejpopulárnějších děl – nechtěl jsem pokračovat bez jejího ujištění, že tenhle román skutečně je něco, co chce TOR vydat. Její podněty a námitky byly moudré a užitečné v každé fázi vývoje a psaní této knihy.

A děkuji také výrobní skupině v TORu za oběti, které museli přinést, protože jsem se s rukopisem tak zpozdil. To, že tato kniha přesto vyšla včas, je zásluha jejich práce navíc a velkého zájmu na kvalitě. I když mají naspěch, dělají svou práci s hrdostí, a tak nakonec získám knihu, na kterou můžu být hrdý já. Kde bych byl, kdyby jiné dobré duše nevynahrazovaly mé nedostatky?

Postava Endera, jak byla popsána v původním románu, byla v některých ohledech inspirována mým synem Geoffreym, jemuž bylo pět a šest, když jsem tu knihu psal. Teď je mu třicet a je otcem dvou dětí (zásluhou jeho ženy, dříve Heather Heavenerové). K mé velké úlevě nebyl Geoffrey nikdy povolán, aby své zemi sloužil ve válce.

Proto jsem při zkoumání toho, co mohl Ender zažít, samozřejmě čerpal z množství četby, ale také z korespondence a rozhovorů s dobrými muži a ženami, kteří naší vlasti sloužili v Afghánistánu, Iráku a jiných problémových místech, kde jsme přebírali svou odpovědnost jako jediná země, která má sílu a vůli pomoci sužovaným lidem. Nesete břemeno za nás všechny a já vám vzdávám poctu.

Je mi líto těch, kteří padli, anebo přežili s vážnými zraněními nebo zlomeným srdcem, ale přišli o velký díl nebo většinu budoucnosti, o níž kdysi snili. Jako občan Spojených států nesu jistou odpovědnost za to, že jste byli posláni tam, kam jste odjeli, a rozhodně sklízím užitek. Podobně jako Ender možná nevím, co je mým jménem obětováno, ale jsem si vědom spojení mezi námi.

A v případě těch z vás, kteří jste po své službě na pohled zdraví, ale nesete si vnitřní změny, které nikdo nevidí, a vzpomínky, které nikdo nesdílí, mohu jen doufat, že jsem si dal patřičně záležet, abych v Enderu Wigginovi vyjádřil něco z toho, co cítíte, myslíte si a nosíte v paměti.

Card, Orson Scott (1951 –

Málokterý americký SF autor dokáže svou tvorbou zapůsobit na čtenáře tak hluboce, jako to ve vrcholných dílech předvedl americký spisovatel Orson Scott Card, jenž se právě pro tuto schopnost právem stal během 80. let jedním z předních představitelů fantastického žánru a toto postavení si udržel dodnes. Narodil se 24. 8. 1951 v Richlandu ve státě Washington, v letech 1971 až 1973 působil jako misionář mormonské církve v Brazílii a dnes žije v Greensboro v Severní Karolíně. Začínal jako autor divadelních her, do žánru SF vstoupil novelou Ender’s Game (1977-nom. Hugo, č. Enderova hra-První setkání/Laser-books 2004) v magazínu Analog. O rok později získal cenu J. W. Campbell Award pro nadějného nováčka roku. V debutovém románu Hot Sleep (1979) je dlouhověký telepat Jason Worthing vyslán do vesmíru na palubě lodi vezoucí lidská embrya, výukové roboty a jiný materiál, s cílem založit a vést na jiné planetě zemědělskou kolonii. V upravené a přepracované podobě vyšel román pod názvem The Worthing Chronicle (1983). Do stejného prostředí jsou zasazeny také povídky shrnuté ve sbírce Capitol (1979) a souhrnným vydáním celého cyklu je kniha The Worthing Saga (1990), doplněná o několik navazujících příběhů. Kratší práce z raného období shrnuje sbírka Unaccompanied Sonata and Other Stories (1980), jejíž titulní povídku Unaccompanied Sonata (Omni 1979-nom. Hugo a Nebula, č. Sonáta bez doprovodu-Ikarie 11/93) známe i u nás.

Hrdina románu Songmaster (1980, č. Mistr písní/Laser-books 2007) byl jako dítě unesen a prodán do pěveckého domu, kde je objeven jeho zcela neobvyklý hudební talent. Ten ho již v chlapeckém věku zavede do služeb galaktického císaře, následující pokojný život však naruší palácové spiknutí. Román obsahuje známé povídky Mikal’s Songbird (Analog 1978-nom. Hugo a Nebula) a Songhouse (Analog 1979-nom. Hugo). Po zvláštní planetě putuje hrdina románu A Planet Called Treason (1979), později přepracovaného jako Treason (1988, č. Zrada/Návrat 2000). Potomci vyhnanců, kteří zde našli domov, se díky velkému nedostatku zdrojů potřebných k technologickému rozvoji zaměřili na prohlubování schopností předků. Potomci geologů jsou tak schopni komunikace s kamenem, potomci biologů se naučili regenerovat chybějící části lidského těla. Hrdina příběhu je pro vrozenou genetickou vadu vyhnán z domova a na své pouti získá neuvěřitelné schopnosti, díky nimž změní budoucnost celé civilizace. Následovala fantasy Harťs Hope (1983), ve které obyvatelstvo země strádající pod pustošivou nadvládou kruté královny vidí naději na osvobození v magii. Román vznikl rozšířením stejnojmenné novely z antologie Chrysalis (ed. Roy Torgeson 1980).

Rozhodujícím průlomem v Cardově kariéře se stalo rozvedení debutové práce v románu Ender’s Game (1985-Hugo, Nebula, č. Enderova hra/Laser 1994, Laser-books 1998, 2002, 2008), kde jsou v galaktické válce proti mimozemské rase úlového typu využívány intuitivní vůdčí schopnosti dětského protagonisty. Zdá se, že jedinou nadějí pro lidstvo je právě geniální chlapec Andrew Wiggin, přezdívaný Ender, který skutečně dovede dlouholetou válku k totálnímu vítězství. Na závěr však Ender zjišťuje, že celý konflikt byl pouze velkým nedorozuměním, které způsobilo vzájemně odlišné chápání pojmu inteligence. Děj románu si všímá především chlapcova důmyslně vedeného výcviku ve vesmírné Bitevní škole.

Napravit vinu za vyhlazení celého inteligentního druhu se Ender snaží v románu Speaker for the Dead (1986-Hugo, Nebula, Locus, SF Chronicle, č. Mluvčí za mrtvé/Laser 1995, Laser-books 2002 a 2010). Nový domov pro dosud nezrozenou Královnu úlu, která mu byla svěřena, nalezne na planetě Lusitanie, kde se nachází další nehumanoidní mimozemská rasa. Vláda Hvězdného kongresu se v obavě před tamním ničivým virem, který může v budoucnu ohrozit celé lidstvo, rozhodne tuto planetu zničit a s ní i oba mimozemské druhy spolu s lidskou kolonií. Román překvapil posunem od dobrodružné četby k příběhu s hlubokým filozofickým podkladem. Oba díly vyšly společně v knize Ender’s War (1986). Snahy změnit rozhodnutí kongresu popisují závěrečné romány série Xenocide (1991-nom. Hugo, č. Xenocida/Classic 1995, Laser-books 2002) a Children of the Mind (1996, č. Děti ducha/Laser-books 1998, 2002), kde se životní osudy hlavního hrdiny uzavřou.

Události odehrávající se paralelně s dějem prvního svazku celého cyklu popisují knihy Stínová série: Ender’s Shadow (1999, č. Enderův stín/Laser-books 2001), Shadow of the Hegemon (2001, č. Hegemonův stín/Laser-books 2003) a Shadow Puppets (2002, č. Stínové loutky/Laser-books 2004) a The Shadow of the Giant (2005, č. Obrův stín/Laser-books 2008), jejíž děj se soustředí především na Enderova neméně geniálního společníka z Bitevní školy pro velitele vesmírné flotily. První setkání Endera s umělou inteligencí Jane líčí povídka Investment Counselor (Far Horizons, ed. Robert Silverberg 1999, č. Investiční poradce-SF legendy/BETA 2000). Různé kratší práce tohoto cyklu shrnuje nepříliš rozsáhlý soubor First Meetings (2002, rozš. 2003, č. První setkání/Laser-books 2004), kde se poprvé objevila povídka The Polish Boy (2002, č. Polský chlapec) a Teacher’s Pest (2003, č. Obtížný student).

Úspěch Stínové série autora podnítil k napsání nových prací z enderovského prostředí. Ve svém internetovém magazínu Intergalactic Medicine Show zveřejnil několik kratších příběhů o Enderovi a vedlejších postavách Enderovské a Stínové série – Mazer in Prison (2005), Pretty Boy (2006), Cheater (2006), souhrnně vydané V antologii Orson Scott Card’s InterGalactic Medicine Show Anthology (eds. sp. Edmund R. Schubert 2008). Samostatně publikovaná novela A War of Gifts (2007, česky Válka o dárky/Laser-books 2009) se odehrává během prvních Enderových let na Bitevní škole a zobrazuje konflikt mezi žáky a instruktory, v jehož středu je prostý akt vánočního daru přátelům, jenž je však v přímém rozporu se zákazem oslavy jakýchkoli nábožensky založených svátků. Události dějově zasazené mezi Enderovou hrou a Mluvčím za mrtvé zobrazuje román Ender in Exile (2008, česky Ender ve vyhnanství/Laser-books 2010). Dvanáctiletý Ender je tu po svém vítězství nad mimozemským nepřítelem sice prohlášen za hrdinu, ale vlády stojící v opozici k vesmírné flotile se ho snaží vylíčit jako netvora. Jako čestný guvernér jedné z nově založených vesmírných kolonií se snaží vrátit k normálnímu životu a přitom přemýšlí o roli, kterou sehrál při zabití tisíců lidí i celé mimozemské civilizace. Některé části románu vyšly v online magazínu Intergalactic Medicine Show pod názvy A Young Man with Prospects (2007), The Gold Bug (2007), Ender’s Stocking (2007), Ender’s Homecoming (2008) a Ender in Flight (2008). Jakýmsi zastřešujícím dílem obou cyklů (Endera a Fazolka) by se měl stát román s pracovním názvem Shadows in Flight (dosud nepublikováno).

Do zajímavé sbírky The Folk of the Fringe (1989) byl shrnut mormonsky orientovaný cyklus povídek z postkatastrofického světa budoucnosti, ve kterém autor klade důraz především na snahu o vybudování nové civilizace. Nejznámějšími součástmi souboru jsou povídky The Fringe (F&SF 1985-nom. Hugo a Nebula, č. Okraj-F&SF 4/97) a America (IASFM 1987, č. Amerika-Nejlepší povídky sci-fi 1988/Laser 1993).

Příhody magií nadaného chlapce z alternativní Ameriky v dobách osidlování západu popisuje úspěšná románová série Příběhy Alvina Tvůrce: Seventh Son (1987-Locus, Ditmar, nom. Hugo a WFA, č. Sedmý syn/Laserbooks 1999, 2009), Red Prophet (1988-Locus, nom. Hugo a Nebula, č. Rudý prorok/Laser-books 2000, 2009), Prentice Alvin (1989-Locus, nom. Hugo a Nebula, č. Učeň Alvin/Laser-books 2009), Alvin Journeyman (1995-Locus, č. Tovaryš Alvin/připravuje Laser-books), Heartfire (1998) a Crystal City (2003). Poslední díl ponese zřejmě název Alvin Master (dosud nepublikováno). První tři svazky vyšly společně pod názvem Hatrack River: The Tales of Alvin Maker (1989), následující dva poté v knize Alvin Wandering (1998). Magické nadání propůjčuje Alvinovi schopnost vnořit se do srdce věcí a přetvořit je podle svého. V jeho příběhu jsou zakódovány životní osudy zakladatele mormonské církve Josepha Smithe (1805-1844). První díl série obsahuje známou novelu Hatrack River (IASFM 1986-World Fantasy Award, nom. Hugo a Nebula), nazvanou dle Alvinova rodiště, které propůjčilo jméno i autorovým oficiálním webovým stránkám http://www.hatrack.com/ – Druhý díl obsahuje povídku Carthage City (IASFM 1987) a třetí díl povídky Runaway (IASFM 1987) a Dowser (IASFM 1988-Čtenářská cena Asimov’s SF), pátý díl povídku Gooses (Amazing 1998) a z poslední doby zbývá jmenovat novely Grinning Man (Legends, ed. Robert Silverberg 1998, č. Šklebil-LegendyZBeta 1999) a The Yazoo Queen (Legends II, ed. Robert Silverberg 2003).

V románu Wyrms (1987, č. Čorvi/Laser-books 1998) sledujeme pouť mladé dívky za záhadným Nečorvem, aby se následně stala rozhodující silou v nadcházejícím období změn na planetě mnoha inteligentních ras.

Kratší práce byly vydány také v souborech Cardography (1987) a The Maps in a Mirror: The Short Fiction of Orson Scott Card (1990Locus), která ve čtyřech dílech pojmenovaných The Changed Man (1992, č. Hrobka písní/Laser-books 2002), Flux (1992), Monkey Sonatas (1993) a Cruel Miracles (1993) shrnuje značnou část autorovy povídkové tvorby. Povídky napsané v pozdější době vyšly ve sbírce Keeper of Dreams (2008). Souborem tří povídek a z nich vytvořených divadelních her je titul Posing as People (2005).

Z povídek mimo známé cykly jmenujme především Eye for Eye (IASFM 1987-Hugo a Seiun, č. Oko za oko-Ikarie 5/97) a Dogwalker (IASFM 1989Locus, nom. Hugo, č. Pejskař-Ikarie 11/92 a Nejlepší povídky sci-fi 1990/Laser 1995) a Vessel (F&SF 1999, česky Nádoba-F&SF CZ Podzim 2008).

Rady začínajícím autorům poskytují knihy Character and Viewpoint (1988) a How to Write Science Fiction and Fantasy (1990-Hugo), v nichž zúročil zkušenosti z výuky psaní na různých univerzitách či ve workshopech.

Novelizací stejnojmenného filmu je román Abyss (1989, sp. James Cameron), v němž se pracovníci podmořské stanice setkají s mimozemskou civilizací. Chování obyvatel planety Harmonie je psychologicky usměrňováno počítačem v románové sérii Návrat domů: The Memory of Earth (1992, č. Vzpomínky na Zemi/Classic 1996), The Call of Earth (1992), The Ships of Earth (1994), Earthfall (1995) a Earthborn (1995). Série popisuje výpravu na téměř zapomenutou Zemi, kde obyvatelé planety hledají pomoc poté, co řídící počítač začne vykazovat známky poruchy a na planetě zbavené kontroly se pozvolna objevují známky propukajícího chaosu. První tři díly vyšly společně jako Homecoming: Harmony (1994), další dva jako Homecoming: Earth (1995).

Na pomezí literatury hlavního proudu a temné fantasy se pohybuje částečně autobiografický román Lost Boys (1992), v němž se autor mimo jiné vyrovnává s mozkovým postižením syna. Jde o rodinné drama, ve kterém rodiče bojují s neviditelným zlem za záchranu nejstaršího potomka. Titul vznikl na základě povídky Lost Boys (F&SF 1989-Locus, nom. Hugo a Nebula, č. Ztracení chlapci-F&SF 2/92). V románu Pastwatch: The Redemption of Christopher Columbus (1996, přip. Laser-books) se obyvatelé nijak lákavé budoucnosti snaží přesvědčit Kolumba o tom, že myšlenky křesťanství jsou morálně zcela neslučitelné s otroctvím a imperiálním dobyvatelstvím. Román je ceněn především pro věrohodné vykreslení charakteru samotného Kolumba, který je zde popsán jako zbožný muž a charismatický vůdce. Ukázkou z dlouho připravovaného románu byla novela Atlantis (Grails: Quests, Visitations and Other Occurences, ed. Richard Gilliam, Martin H. Greenberg & Edward E. Kramer, 1992). Card by na román rád navázal dvojicí volných pokračování na biblické motivy Pastwatch: The Flood (dosud nepublikováno) a Pastwatch: The Garden of Eden (dosud nepublikováno), ovšem jejich vznik není dosud nikterak jistý.

Po tragické smrti rodiny tráví svůj čas hrdina románu Homebody (1998) při renovaci starých domů a na cestě z města do města narazí v americkém Greensboro na dům s neméně tragickou minulostí. Neklidný a bohatý samotář z románu Treasure Box (1996) potkává dívku svých snů, s níž se také velmi brzy ožení, idylické štěstí však záhy pokazí setkání s její velmi podivnou rodinou.

Hrdinou fantasy románu Enchantment (1999) je americký student původem z Ukrajiny, jenž se po letech vrací do své domoviny a z věčného spánku probudí zakletou princeznu. S tou poté putuje do její minulosti, kde se utká se zlou čarodějnicí Babou Jagou. Planetoložka Carol Jeanne Cocciolone se spolu s rodinou a v doprovodu geneticky upravené inteligentní opičky účastní kolonizační vesmírné výpravy v chystané trilogii Mayflower (sp. Kathryn H. Kidd), zatím vyšel pouze první díl Lovelock (1994), na druhém dílu jménem Rasputin (dosud nepublikováno) se stále ještě pracuje. V pohádkovém příběhu pro dospělé čtenáře Magie Mirror (1999) kombinuje středověké motivy se současností, knihu bohatě ilustroval Nathan Andrew Pinnock. Neméně výpravně ilustrovanou knihou je krátký román Robota (2003), který za doprovodu obrazů Douga Chianga sleduje boj tenčící se lidské civilizace proti neúprosným robotickým zabijákům. Fantasy Magie Street (2005) je příběhem zvláštního sirotka, jenž se od okolí velkoměstského prostředí afroamerické čtvrti odlišuje nejen tím, že dokáže proniknout do fantastického světa, v němž mají události přímý vliv i na všední realitu.

Zajímavou politickou fikcí je románová dvojice The Empire Duet: Empire (2006) a Hidden Empire (2009), v níž se Spojené státy propadají do krvavého konfliktu dvou politických přesvědčení, zatímco většina národa se snaží nastolit mír uprostřed hroutícího se amerického snu. Obě knihy dějově doplňuje počítačová hra Shadow Complex, jejíž scénář napsal spisovatel Peter David.

Samostatně vydaná novela The Space Boy (2007) je příběhem chlapce, jenž se červí dírou vydá za záchranou matky ztracené v neznámém světě. Román Invasive Procedures (2007, sp. Aaron Johnston) popisuje snahu zdiskreditovaného vědce vyvinout lék na celou řadu genetických chorob. Léčba je však díky své náročnosti potenciálně nebezpečná, což vede až ke snahám o zastavení přelomového výzkumu. Úvodním svazkem nové fantasy série Serpent World má být román Pathfinder (2010), příběh dospívajícího Rigga nadaného nezvyklou schopností nahlížet do minulosti okolních lidí. Náhlá otcova smrt a následující setkání s podobně nadaným chlapcem ho donutí přehodnotit vše, do kdy znal a věděl.

Do budoucna připravuje autor román pro mládež The Bully and the Beast (2010), jenž vznikne rozvedením jedné z jeho povídek. Zajímavějším projektem je epická fantasy The Lost Gate (2010), první část plánováné trilogie Mithermages, ve které v sobě chlapec Danny, dosud poklidně žijící v odlehlé Virginii, v sobě objeví sílu otevřít bránu mezi Zemí a magickým světem Westil. Jeho talent z něj ovšem udělá cíl vražedných snah. Trilogie se vrací do světa známého z povídek Sandmagic (Swords Against Darkness 4, ed. Andrew J. Offutt 1979, č. Písečná magie-Ikarie 12/94) a Stonefather (Wizards, ed. Jack Dann & Gardner Dozois 2007, česky Otec hor-Čarodějové/Triton 2009).

Sestavil také antologie Dragons of Light (1980), Dragons of Darkness (1981), Future on Fire (1990, sp. Martin H. Greenberg), Black Mist and Other Japanese Futures (1997, sp. Keith Farrell), Future on Ice (1998), Masterpieces: The Best Science Fiction of the Century (2001 – č. Mistrovské kusy: Nejlepší SF 20. století/Laser-books 2003) a Empire of Dreams and Miracles: The Phobos Science Fiction Anthology (2002, sp. Keith Olexa) a Hitting the Skids in Pixeltown: The Phobos Science Fiction Anthology 2 (2003, sp. Keith Olexa a Christian O’Toole). Historický román z amerického západu Saints (1984=Woman of Destiny) je příběhem morálně i duševně silné členky mormonské církve. Zcela přirozený život Mojžíše oproštěný od všech legend citlivě tlumočí román Stone Tables: A Novel (1997). V připravované trilogii historických knih čerpajících z knihy Genesis se chystá osvětlit osudy několika pozoruhodných žen té doby, patří sem romány Sarah (2001), Rebekah (2001) a Rachel & Leah (2004) a The Wives of Israel (dosud nepublikováno). Do fantastiky nepatří také antologie Turning Hearts: Stories of Family Life (1994) a knihy Listen, Mom and Dad (1978), Ainge (1982), Saintspeak (1982) a A Storyteller in Zion (1993). Básnickou tvorbu shrnuje kniha An Open Book (2003).

V poslední době se věnuje rovněž fenoménům moderní kultury, seriálu Lost se věnuje jako editor nebeletristických eseji v knize Getting Lost (2006), naopak profesor Snape a jeho vztah k slavnému Harry Potterovi je předmětem knihy The Great Snape Debate (2007, sp. Amy Bernerová a Joyce Millmanová).

Jeho dílem se zabývá např. Michael R. Collings pod tituly In the Image of God: Theme, Characterization, and Landscape in the Fiction of Orson Scott Card (1990) a Storyteller: The Official Bibliography and Guide to the Works of Orson Scott Card (2001) či Edith S. Tysonová v knize Orson Scott Card: Writer of the Terrible Choice (2003).

I přes jisté námitky vůči autorově víře promítající se často i do jeho tvorby je Orson Scott Card stále velmi významnou postavou světové fantastiky a podle všeho jí i nadále zůstane, ačkoli jeho dílo není předvídatelné a mnohdy se místo ohlášených projektů věnuje zcela jiným knihám, což věrní čtenáři ne vždy přijímají s povděkem. Přesto je však každá jeho kniha přijímána s velkým očekáváním, jak lze u autora Cardova věhlasu očekávat.

Martin Šust

Orson Scott Card

ENDER VE VYHNANSTVÍ

Obálka John Harris Překlad Petr Kotrle Odpovědný redaktor Tomáš Jirkovský Jazykový redaktor Helena Šebestová

Sazba provedena v LaTeXu Vytiskla Tiskárna Havlíčkův Brod a.s. Vydalo Nakladatelství Laser-books s.r.o. Úslavská 2, Plzeň 326 00 tel+fax: 377 246 407 v edici Laser jako 407. publikaci Edice SF svazek 230. Plzeň 2010, vydání 1.

Prodejní cena včetně DPH 319 Kč

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai