Vykoupení Kryštofa Kolumba

Orson Scott Card

(2011)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Sci-fi

Vykoupení Kryštofa Kolumba sice není nejznámějším Cardovým dílem, ale mnozí ho pokládají za jeho nejvyzrálejší a možná i nejlepší román. Každý ví, jak zničující účinek mělo objevení Ameriky na tamní domorodé obyvatelstvo. Představte si tedy, že vědci z budoucnosti tuto tragédii pečlivě prostudovali a rozhodli se tok dějin změnit. Nejdříve je však nutné zjistit, co vlastně pohánělo Kolumba tak silně v jeho objevitelské snaze… A to je úkol pro dvojici pozorovatelů, manželský pár a později i pro jejich dceru. Kolumbus se v jejich očích proměňuje z dobře známé historické postavy v charismatického vůdce, hluboce věřícího člověka a muže mnoha předností i slabostí, které korespondují s dobovým chápáním světa. Zcela samostatný román Vykoupení Kryštofa Kolumba patří díky pečlivě a věrohodně vystavěným charakterům k vrcholným dílům science fiction s motivem cest v čase.

Edice MISTROVSKÁ DÍLA SF

vyšlo:

1. Frederik Pohl: Gateway

2. Frederik Pohl: Za modrým horizontem událost!

3. Greg Bear: Hudba krve

4. Frederik Pohl: Setkání s Heechee

5. Frederik Pohl: Anály Heechee

6. Stanislaw Lem: Nepřemožitelný

7. Pohl & Kornbluth: Obchodníci s vesmírem

8. Frederik Pohl: Cesta na Gateway

9. Bruce Sterling: Schismatrix Plus

10. Brian W. Aldiss: Skleník

11. Walter M. Miler Jr.: Chvalozpěv na Leibowitze

12. Orson S. Card: Mistr písní

13. Brian W. Aldiss: Nonstop

14. Bruce Sterling: Oceán prachu

15. A. C. Clarke: 2001: Vesmírná odysea

16. Walter Tevis: Zpěv drozda

17. A. C. Clarke: 2010: Druhá vesmírná odysea

18. William Gibson: Jak vypálit Chrome

19. Frederik Pohl: Chlapec, který bude žít navěky

20. William Gibson: Virtuální světlo

21. Robert Silverberg: Umírat v nitru

22. Brian W. Aldiss: Temné světelné roky

23. Alfred Bester: Zničený muž

24. William Gibson: Idoru

25. Brian W. Aldiss: Pokolení starců

26. Henry Kuttner: Roboti nemají ocas

27. Frederik Pohl: Man Plus

28. Theodore Sturgeon: Snící drahokamy

29. William Gibson: Neuromancer

30. William Gibson: Všechny párty zejtřka

31. Orson S. Card: Vykoupení Kryštofa Kolumba

připravujeme:

32. Alfred Bester: Hvězdy můj osud

ORSON SCOTT CARD

VYKOUPENÍ KRYŠTOFA KOLUMBA

Název originálu: PASTWATCH: THE REDEMPTION OF CHRISTOPHER COLUMBUS

Obálka: Patrik Krásný

Grafická úprava obálky: Dagmar Krásná

Překlad: Andrea Peprlová

Redakce: Helena Šebestová

Copyright © 1996 by Orson Scott Card

All Rights Reserved

Copyright © 2011 for the Czech translation by

Andrea Peprlová & Laser-books

Copyright © 2011 for Cover by Patrik Krásný

Copyright © 2011 for the Czech edition by Laser-books s. r. o.

ISBN 978-80-7193-324-3

Tomovi Dohertymu, vydavateli z planety Krypton. Má srdce ze zlata, jeho slovo je ocel a on sám zná teritorium

Poděkování

Moje z hloubi srdce plynoucí poděkování ať přijmou:

Clark i Kathy Kiddovi, za sympatické přátelství, „virtuální“ poustevnu a pronikavé postřehy Kathy na téma mnoha kapitol;

Henrique Flory, cestovatel, za pomoc a inspiraci;

obyvatelé Hatrack River v síti America Online, za obrácení mé pozornosti na dilemata, jejichž existenci jsem si neuvědomil;

Richard Gilliam, za trpělivé čekání na příběh o Atlantidě v rozšířené verzi;

Don Grant, za hodně hezkých knih a trpělivost při čekání na román, jehož tvorba neprobíhala v souladu s kalendářem;

Michael Lewis, za Rudé moře;

Dave Dollahite, za Maye;

Sid Meier, za hru Civilizace, která mi velmi ztěžovala soustředění na tvůrčí práci (ačkoliv ji doporučuji všem, kdo se chtějí osobně přesvědčit, čím je změna pro dějiny);

moji asistenti, Kathleen Bellamy a Scott Allen, za hodně věcí, méně i více důležitých;

jako vždy děkuji Kristine, díky které se život stává možným, a Geoffowi, Em, Charlie Benovi a Zině, že mu dávají význam.

Prolog

Institut minulosti

Někteří onu dobu nazývali „časem nápravy“; jiní, pozitivněji smýšlející, o ní mluvili jako o „rekultivaci“, „obnovení“ či dokonce „vzkříšení“ Země. Všechna tato označení byla adekvátní. Pochybili a teď se snažili napravit škody. Mnoho živého zemřelo nebo bylo zničeno či zabito a teď se vracelo k životu.

Taková byla práce se světem v těchto dnech: lidé vpravovali živiny zpět do půdy velkých deštných pralesů, aby stromy opět mohly vyrůst až k nebesům. Z okrajů velkých pouští Afriky a Asie vyhnali stáda a osadili zemi travou, aby step a savana mohly pomalu znovuzabírat území, která ztratily ve prospěch kamení a písku, aby se opět zazelenaly. Třebaže klimatické stanice vysoko na oběžné dráze nedokázaly změnit podnebí, ovlivňovaly proudění větrů dostatečně na to, aby žádný kousek země nesužovalo sucho, záplavy ani nedostatek slunce. V rozlehlých rezervacích se přeživší zvířata opět učila, jak žít ve volné přírodě. Všechny národy světa se spravedlivě dělily o potraviny a nikdo se už nemusel obávat hladu. Každému dítěti se dostalo dobrého vzdělání a každý dospělý dostal příležitost věnovat se práci, k níž jej předurčovaly jeho schopnosti, záliby a touhy.

Měly to být šťastné časy, s lidstvem směřujícím do budoucnosti, ve které bude planeta uzdravena, ve které bude možné žít pohodlný život bez pocitu viny, že je to na úkor jiných. Pro mnohé – snad většinu – tomu tak skutečně bylo. Ale mnozí jiní se nedokázali otočit zády ke stínům minulosti. Příliš mnoho zvířat nenávratně vyhynulo. Příliš mnoho lidí, příliš mnoho národů bylo pohřbeno a ztraceno v minulosti. Kdysi Zemi obývalo na sedm miliard lidských bytostí. Nyní zahrady světa obhospodařovala pouhá desetina z nich. Přeživší sotva mohli lehce zapomenout na staletí válek, nemocí, sucha, záplav a hladomoru, všech těch hrůz, které je uvrhly do zoufalství a beznaděje. Zdálo se, jako by každý krok vedl přes něčí hrob, a možná tomu tak vskutku bylo.

K životu se nenavracely jen lesy a pastviny. Lidé toužili oživit také ztracené vzpomínky, příběhy a vzájemně se proplétající lidské stezky, které vedly k časům slávy i potupy. Sestavili přístroje, které jim umožnily hledět do minulosti. Nejprve mohli pozorovat jen velké proměny napříč staletími, později, když vývoj pokročil, rovněž tváře a hlasy zemřelých.

Samozřejmě dobře věděli, že nelze zaznamenat vše. Nebylo dost živých, aby zaznamenali veškeré činy mrtvých. Nahlédli-li však tu či onde, našli odpověď na tu či onu otázku, sledovali ten či onen národ od jeho zrodu k zániku, muži a ženy z Institutu minulosti mohli svým spoluobčanům vyprávět skutečné příběhy, které objasňovaly, jak se rodily i hynuly národy; proč muži a ženy záviděli, proč zuřili, milovali; proč se děti smály, když vysvitlo slunce, a proč se třásly strachy, když padla tma.

Institut minulosti přinesl tolik zapomenutých příběhů, oživil tolik ztracených uměleckých děl, obnovil tolik zvyků, obyčejů, žertů a her, tolik věrouk a filozofií, až se někdy zdálo, že už není třeba vymýšlet nic dalšího. Celá minulost se zdála na dosah, a přesto badatelé věděli, že nahlížejí pouze pod povrch událostí a dychtivě hleděli vstříc budoucnosti, která přinese nikdy nekončící brouzdání časem.

1

Guvernérka

Jen jednou Kolumbus zalitoval, že se vydal na svou smělou plavbu. Stalo se tak v noci z 23. na 24. srpna v přístavu Las Palmas na ostrově Gran Canaria.

Po tolika letech úsilí jeho tři karavely nakonec přece jen vypluly, avšak jen co opustily Palos, Vyskytly se první potíže. Poté, co se na něj na španělském a portugalském dvoře usmálo tolik kněží a urozených mužů, aby se mu vzápětí pokusili zabodnout dýku do zad, sotva věřil, že se kormidlo na Pintě uvolnilo a téměř zlomilo bez cizího zavinění. Tak především, k události došlo i přesto, že Quintero, jenž Pintu vlastnil, byl z představy, že by se jeho malá loď měla vydat na takovou plavbu, natolik nesvůj, že se na ni nechal najmout jako obyčejný lodník, a střežil ji jako oko v hlavě. Pinzón se navíc Kolumbovi mezi čtyřma očima svěřil, že krátce před vyplutím zahlédl na zádi skupinku mužů. Kormidlo se podařilo opravit, ale druhého dne bylo opět rozbité. Pinzón byl vzteky bez sebe, slíbil však Kolumbovi, že dá vše do pořádku a během několika dní mohou loď s celou posádkou očekávat v Las Palmas.

Kolumbus si byl Pinzónovými schopnostmi a jeho oddaností jist natolik, že celou záležitost rychle pustil z hlavy a zamířil se Santou Marií a Niñou k ostrovu La Gomera, který spravovala Beatrice de Bobadilla. Na toto setkání se těšil již dlouho, neboť se chtěl o své vítězství na španělském dvoře podělit s tou, jež tolik doufala v jeho úspěch.

Avšak lady Beatrice byla na cestách. A zatímco čekal, den za dnem, musel strpět dvě nesnesitelné věci.

Zaprvé musel zdvořile naslouchat nahlouplým šlechticům zdržujícím se na Beatricině nevelkém dvoře, kteří mu do omrzení vyprávěli ty nejnehoráznější lži o tom, jak lze za dnů, kdy je dobrá viditelnost, pozorovat z ostrova Ferro, nejzápadnějšího z Kanárských ostrovů, nejasný obraz modrého ostrova na západním obzoru. Jako by se tak daleko na západ nevydalo už dost lodí! Avšak Kolumbus se postupem času naučil usmívat a přikyvovat i těm nejnestydatějším nesmyslům. Právě tato schopnost mu umožnila přežít nejen na často se stěhujícím dvoře Ferdinanda a Isabely, ale také na stálejším, leč mnohem arogantnějším dvoře portugalského krále Joãa. Poté, co celá desetiletí čekal, až mu král poskytne lodě, muže a zásoby a především mu udělí svolení k plavbě, představovalo několik dalších dní strávených mezi těmito hlupáky jen drobné nepohodlí. Třebaže se občas musel kousnout do jazyka, aby nepodotkl, jak strašlivě zbyteční se tito muži, kteří si neumějí najít lepší zábavu než zahálet na dvoře nepřítomné guvernérky, musí jevit očím Božím i poddanstva. Nepochyboval o tom, že jsou Beatrici k smíchu. Ubohost většiny mužů rytířského stavu si bezesporu uvědomovala již tehdy, když s Kolumbem rozmlouvala na královském dvoře v Santa Fé. Bezpochyby je nepřetržitě častovala jízlivými poznámkami, které mylně považovali za lichotky.

Daleko mučivější bylo mlčení z Las Palmas. Před odjezdem svým mužům nařídil, aby jej uvědomili ihned, jakmile Pinzón vpluje s Pintou do přístavu. Dny plynuly, zprávy nepřicházely a hloupost dvořanů se stávala natolik nesnesitelnou, až se rozhodl dát gomorským pánům sbohem a s úlevou v srdci se vydal do Las Palmas, aby 23. srpna, v den svého příjezdu, zjistil, že Pinta ještě stále nepřiplula.

Ihned mu přišly na mysl ty nejhorší možnosti. Záškodníci byli natolik odhodlaní překazit plavbu, že vyvolali vzpouru nebo nějakým způsobem Pinzóna donutili, aby se vydal zpátky ke břehům Španělska. Možná je mořské proudy odnesly do neznámých míst. Nebo je zajali piráti – nebo Portugalci, kteří se domnívali, že se je pošetilí Španělé snaží připravit o jejich výsostné vody podél afrického pobřeží. Nebo Pinzón, který se považoval za lepšího kapitána, než byl Kolumbus – ačkoli sám by nikdy nebyl schopen získat pro takovou výpravu podporu královského dvora, neboť neměl vzdělání, způsoby ani trpělivost, které k tomu byly třeba – dostal pošetilý nápad vydat se na cestu sám a doplout do Indie jako první.

Nic nebylo možné zcela vyloučit a každou chvíli se mu zdálo nejpravděpodobnější jiné z těchto neštěstí. Oné noci se Kolumbus rozhodl vyhledat samotu. Poklekl, aby se pomodlil – nikoli poprvé, avšak nikdy předtím s takovým hněvem na Všemohoucího. „Udělal jsem vše, co jsi mi uložil,“ šeptal, „naléhal jsem a žadonil, a přesto jsem se od tebe nikdy nedočkal ani toho nejmenšího povzbuzení, ani v nejhorších chvílích. Má víra v tebe však přesto zůstala neochvějná a nakonec se mi podařilo vše, oč jsi mě žádal. Vyrazili jsme na cestu. Byl jsem dobře připraven. Vypluli jsme ve vhodnou roční dobu. Mí muži jsou zkušení a co na tom, že sami sebe považují za lepší mořeplavce, než je jejich velitel. Teď, po všem, co jsem dosud musel snést, si přeji jen jedno: aby konečně všechno šlo, jak má.“

Mluvil s Pánem příliš směle? Pravděpodobně. Stejně směle však promlouval už dříve i k mocným mužům, a tak mu slova hladce plynula ze srdce na jazyk. Kdyby chtěl, mohl by jej Bůh za ta slova krutě potrestat – Kolumbus se odevzdal do Božích rukou už před lety a nyní byl již unaven.

„Bylo to příliš moc, nejlaskavější Pane? Musel jsi mě připravit o třetí loď? O mého nejlepšího námořníka? Dokonce o laskavost lady Beatrice? Je zřejmé, že jsem nenalezl přízeň v Tvých očích, ó Pane, žádám tě tedy, aby sis našel nového služebníka. Sešli na mě smrt, jestli chceš, nebude to horší, než když mě budeš zabíjet po kouscích, což se zdá být Tvým současným záměrem. Něco Ti povím. Zůstanu Tvým služebníkem ještě jeden jediný den. Vrať mi Pintu nebo mi naznač, co ještě po mně žádáš, ale přísahám na Tvé nejsvětější a nejděsivější jméno, že se nevydám na takovou výpravu s méně než třemi loďmi, dobře vybavenými a s dobrou posádkou. Zestárl jsem ve Tvých službách. Zítřejšího večera se chystám rezignovat a dožít tak, jak mi ve své moudrosti určíš. Ve jménu Otce, Syna i Ducha svatého, amen,“ pokřižoval se.

Po té nejrouhavější a nejnepřístojnější modlitbě, jakou kdy pronesl, však nemohl zamhouřit oka. Aniž by ho opustila zlost, vyskočil z postele a opět poklekl.

„Avšak i přesto buď vůle Tvá!“ pravil rozlíceně. Poté znova ulehl a zakrátko usnul.

Když se následujícího rána Pinta dokolébala do přístavu, považoval to za neochvějný důkaz, že Bohu na úspěchu jeho výpravy skutečně záleží. Dobrá tedy, pomyslel si. Třebaže jsem byl neuctivý, nepotrestal jsi mě, Pane; a místo toho jsi vyslyšel mé prosby. Dokážu Ti tedy, že i nadále jsem Tvým věrným služebníkem.

A začal to dokazovat tak, že zapřáhl do práce půlku obyvatel Las Palmas. Přístav byl plný tesařů a ucpávačů spár, kovářů a koželuhů a výrobců plachet, a zdálo se, že všichni jsou zaměstnáni na palubě Pinty. Pinzón měl plno drzých omluv – driftovali téměř dva týdny, než nakonec, výhradně díky svým skvělým námořnickým schopnostem, dokázal dovést Pintu do přístavu, jak slíbil. Kolumbus se nemohl zbavit podezření, ale nedával na sobě nic znát.

Ať byla pravda jakákoliv, Pinzón teď byl tady, stejně jako Pinta, společně s ponurým Quinterem na palubě. Kolumbus nic víc nepotřeboval.

A zatímco dohlížel na lodní dělníky z Las Palmas, podařilo se mu nakonec přemluvit Juana Niña, majitele Niñi, aby nechal vyměnit trojúhelníkové plachty za obdélníkové, jaké měly i ostatní karavely, aby všechny mohly chytat stejný vítr a s pomocí Boží dopluly společně ke dvoru velkého čínského chána.

Za pouhý týden byly všechny tři lodi v lepším stavu než v den, kdy opustily Palos. Tentokrát se nepřihodilo nic, co by mohlo plavbu ohrozit, a pokud se v posádce nacházeli záškodníci, Kolumbovo a Pinzónovo odhodlání vyplout za každou cenu je bezpochyby od jejich úmyslů odradilo. Nemluvě o faktu, že pokud by nyní výprava skončila neúspěchem, mohli by uváznout na Kanárských ostrovech – s mizivou nadějí, že by se kdy vrátili do Palosu.

A Bůh byl v odpovědi na Kolumbovy opovážlivé modlitby vskutku milosrdný, neboť když pluli na Gomeru pro poslední zásoby, spatřil nad cimbuřím sansebastianského hradu vlát standartu správkyně ostrova.

Všechny obavy, že na něj Beatrice de Bobadilla zanevřela, se v okamžení rozplynuly. Jakmile se ohlásil, okamžitě se přestala věnovat všem těm urozeným povalečům, jejichž povýšenecké řeči byl nucen před týdnem poslouchat, a ihned jej přijala.

„Cristóbale, bratře, příteli!“ zvolala. Dovolila mu, aby jí políbil ruku, a odvedla ho ze dvora do zahrady, kde usedli do stínu stromu a Kolumbus jí vypověděl vše, co se odehrálo od jejich posledního setkání v Santa Fé.

Zaujatě mu naslouchala, kladla inteligentní otázky a smála se jeho vyprávění o tom, co král provedl téměř ihned po podepsání kapitulace. „Než aby mi zaplatil tři karavely, rozhodl se oprášit jakýsi starý spor s Paloskými – bezpochyby se týkal pašeráctví –“

„Tamní lidé se dlouho neživili jinak, pokud je mi známo,“ přikývla Beatrice.

„A nařídil jim, aby zaplatili pokutu, která se přesně rovnala ceně dvou karavel.“

„Překvapuje mě, že je nenechal zaplatit všechny tři,“ usmála se Beatrice. „Je to starý lišák, ten náš starý dobrý Ferdinand. Ale zaplatil válku, aniž přitom zbankrotoval. A navíc právě vyhnal Židy, takže si nemá od koho půjčit.“

„A ironií je, že mi před sedmi lety vévoda sidonský zamýšlel od Palosu koupit tři karavely ze svého, kdyby mu to král nezakázal.“

„Starý drahý Enrique – měl vždy mnohem víc peněz než Koruna a nikdy nedokázal pochopit, proč ho to nečiní mocnějším než krále.“

„Dovedete si jistě představit, jak rádi mě v Palosu viděli. A jako políček do druhé tváře vydal král prohlášení, že každý, kdo se uvolí účastnit mé výpravy, bude zproštěn zodpovědnosti za všechny přestupky a zločiny, kterých se dopustil.“

„To snad ne!“

„Ale ano. Jistě chápete, jaké pobouření to vyvolalo mezi skutečnými paloskými námořníky. Nehodlali se plavit s bandou zločinců a dlužníků – nebo se vystavit nebezpečí, že by si lidé mysleli, že i oni sami potřebují pardon.“

„Jeho Veličenstvo bylo bezpochyby přesvědčeno, že bez podobné nabídky by se nenašel nikdo, kdo by byl ochotný zúčastnit se vašeho šíleného dobrodružství.“

„Inu, pravda je taková, že tato jeho ‚pomoc‘ naši expedici málem zmařila v samých začátcích.“

„A kolik zločinců a chuďasů je tedy ve vaší posádce?“

„Žádný, alespoň pokud mi je známo. Díky Bohu za Martina Pinzóna.“

„Ach, ano, ten člověk je legenda.“

„Slyšela jste o něm?“

„Na Kanárské ostrovy přicházejí všechny námořní pověsti. Žijeme na moři.“

„Ihned pochopil vizi celé věci. Jakmile rozhlásil, že popluje s námi, začali se hlásit dobrovolníci. A byli to Pinzónovi přátelé, kdo zariskoval a poskytl nám své karavely.“

„Určitě ne zadarmo.“

„Doufají, že zbohatnou, alespoň na své poměry.“

„A v totéž doufáte vy, nemám pravdu?“

„Nikoli, má paní. Já doufám, že budu boháčem ve vašich očích.“

Zasmála se a položila mu ruku na rameno. „Cristóbale, jak ráda vás opět vidím. Těší mě, že Bůh v této válce proti oceánu i španělskému dvoru rozhodl ve váš prospěch.“

Beatricina zdánlivě nevinná poznámka se dotkla poměrně delikátní otázky: jen ona věděla, že se na cestu vydává z božího příkazu. Kněží ze Salamanky jej měli za blázna, ale kdyby jen slovem naznačil své přesvědčení, že k němu promluvil Bůh, označili by ho za kacíře a to by byl konec všemu, nejen výpravě do Indie. Neměl v úmyslu se svěřit, ani jí, nechtěl se svěřit nikomu, dokonce ani svému bratru Bartoloměji, ani své ženě Felipě, když byla ještě naživu, dokonce ani otci Perezovi z kláštera v La Rábidě. Avšak k tomu, aby se přiznal lady Beatrici, stačilo strávit pouhou hodinu v její přítomnosti. Nevyzradil samozřejmě všechno, jen to, že si ho Bůh vyvolil a přikázal mu podniknout tuto výpravu.

Proč to udělal? Snad proto, že cítil, že jí může důvěřovat z celého srdce, či proto, že na něj hleděla s tak pronikavou inteligencí, že věděl, že ničím jiným než pravdou ji nepřesvědčí. Dobrou polovinu si však nechal pro sebe, neboť v opačném případě by jej za šíleného měla i ona.

Nepovažovala ho za šílence, a pokud ano, musela mít v bláznech odjakživa zvláštní zalíbení – zalíbení tak neobyčejné, že ji přimělo k návrhu smělejšímu, než by Kolumbus kdy očekával. „Zůstaňte přes noc se mnou, můj Cristóbale,“ zašeptala.

„Má paní,“ pravil váhavě, zatímco přemítal, zda ho nešálí sluch.

„V Córdobě jste žil s prostou ženou jménem Beatrice. Porodila vám dítě. Nemůžete předstírat, že žijete jako mnich.“

„Zdá se, že propadnout kouzlu žen jménem Beatrice je mým osudem. A žádná z nich nebyla ani omylem obyčejná.“

Lady Beatrice se pousmála. „Složil jste současně kompliment své staré lásce stejně jako té, která by mohla být vaší nynější. Není divu, že jste nakonec dokázal přesvědčit kněží i učence. Troufám si hádat, že královnu Isabelu okouzlila vaše rudá kštice a žár ve vašich očích stejně jako mě.“

„Víc šedivé než rudé, obávám se.“

„Téměř nikoli,“ podotkla.

„Má paní,“ pravil, „když jsem přišel do Gomery, modlil jsem se, abych získal vaši přízeň, nikdy jsem si však netroufal doufat ve víc.“

„Má to snad být začátek dlouhého a vděčného proslovu, na jehož konci hodláte mou nabídku k rozkoším těla odmítnout?“

„Ach, lady Beatrice, nikoli odmítnout, ale snad… odložit?“

Natáhla ruku, naklonila se a pohladila ho po tváři. „Nejste právě pohledný muž, Cristóbale.“

„Nikdy jsem si nemyslel, že by tomu bylo naopak.“

„A přesto z vás nelze spustit oči, ba ani přestat na vás myslet, když odejdete. Jsem vdova a vy jste vdovec. Bůh uznal za vhodné zbavit naše chotě strastí tohoto světa. Máme i my pociťovat muka z nenaplněných tužeb?“

„Představte si ten skandál, kdybych zůstal přes noc –“

„Tak to vás trápí? Pak tedy odejděte ještě před půlnocí – spustím pro vás přes parapet hedvábný provaz.“

„Bůh vyslyšel mé prosby,“ zašeptal.

„Aby ne, když plníte Jeho misi.“

„Netroufám si však teď hřešit a ztratit Jeho přízeň.“

„Věděla jsem, že jsem vás měla svést už tehdy v Santa Fé.“

„A je tu ještě něco, má paní. Pokud se z této velké výpravy vrátím jako úspěšný muž, nebudu již prosťáčkem, jenž se ke šlechtickému stavu dosud přiblížil pouze sňatkem s nepříliš urozenou dívkou z Madeiry. Budu místokrálem. Admirálem všech moří.“ Široce se usmál. „Jak vidíte, vzal jsem si k srdci vaši radu a nechal si své tituly předem potvrdit.“

„Tak místokrálem! Pochybuji, že byste pak byť jen okem zavadil o pouhou guvernérku vzdáleného ostrova.“

„Co vás nemá, paní. Budu admirálem všech moří a kdykoli pohlédnu na své království…“

„Jako Poseidon, vládce všech břehů, kterých se dotýkají mořské vlny…“

„Nenajdu drahocennější korunu než ostrov Gomeru, a nebude líbeznějšího klenotu v té koruně nežli půvabná Beatrice.“

„Strávil jste příliš mnoho času u dvora. Vaše lichotky znějí, jako by byly nacvičené.“

„Ovšemže jsou. Opakoval jsem si je znovu a znovu celý ten týden, co jsem v mukách čekal na váš návrat.“

„Chtěl jste říci na návrat Pinty.“

„Obě jste se opozdily. Nicméně, vaše kormidlo zůstalo nepoškozeno.“

Na tváři se jí objevil ruměnec a vzápětí se rozesmála.

„Stěžovala jste si, že jsou mé lichotky příliš dvorské. Myslel jsem tedy, že byste ocenila poklonu z taverny.“

„Tak takhle to chodí? Spí lehké děvy s muži zdarma, když je zahrnují líbivými řečičkami?“

„Žádné lehké děvy, paní. Taková poezie není určena pro ty, které je možné koupit za peníze.“

„Poezie?“

„Jste mou karavelou, s plachtami, jež vítr vzdouvá –“

„Pozor na námořnická přirovnání, můj příteli.“

„S plachtami, jež vítr vzdouvá, a jasně rudými praporci úst, tančícími radostně, když mluvíte.“

„Skládáte pěkné verše. Nebo vůbec nejsou vymyšlené na počkání?“ přerušila jej. „Nebo snad jen opakujete slova kdysi vyřčená?“

„Jste první, kdo je slyší, má paní. Váš dech je blahoslaveným větrem, za nějž se námořníci modlí, a pohled na tvé kormidlo působí, že se ubohému námořníkovi vzdouvá stěžeň…“

Uštědřila mu políček, ale ne proto, aby ho to bolelo.

„Vidím, že mé verše jsou žalostné.“

„Polibte mě, Cristóbale. Věřím, že se vrátíte jako vítěz, ale pokud byste se nevrátil nikdy, chci na vás mít alespoň tuto vzpomínku.“

A tak ji políbil, a znovu. Poté se však rozloučil a vrátil se k posledním přípravám daleké cesty. Nyní byl čas boží práce; až bude skončena, pak nastane čas sbírat pozemské odměny. Ačkoliv, kdo říká, že lady Beatrice není darem z nebes? Byl to koneckonců Bůh, kdo z ní učinil vdovu, a možná to byl také Bůh, kdo ji navzdory vší pravděpodobnosti přiměl milovat syna janovského tkalce.

Viděl ji, nebo si myslel, že ji vidí – ale kdo jiný by to mohl být? – jak mu z hradeb mává šarlatovým kapesníčkem jako vlajkou, když karavely konečně vyplouvaly na moře. Pokynul jí rukou na pozdrav a potom se zahleděl k západu. Zpět k východu, k Evropě, k domovu, se znovu nepodívá, než splní, k čemu ho Bůh povolal. Poslední z překážek byla překonána. Za deset dní se vylodí na březích Kataje nebo Indie, Ostrovech koření nebo Cipangu. Nyní ho už nemohlo nic zastavit, neboť Bůh jej provází. Je s ním od onoho dne na pláži, kdy se mu zjevil a pověděl mu, aby zapomněl na své sny o křížové výpravě. „Mám pro tebe významnější úkol,“ řekl mu tehdy – a je to právě dnes, kdy se k vyvrcholení svých snah přiblížil jako nikdy předtím. To vědomí ho naplňovalo jako víno, jako světlo, jako vítr v plachtách nad hlavou.

2

Otroci

Přestože Tagiri nikdy fyzicky v čase necouvla, lze právem tvrdit, že Kryštofa Kolumba na Hispaniole zdržela právě ona a navždy tak změnila tvář dějin. Třebaže se narodila sedm století po Kolumbově výpravě a nikdy neopustila rodnou Afriku, nalezla způsob, jak zasáhnout do minulosti a znemožnit dobytí Ameriky Evropany. Neučinila tak ze zlé vůle. Někteří tento skutek připodobňovali operaci bolestivé kýly u duševně zaostalého dítěte: dítě zůstane postižené, nebude už ale tolik trpět. Tagiri to však viděla jinak.

„Dějiny nejsou preludiem,“ nechala se jednou slyšet. „Neměli bychom přehlížet utrpení našich předků jen proto, že nakonec všechno dopadlo docela dobře. Jejich bolest se počítá stejně jako náš mír a štěstí. Díváme se z našich zlatých oken a cítíme lítost při pohledu na všechnu tu krev, násilí, choroby a hladomor našich sousedů. Dříve jsme věřili, že se nedá couvnout časem zpět a provést změny, a proto nám bylo možné odpustit, že jsme jen občas uronili pár slz nad osudem lidí z minulosti a dál jsme vedli spokojený život. Nyní, když víme, že je v našich silách jim pomoci a přesto se odvrátíme od jejich bolesti, znamená to, že nežijeme ve zlatém věku a naše vlastní štěstí bude otrávené. Dobří lidé nenechají nikoho bezdůvodně trpět.“ Věděla, že žádá takřka nemožné, mnozí s ní však souhlasili, a to se nakonec ukázalo jako rozhodující.

Nic v jejím původu, výchově či vzdělání nenapovídalo, že právě ona jednoho dne zničí svět, aby mohla stvořit nový. Stejně jako většina mladých lidí, kteří se zapojili do průzkumu minulosti, i ona nejprve pomocí časozoru sledovala své vlastní předky, pokolení za pokolením. Byla si matně vědoma skutečnosti, že jakožto začátečník bude první rok pracovat pod dohledem. Netvrdili jí však, že jakmile se přístroj naučí ovládat a ladit („je to umění, nikoli věda“), bude moci zkoumat, cokoli bude chtít? Proto by ji nejspíš ani příliš nepřekvapilo, kdyby se dozvěděla, že její nadřízení chápavě přikyvují, jakmile bylo zřejmé, že sleduje linii svých ženských předků až do vesnice Dongotonů na březích řeky Koss. Třebaže byla míšenkou více ras, stejně jako všichni ostatní na světě té doby, vybrala si jednu linii, která pro ni měla největší význam, tu, z níž odvozovala svůj původ. Její kmen se nazýval Dongotona, stejně jako hornatá země, kterou obýval, a vesnice, v níž žily ženy, které považovala za své předky, se jmenovala Ikoto.

Bylo těžké naučit se pracovat s časozorem. Třebaže byl přístroj vybaven mimořádně dobrým počítačovým řízením, takže bylo možné dostat se do daného místa a času s přesností několika minut, žádný počítač nedokázal překonat to, co průzkumníci času nazývali „problémem významnosti“. Tagiri si nejprve našla vhodný pozorovací bod ve vesnici – poblíž hlavní cesty, která se vinula mezi hliněnými chýšemi – a potom zvolila časový úsek, například jeden týden. Počítač pak zaznamenával pohyb všech osob v dosahu pozorovacího bodu.

Přestože celý proces trval jen několik minut, spotřebovalo se při něm obrovské množství elektřiny. Ale byl počátek třiadvacátého století a solární energie byla velmi levná. První týdny se Tagiri jen prokousávala hromadou planých hovorů a bezvýznamných událostí. Jí samotné samozřejmě zpočátku prázdné ani zbytečné nepřipadaly. Uchváceně naslouchala každému slovu – vždyť šlo o skutečné lidi z vlastní minulosti! Někteří byli jejími předky a dříve či později je identifikuje. Prozatím je milovala všechny – koketující dívky, reptající starce, zmožené ženy, které okřikovaly zlobivé děti; a, ach, především ty děti! Ty umazané, hladové a bujaré chlapce a holčičky, příliš malé, aby si uvědomovali svou chudobu, a příliš chudé, aby věděli, že ne každý na světě vstává i uléhá hladový. Byli tak čilí, tak plní života!

Po několika týdnech nicméně narazila na „problém významnosti“. Po zhlédnutí několika tuctů dívek v pubertě věděla, že všechny dívky z Ikota flirtují více méně týmž způsobem. Poté, co zhlédla bezpočet případů škádlení, posmívání, rozepří a laskavostí mezi dětmi, uvědomila si, že viděla o hodně víc každé variace škádlení, posmívání, rozepří a laskavostí, než kdy chtěla vidět. Prozatím se nepodařilo navrhnout program, který by počítačům časozoru umožňoval rozpoznávat neobvyklé a nepředvídatelné lidské chování. Bylo už tak dost obtížné naučit je rozpoznávat lidský pohyb. V počátcích se museli badatelé probírat nekonečným počtem snímků, na nichž dosedali, zobali nebo odlétali ptáci či cupitaly ještěrky a myši, jen tu a tam proložených záběry na lidskou činnost.

Tagiri přišla s vlastním řešením – neobvyklým řešením, ale ti, kteří ji sledovali, nebyli nijak překvapeni, že se vydala právě touto cestou. Tam, kde se většina badatelů začala ve svém výzkumu uchylovat k čistě statistickému přístupu, při němž zjišťovali četnost jistých prvků v chování sledovaných osob a následně sepisovali pojednání o kulturních vzorcích, zvolila Tagiri zcela opačný postup: vyhlédla si určitého jedince a sledovala jej od jeho narození až do smrti. Nepátrala po vzorcích chování. Zajímaly ji příběhy. Ach, řekli si pozorovatelé, bude z ní životopisec a bude se tedy věnovat jednotlivcům, nikoli celým kulturám.

Její výzkum nicméně po jisté době nabral směr, s jakým se nadřízení setkali v minulosti pouze několikrát. Jakmile se Tagiri proklestila životy sedmi generací po matčině linii, změnila přístup a místo aby pozorovala život jednotlivých osob od kolébky do hrobu, začala sledovat jejich životní pouť pozpátku, od smrti po narození.

První byla stařena jménem Amami. Tagiri pomocí počítače nastavila pohyb pozorovacího bodu tak, aby mohla sledovat Amamin život pozpátku. To znamenalo, že pokud se nerozhodla přehrát výjev z jejího života obvyklým způsobem, nerozuměla ani slovu. A namísto příčiny a následku, které by se před ní rozvíjely v normálním lineárním vzorci, viděla nejprve následek a pak teprve odkrývala příčinu. Ve stáří Amami nápadně kulhala; teprve po několika týdnech zkoumání Tagiri odhalila původ této vady. Tehdy spatřila, jak o mnoho let mladší Amami leží na rohoži a krvácí. Poté sledovala, jak se pozpátku plazí z rohože, dokud se nenarovnala a nestanula před mužem, který prudce odtrhával svoji dřevěnou hůl od jejího těla, znovu a znovu.

A proč ji zmlátil? Několik dalších minut couvání přineslo odpověď: Amami cestou pro vodu znásilnili dva silní muži ze sousední lotukotské vesnice. Ale Amamin muž nemohl přijmout ženino vysvětlení, neboť by to znamenalo, že svou ženu nedokázal ochránit; musel by se pomstít, a to by mohlo ohrozit křehký mír mezi Lotuky a Dongotony v údolí řeky Koss. Pro dobro svého lidu a kvůli vlastní sebeúctě tedy musel považovat slova své plačící ženy za lež a předstírat, že se bavila a chovala se jako kurva. Bitím ji chtěl přimět, aby mu dala peníze, které od mužů dostala, přestože věděl, že žádné peníze nedostane, že se jeho milovaná žena neprodávala a on s ní nakládá nespravedlivě. Zdálo se, že mu v krutosti nebrání ani jeho očividný stud. Byl mnohem surovější, než Tagiri viděla u kteréhokoli jiného muže z vesnice, a tloukl ji ještě dlouho poté, co se s křikem a pláčem přiznala ke všem hříchům světa a úpěnlivě začala prosit o milost. Bil ji ne proto, že věřil ve spravedlnost trestu, ale aby přesvědčil sousedy, že si ho manželka zaslouží, a tak to přeháněl. Přeháněl… Po zbytek života se pak musel dívat, jak Amami kulhá.

Pokud kdy požádal o odpuštění, byť nepřímo, Tagiri si toho nevšimla. Udělal to, co považoval za nutné k uchování své cti. Proč by se za to měl omlouvat? Amami možná bude kulhat, bude však mít uznávaného muže, jehož postavení neutrpělo. Co na tom, že ještě týden před její smrtí za ní pořád běhaly malé děti z vesnice a pokřikovaly na ni slova, která se naučily od dětí o pár let starších: „Lotukotská děvko!“.

Čím víc se Tagiri zajímala o lid Ikoto a čím více se s ním identifikovala, tím víc času trávila v obráceném proudu historie. Když pozorovala lidské chování, ať už v časozoru nebo mimo něj, pátrala po příčinách, místo aby čekala na výsledky. Pro ni nebyl svět potenciální budoucností, která čeká na možnosti; byl nezrušitelným souborem výsledků. A jediné, co bylo možné objevit, byly nezměnitelné příčiny, které vedly k současnému momentu.

Její nadřízení to pozorovali s velkým zájmem, neboť hrstka nováčků, která dříve experimentovala s obráceným tokem času, od tohoto způsobu pozorování záhy upustila, neboť to bylo příliš matoucí. Ne však Tagiri. Nořila se stále hlouběji a hlouběji do minulosti, vracela stařeny do matčina lůna, pak sledovala jejich matky, dál a dál, neboť chtěla odhalit příčinu každého následku.

A právě proto jí bylo dovoleno prodloužit začátečnické období za první nejisté měsíce, kdy se teprve učila obsluhovat časozor a hledat vlastní cestu k problému významnosti. Místo aby jí přidělili práci na některém z již probíhajících projektů, povolili jí i nadále zkoumat svou vlastní minulost. Bylo to samozřejmě hlavně praktické rozhodnutí, neboť jakožto životopisec a ne hledač vzorů by jen těžko nacházela uplatnění v existujících projektech. Hledačům příběhů bylo obvykle dovoleno pracovat na svém. Nicméně skutečnost, že Tagiri pokračovala v pozorování dějů v obráceném směru, už nebylo pouze neobvyklé, ale jedinečné. Nadřízení zvědavě očekávali, co její výzkum přinese a co o tom sepíše.

Tagiri byla jiná. Na jejich místě by ji nezajímalo, kam tento neobvyklý vědecký postup povede, ale co je jeho příčinou.

A kdyby se jí byli zeptali, na okamžik by se zamyslela a potom by jim odpověděla, protože si byla a vždycky bude mimořádně vědoma sama sebe. Příčinou je rozvod mých rodičů, řekla by. Celý její život jí připadali velmi šťastní; když jí však bylo čtrnáct let, dozvěděla se, že se rozvádějí, a najednou se celá idyla dětství změnila v lež. Otec a matka spolu všechny ty dlouhé roky vedli krutou a zákeřnou válku o to, kdo je důležitější. Tagiri si ničeho nevšimla, neboť rodiče onu zhoubnou soutěživost skrývali nejen před ostatními, ale dokonce i sami před sebou. Ale když byl Tagirin otec ustaven do čela programu Súdánské obnovy, což ho posunulo o dva stupně výše v hierarchii organizace než matku, pravda o vzájemné nenávisti, vyvolané úspěchy druhé strany, vyšla najevo, nahá a brutální.

Až tehdy si Tagiri zpětně uvědomila všechny ty neviditelné signály, které rodiče vysílali, když si u snídaně či večeře blahopřáli k různým úspěchům. Teď, zbavena dřívější naivnosti, si zpětně vybavovala jejich slova a uvědomovala si, že se dýkami jízlivosti zabodávali do pýchy toho druhého. A tak tedy Tagiri znovu prožila celý svůj dosavadní život, ovšem pozpátku. Zatímco myšlenkami couvala stále hlouběji do minulosti a odhalovala pravdivé příčiny událostí, stále jí na mysli tanul jasný výsledek. A od té doby se takto dívala na celý svůj život, ještě než ji napadlo využít univerzitního studia etnologie a vymřelých jazyků pro potřeby Institutu.

Nikdo se jí neptal, proč sleduje čas pozpátku, a ona své důvody nikomu nesdělovala. Přestože ji poněkud znepokojovalo, že jí dosud nebyl přidělen žádný úkol, byla za to zároveň vděčná, neboť hrála nejúžasnější hru v životě, v níž řešila jednu záhadu za druhou. Nepřekročila Amamina dcera už dávno čas na vdávání? A nevdala se naopak její dcera příliš mladá, a navíc za muže, který byl neústupnější a sobečtější než vlídný, avšak poddajný muž její matky? Každá generace zpochybňovala životní volby svých rodičů, aniž by porozuměla příčinám. Co bylo požehnáním pro jedno pokolení, bylo prokletím pro příští. Všechno ale směřovalo ke znásilnění a pak k nespravedlivému potrestání už tak nešťastné ženy. Tagiri slyšela všechna echa dřív, než narazila na zvonící zvon; cítila všechny kruhy vln na hladině dřív, než nakonec došla ke kameni vhozenému do vody. Stejně jako ve vlastním dětství.

Všechno nasvědčovalo, že ji čeká neobvyklá a úchvatná kariéra. Tagirinu osobní složku zdobil zřídka užívaný stříbrný štítek, jenž upozorňoval každého, kdo měl moc o ní rozhodovat, ať ji nechá na pokoji nebo podpoří v tom, co právě dělá. Aniž by o tom věděla, byla její pracovna vybavena monitorovacím zařízením, aby v případě, že výsledky svého bádání nikdy nepublikuje (jak se u takových podivínů nezřídka stávalo), mohlo by být po její smrti vypracováno hlášení o celoživotním díle, bez ohledu na jeho hodnotu. Stříbrný štítek zdobil pracovní složku pouhých pěti dalších lidí. A Tagiri z nich byla nejzvláštnější.

~~~

Její život se tedy mohl ubírat touto cestou, nic zvenčí nemělo dovoleno vyrušovat ji a odklánět ze směru, jaký si přirozeně vybrala. Avšak necelé dva roky od chvíle, kdy se svým výzkumem započala, zaznamenala ve vesnici Ikoto událost, která ji svedla z dosavadní cesty na jinou a nasměrovala ji k objevům, jež měly změnit svět. Couvala právě přes život ženy jménem Diko. Diko si ihned získala Tagirino srdce, víc než kterákoli jiná Ikoťanka, kterou studovala. Ode dne úmrtí nazpět časem byla neustále obklopena aurou smutku, a to z ní dělalo postavu skutečně tragickou. Ostatní kolem ní to také cítili – měli ji ve velké vážnosti a často se s ní radili, dokonce i muži, přestože nebyla věštkyní ani o nic větší šamankou než kterýkoli jiný Dongoton.

Smutek trval, rok za rokem, Diko mládla a blížila se k věku mladé ženy – jednoho dne jej však vystřídal strach, vztek a pláč. Jsem blízko rozřešení, pomyslela si Tagiri. Brzy najdu bolest, která stojí u kořenů jejího trápení. Může za ně, podobně jako u Amami, její muž? Bylo by těžké tomu uvěřit – na rozdíl od Amamina manžela byl Dičin muž mírný a laskavý. Těšila ho úcta, jakou jeho žena ve vesnici požívala, a nikdy se nepokusil vylepšit své postavení na její úkor. Nebyl domýšlivý ani hrubý a v těch nejdůvěrnějších okamžicích byli oba plní lásky a něhy. Ať už Dičino neštěstí způsobilo cokoliv, manžel jí byl zdrojem útěchy.

Po čase ženin vztek a pláč vystřídal čirý strach. Celá vesnice byla na nohou, lidé pročesávali lesy a křoviska a pátrali podél říčních břehů po něčem ztraceném. Spíše někom ztraceném, protože Dongotonové nevlastnili nic, co by stálo za tak usilovné hledání. Takovou cenu měly pouze lidské bytosti, neboť jen ty jsou nenahraditelné.

A pak, náhle, hledání ještě nezačalo a Tagiri poprvé spatřila, jaká Diko mohla být: úsměvná, s písní na rtech, tvář plnou radosti ze života, onoho božského daru. Tagiri poprvé uviděla toho, jehož ztráta byla zdrojem hlubokého smutku, který provázel Diko po celý život – čilý, bystrý a veselý osmiletý chlapeček jménem Acho. Diko si se svým milovaným synem nepřetržitě povídala; byli nerozluční v práci i ve hře. Tagiri při putování napříč pokoleními viděla matky dobré i špatné, nikdy však nebyla svědkem tak silného pouta mezi matkou a dítětem. Chlapec miloval i otce, jenž jej učil všem mužským dovednostem, avšak Dičin muž nebyl ani zdaleka tak hovorný jako ona a jejich prvorozený syn, a tak je jen tiše sledoval, naslouchal jim, těšil se z jejich přítomnosti a jen tu a tam se přidal k jejich švitoření.

Snad proto, že s takovým napětím celé týdny pátrala po příčině ženina smutku, či proto, že si ji tolik oblíbila a zamilovala, když s ní strávila tak dlouhé chvíle, nedokázala tentokrát Tagiri jednoduše pokračovat v pátrání svým obvyklým způsobem, hlouběji do minulosti až k okamžiku, kdy se chlapec navrátí do Dičina lůna a dál, k jejímu dětství a narození. Chlapcovo zmizení vyvolalo tolik ozvěn, nejen v životě jeho matky, ale skrze ni i v životě celé vesnice, než aby Tagiri nechala záhadu nevyřešenou. Diko se nikdy nedozvěděla, co se stalo s jejím synem, avšak Tagiri měla prostředky, jak to zjistit. A třebaže to znamenalo na čas změnit směr pátrání a vydat se v čase dopředu a sledovat osudy ne ženy, ale chlapce, pokračovala vlastně stále v původním výzkumu. Chtěla zjistit, co bylo za Achovým zmizením a co tak způsobilo nekonečný Dičin smutek.

Ve vodách Kossu tehdy žili hroši, a třebaže se tady na horním toku vyskytovali jen zřídka, děsila se Tagiri, že spatří to, co se podle obyvatel vesnice muselo stát – nebohého chlapce mizícího v tlamě nebezpečného tvora.

Ale nevězel za tím hroch, ale člověk.

Divný člověk, mluvil řečí, jakou Acho doposud nikdy neslyšel – Tagiri v ní však ihned rozpoznala arabštinu. Mužova světlejší pleť i vous, jeho šaty i turban, to vše fascinovalo téměř nahého Acha, který vídal pouze muže a ženy stejně tmavé, jako byl on sám, a pouze jednou viděl skupinu modročerných Dinků, kteří se vydali lovit nahoru po řece. Jak mohlo existovat podobné stvoření? Acho nepatřil k těm, kteří by se nechali zastrašit, a když se muž usmál a promluvil svou hatmatilkou (Tagiri věděla, že řekl „Pojď sem, malý, neublížím ti“), stál jako přibitý, a dokonce se začal usmívat.

Vtom se po něm muž ohnal holí a srazil omráčeného kloučka na zem. Na okamžik se zdálo, že má strach, zda chlapce nezabil, avšak když se přesvědčil, že Acho stále dýchá, spokojeně se ušklíbl. Nacpal bezvládné tělíčko do pytle, přehodil si jej přes rameno a vydal se nazpátek k řece, kde na něj čekali dva kumpáni, také s plnými pytli.

Otrokář, pochopila ihned Tagiri. Nenapadlo ji, že se vydávali až tak daleko. Arabové obvykle kupovali otroky od Dinků při dolním toku Bílého Nilu. Ti by však nikdy nepřišli do hor v tak malém počtu. Mívali ve zvyku přepadnout vesnici, povraždit všechny muže a zajmout malé děti a pohledné ženy, které odvlekli na trh. Ušetřeny zůstaly jen staré ženy, aby měl ztracené duše kdo oplakávat. Většina muslimů otroky raději kupovala, než aby je sami lovili. Tito muži však byli výjimkou. Ve starých, obchodem posedlých společnostech, které téměř zničily svět, pomyslela si Tagiri, by tyto muže považovali za dynamické a inovativní obchodníky, kteří se pokoušejí zvýšit zisk vyřazením prostředníků.

Nyní, když Tagiri uspokojila svou zvídavost, nastal čas vrátit se k přerušené práci a sledovat Diko až k okamžiku jejího narození. Uvědomila si však, že to nechce udělat. Počítač byl nastaven k pátrání po nových pozorovacích bodech, které by sledovaly Achův pohyb, a Tagiri nevydala příkaz k návratu do předchozího programu. Místo toho se zaujetím pozorovala záznam v obvyklém sledu, aby poznala nejen příčinu, ale i následky. Aby zjistila, co čeká toho bystrého a úžasného chlapce, kterého Diko tak milovala.

Hned na počátku chybělo jen málo, a chlapec by se dostal na svobodu – nebo na onen svět. Otrokáři byli natolik hloupí, že své oběti chytali cestou proti proudu, takže jim při návratu nezbývalo než se proplížit kolem týchž vesnic, odkud unesené děti pocházely. Ve vesnici dál po proudu na ně několik mužů z kmene Lotuko v plné zbroji nastrojilo léčku. Dva Araby zabili, a protože v jejich pytlích našli všechny děti, na kterých jim záleželo – své vlastní – nikdo nepronásledoval otrokáře, který nesl na zádech v pytli Acha.

Muž nakonec došel do vesnice, kde na něj čekali dva černí otroci s velbloudy. Přivázali pytel s Achem na jednoho velblouda a skupinka přeživších členů výpravy se bez prodlení vydala na cestu. Tagiri rozlítilo, že se muž ani nenamáhal pytel rozvázat, aby zjistil, zda je chlapec naživu.

Podél Nilu doputovali až do Chartúmu, kde zamířili na trh s otroky. Otrokář pytel rozvazoval jen jednou denně, aby nalil trochu vody do chlapcových úst. Po zbytek času Acho cestoval potmě, schoulený do klubíčka. Byl však statečný a ani jednou nezaplakal, a poté, co otrokář do pytle několikrát surově kopl, přestal i prosit o slitování. Nyní už jen mlčky trpěl, oči rozšířené strachem. Pytel tou dobou již nepochybně páchl močí a protože Acho stejně jako ostatní ikotské děti trpěl úplavicí, byl pytel také jistě plný stolice. Ta však v poušti brzy uschne, a protože chlapce nechávali o hladu, další znečištění už nepřibývalo. Nechat hocha vyměšovat venku nepřipadalo v úvahu – jeho jediný úlovek by mohl vzít do zaječích a otrokář chtěl získat alespoň nějaký zisk z výpravy, která stála život jeho dva společníky.

Nebylo tedy žádným překvapením, že když dorazili do Chartúmu, nemohl Acho celý den vůbec chodit. Štědré rány holí a čiroková kaše jej však brzy postavily na nohy a za několik dní jej jeden překupník koupil za cenu, která z Achova věznitele v podmínkách Chartúmu na čas udělala bohatého člověka.

Tagiri sledovala Achovu cestu po proudu Nilu, lodí a na velbloudu, dokud nebyl nakonec v Káhiře prodán. Dobře krmený a umytý působil docela exoticky v uspěchaném arabsko-africkém městě, které bylo v oněch časech kulturním centrem islámu, a tak za něj utržili značnou sumu. Hoch si v rodině bohatého obchodníka rychle osvojil arabštinu, a když si jeho pán uvědomil, jak bystrého chlapce získal, dohlédl na jeho vzdělání. Acho se nakonec stal nenahraditelným pomocníkem v domácnosti, a když byl jeho pán na cestách, obstarával za něj všechno, co bylo třeba. Když pak původní majitel zemřel, zdědil Acha společně s veškerým dalším majetkem jeho nejstarší syn, a spoléhal na něj ještě více. Acho tak de facto řídil veškerý obchod, a protože si vedl velmi úspěšně – získal nové trhy a rozšířil oblast působnosti – stal se díky němu rodinný majetek jedním z největších v Káhiře. Když Acho zemřel, rodina upřímně truchlila a vystrojila mu na otroka honosný pohřeb.

Tagiri přesto nedokázala zapomenout, že celou tu dobu otroctví, každou hodinu každého dne každého roku Achovi z tváře nikdy nezmizel výraz nezapomenutelné touhy, zármutku a beznaděje. Na výraz, který říkal: Jsem zde cizincem, nenávidím toto místo, nenávidím svůj život. Výraz, který říkal, že pro svou matku truchlil stejně dlouho a stejně hluboce jako ona pro něj.

Právě tehdy Tagiri zanechala zkoumání historie vlastní rodiny a začala se věnovat otázce, které hodlala zasvětit celý život: otroctví. Až doposud se všichni hledači příběhů v Institutu věnovali zaznamenávání příběhů významných nebo alespoň vlivných mužů a žen minulosti. Tagiri se však rozhodla studovat otroky, nikoli jejich majitele; hodlala pátrat v dějinách ne proto, aby zaznamenala činy mocných, ale aby odkryla příběhy těch, kteří neměli moc ani nad svými vlastními životy. Chtěla oživit vzpomínky na zapomenuté, na ty, jejichž sny byly zadupány do země a jejichž těla byla ukradena, takže ani nebyli aktivními účastníky vlastních autobiografií. Lidí, z jejichž tváří bylo možné vyčíst, že nikdy nezapomněli, že nepatří sobě a že díky tomu nemohou v životě dosáhnout štěstí.

S tímto výrazem beznaděje se setkávala všude. Jistě, občas v jejich tvářích vídala vzdor – avšak vzpurní si vždy vysloužili zvláštní zacházení, a těm, kteří umně dávkované mučení přežili, se ve tvářích nakonec zračilo stejné zoufalství jako ostatním. Byl to výraz otroka. Tagiri si uvědomila, že v případě ohromného počtu lidských bytostí v téměř každé epoše dějin to byla jediná tvář, kterou kdy směli ukázat světu.

~~~

Když bylo Tagiri třicet let, pracovala na svém projektu mapujícím otroctví již osmým rokem. Pod jejím vedením bádal asi tucet tradičněji orientovaných hledačů vzorců společně se dvěma dalšími hledači příběhů. A právě tehdy došlo k poslednímu odklonu ve směru jejího výzkumu, který ji nakonec dovedl ke Kryštofu Kolumbovi a změně historie.

Třebaže nikdy neopustila Jubu, město, v němž se nacházela její observatoř, mohla díky časozoru navštívit kterékoli místo na světě. A když byl uveden do provozu chronohled, časozor druhé generace, který měl nahradit již zastarávající přístroje, otevřela se před ní možnost studia vzdálených destinací, protože základní překlad starobylých jazyků byl nyní součástí přístroje a už se nemusela učit jazyk každého místa, které navštívila, aby rozuměla, co se děje na monitoru.

Tagiri často práce přiváděla do pracovny jednoho z jejích podřízených hledačů příběhů, mladíka jménem Hassan. V dobách, kdy používal starý časozor, mu téměř nevěnovala pozornost, neboť nerozuměla žádnému z antilských jazyků, které Hassan pracně rekonstruoval srovnáváním s ostatními karibskými a arawackými jazyky. Teď však nastavil chronohled tak, že uměl základy jednoho z arawackých nářečí, kterým se dorozumíval kmen, jejž si vybral k pozorování.

„Je to horská vesnice,“ pustil se do vysvětlování, když zpozoroval Tagirin zájem. „Má spíše mírné podnebí – mírnější než na pobřeží – a proto zde také pěstují jiné plodiny.“

„Co chceš pozorovat?“ zajímala se.

„Sleduji životy, které byly přerušeny vpádem Španělů. Je to jen pár týdnů před tím, než španělská výprava vyrazila do hor a všechny obyvatele zotročila. Španělé nutně potřebují na pobřeží pracovní sílu.“

„Zvětšují plantáže?“

„Vůbec ne,“ zavrtěl hlavou Hassan. „Spíš naopak. Ale Španělé nedokáží udržet své otroky při životě.“

„A snaží se o to vůbec?“

„Povětšinou ano. Jistě, někteří zabíjejí jen z rozmaru, neboť získali nad domorodci naprostou moc a někteří z nich zkoušejí, jak daleko mohou zajít. Většinou však všechno kontrolují kněží a ti opravdu dělají všechno, co mohou, aby úmrtím otroků zabránili.“

Tak kněží, pomyslela si Tagiri, a přesto otroctví jen bují. Ačkoli jen pomyšlení na tuto ironii ji vždycky naplňovalo rozhořčením, věděla, že nemá smysl připomínat Hassanovi celou situaci – cožpak se neúčastnil projektu výzkumu otroctví spolu s ní?

„Lidé z Ankuaše dobře vědí, co se děje. Už zjistili, že jsou poslední z Indiánů, kteří zůstávají svobodní. Pokusili se skrývat, nezapalovali ohně, dělali zkrátka všechno, aby je Španělé neobjevili, avšak v nížinách žije příliš mnoho Arawaků a Karibů, kteří s vyhlídkou na špetku vlastní svobody ochotně Španělům pomohou. Ti na Ankuaš nezapomněli. Výprava na sebe tedy nenechá dlouho čekat. A vesničané to moc dobře vědí. Vidíš?“

Tagiri spatřila starce a ženu středního věku, kteří seděli v podřepu naproti sobě u nevelkého ohniště, nad kterým z hrnku s vodou stoupala pára. Tagiri se usmála při pohledu na novou technologii – vidět páru na holografické obrazovce bylo úchvatné; skoro očekávala, že ji může ucítit.

„Odvar z tabáku,“ vysvětlil Hassan.

„Pijí nikotinový roztok?“

Hassan přikývl.

„Něco podobného jsem už viděl.“

„Nejsou příliš neopatrní? Vždyť se z ohniště kouří.“

„Chronohled možná zobrazuje na hologramu kouř příliš silně, ve skutečnosti byl zřejmě slabší, než se zdá,“ podotkl Hassan. „Ať tak či onak, odvar z tabáku se bez ohně uvařit nedá a oni jsou na pokraji zoufalství. Lepší vystavit se nebezpečí, že kouř zahlédnou nepřátelé, než vydržet jediný další den bez spojení s bohy.“

„A tak pijí…“

„Pijí a sní,“ upřesnil.

„Nepřikládají větší důležitost snům, které přicházejí samy od sebe?“ zeptala se Tagiri.

„Vědí, že většina snů nic neznamená. Doufají, že noční můry nic neznamenají – děsivé sny místo snů pravdivých. Tabákový odvar je pro ně prostředkem jak přinutit bohy, aby jim sdělili pravdu. Obyvatelé nižších partií hor, Arawakové a Karibové, by bohům nabídli lidskou oběť nebo by se obřadně pořezali, jako to dělají Mayové. Tato vesnice však od svých sousedů podobné zvyky nikdy nepřevzala. Myslím, že jejich kultura vychází z jiných základů. Jsou podobní kmenům na horním toku Amazonky. K tomu, aby mluvili s bohy, nepotřebují smrt ani krev.“

Muž a žena ponořili současně své dýmky do vody a nasáli jimi tekutinu do úst, jako by pili brčkem. Žena se rozkašlala, muž byl na nápoj zjevně zvyklý. Žena začala vypadat hodně špatně, ale muž ji nutil pít dál.

„Žena se jmenuje Putukam – to znamená Divoký pes,“ pokračoval ve vysvětlování Hassan. „Je proslulá svými viděními, odvar z tabáku však doposud pila jen několikrát.“

„Myslím, že vím proč,“ přikývla Tagiri. V tu chvíli už Putukam zvracela. Stařec se jí snažil pomoci, za okamžik už ale zvracel i on; jejich zvratky se smísily a odtekly do žhavého popela.

„Baiku je naproti tomu léčitel a jako takový užívá drogy častěji. Vlastně pořád. Díky tomu dokáže vyslat svého ducha do těla nemocného a zjistit, co ho trápí. Odvar z tabáku používá nejraději, i přesto, že po něm zvrací – ostatně jako každý.“

„Což z něj dělá žhavého kandidáta na rakovinu žaludku.“

„Toho se ovšem nedožije,“ podotkl Hassan.

„A bohové k nim promlouvají?“

Pokrčil rameny. „Skočíme dopředu a uvidíme.“

Zrychlil přehrávání. Dlouhé hodiny, po které Baiku a Putukam spali, byly pro Hassana s Tagiri pouhých několik vteřin. Kdykoli se Indiáni pohnuli, přístroj automaticky zpomalil; Hassan zvolil běžnou rychlost přehrávání až v okamžiku, kdy bylo zjevné, že se skutečně probouzejí. Zapojil zvuk a kvůli Tagiri zapnul počítačový překladač, aby mohli domorodce poslouchat.

„Zdál se mi sen,“ řekla Putukam.

„I mně,“ odpověděl Baiku.

„Pověz mi o svém léčivém snu,“ vybídla ho.

„Můj sen nepřinesl lék,“ pravil vážně a posmutněle.

„Zotročili nás?“

„Všechny mimo hrstku požehnaných, kteří byli zabiti nebo zemřeli na nemoci.“

„A pak?“

„Všichni mrtví.“

„Naším lékem na bolest je smrt,“ řekla Putukam. „Kéž by mě zajali Karibové. Kéž by mi vytrhli srdce a pozřeli má játra. Pak bych se alespoň stala darem bohům.“

„A jaký byl tvůj sen?“

„Můj sen byl šílený,“ řekla. „Nebylo v něm ani zrnko pravdy.“

„První sní, druhý zví,“ poznamenal Baiku.

Putukam si povzdechla. „Pomyslíš si, že jsem vskutku špatný zřec a bohové nenávidí mou duši. Zdál se mi sen o muži a ženě, kteří nás pozorují. Byli dospělí, a přesto jsem ve svém snu věděla, že jsou o čtyřicet pokolení mladší než my.“

„Zastav,“ přikázala Tagiri.

Hassan ji poslechl.

„Byl ten překlad správný?“ zajímalo ji.

Hassan vrátil záznam kousek nazpět, pustil poslední scénu ještě jednou, tentokrát bez automatického překladu, a pozorně si rozhovor dvakrát vyslechl. „Překlad je dostatečně přesný,“ potvrdil. „Slova, která přístroj vyhodnotil jako ‚muž‘ a ‚žena‘ pocházejí ze staršího jazyka. Domnívám se, že v určitých souvislostech mohou označovat muže-hrdinu a ženu-hrdinku. Méně než bohy, ale více než lidi. Často však tato slova používají i při vyprávění o sobě samých, v protikladu k lidem z ostatních kmenů.“

„Neptám se na původ těch slov. Chci vědět, co jimi myslela, Hassane.“

Nechápavě se na ni zadíval.

„Nezdá se ti, že mluvila, jako by viděla nás?“

„Ale to je přece nesmysl,“ namítl.

„Čtyřicet generací. Neodpovídá to? Muž a žena, kteří je pozorují.“

„Sny se mohou týkat čehokoliv, proč tedy ne budoucnosti?“ zeptal se. „Není snad pravděpodobné, že nyní, když lidé z Institutu tak důkladně pročesávají každou historickou epochu, stane se jednoho dne pozorovatel svědkem rozhovoru o snu, který jako by vyprávěl o něm samotném?“

„Pouhá shoda náhod,“ přikývla Tagiri. O tomto principu dobře věděla; ke konci výcviku mu byla věnována velká pozornost.

Ale tady šlo o něco jiného. Ano. Když Hassan pouštěl záznam potřetí, zazdálo se jí, že ve chvíli, kdy vyprávěla svůj sen, se oči Putukam stočily jakoby k nim. Dívala se tak upřeně, jako by je skutečně viděla, nebo alespoň mlhavě tušila.

„Matoucí, nemám pravdu?“ usmál se na ni Hassan.

„Chci vidět zbytek,“ požádala jej Tagiri. Ovšemže to bylo matoucí – avšak ne tolik jako Hassanův úsměv. S takovým úsměvem se u žádného ze svých podřízených nikdy nesetkala. Ne že by snad byl neomalený, byl jen… ano, přátelštější, než by čekala.

Znovu spustil přehrávání od chvíle, kdy skončili s pozorováním.

„Zdálo se mi, že mě pozorovali třikrát,“ pokračovala Putukam, „a žena vypadala, že ví, že ji vidím.“

Hassan kvapně stiskl tlačítko stop. „Není boha kromě Alláha,“ zašeptal arabsky, „a Mohamed je jeho prorokem.“

Tagiri věděla, že muslimové pronášejí šahádu i ve chvílích, kdy by křesťané zakleli.

„Shoda náhod?“ zašeptala. „Právě mě napadlo, že to vypadá, jako by nás viděla.“

„Pokud vrátím záznam a podíváme se na něj ještě jednou,“ namítl Hassan, „pak jej uvidíme počtvrté, nikoli potřetí.“

„Ale potřetí to bylo v okamžiku, kdy se o tom zmiňovala poprvé. To se nikdy nezmění.“

„Chronohled nemá na minulost žádný vliv,“ dodal Hassan, „a pozorovaní nemají možnost zjistit, že se na ně díváme.“

„A jak to můžeme vědět?“ zeptala se Tagiri.

„Protože je to nemožné.“

„Teoreticky.“

„A protože se to nikdy nestalo.“

„Až dnes.“

„Měli bychom tedy věřit, že nás ve svém nikotinovém snu skutečně viděla?“

Tagiri naoko lhostejně pokrčila rameny. „Pokud ano, pak pokračujme a zjistěme, zda to pro ni bude mít nějaké důsledky.“

Hassan pomalu, téměř bázlivě, stiskl tlačítko.

„Pak to tedy bylo proroctví,“ pokýval hlavou Baiku. „Kdo ví, jaké zázraky přinesou bohové za čtyřicet pokolení?“

„Odjakživa jsem si myslela, že se čas pohybuje ve velkých kruzích, jako kdybychom všichni byli vpleteni do jednoho velkého koše života a každé pokolení bylo další řádkou po jeho obvodu,“ řekla Putukam. „Ale kdy ve velkých kruzích času existovala taková hrůza, jakou přinášejí tato bílá monstra z moře? Koš tedy musí být poničený. Čas se přetrhl a celý svět vytéká z koše na zem.“

„A co ti dva, kteří nás pozorují?“

„Nic,“ pokrčila rameny Putukam. „Jen se dívali. Zajímali jsme je.“

„Vidí nás i nyní?“

„Viděli všechno utrpení ve tvém snu. Zajímalo je to.“

„Co to znamená, zajímalo?“

„Myslím, že byli zarmoucení,“ odpověděla Putukam.

„Ale… byli snad bílí? Nebo se dívali, jak lidé trpí a bylo jim to lhostejné, stejně jako bílým lidem?“

„Byli tmaví. Žena byla dokonce velmi černá. Nikdy jsem neviděla člověka s tak černou pletí.“

„Proč tedy nezabrání bílým mužům, aby nás zotročovali?“

„Možná to není v jejich moci,“ odpověděla Putukam.

„Pokud nás nemohou zachránit,“ pokračoval Baiku, „proč se na nás tedy vůbec dívají, pakliže to nejsou zrůdy vyžívající se v cizí bolesti?“

„Vypni to,“ nařídila Tagiri Hassanovi.

Hassan znovu zastavil přehrávání a překvapeně se na ni zadíval. Uviděl, že má ve tváři smutek, a to ho přimělo natáhnout ruku a dotknout se jejího ramene.

„Tagiri,“ řekl tiše, „ze všech lidí, kdo kdy zkoumali minulost, jsi jediná, kdo nikdy, ani na okamžik, neztratil schopnost soucitu.“

„Musí pochopit,“ špitla Tagiri, „že bych jí pomohla, kdyby to bylo v mé moci.“

„Jak by mohla pochopit něco takového? I kdyby nás ve svém pravdivém snu nějakou podivnou souhrou okolností skutečně viděla, sotva by pochopila, co je a co není v naší moci. Je přesvědčena, že schopnost vidět do minulosti přísluší pouze bohům. Bude si samozřejmě myslet, že dokážeme cokoliv, ale jednoduše jsme si usmysleli, že je necháme napospas jejich osudu. Ale oba víme, že to tak není, a že nezmůžeme vůbec nic.“

„Máme vidění bohů, ale postrádáme jejich moc,“ přikývla Tagiri, „jaký strašlivý dar.“

„Velkolepý dar,“ opravil ji Hassan. „Dobře víš, že příběhy, které jsme v rámci našeho projektu představili veřejnosti, vzbudily po celém světě velký zájem a soucit. Minulost změnit nelze, ale přítomnost ano, a právě díky tobě tito lidé neupadnou v zapomnění. Získali si srdce našich současníků více než hrdinové starých bájí. Poskytla jsi jim jedinou pomoc, jaká byla v tvých silách. Nebudou zapomenuti. Jejich utrpení přestalo být neviditelné.“

„To nestačí,“ zavrtěla hlavou Tagiri.

„Pokud nemůžeme udělat víc,“ namítl Hassan, „pak bude muset.“

„Jsem už připravená,“ řekla Tagiri. „Můžeme pokračovat.“

„Možná bychom měli počkat.“

Natáhla ruku a stiskla tlačítko.

Putukam a Baiku sebrali bláto vzniklé smísením hlíny s jejich zvratky a vhodili je do odvaru z tabáku. Oheň již uhasl a hrnek vychladl. I přesto se na něj naklonili, jako by snad chtěli vdechovat výpary země, zvratků a tabáku.

Putukam se začala modlit. „Z těla svého, z hlíny, z ducha vody…“

Chronohled se automaticky zastavil.

„Nedokáže přeložit jedno slovo,“ vysvětlil Hassan. „A já taky ne. Není součástí běžného slovníku. Při magických zaklínáních se používají útržky starších jazyků a slovo, které činí překladači potíže, zřejmě souvisí s kořenem slova, které v jednom z nich znamenalo něco jako ‚hníst‘. Říká tedy ‚hnětu tě,‘ nebo něco podobného.“

„Pokračujme,“ vyzvala ho Tagiri.

Putukam pokračovala v odříkávání zaklínadla.

„Z těla svého, z hlíny, z vody svaté hnětu tebe, ó dítě čtyřicátého pokolení, jež na mě hledíš z hlubin mého snu. Vidíš naše utrpení i utrpení všech ostatních vesnic. Vidíš bílé netvory, kteří nás vraždí a zotročují. Vidíš, jak bohy seslané nemoci osvobodily blahoslavené z nás a ušetřili prokleté, kteří teď musí nést tento strašlivý trest. Promluv s bohy, ó dítě čtyřicátého pokolení, jež na mě hledíš z hlubin mého snu! Nauč je slitování! Nechť sešlou nemoc, která nás zahubí všechny a zanechá tak naši zemi prázdnou. Pak ať nás bílí netvorové loví a nahánějí, ať naši zemi sjezdí křížem krážem, nenajdou ani živáčka, dokonce ani lidožravé Kariby! Nechť je naše zem pustá, pokrytá jen našimi mrtvými těly, ať můžeme zemřít se ctí jako svobodný národ. Promluvte o nás s bohy, ó muži, ó ženo!“

Modlila se dlouhé hodiny a kdykoli ji promluva k bohům znavila, vystřídal ji Baiku. Brzy se okolo nich shromáždili i ostatní obyvatelé vesnice, kteří se k modlitbě místy připojovali a vzývali jméno neznámého boha: „Dítě čtyřicátého pokolení, jež na nás hledíš z hlubin Putukamina snu.“

A modlili se i tehdy, když k nim v doprovodu dvou indiánských průvodců s tvářemi plnými studu dorazili Španělé, s mušketami, píkami a meči v rukou. Nekladli jim žádný odpor. Nepřestávali se modlit ani poté, co je dobyvatelé zajali, dokonce ani poté, co všechny starce, mezi nimi i Baikua, nabodli na píky nebo jim rozpárali mečem vnitřnosti. Ti, kdo zůstávali naživu, pokračovali ve svých úpěnlivých prosbách, modlitbách i vzývání, a to i v okamžicích, kdy bílí muži znásilňovali mladé dívky. Jejich hlasy umlkly až poté, co se španělský velitel rozhodl učinit všemu přítrž, přešel k Putukam a proklál jí mečem hrdlo těsně nad místem, kde se setkávají klíční kosti. Se zachroptěním padla mrtvá k zemi a rozhostilo se ticho. Putukamina a Baikuova prosba byla vyslyšena. Nestali se otroky, než zemřeli. Jejich modlitba byla vyslyšena. Zemřeli svobodní.

Když skonal poslední z Ankuašských, natáhla Tagiri ruku po ovládání přístroje, ale Hassan ji předběhl a vypnul obraz.

Celá se třásla, ale předstírala, že necítí silné emoce. „Podobné hrůzy jsem viděla už dříve,“ zašeptala. „Ale tentokrát mě viděla. Viděla nás.“

„Nebo to tak vypadalo.“

„Viděla nás, Hassane.“

„Zřejmě ano.“ Tentokrát připustil, že Tagiri může mít pravdu.

„Něco z našeho času, z téhle chvíle, mohla spatřit ve snu. A kdo ví, možná nás viděla i poté, co se z něj probudila. Alespoň mi to tak připadalo. Nemyslela jsem, že nás může vidět, dokud se ze snu neprobrala, avšak Putukam vypadala, že ví, že se na ně díváme, a věděla i to, že zjistím, že oni vidí nás. To by byla příliš velká náhoda, nemyslíš?“

„Pokud je to pravda,“ zamyslel se Hassan, „proč tedy nikdy nikdo nezahlédl ostatní pozorovatele, kteří používají chronohled?“

„Možná, že nás mohou vidět jen ti, kdo ve svém zoufalství hledají jakoukoli pomoc.“

„To je nemožné,“ zavrtěl hlavou Hassan. „Učili jsme se o tom hned v prvním ročníku.“

Tagiri nesouhlasně zavrtěla hlavou. „Vzpomínáš na přednášku o dějinách Institutu? Vědci si tím nejdříve sami nebyli jisti, že? Až léta pozorování je přesvědčila, že jejich teorie je správná – ale v počátcích se o možnosti ovlivnit minulost mluvilo velmi často.“

„Zdá se, že jsi dávala větší pozor než já,“ usmál se Hassan.

„Ovlivnění minulosti,“ zopakovala. „Nechápeš, jak je to nebezpečné?“

„Pokud je to pravda a pokud nás skutečně viděli, pak žádné nebezpečí nehrozí – konec konců, nic se přece nezměnilo.“

„Případnou změnu bychom stejně nepostřehli,“ namítla, „neboť bychom žili ve verzi přítomnosti vytvořené novou minulostí. Kdo ví, kolik změn, malých i velkých, jsme již provedli a nikdy se o tom nedozvěděli, neboť se jejich vlivem změnila i přítomnost a my si proto ani nemůžeme pamatovat, že tomu kdy bylo jinak.“

„Jsem přesvědčen, že jsme nezměnili vůbec nic,“ nesouhlasil Hassan. „Kdyby tomu bylo, jak říkáš, změnila by se minulost natolik, že i kdyby Institut stále existoval, určitě by vůbec nenastaly okolnosti, které nás dovedly k okamžiku, kdy tu společně stojíme a pozorujeme tuhle horskou vesnici. Ve vykonání změny by nám vlastně zabránila změna samotná. A to je důkaz, proč se nic nestalo, a vlastně i důkaz, že nás nemohla vidět.“

„Znám ten cyklický paradox stejně dobře jako ty, Hassane,“ řekla. „Ale tento konkrétní případ nicméně dokazuje, že neplatí. Nemůžeš popřít, že nás viděla. Nemůžeš tvrdit, že to byla náhoda. Vždyť viděla, že mám tmavou pleť.“

Hassan se usmál. „Pokud jsou ďáblové její doby bílí, pak možná cítila potřebu vybájit si boha stejně černého, jako jsi ty.“

„Věděla také, že jsme dva, že jsme je pozorovali celkem třikrát, dokonce i to, že vím, že nás vidí. Odhadla dokonce i dobu, ve které žijeme. Viděla a rozuměla. Změnili jsme minulost.“

Hassan pokrčil rameny. „Já vím,“ přikývl. Náhle ale rozrušeně vyskočil ze židle, neboť jej napadl nový argument proti Tagirinu tvrzení. „Paradox může klidně platit dál. Víme, že se Španělé zachovali stejně jako v okamžiku, kdy jsme je nesledovali. Žádná změna, která nastala v důsledku faktu, že nás ta žena spatřila, tedy nijak neovlivnila budoucnost, neboť Putukam i její lid záhy zemřeli. Možná se jedná o jediný případ, kdy může Chrono II ovlivnit minulost – tehdy, když neexistuje možnost, že by se změna promítla do přítomnosti. Minulost je pak stále bezpečná proti našim zásahům. A to znamená, že v bezpečí jsme i my.“

Tagiri se raději ani nenamáhala podotknout, že ačkoli Španělé všechny pozabíjeli nebo zotročili, Putukamin sen o černé ženě přiměl její lid k modlitbám, které by bez onoho zjevení nebyly nikdy proneseny. Pohled na modlící se Indiány musel Španěly přece jen ovlivnit. Fantastičnost té scény musela alespoň trochu ovlivnit jejich život. Každý čin v minulosti vyvolává odezvu – právě o tom pojednává efekt motýlích křídel, o kterém se učili ve škole: kdo ví, zda bouři nad severním Atlantikem nezpůsobilo kdesi na počátku dlouhého řetězce příčin a následků mávnutí motýlích křídel v Číně? Přít se o to s Hassanem však nemělo smysl. Ať věří, že nehrozí žádné nebezpečí, dokud může. Tagiri ví, že od této chvíle není bezpečné nic. A má také důkaz, že pozorovatelé nejsou bezmocní.

„Viděla mě,“ zopakovala Tagiri. „Ve svém zoufalství uvěřila, že jsem bohyně. A její utrpení působí, že si přeji, aby měla pravdu a aby bylo v mých silách těmto lidem pomoci. Pokud nás, Hassane, vnímala, znamená to, že cosi vysíláme do minulosti. A pokud vysíláme zpět cosi, cokoliv, pak možná můžeme i zasáhnout, abychom jim pomohli.“

„A jak bychom tu vesnici mohli zachránit?“ zeptal se Hassan. „I kdybychom se mohli vrátit v čase, co bychom udělali? Přivedli bychom armádu mstitelů, aby zničila Španěly? Čeho bychom dosáhli? Později by přišli další Španělé, nebo Angličané, nebo jiný dobyvačný evropský národ. A svět, jaký jej známe, by mezitím zanikl, vymazaný v důsledku naší intervence. Nemůžeš měnit velké události dějin tím, že v nich pozměníš jednu drobnost. Dějinami sotva pohneš.“

„Drahý Hassane, tvrdíš mi teď, že dějiny jsou natolik neúprosnou silou, že je v jejich chodu vpřed nemůžeme pozměnit. A přesto jsi před chvílí tvrdil, že úmyslná změna, jakkoli nepatrná, by změnila historii natolik, že bychom vymazali náš vlastní čas. Můžeš mi ten rozpor vysvětlit?“ opáčila.

„To sice je rozpor, ale to neznamená, že to není pravda. Dějiny představují chaotický systém. Drobnosti se mohou měnit donekonečna, ale celkový tvar zůstává stejný. Udělej ale jediný drobný zásah v minulosti a změníš tím tolik detailů v přítomnosti, že bychom se spolu jen těžko sešli přesně tady a teď, abychom mohli pozorovat právě tento kousek záznamu. A přesto, skutečně velké historické události by zůstaly do značné míry nezměněny.“

„Nejsme matematikové,“ povzdechla si Tagiri. „Jen si tak pohráváme s logikou. Pravda je taková, že nás Putukam viděla, mě a tebe. Muselo tedy nějakým způsobem dojít ke zpětnému přenosu informací. To mění celý náš náhled. A jsem si jistá, že matematikové brzy přijdou s lepším vysvětlením práce našich strojů času. Teprve pak zjistíme, co je a co není možné. A pokud se ukáže, že skutečně dokážeme zasáhnout do minulosti, záměrně a s jasným cílem, pak tak učiníme, ty a já.“

„Proč právě my?“

„Protože právě nás Putukam viděla. Protože nás… uhnětla.“

„Modlila se, abychom seslali nákazu, která by vyhladila všechny Indiány dřív, než k nim doplují Evropané. Chceš ji vzít za slovo?“

„Myslím, že pokud chceme být bohové,“ řekla Tagiri, „je naší povinností přijít s lepším řešením, než navrhovali ti, kteří se k nám modlili.“

„My ale bohy být nechceme.“

„Vypadáš rozhodnutě.“

„Protože si jsem zcela jistý, že lidem našeho času se zrovna nebude líbit představa, že vymažeme náš svět, abychom zbavili utrpení malou skupinu lidí, už dávno mrtvých.“

„Svět nezanikne,“ zavrtěla hlavou Tagiri. „Změní se.“

„Jsi ještě šílenější než křesťané,“ rozohnil se Hassan. „Oni věří, že utrpení a smrt jednoho člověka měly smysl, protože spasily celé lidstvo. Ale ty, ty jsi připravena obětovat polovinu těch, kdo kdy žili, výměnou za záchranu jedné vesnice.“

Zlostně se na něj podívala. „Máš pravdu, kvůli jedné vesnici by to za to nestálo.“

Odešla.

~~~

Stalo se to, byla si tím jistá. Chronohled zasáhl do minulosti a pozorovatelé byli spatřeni pozorovanými, zřejmě proto, že ti věděli jak se dívat, neboť zoufale chtěli uvidět. Co teď? Bylo jí jasné, že se najdou mnozí, kteří budou chtít zastavit veškerý výzkum, aby zabránili nebezpečí, že dojde k ovlivnění minulosti s nepředvídatelnými a snad i ničivými následky pro přítomnost. A najdou se i tací, co budou naprosto spokojeně věřit paradoxům a budou se domnívat, že pozorovatele mohou pozorovaní vidět pouze za okolností, které nemohou vést ke změně budoucnosti. Přehnané obavy ani přezíravá nedbalost nebyly na místě. Spolu s Hassanem změnila minulost, a tato změna ovlivnila přítomnost. Možná nezměnila všechna pokolení mezi oním časem a přítomností, ale ovlivnila přinejmenším ji a Hassana. Žádný z nich nepomyslí, neřekne ani neudělá nic, co by pomyslel nebo řekl nebo udělal, kdyby neslyšeli Putukaminu modlitbu. Změnili minulost a minulost změnila budoucnost. Bylo to možné. Nezabránily tomu ani logické paradoxy. Lidé tohoto zlatého věku nemusí jen pozorovat, zaznamenávat a pamatovat si.

Pokud se skutečně nemýlí, jak tedy naložit se vším tím utrpením, které za ta léta viděla? Existuje způsob, jak mu zabránit? A pokud ano, copak by se k němu mohla obrátit zády? Byla uhnětena. To byla náhoda, říkala si, nic to neznamená, přesto toho večera nemohla pozřít ani sousto a myšlenky na zanícenou modlitbu obyvatel Ankuaše jí nedaly spát.

~~~

Vstala ze své rohože a podívala se na hodiny. Je po půlnoci a stále ještě nemůže usnout. Institut minulosti umožňoval svým zaměstnancům, ať bydleli kdekoli, žít podle zvyklostí jejich předků, a Juba této příležitosti využila do nejvyšší míry: Tagiri ležela na rohoži upletené z rákosí, v chýši se stěnami z větví, ochlazované větrem. Dnes v noci ale vála bríza, takže to nebylo horko, co jí nedovolovalo spát. Byla to modlitba ankuašské vesnice.

Přetáhla si přes hlavu řízu a vydala se do laboratoře, kde i jiní pracovali dlouho do noci – ti, kteří si tak volně pohrávali s během času, si na pevnou pracovní dobu nepotrpěli. Nařídila chronohledu, aby ji ještě jednou zavedl do Ankuaše, ale po pár sekundách nedokázala unést pohled na utrpení obyvatel a přepnula na další výjev. Kolumbus přistával na pobřeží Hispanioly. Ztroskotání Santy Marii. Pevnost pro posádku, kterou nemohl dopravit zpět domů. Znovu viděla hrozné scény – způsob, jakým se Španělé pokoušeli zotročit obyvatele přilehlých vesnic; únosy mladých dívek, z nichž žádná nepřežila hromadná znásilnění.

Po čase začali Indiáni z některých kmenů vracet úder. Nevedli válku rituální, jejímž cílem bylo získat zajatce určené k oběti, ani války nájezdnické, které měli v oblibě Karibové. Byl to zcela nový druh války, válka odplatná. A kdo ví, možná tak nový není, uvědomila si Tagiri. Tyto často zobrazované scény byly kompletně přeloženy a zdálo se, že domorodci již mají jméno pro vyhlazovací války. Říkali jim „hvězda-padlá-na-vesnici-bledých-tváří.“ Když se posádka jednoho rána probudila, našla stráže rozsekané na kousky, jejich údy poházené po celé pevnosti, a pět set Indiánů v opeřené nádheře uvnitř opevnění.

Samozřejmě se vzdali.

Tyto muže se indiánští válečníci nechystali obětovat. Neměli žádný zájem proměnit tyto ubohé násilníky, zloděje a vrahy před smrtí v bohy. Ani jeden ze zajímaných námořníků se nedočkal pocty, že by o něm byla vyřčena tradiční formulka: „Je jako můj milovaný syn.“

Třebaže nebyli obětováni, tekla krev a bolest je neminula. Smrt, když nakonec přišla, byla sladkým vysvobozením. Tagiri věděla, že se našli vědci, které tato scéna naplňovala uspokojením, neboť se jednalo o jedno z hrstky vítězství Indiánů nad Španěly a jedno z prvních vítězství černých lidí nad arogantními bělochy. Sama však neměla žaludek sledovat něco takového až do konce. V mučení a vraždění nenacházela potěšení ani tehdy, když byli oběťmi zvrácení zločinci, zločinci, kteří sami dříve mučili a vraždili. Tagiri příliš dobře chápala, že Španělé své oběti nepovažovali za lidi. Taková je naše přirozenost, pomyslela si. Chceme-li se vyžívat v krutostech, nezbývá nám, než své oběti změnit buď ve zvířata, nebo v bohy. Španělští námořníci považovali Indiány za zvířata; Indiáni svou hořkou pomstou jen dokázali, že toto smýšlení není cizí ani jim.

Mimoto v této scéně nebylo nic, co by mohlo odpovědět na její otázky. Raději zaměřila chronohled do kapitánské kajuty na Niñě, kde Kolumbus sepisoval dopis aragonskému králi a královně kastilské. Zmiňoval se v něm o nezměrném bohatství ve zlatě a koření, vzácných dřevinách, cizokrajné zvěři, o rozlehlých neprobádaných říších, jejichž obyvatelé by měli být obráceni na křesťanskou víru, a o obrovském množství otroků. Tagiri tento výjev viděla už dříve, samozřejmě, stále ji však nepřestávala udivovat ironie faktu, že Kolumbus neviděl žádný rozpor v tom, že sliboval svým vládcům současně otroky i křesťanské poddané, a měl na mysli tytéž obyvatele. Nyní však objevila další pozoruhodnou věc. Dobře věděla, že Kolumbus neviděl o nic větší množství zlata, než by našel v kterékoli španělské vesnici, kde i v tom nejzámožnějším domě nevlastnili nic víc než pár cetek. Nerozuměl téměř ničemu z toho, co se mu domorodci snažili říci, a přesto byl skálopevně přesvědčen, ze hovoří o zlatě, jež se nachází hlouběji ve vnitrozemí. Vnitrozemí? Ukazovali na západ, přes Karibik, ale to Kolumbus nemohl vědět. Z onoho bájného bohatství Inků či Aztéků sám nezahlédl ani zlatý plíšek – Evropané je měli spatřit teprve za dvacet let, a v době, kdy zlato konečně začalo proudit do Evropy, byl již dávno mrtev. Když však Tagiri hleděla, jak píše – vrátila záznam a prohlédla si ho ještě jednou – pomyslela si: On nelže. Ví, že zlato tam je. Je si tím tak jistý, třebaže ho nikdy v životě neviděl a nikdy neuvidí.

Uvědomila si, že právě silou této neotřesitelné víry způsobil, že Evropané zaměřili svou pozornost k západu. Pokud by španělský král a jeho choť učinili své rozhodnutí pouze na základě věcí, které Kolumbus přivezl do Evropy, žádná další výprava by se nekonala. Kde bylo koření? Kde bylo zlato? Jeho první objevy nepokryly dokonce ani náklady výpravy. Kdo by chtěl utápět peníze v tak nejistém podniku?

Kolumbus přednesl svá přemrštěná tvrzení, aniž by měl v ruce jediný důkaz. Objevil Cipango; Kataj a Ostrovy koření jsou na dosah. Bylo zjevné, že lže, neboť v opačném případě by do Španělska přivezl hmatatelný důkaz. Avšak každý, kdo se s ním setkal, kdo ho slyšel, kdo ho znal, věděl, že tento muž nelže a z hloubi duše věří všemu, co říká. Pouze silou vlastní víry přesvědčil ostatní a našlo se dost peněz na další výpravy, vypluly další flotily; padly velké civilizace a zlato a stříbro celého kontinentu putovalo na východ, zatímco miliony lidí umíraly na zavlečené nemoci a přeživší bezmocně přihlíželi, jak cizinci navždy přebírají vládu nad jejich zemí.

A to všechno jen proto, že nebylo možné pochybovat o Kolumbových slovech, když mluvil o věcech, které nikdy neviděl.

Tagiri si znovu přehrávala scénu z Ankuaše, chvíli, kdy Putukam hovořila o svém snu. Viděla mě a Hassana, pomyslela si. A Kolumbus viděl zlato. Viděl zlato, které objevili jeho následovníci o desetiletí později. My pomocí našich přístrojů můžeme nahlížet pouze do minulosti. Janovský mořeplavec a modlící se Indiánka z Ankuaše nicméně viděli věci, které nemůže vidět nikdo. A oba měli pravdu, třebaže neexistovalo žádné vysvětlení, žádné logické vysvětlení, jakým zázrakem se oba nemýlili.

~~~

Byly čtyři hodiny ráno, když Tagiri stanula přede dveřmi Hassanovy větrem chlazené chýše. Kdyby zatleskala nebo na něj zavolala, probudila by ostatní. Proto tiše vklouzla dovnitř a zjistila, že ani on nespí.

„Věděl jsi, že přijdu,“ zašeptala.

„Kdybych měl odvahu,“ odpověděl, „vydal bych se za tebou sám.“

„Měla jsem pravdu,“ vyhrkla Tagiri. „Můžeme to změnit. Můžeme zastavit – něco. Můžeme zabránit něčemu hroznému. Můžeme se vrátit v čase a udělat svět lepším.“

Hassan mlčel. Čekal.

„Vím, co si myslíš. Můžeme ho také změnit k horšímu.“

„Myslíš, že jsem nad tím vším dnes večer sám nepřemýšlel? Znovu a znovu. Podívej se na svět kolem nás, Tagiri. Lidstvo konečně dosáhlo míru. Nesužují nás žádné nemoci. Děti neumírají hlady a mají přístup ke vzdělání. Svět se uzdravuje. To ale není samozřejmé. Všechno mohlo skončit mnohem hůře. Jaká změna, kterou bychom v minulosti provedli, by mohla vyvážit nebezpečí, že vytvoříme historii bez tohoto vzkříšení?“

„Povím ti, jaká změna by za to stála,“ odpověděla. „Svět by nepotřeboval vzkřísit, kdyby nebyl zničen.“

„Myslíš, že bychom mohli provést takové změny, abychom zušlechtili lidskou povahu? Odstranili řevnivost mezi národy? Naučili lidi, že velkorysost je lepší než hamižnost?“

„Copak se od těch dob lidská povaha nějak změnila?“ zeptala se. „Myslím, že ne. Jsme stále stejně hamižní, lační moci, domýšliví a zlostní jako předtím. Jediný rozdíl je v tom, že známe důsledky a bojíme se jich. Ovládáme se. Stali jsme se konečně civilizovanými.“

„Myslíš, že můžeme zcivilizovat naše předky?“

„Myslím, že ano,“ přikývla Tagiri, „myslím, že pokud dokážeme najít způsob, jistý způsob, jak světu zabránit v úpadku, který by ho jinak čekal, pak je naší povinností tak učinit. Zasáhnout do minulosti a zabránit chorobě je lepší než začít léčit nemocného na pokraji smrti a pomalu, krok za krokem, mu navracet zdraví. Musíme vytvořit svět, v němž ničitelé nezvítězí.“

„Jestli tě znám aspoň trochu, Tagiri,“ poznamenal Hassan, „nepřišla bys za mnou uprostřed noci, kdybys už neměla předem promyšleno, co přesně bychom měli změnit.“

„Kolumba,“ potvrdila krátce.

„Jeden námořník? Ten že by měl být zodpovědný za zkázu celého světa?“

„Jeho plavba na západ nebyla ve své době nevyhnutelná. Portugalci už téměř objevili cestu do Orientu. Nikoho ani nenapadlo, že by mohl existovat další, dosud neznámý světadíl. Ti nejmoudřejší věděli, že svět je rozlehlý, a domnívali se, že se mezi Španělskem a Čínou rozprostírá oceán dvakrát tak velký jako Pacifik. Nevydali by se na západ dříve, než by měli plavidlo, o němž by byli přesvědčeni, že takovou cestu přestojí. I kdyby Portugalci přistáli u břehů Brazílie, nic zajímavého by tam nenašli, jen suché a řídce obydlené pobřeží. Zřejmě by se od nové země odvrátili stejně jako obecně ignorovali Afriku a nekolonizovali ji přes čtyři dlouhá staletí od chvíle, kdy prozkoumali pobřeží.“

„Vidím, že jsi studovala.“

„Jen jsem přemýšlela. Je to už pár let, co jsem vyšla ze školy. Všechno začalo tím, že Kolumbus objevil Ameriku a neoblomně přitom věřil, že doplul do Orientu. Samotné objevení nové pevniny povětšinou k ničemu nevede, ostatně, k břehům Ameriky připluli už Seveřané, a stalo se něco? Kdyby kdokoli jiný přistál na Kubě nebo východním výběžku Brazílie, neznamenalo by to víc než bezvýznamné přistání v Grónsku nebo na pobřeží Guineje. Pouze na základě Kolumbových zpráv o nezměrném bohatství, které se ukázaly pravdivé teprve po jeho smrti, ho následovali jiní mořeplavci. Copak nechápeš? Evropané nezačali dobývat Ameriku a tím i svět jen kvůli tomu, že někdo přeplul Atlantik. Učinili tak, protože to byl Kolumbus.“

„Chceš tvrdit, že zodpovědnost za zničení celé planety nese jediný člověk?“

„Samozřejmě ne,“ zavrtěla hlavou. „Nemluvím koneckonců o morální zodpovědnosti. Mluvím o příčině. Evropa už byla Evropou, Kolumbus ji takovou neučinil. Ale oloupení Ameriky se stalo příčinou i důsledkem strašlivých náboženských a dynastických válek, které zmítaly Evropou pokolení za pokolením. Kdyby Evropa neovládla Ameriku, dokázala by světu vnutit svou kulturu? Zničila by nadvláda islámu nebo čínská byrokracie svět stejně jako oni a jejich snahy všechny poevropštit?“

„Jistěže ano,“ přikývl Hassan. „Evropané plenění nevynalezli.“

„Ne, oni jen vynalezli stroje, díky nimž bylo drancování tak děsivě účinné. Stroje, které ze země vysály všechnu ropu a umožnily nám zavléct válku a hladomor přes moře a světadíly, dokud nebylo devět desetin lidstva mrtvých.“

„Tvrdíš tedy, že Kolumbus je zodpovědný za éru techniky?“

„Nechápeš, Hassane, že nehledám viníka?“

„Já vím, Tagiri.“

„Hledám místo, kdy by nejmenší, nejjednodušší změna mohla zachránit svět před většinou utrpení. Změna, která by zmenšila na minimum počet zničených kultur, počet zotročených lidí, počet vymřelých druhů živočichů, množství spotřebovaných zásob. Všechno směřuje k okamžiku, kdy se Kolumbus vrací do Evropy se svými báchorkami o zlatě a otrocích a národech, které je třeba pokřtít a učinit z nich věrné poddané krále a královny.“

„Ty bys zabila Kolumba?“

Tagiri se zachvěla. „To ne,“ zavrtěla hlavou. „Kdo říká, že vůbec budeme schopni fyzicky cestovat do minulosti tak, abychom mohli podobný zásah uskutečnit? Mimoto, není nutné jej zabít. Musíme ho jen odradit od plánů cesty na západ. Ale nejprve je třeba zjistit, jaké máme možnosti, než se rozhodneme, jak to uděláme. S vraždou bych nikdy nesouhlasila. Kolumbus nebyl žádný netvor. Na tom jsme se všichni shodli v okamžiku, kdy jsme díky časozoru o něm poznali pravdu. Jeho hříchy byly hříchy doby a kultury, v níž žil, jeho ctnosti ji však překračují. Byl to velký muž. Nemám v úmyslu vymazat život někoho takového.“

Hassan pomalu přikývl. „Řekněme tedy, že kdybychom věděli, že dokážeme Kolumba odradit, a kdybychom si po podrobném výzkumu byli jisti, že tím skutečně zabráníme strašlivému směřování dějin, pak bychom vymazání našeho uzdravujícího se světa nemuseli litovat, neboť by díky našemu zásahu žádné léčby nebylo zapotřebí.“

„Přesně tak,“ přikývla Tagiri.

„Najít odpovědi na tyto otázky ale může být práce na celý život.“

„Může,“ souhlasila, „ale nemusí.“

„A i kdybychom si po tom všem byli skutečně velmi jistí, pořád se můžeme mýlit a změnit svět v mnohem horší místo.“

„S jedním rozdílem,“ namítla Tagiri. „Pokud zastavíme Kolumba, můžeme si být jisti jedním: Putukam a Baiku by nikdy nezemřeli španělskými meči.“

„V tom s tebou souhlasím,“ přikývl Hassan. „Musíme zjistit, zda je to proveditelné a žádoucí. A také to, zda souhlasí i ostatní, zda případný zásah schvalují. Pokud ano, pak se mnou můžeš počítat.“

Znělo to tak přesvědčeně – a přesto pocítila závrať, jako kdyby stála na okraji hluboké propasti a země pod jejíma nohama se maličko pohnula. Jak moc domýšlivý musí člověk být, aby se odvážil byť jen představit si cestu do minulosti a možnost provádět tam změny? Kdo jsem, přemítala, troufám-li si vyslyšet modlitby určené bohům?

I přes pochybnosti o sobě samé však už tehdy věděla, že je pevně rozhodnutá. Evropané svou budoucnost už měli. Zrealizovali svoje nejsmělejší sny a jejich budoucnost se stala temnou minulostí jejího světa; důsledky jejich rozhodnutí způsobily, že teď bylo třeba obnovovat celou Zemi.

Evropské sny vedly k dnešnímu dni, ke smrtelně raněnému světu v rekonvalescenci, která bude trvat tisíc let, s tak mnohým nenávratně ztraceným, znovu obnoveným pouze v holofilmech Institutu minulosti. Pokud je tedy v mé moci odepřít jim jejich sny a svěřit budoucnost do lepších rukou, kdo může říct, že je to špatné? Copak může být hůř? Kryštof Kolumbus, ve Španělsku známý jako Cristóbal Colón a v Janově pokřtěný jako Cristoforo Colombo, Ameriku nikdy neobjeví, pokud naleznu způsob, jak ho zastavit. Modlitby obyvatel vesnice Ankuaš budou vyslyšeny.

A budou-li vyslyšeny, ona rovněž uspokojí své tužby. Nikdy nemohla uspokojit beznadějnou touhu ve tvářích všech otroků všech epoch. Nikdy nedokázala setřít z tváře smutek své pradávné prapředkyně Diko ani jejího kdysi šťastného chlapečka Acha. Nikdy nemohla zotročeným lidem vrátit ztracené životy. Ale mohla udělat tuto jedinou věc, a pokud ji udělá, břemeno, které jí v nitru roste celé ty roky, by z ní konečně spadlo. Žila by s vědomím, že udělala pro nápravu minulosti vše, co bylo v jejích silách.

Následujícího rána Tagiri s Hassanem oznámili svůj objev. Celé týdny je navštěvovali ti nejdůležitější lidé nejen z vedení Institutu, aby se podívali na holografický záznam události a podiskutovali nad jejím významem. Naslouchali Tagiri a Hassanovi, kteří s nimi konzultovali otázky a nastínili jim své plány. Nakonec byl schválen nový projekt, který by prozkoumal význam Putukamina vidění. Nazvali jej Projekt Kolumbus, neboť připomínal stejně šíleně nemožnou výpravu, kterou Kolumbus uskutečnil v roce 1492, a současně mohl vést k vymazání jeho obrovského úspěchu.

Tagiri dál pracovala na projektu mapujícím dějiny otroctví, spolu s Hassanem však spustili i projekt nový, s úplně novým týmem spolupracovníků. Hassan vedl skupinu, která analyzovala historii s cílem zjistit, zda by odrazení Kolumba od cesty na západ přineslo kýžený účinek, a také určit, zda by jiná změna nebyla přínosnější či jednodušeji dosažitelná. Tagiri svůj čas dělila mezi studium otroctví a vedení tuctu fyziků a techniků, kteří se snažili odhalit mechanizmy stojící za zpětným působením chronohledů druhé generace a zjistit, jak je posílit natolik, aby umožnily zásah do minulosti.

Brzy po zahájení práce na novém projektu se Hassan s Tagiri vzali. Narodily se jim dvě děti. Dceru pojmenovali Diko a syna Acho. Obě děti vyrůstaly obklopené rodičovskou láskou a programem Kolumbus od útlého dětství; stali se z nich silní a chytří lidé. Acho se rozhodl pro dráhu pilota a kroužil nad povrchem Země jako pták, rychlý a svobodný. Diko se příliš nevzdálila od rodiny. Trávila s rodiči téměř všechen čas, učila se cizím jazykům, práci s časozorem a zajímala se o příběhy, kterým se věnovali. Tagiri při pohledu na manžela a děti nejednou napadlo: co kdyby jednoho dne přišel zdaleka úplně cizí člověk, vzal mi syna, zotročil jej a já už bych ho nikdy nespatřila? Co kdyby přitáhli vojáci ze země, o které nikdo nikdy neslyšel, zabili mi muže a znásilnili dceru? A co kdyby všechnu tu hrůzu nějakým způsobem v nějakém jiném místě pozorovali spokojení a šťastní lidé a nepomohli mi ze strachu, že tím ohrozí své štěstí? Co bych si o nich myslela? Co by to bylo za lidi?

3

Ctižádost

Diko občas mívala pocit, jako by s Kryštofem Kolumbem vyrůstala, jako by byl její strýček, děd, starší bratr. Veškerá matčina práce se točila právě kolem něj a znovu a znovu se objevoval v přehrávaných scénách z minulosti.

V jedné z jejích nejranějších vzpomínek Kolumbus vydával rozkazy svým mužům, aby zajali několik Indiánů, aby je mohli odvézt do Španělska jako otroky. Byla tehdy tak malá, že si neuvědomovala důležitost celé věci. Věděla ovšem, že lidé na hologramu nejsou skuteční, takže když se matka rozhněvala a s hořkostí v hlase křikla: „Jen počkej, já tě zastavím!“, domnívala se, že mluví s ní a propukla v pláč.

„No tak, holčičko,“ chlácholila ji Tagiri, kolébajíc ji na klíně. „Nemluvila jsem s tebou, ale s tím pánem z hologramu.“

„Vždyť tě neslyší,“ namítla Diko.

„To se jednoho dne změní.“

„Táta říká, že ten pán umřel před sto lety.“

„Mnohem dříve, zlatíčko.“

„A proč se na něj tak zlobíš? Je zlý?“

„Žil v nedobré době,“ odpověděla matka. „Byl velkým mužem ve špatné době.“

Diko té morální jemnosti nerozuměla. Jedno ale tenkrát pochopila: lidé z hologramu jsou přece jen skuteční, a muž, kterému říkali střídavě Cristoforo Colombo, Cristóbal Colón a Kryštof Kolumbus, je pro matku velmi, velmi důležitý.

Po čase se stal důležitým i pro Diko. Myšlenky na něj se jí natrvalo uhnízdily v hlavě. Viděla ho, když si hrával jako dítě v janovském přístavu. Sledovala jeho věčné rozepře se španělskými kněžími. Dívala se, jak klečí před králem aragonským a královnou kastilskou. Pozorovala, jak se marně pokouší dorozumět s Indiány latinou, janovským nářečím, španělsky i portugalsky. Přihlížela, jak navštěvuje svého syna v klášteře v La Rábidě.

Jako pětiletá se jednou matky zeptala: „Proč vlastně nežije se svým synem?“

„Kdo?“

„Cristoforo,“ doplnila Diko. „Proč žije jeho malý syn v klášteře?“

„Protože Colombo nemá ženu.“

„Zemřela, já vím,“ přikývla Diko.

„Zatímco se tedy snaží přesvědčit krále a královnu, aby mu umožnili podniknout plavbu na západ, musí jeho syn zůstat někde v bezpečí, kde může získat vzdělání.“

„Ale Cristoforo má celou tu dobu jinou ženu,“ namítla Diko.

„To není jeho žena.“

„Spí spolu,“ podotkla Diko.

„Co to slyším?“ rozzlobila se Tagiri. „Že ty sis prohlížela záznamy, když jsem byla pryč?“

„Vždyť jsi tu pořád, mami,“ bránila se Diko.

„To není odpověď, ty šibalko. Pověz mi, co jsi viděla?“

„Cristoforo a jeho nová žena mají dalšího chlapečka,“ pokračovala Diko. „A toho do kláštera nikdy neposlali.“

„To proto, že Colombo se neoženil s matkou toho chlapce.“

„Proč ne?“

„Diko, je ti pět a já mám spoustu práce. Je to tak důležité, abych ti to musela vysvětlovat právě teď?“

Diko věděla, že se tedy bude muset zeptat otce. Tak to chodívalo vždycky. Býval doma méně často než matka, ale když tady byl, odpověděl jí na všechny otázky a nikdy netvrdil, že musí počkat, až vyroste.

Později téhož odpoledne stála Diko na stoličce vedle matky a pomáhala jí mačkat fazole na pálivou pastu, která bude k večeři. Když pak s vervou i pečlivostí rozmačkané fazole míchala, něco ji napadlo. „Kdybys umřela, mami, pošle mě tatínek taky do kláštera?“

„Ne,“ odpověděla Tagiri.

„Proč ne?“

„Nechystám se umřít, rozhodně ne dřív, než budeš sama stará.“

„A kdybys přece jen umřela?“

„Nejsme křesťané a nežijeme v patnáctém století,“ vysvětlila. „Neposíláme naše děti za vzděláním do kláštera.“

„Muselo mu být moc smutno,“ řekla Diko lítostivě.

„Komu?“

„Cristoforovu synovi v klášteře.“

„To jistě bylo,“ přikývla Tagiri.

„Cítil se i Cristoforo opuštěný?“ zeptala se Diko. „Bez svého synka?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla matka. „Některým lidem bývá bez jejich dětí opravdu moc smutno. Chybí jim dokonce i tehdy, když nejsou sami a mají kolem sebe stále spoustu dalších lidí. Dokonce i když jejich ratolesti vyrostou a dospějí, pořád se jim po nich stýská – po době, kdy byli malí, jak je už nikdy nespatří.“

Diko vyprskla smíchy. „A tobě se stýská po mně, když mi byly dva roky?“

„Jistě.“

„Byla jsem roztomilá?“

„Ty? Spíš jsi byla pěkná všetečka. Vždycky zvědavá, pořád v pohybu. Něco takového se jen tak nevidí. Tvůj otec a já jsme s tebou měli tolik práce, že jsme se k ničemu jinému téměř nedostali.“

„To jsem vážně nebyla ani trošku roztomilá?“ zeptala se Diko maličko zklamaně.

„Nechali jsme si tě, nebo ne?“ zeptala se Tagiri. „To znamená, že jsi musela být alespoň trošku roztomilá. A nešplíchej tolik, nebo budeme muset jíst večeři ze stěn.“

„Táta umí lepší fazolovou pastu než ty.“

„To je od tebe moc milé.“

„Ale když jste v práci, tak tatínkovi šéfuješ.“

Tagiri si povzdechla. „Tvůj táta a já jsme kolegové.“

„Ale ty jsi hlavou projektu. Všichni to říkají.“

„Ano, to je pravda.“

„Pokud jsi hlava, co je tatínek? Loket?“

„Tatínek je jeho rukama, nohama, očima i srdcem.“

Diko se zahihňala. „Jsi si jistá, že tatínek není břichem?“

„Mně připadá tatínkovo zakulacené bříško roztomilé.“

„No, je asi dobře, že táta není zadkem projektu.“

„To stačí, Diko!“ okřikla ji Tagiri. „Takhle se o tátovi nemluví. Opravdu už nejsi tak malá, aby to znělo roztomile.“

„A jak to zní, když ne roztomile?“

„Nestydatě.“

„Taková budu celý život,“ odsekla Diko.

„O tom nepochybuju,“ vzdychla Tagiri.

„Zastavím Cristofora,“ prohlásila.

Tagiri na ni překvapeně pohlédla. „To je moje práce, pokud je ovšem něco takového vůbec možné.“

„Ty už budeš příliš stará,“ řekla Diko, „ale já mezitím vyrostu a zastavím ho pro tebe.“

Tagiri ji při tom nechala.

~~~

Jako desetiletá trávila Diko všechna odpoledne v laboratoři a učila se zacházet se starým časozorem. Správně by neměla, avšak celé zařízení v Jubě teď bylo zasvěcené projektu její matky, a tak byl Tagirin postoj k pravidlům rozhodující. To znamenalo, že všichni přísně dodržovali vědecké postupy, hranice mezi pracovním a soukromým životem se však příliš nehlídala. Děti a příbuzní se často motali okolo a pokud nerušili, nikdo nic nenamítal. Ostatně, nešlo o nic tajného. Vysloužilé časozory se už navíc s výjimkou přehrávání starých záznamů nepoužívaly, takže Diko nikomu nepřekážela v práci. Všichni věděli, že je opatrná, a tak nikdo nekomentoval fakt, že nedostudované dítě bez oficiálního povolení nahlíží bez dozoru do minulosti.

Otec zpočátku zablokoval její přístroj tak, aby přehrával pouze už dříve registrované záznamy. To se ale Diko záhy přestalo líbit, protože jich byl jen omezený počet a ona vždy toužila vidět věci i z jiného úhlu.

Krátce před svými dvanáctými narozeninami přišla na způsob, jak obejít otcovu nepříliš důslednou snahu omezit jí přístup k plnému využití časozoru. Nepočínala si ale právě šikovně a počítač otce informoval o narušení bezpečnosti. Netrvalo ani hodinu a přišel se podívat, co dcerka provádí.

„Vidím, že bys chtěla nahlížet do minulosti.“

„Nelíbí se mi záznamy nahrané jinými lidmi,“ stěžovala si. „Je nikdy nezajímá to co mě.“

„Musíme tedy rozhodnout, zda ti přístup do minulosti zakážeme úplně, nebo ti naopak umožníme pracovat po svém.“

Diko se celá roztřásla. „Nezakazujte mi časozor,“ prosila. „Budu si dál prohlížet jen staré záznamy, ale prosím, nevyhánějte mě.“

„Vím, že nikdo z těch, které pozoruješ, už není naživu,“ pravil otec, „to ale neznamená, že je správné, abys je sledovala jen tak, ze zvědavosti.“

„Copak všichni děláte něco jiného?“

„Samozřejmě. Zvídavost není totéž co zvědavost. Jsme vědci.“

„Já budu taky vědkyně,“ řekla rozhodně.

„Pozorujeme životy ostatních, abychom zjistili, co je vede k jejich činům.“

„To já taky,“ přikývla Diko.

„Uvidíš strašlivé věci,“ varoval ji. „Ohavné věci. Velmi intimní i velmi znepokojivé.“

„Takové už jsem viděla.“

„V tom je právě problém,“ povzdechl si otec. „Pokud si myslíš, že to, co jsi směla vidět doposud, bylo ohavné, intimní nebo znepokojivé, co teprve až uvidíš věci, které skutečně jsou ohavné, intimní a znepokojivé?“

„Ohavné, intimní a znepokojivé. To zní děsivě,“ poznamenala Diko. „Zní to jako název advokátní kanceláře: Ohavný, Intimní a Znepokojivý.“

„Pokud máš mít výsady vědců, pak se taky budeš muset jako vědec chovat,“ řekl Hassan.

„Co to znamená?“

„Očekávám každodenní zprávy o tom, jaká místa a jakou dobu jsi pozorovala. Chci týdenní zprávu o tom, co jsi prozkoumala a co ses dozvěděla. Budeš muset vést záznamy stejně jako všichni ostatní. A pokud se setkáš s něčím znepokojivým, promluvíš si o tom se mnou nebo s matkou.“

Diko se usmála. „Rozumím. S ohavným a intimním se musím vypořádat sama, ale znepokojivé budu probírat se starobylými.“

„Jsi světlo mého života,“ usmál se otec, „myslím ale, že v dobách, kdy by to ještě k něčemu bylo, jsem tě příliš málo huboval.“

„Budu ti podávat všechny zprávy, o které jsi požádal, ale ty mi slib, že je budeš číst.“

„Stejně důkladně jako zprávy ostatních,“ přikývl. „Proto ti doporučuju, abys byla pečlivá.“

~~~

Diko zkoumala, psala hlášení a s radostí čekala na pravidelné pohovory s otcem, které se týkaly práce odvedené v předcházejícím týdnu. Jen postupem času si uvědomovala, jak dětinské a jednoduché byly její první zprávy, jak klouzala po povrchu případů dávno před ní prozkoumaných dospělými pozorovateli a podivovala se, že otec nikdy ani slovem neprozradil, že se zrovna nenachází v první linii vědeckých objevů. Vždy jí pozorně naslouchal a během několika let si její výzkumy právem zasloužily jeho pozornost.

A byl to opět dobrý Cristoforo Colombo, kdo ji přivedl od starého časozoru k mnohem citlivějšímu chronohledu. Diko na něj nezapomněla ani na jediný den, protože matka a otec na něj také nikdy nezapomínali, ale počáteční výzkum pomocí časozoru s ním nikdy nespojovala. Ostatně proč by měla? Znala prakticky každý moment Kolumbova života ze starých záznamů, které matka a otec sledovali bez přestání celý její život. Zpět ke Kolumbovi ji však zavedla otázka, kterou si pokládala již dlouho: Kdy učinily velké postavy historie ono rozhodnutí, které je nakonec dovedlo k velikosti? Ze svého zkoumání vyřadila všechny, jimž sláva jednoduše spadla do klína; zajímali ji pouze ti, kdo se museli vypořádat s velkými překážkami a nikdy se nevzdávali. Někteří z nich byli zrůdy a jiní šlechetní; někteří byli samolibí oportunisté a jiní zase altruisté; některé z jejich úspěchů zmizely téměř hned, jiné zase změnily svět tak výrazně, že ozvěny těch změn trvaly dodnes. To pro Diko nemělo větší význam. Pátrala po okamžiku rozhodnutí, a poté, co sepsala zprávu o několika desítkách významných osobností, uvědomila si, že přes dobrou znalost Cristoforova života si vlastně nikdy nesedla a neprozkoumala jej od začátku do konce, aby zjistila, co přinutilo syna ctižádostivého janovského tkalce vydat se na moře a přepsat všechny staré mapy světa.

O tom, že Cristoforo byl jedním z velikánů, nebylo pochyb, ať už rodiče jeho činy schvalovali či nikoli. Takže… kdy tedy padlo ono rozhodnutí? Kdy učinil první krůček, aby se stal jedním z nejslavnějších mužů všech dob?

Domnívala se, že odpověď spočívá v jisté události v roce 1459, kdy vrcholila řevnivost mezi dvěma význačnými janovskými rody, rodem Fieschiů a rodem Adornů. Právě v tom roce muž jménem Domenico Colombo, tkadlec, podporovatel strany Fieschiů, bývalý strážce Olivellaské brány a otec malého rusovlasého chlapce, který měl sílu změnit svět, hostil účastníky tajné schůzky.

~~~

Pietra Fregosa viděl Cristoforo na návštěvě u otce naposled jako osmiletý. Pamatoval si jeho jméno, ale také věděl, že v otcově domě jej vždy oslovují titulem dóžete, o nějž jej připravili Adornové. Pietro Fregoso se rozhodl znovu usilovat o moc a protože byl Cristoforův otec jedním z nejdychtivějších stoupenců rodiny Fieschiů, nebylo nijak zvlášť překvapivé, že se Pietro rozhodl tajným setkáním poctít právě jeho dům.

Pietro dorazil ráno v doprovodu několika málo mužů – městem se musel pohybovat nenápadně, aby Adornové nepojali podezření, že se něco chystá. Cristoforo viděl, jak otec poklekl a políbil šlechticův prsten. „Papež,“ zamumlala si pro sebe chlapcova matka, která stála ve dveřích mezi tkalcovnou a předváděcí místností. Avšak Pietro Fregoso byl janovským dóžetem, přesněji řečeno bývalým dóžetem. Papežem jej nikdo nenazýval. „Co jsi to říkala, maminko?“

„Nic,“ povzdechla si. „Pojď dovnitř.“

Malého Cristofora zahnali do tkalcovny, kde pod rukama tovaryšů klapaly a bouchaly tkalcovské stavy. Učedníci prohazovali člunek osnovou nebo lezli pod stav a skládali látky, které tovaryši utkali. Cristoforo si byl mlhavě vědom skutečnosti, že jednoho dne, a nebude to trvat dlouho, odejde na otcovo přání do učení k některému z dalších členů tkalcovského cechu. Netěšil se na ten den. Život učedníka byl plný dřiny a bezduché práce a kdykoli se otec s matkou vzdálili, změnilo se škádlení tovaryšů v opravdová muka. A Cristoforo věděl, že v cizí dílně už nebude otcovým chráněncem.

Matka na něj brzy zapomněla, chlapec se tedy mohl přikrást ke dveřím a pozorovat dění v předváděcí místnosti. Učedníci sklidili ze stolu štůčky látek a přisunuli k němu velké dřevěné špulky, které poslouží jako židle. Během několika okamžiků se do místnosti nahrnulo několik mužů. Cristoforo věděl, že se chystá něco velkého. Pietro Fregoso pořádá válečnou poradu, přímo v jejich domě.

Cristoforo si nejprve prohlížel urozené pány. Byli oděni do těch nejskvostnějších a nejvýstřednějších šatů, jaké kdy viděl. Podobně oblečený nechodil žádný z otcových zákazníků, přesto mu látky, z nichž měli tito muži ušité části garderoby, připadaly povědomé. Poznával těžký brokát, který sotva před měsícem utkal Carlo, nejlepší z otcových tovaryšů. Nedávno si pro něj přišel Tito, mladý muž, který vždy chodívá v zelené uniformě. Až nyní si Cristoforo uvědomil, že když Tito přicházel nakupovat, nekupoval pro sebe, ale pro svého pána. Nebyl tedy zákazníkem, dělal pouze to, co mu nakázali jiní. A přestože byl pouhým sluhou, choval se k němu otec jako k příteli.

To vedlo Cristofora k zamyšlení nad tím, jak se otec obvykle chová ke svým přátelům. Šprýmy, uvolněná atmosféra, víno, historky. Sedí u stolu, hovoří.

Otec vždy říkával, že jeho nejlepším přítelem je dóže – Pietro Fregoso. Nyní však hoch viděl, že to není pravda, neboť nyní nežertoval, byl celý nesvůj, nevykládal historky a víno, které naléval, bylo určeno velmožům u stolu a ne pro něj samotného. Držel se u stěn místnosti, zpovzdálí sledoval, zda některý z mužů nepotřebuje dolít vína, a ty s prázdným pohárem ihned obsloužil. A když se Pietro rozhlédl po přítomných u stolu, o Cristoforova otce ani nezavadil pohledem. Ne, Pietro nebyl otcovým přítelem; podle všech znaků byl otec jeho sluhou.

Cristoforovi z toho bylo úzko, neboť věděl, že otec považuje Pietrovo přátelství za velkou čest. Hoch dál pozoroval setkání, všímal si ladných pohybů bohatých pánů a naslouchal jejich vytříbené řeči. Některým slovům ani nerozuměl, přestože věděl, že jsou janovská a nikoli řecká nebo latinská. Nyní již chápal, proč jim otec nemá co říct: mluví odlišnou řečí. Jsou pro něj cizinci stejně jako muži, které viděl onehdy dole v přístavišti, ti z Provence.

Kde se tito velmoži naučili takto hovořit? přemítal. Jak se naučili vyslovovat slova, která v našem domě či ulici nebývají k zaslechnutí? Jak je možné, že jsou to slova jeho rodné řeči, a přesto je žádný z obyčejných Janovanů nezná? Cožpak nežijí všichni v jednom městě? Copak tito muži nejsou stoupenci Fieschiů jako jeho otec? Otcova mluva připomíná spíše řeč těch chvastounů, co se shromáždili kolem Adornů a na tržišti převracejí nepřátelům stánky, než jazyk těchto urozených mužů, k nimž se hlásil.

Je mnohem větší rozdíl mezi velmoži a kupci, jako je otec, než mezi Adorny a Fieschii. A přesto se mezi příslušníky obou rodů často strhne potyčka, dokonce se mluví o vraždách. Proč nejsou podobné rozmíšky i mezi kupci a velmoži?

Jen jedenkrát Pietro Fregoso ve své řeči zmínil Cristoforova otce.

„Už mi s tím věčným vyčkáváním pomalu dochází trpělivost!“ zahřímal. „Podívejte na Domenika,“ ukázal na Cristoforova otce, který vykročil jako hostinský, kterého přivolal host. „Před sedmi lety byl správcem Olivellské brány. Nyní má o polovinu menší dům než tehdy a jen tři tovaryše místo šesti. Ptáte se proč? Protože tak zvaný dóže přihrává všechny obchody tkalcům, kteří jej podporují. Protože jsem ztratil všechnu moc a nemohu chránit své přátele!“

„Nejen Adornové jsou tím vinni, můj pane,“ ozval se jeden z velmožů. „Celé město je chudší. Konstantinopol patří Turkovi, muslimové už na nás dorážejí u Chiosu a katalánští piráti drze plení naše vlastní přístavy a plundrují domy u pobřeží.“

„Přesně tak!“ přitakal dóže. „To cizinci dosadili tuto loutku k moci, a co jim záleží na tom, jak město trpí? Je načase obnovit pravou janovskou vládu. A nechci slyšet žádné námitky.“

„Na to nejsme připraveni,“ špitl jeden z velmožů do ticha, které se rozhostilo po Pietrově proslovu. „Zaplatíme drahocennou krví za takový neuvážený útok.“

Pietro Fregoso se na něj zamračil. „Neřekl jsem, že nechci slyšet žádné námitky? A ty sis přesto dovolil mi odporovat! Na čí straně jsi, de Portobello?“

„Na tvé, dokud budu živ, můj pane,“ sklopil muž hlavu. „Ale nikdy jsi nepatřil k těm, kteří trestají druhé za vyřčení toho, co je podle nich pravda.“

„A nepotrestám tě ani teď,“ odpověděl Pietro. „Pokud mohu i nadále počítat s tím, že mi budeš stát po boku.“

De Portobello vstal. „Před tebou či za tebou, můj pane, kdekoli bude třeba, abych tě ochránil v čase nebezpečí.“

V tom okamžiku předstoupil, nikým nevyzván, i Cristoforův otec.

„I já budu stát při vás, můj pane!“ zvolal. „Kdokoli, kdo by vám chtěl zkřivit vlásek, si musí nejdříve poradit s Domenikem Colombem!“

Cristoforo pozoroval, jak na to zareagovali. Když svou oddanost přísahal de Portobello, ostatní uznale přitakávali, avšak nyní, když promluvil otec, mlčeli a klopili zrak. Někteří z nich zrudli – v hněvu? Nebo snad studem? Cristoforo nerozuměl, proč se jim otcův slib nezamlouvá. Snad proto, že právoplatného dóžete dokážou ochránit pouze šlechtici? Nebo byl snad otec příliš troufalý, když si dovolil promluvit v takové vysoce postavené společnosti bez vyzvání?

Bez ohledu na důvod Cristoforo viděl, že jejich mlčení zasáhlo otce jako rána pěstí. Sklesle couvl zpátky ke stěně, hluboce dotčen. Pietro znovu promluvil až poté, co Domenikova potupa dosáhla vrcholu. „Náš úspěch závisí na tom, aby všichni Fieschiové bojovali s odvahou a oddaností.“ Jeho slova byla laskavá, přišla však příliš pozdě, aby zlepšila otcovy pocity. Pietro je nevyřkl jako šlechtic přijímající přísahu vazala, ale spíš jako pán poplácávající po hlavě věrného psa.

Otec pro ně nic neznamená, pomyslel si Cristoforo. Sešli se v jeho domě, neboť bylo třeba udržet poradu v tajnosti, avšak on sám je pro ně nikdo.

Krátce nato setkání skončilo; padlo rozhodnutí zaútočit za dva dny. Ihned poté, co velmožové odešli a otec za nimi zavřel dveře, prosmýkla se matka kolem Cristofora a postavila se manželovi do cesty. „Kde jsi nechal rozum, ty blázne? Pokud by někdo chtěl ublížit právoplatnému dóžeti, bude se muset nejdříve utkat s Domenikem Colombem! Takový nesmysl! Kdy ses stal vojákem? Kde máš svůj skvostný meč? Kolik jsi vybojoval soubojů? Nebo sis snad myslel, že to bude jako rvačka v taverně a stačí, že srazíš k sobě pár hlav opilců a bitva bude vyhraná? Nezáleží ti snad na našich dětech, že je chceš připravit o otce?“

„Muž má svou čest,“ odvětil otec.

Cristoforo přemýšlel, čím je otcova čest nyní, když jeho nejlepší přítel pohrdl nabídkou jeho života?

„Tvá čest přivede tvé děti na ulici v poutech.“

„Díky své cti a oddanosti jsem byl po čtyři roky správcem Olivellské brány. Nelíbilo se ti snad bydlet v honosném domě?“

„Ty časy jsou pryč,“ zabručela. „Poteče krev, a Adornům patřit nebude.“

„Tím bych si nebyl tak jist,“ odsekl otec a hněvivě vyšel do patra. Matce vytryskly slzy vzteku a bezmoci. Hádka skončila.

Cristoforo však spokojený nebyl. Čekal, až se matka uklidní odklízením špulek od stolu a vracením štůčků na stůl, aby si je zákazníci mohli prohlížet a místnost vypadala spořádaně. Když se mu zdálo, že může promluvit, aniž by riskoval vyhubování, zeptal se: „Jak se urození lidé stávají urozenými?“

Rozzlobeně se na něj podívala. „Narodili se tak. Bůh je učinil šlechtici.“

„A proč se nemůžeme naučit mluvit jako oni?“ pokračoval. „Nemyslím, že by to bylo těžké.“ Napodobil de Portobellův uhlazený tón a řekl: „Nikdy jste nepatřil k těm, kdo trestají druhé za vyřčení toho, co je podle nich pravda.“

Matka došla k chlapci a uštědřila mu políček. Zabolelo to a přestože Cristoforo neplakal, když jej trestali, vyhrkly mu slzy z očí spíš překvapením než bolestí. „Opovaž se přede mnou ještě někdy takhle mluvit, Cristoforo!“ okřikla ho. „Stydíš se snad za svého otce? Myslíš si, že když budeš kejhat jako husa, naroste ti peří?“

„Můj otec není o nic horší než kterýkoli z nich. Proč by se jeho syn neměl naučit urozeným způsobům?“ odsekl rozzlobeně.

Nechybělo moc a dostal další políček za odmlouvání. Pak se ale matka zarazila a zamyslela se nad jeho slovy. „Tvůj otec není o nic horší než kterýkoli z nich,“ přikývla. „Je lepší!“

Cristoforo ukázal na vybrané látky rozložené na stole. „Máme tak krásné látky, proč by se tedy nemohl oblékat jako velmož? Proč by nemohl mluvit jako oni a chovat se jako oni? Pak by si ho dóže vážil!“

„Dóže by se mu vysmál,“ odvětila matka. „A všichni ostatní taky. A kdyby se i dál snažil chovat jako velmož, jednou by si na něj někdo z nich počíhal a proklál by mu za tu troufalost rapírem srdce.“

„Proč by se mu měl vysmívat, když se jiným za jejich oděv ani mluvu nesměje?“

„Protože oni jsou skuteční velmožové, na rozdíl od tvého otce.“

„Ale pokud to tedy není jejich ošacením ani mluvou… Mají snad jinou krev? Nezdálo se, že by byli silnější než otec. Měli slabé paže a skoro všichni byli tlustí.“

„Otec je samozřejmě silnější než oni. Oni však nosí meč.“

„Pak by si jej otec měl taky pořídit!“

„Kdo by prodal meč tkalci?“ zasmála se matka. „A co by s ním tvůj otec dělal? Nikdy ho nedržel v ruce. Vždyť by si jím usekal prsty!“

„Ne pokud by s ním cvičil,“ opáčil chlapec. „Ne kdyby se s ním naučil zacházet.“

„Meč z kmána pána neudělá,“ zavrtěla hlavou matka. „Urození se rodí jako děti urozených, to je celé. Otec tvého otce urozený nebyl, takže urozený není ani on.“

Chlapec se na okamžik zamyslel. „Cožpak nejsme po potopě všichni potomky Noemovými? Proč jsou děti jedné rodiny urozené a děti tátovy rodiny ne? Vždyť nás všechny stvořil Bůh.“

Matka se hořce zasmála. „Tak tohle tě kněží učí? Měl bys vidět, jak se šlechticům klaní, a jak se jim vtírají do přízně, zatímco na nás ostatní zvysoka kálejí. Oni si myslí, že Bůh má šlechtice ve větší oblibě, ale Ježíš Kristus takový nebyl. Původ pro něj nic neznamenal!“

„Jakým právem se tedy dívají spatra na otce?“ žasl Cristoforo a oči se mu bezděky opět zaleskly slzami.

Na okamžik na něj pohlédla, jako by se rozhodovala, zda mu říci pravdu. „Zlato a půda,“ řekla.

Chlapec nerozuměl.

„Vlastní pokladnice plné zlata,“ vysvětlila matka, „a mají půdu. To z nich dělá šlechtice. Kdybychom měli na venkově rozsáhlé pozemky nebo v podkroví truhlu plnou zlata, pak by tvůj otec byl velmi vážený a nikdo by se ti nesmál, kdyby ses naučil mluvit uhlazeně jako oni a nosil šat ušitý z tohohle.“ Přidržela mu záhyb látky na hrudi. „Byl by z tebe moc hezký šlechtic, můj Cristoforo.“ Poté odložila štůček a smála se a smála se a smála.

Chlapec po chvíli odešel. Zlato, opakoval si. Kdyby měl otec zlato, pak by mu ti muži naslouchali. Dobrá tedy – získám pro něho zlato.

~~~

Jak se ukázalo, jeden z těch urozených pánů, kteří navštívili jejich dům, musel být zrádce, nebo si snad některý z nich nedával pozor na jazyk a zaslechl jej proradný služebník. K Adornovým stoupencům se doneslo, co Fieschiové chystají, a když se Pietro a jeho dva strážci ukázali u cylindrických věží brány svatého Ondřeje, kde mělo dojít k tajnému setkání, obklíčil jej tucet adornovců. Stáhli ho z koně a udeřili ho palicí do hlavy. Vmžiku byli titam a nebohého Pietra nechali napospas osudu.

Pietrův křik byl slyšet v Colombově domě tak výrazně, jako by přicházel z vedlejšího obydlí, což byla téměř pravda, neboť žili od brány svatého Ondřeje sotva sto yardů daleko. Nejprve zaslechli křik několika mužů, který následovalo Pietrovo úpěnlivé volání: „Ke mně, mí věrní!“

Otec bez váhání popadl těžký pohrabáč a vyběhl na ulici. Matka, která jej chtěla zadržet, seběhla ke dveřím příliš pozdě. S křikem a pláčem alespoň zahnala děti a učedníky do zadní části domu, zatímco tovaryši hlídali u vchodu. Z nadcházející tmy k nim doléhal křik, rámus a Pietrovo bědování. Nebyl ještě mrtvý a nyní v agonii naříkal do noci a volal o pomoc.

„Hlupák,“ šeptala matka. „Pokud bude dál takhle vřeštět, upozorní všechny nepřátele, že ho nezabili, a oni se vrátí a dorazí ho.“

„Zabijí i otce?“ bál se Cristoforo.

Menší děti se daly do pláče.

„Kdepak,“ chlácholila ho matka, ale Cristoforo viděl, že jistá si tím není.

Snad vycítila jeho pochybnosti. „Hlupáci, všichni muži jsou hlupáci,“ povzdechla si. „Bojují o to, kdo bude vládnout Janovu – copak na tom záleží? Turci jsou v Konstantinopoli! Pohané obsadili svaté hrobky v Jeruzalémě! V Egyptě se už nikdo nemodlí ke Kristu! A tihle troubové se hašteří jako malé děti, kdo bude sedět ve zdobeném křesle a říkat si janovský dóže? Co je čest Pietra Fregosa v porovnání se ctí našeho Pána Ježíše? K čemu je dobré panovat dóžecímu paláci, když země, po níž kráčela Bohorodička a kde ji navštívil anděl, leží v rukou obřezaných psů? Pokud chtějí zabíjet, ať se vydají osvobodit Jeruzalém! Ať osvobodí Konstantinopol! Ať prolijí krev k navrácení cti syna Božího!“

„Jeruzalém osvobodím já,“ špitl Cristoforo.

„Ať tě to ani nenapadne!“ okřikla ho jedna z jeho sester. „Zabijí tě.“

„Zabiju je první.“

„Jsi ještě malý, Cristoforo,“ povzdechla si sestra.

„Ale jednou vyrostu.“

„Mlčte,“ okřikla je matka. „Takové nesmysly. Synové tkalců se na křížové výpravy nevydávají.“

„A proč ne?“ zajímal se Cristoforo. „Kristus by pohrdl mým mečem?“

„Jakým mečem?“ vysmála se mu matka.

„Jednoho dne budu mít meč,“ řekl Cristoforo. „Budu šlechtic!“

„Vždyť nemáš žádné zlato!“

„Získám ho!“

„Tady, v Janově? Jako tkadlec? Co budeš živ, zůstaneš synem Domenika Colomba. Nikdo ti nedá zlato a nikdo tě nebude mít za šlechtice. A teď mlč, nebo ti jednu plácnu.“

Nebyla to pustá výhrůžka a všechny děti dobře věděly, že je lepší poslechnout.

O několik hodin později se otec vrátil domů. Dlouho bušil do dveří a tovaryši jej vpustili až poté, co zaslechli jeho zkroušený hlas: „Můj pán je mrtev! Pusťte mě dovnitř!“

Vklopýtal do domu právě v okamžiku, kdy ke dveřím přispěchala matka a za ní všechny děti. Byl celý od krve. Matka ho s křikem objala a začala na něm hledat rány.

„To není moje krev,“ pravil sklíčeně, „ale krev mého dóžete! Pietro Fregoso je mrtev! Ti zbabělci ho přepadli, strhli ho z koně a udeřili ho palicí do hlavy!“

„A proč jsi celý od krve, Niko?!“

„Odnesl jsem ho ke dveřím dóžecího paláce. Odnesl jsem ho tam, kde je jeho místo!“

„Proč jsi to udělal? Ty blázne!“

„Byl to jeho příkaz! Když jsem k němu došel, byl celý zkrvavený a křičel bolestí. Řekl jsem: ‚Dovolte mi odnést vás k vašemu lékaři, do vašeho domu, dovolte mi najít ty, kdo vám ublížili a zabít je pro vás,‘ a on mi povídá ‚Odnes mě do paláce, Domeniko! Tam má dóže umírat – v paláci, stejně jako jeho otec!‘ Vzal jsem ho tedy do náručí a odnesl ho k bráně paláce, a na tom, zda nás adornovci uvidí, mi pranic nezáleželo! Odnesl jsem ho k paláci, kde mi zemřel v náručí! Byl jsem mu opravdovým přítelem!“

„Pokud tě viděli, najdou tě a zabijí stejně jako jeho!“

„Komu na tom záleží?“ pokrčil rameny. „Dóže je mrtev!“

„Mně ano,“ opáčila matka. „Svlékni se.“ Otočila se k tovaryšům a začala jim rozdávat příkazy. „Ty odvedeš děti do zadní části domu. A ty dohlédneš, aby učedníci nanosili vodu a ohřáli ji ke koupeli. A ty – až si svlékne ty zkrvavené šaty, spálíš je.“

Ostatní děti poslechly tovaryše a odběhly do zadní části domu, ale Cristoforo zůstal. Pozoroval, jak matka svléká otci krví potřísněné svršky, kleje a líbá ho po celém těle. Zůstal i poté, co jej odvedla do dvora, aby se umyl, dokonce i poté, co zápach pálených šatů zaplavil celý dům. Cristoforo neopustil přední místnost. Stál na stráži, hlídal dveře.

~~~

Tolik alespoň říkaly všechny staré záznamy z oné noci. Kolumbus stál na stráži, odhodlán ohlídat bezpečí své rodiny. Avšak Diko věděla, že mu hlavou víří spousta jiných myšlenek. Rozhodoval se. Přemýšlel, jak dojít úspěchu, který si vysnil. Stane se pánem. Králové a královny s ním budou jednat s úctou. Bude mít zlato. A ve jménu Krista dobude mocné říše.

Už tehdy musel vědět, že pokud toho všeho chce dosáhnout, bude muset jednoho dne odejít z Janova. Jak řekla matka: pokud zůstane v tomto městě, bude navždy jen synem Domenika tkalce. Počínaje příštím dnem nasměroval svůj život ke splnění nově vytyčených cílů. Pustil se do studia – jazyků, historie – s takovou vervou, že mniši, kteří jej učili, uznale pokyvovali hlavou: „Toho chlapce uchvátila touha po vědění.“ Diko však věděla, že se mýlí. Kolumbus věděl, že jazyky jsou na cestách po cizích zemích nutností. A dějiny musí znát, aby věděl, co jej ve světě čeká.

Musel se také naučit mořeplaveckému umění. Kdykoli se naskytla příležitost, vydal se do přístaviště, naslouchal námořníkům, vyptával se jich a učil se, co všechno musí dělat členové posádky. Později svou pozornost zaměřil na navigátory. Když byl při penězích, opíjel je vínem, a když měl hluboko do kapsy, jednoduše se neodbytně ptal. Nakonec ho to přivedlo na palubu lodě, pak další; nepromeškal jedinou příležitost k plavbě a vykonával jakoukoli práci, jen aby se naučil všechno, co se syn tkalce může o moři dozvědět.

Diko napsala zprávu pojednávající o okamžiku, kdy Cristoforo Colombo učinil své životní rozhodnutí. Otec ji jako vždy pochválil a vytkl jí pouze několik drobností. Ale nyní už věděla, že pochvala může skrývat vážnou kritiku. Zeptala se ho tedy přímo, ale o nedostatcích jí nic říct nechtěl.

„Říkám, že tvá zpráva je v pořádku,“ zopakoval. „A teď mě omluv.“

„Něco se ti na ní nezdá,“ zavrtěla Diko hlavou, „a ty mi nechceš povědět co.“

„Je to dobře napsaná zpráva. Není na ní nic špatného mimo těch několika bodů, které jsem zmínil.“

„Pak tedy nesouhlasíš s mými závěry. Nemyslíš si, že právě tento okamžik jej přivedl k rozhodnutí stát se slavným.“

„Stát se slavným?“ zvedl obočí otec. „Ano, myslím, že téměř jistě právě v tomto okamžiku jeho života došlo k rozhodnutí.“

„Tak co se ti na mé zprávě nelíbí?!“ křikla na něj.

„Nic!“ odsekl stejně rozlíceně.

„Nejsem žádná malá holka!“

Překvapeně se na ni podíval „Vážně?“

„Nejsi na mě ani zdaleka tak přísný jako na ostatní, a já už toho mám dost!“

„Tak dobrá,“ povzdechl si. „Tvoje zpráva je výtečná a plná postřehů. Bezpochyby se rozhodl oné noci, kterou jsi určila, z důvodů, které jsi předložila: že získá zlato a slávu světskou i Boží. To všechno je vynikající. Avšak žádná z tvých zpráv neobsahuje ani sebenepatrnější náznak ničeho, co by nám ujasnilo, jak a proč se rozhodl, že toho všeho dosáhne právě plavbou na západ přes Atlantik.“

Otcova slova zabolela jako políček, který uštědřila Cristoforova matka svému synovi, a přestože se jí ani nedotkl, vytryskly dívce z očí slzy.

„Omlouvám se,“ vzdychl otec. „Říkala jsi, že nejsi malá.“

„To taky nejsem,“ odsekla. „A ty se mýlíš.“

„Opravdu?“

„Cílem mého projektu bylo najít okamžik, kdy padlo rozhodnutí dospět ke slávě, a ten jsem splnila. Zjistit, kdy a proč zatoužil vyplout na západ, to už je tvůj projekt a mámin projekt.“

Otec se na ni překvapeně zadíval. „Ano, máš pravdu. To je bezpochyby něco, co musíme zjistit.“

„Zpráva o mém projektu tedy není špatná, jen zkrátka neodpovídá na otázku, která trápí vás dva.“

„Máš pravdu.“

„Já vím!“

„A teď to vím i já. Kritiku beru zpět. Tvá zpráva je úplná a vyhovující a já jsem s ní spokojen. Blahopřeji.“

Avšak stále se neměla k odchodu.

„Diko, mám teď moc práce,“ pokusil se jí zbavit.

„Zjistím to pro vás.“

„Zjistíš co?“

„Co bylo důvodem Cristoforova rozhodnutí plout na západ.“

„Dokonči svůj vlastní projekt, Diko.“

„Myslíš si, že to nedokážu, viď?“

„Zkoumal jsem záznamy Kolumbova života, a stejně tak tvoje matka a nespočet dalších učenců a vědců. Myslíš, že dokážeš objevit něco, co doposud nenašel nikdo z nich?“

„Ano,“ přikývla.

„Inu,“ pokrčil otec rameny, „myslím, že jsme právě určili okamžik, kdy ses rozhodla proslavit ty.“

Nepříliš přesvědčivě se na ni usmál. Podezírala ho, že ji škádlí, ale to ji netrápilo. Jen ať si dělá legraci, ona tenhle sen promění ve skutečnost. Prostudoval společně s matkou a bezpočtem dalších pracovníků všechny staré záznamy Kolumbova života z časozoru? Dobrá, tak tedy nebude využívat záznamy. Podívá se do jeho života přímo a tentokrát nikoli pomocí časozoru. Použije chronohled. Nepožádala nikoho o svolení ani o pomoc. Jednoduše si vyhlédla přístroj, který v noci nikdo nepoužíval, a přizpůsobila si denní rozvrh tak, aby jej ve volných chvílích mohla používat. Někteří spolupracovníci si nebyli úplně jisti, zda by skutečně měla využívat nejnovější přístroje – nebyla konec konců členem Institutu a školila se nanejvýš neformálním způsobem. Byla jen dcerou pozorovatelů, a přesto používala stroj, ke kterému jiní získávali přístup nejdříve po dlouhých letech studií.

Když však ti, které trápily podobné pochybnosti, spatřili, jak těžce pracuje a jak rychle se naučila stroj používat, brzy ztratili potřebu její činnost zpochybňovat. Některé z nich napadlo, že je to vlastně zcela přirozený postup. Do školy se chodí proto, aby se dítě vzdělalo ve věcech, které rodiče neznají. Pokud však chcete pracovat pro rodinný podnik, učíte se o něm odmala. Diko byla pozorovatelem jako kdokoli jiný a vše nasvědčovalo, že bude jednou výjimečná. A ti, kteří zpočátku chtěli její práci zpochybňovat nebo dokonce přerušit, nakonec sami uvědomili své nadřízené, že mezi nimi pracuje nováček hodný pozornosti. Veškeré její pracovní počínání začalo být zaznamenáváno a brzy získala stříbrný štítek i ona: směla zkoumat, cokoli chtěla.

4

Kemal

Santa Maria se potopila na útesu při severním pobřeží Hispanioly. Příčinou bylo Kolumbovo nerozumné rozhodnutí plout za noci, a také kormidelníkova nepozornost. Avšak Niña a Pinta neztroskotaly; dopluly domů a Evropané se tak dozvěděli o rozlehlých zemích západu, jež na ně čekají. Ta zpráva spustila lavinu přistěhovalců, dobyvatelů a výzkumníků, jež neustala po dalších pět set let. Pokud tedy chtějí Kolumba zastavit, Niña a Pinta se nesmějí vrátit do Španělska.

Muž, který tyto dvě lodi potopil, se jmenoval Kemal Akyazi, a cesta, která ho přivedla k Tagirinu projektu změny historie, byla dlouhá a podivná.

Kemal Akyazi vyrůstal několik mil od rozvalin Tróji; z domu svého dětství nad Kumkale měl výhled na Dardanely, úzký průliv, jenž spojuje vody Černého a Egejského moře. Na obou stranách průlivu došlo k mnoha velkým bitvám a jedna z nich se stala předlohou ke slavné Homérově Iliadě.

Tato tíha dějin měla na malého Kemala prazvláštní vliv. Znal, samozřejmě, všechny slavné příběhy, které se k místu vázaly, ale také si uvědomoval, že jsou řeckého původu, neboť jeho rodiště bylo kdysi součástí helénského světa. Sám však byl Turek; jeho předkové připutovali k Dardanelám teprve v patnáctém století. Cítil sílu onoho místa, ale neměl k němu žádný vztah. Proto Ilias nepromlouvala k jeho srdci. Spíš to byl příběh Heinricha Schliemanna, německého badatele, který v době, kdy byla Trója považovaná za pouhou legendu, pověst či báchorku, byl nejen přesvědčen o tom, že je skutečná, ale podařilo se mu ji také najít. Navzdory všem, kdo se mu vysmívali, uspořádal výpravu, určil, kde se město nachází a vykopal je. Staré báje se ukázaly pravdivé.

V době dospívání si Kemal myslel, že největší tragédií jeho života je fakt, že Institut minulosti používá stroje k prohledávání tisíciletí lidských dějin. Už nebudou žádní další Schliemannové, kteří by studovali, hloubali a přemítali tak dlouho, než by objevili nějaký artefakt, několik kamenů z trosek dávno ztraceného města, kousek legendy, která by se opět proměnila v pravdu. To byl důvod, proč nikdy neprojevil zájem o práci v Institutu, třebaže se jej pokusili získat, sotva nastoupil na univerzitu. Neprahl po holografickém studiu dějin, ale po bádání a objevování; co je to za slávu najít pravdu pomocí přístroje?

Po neúspěšném flirtu s fyzikou se rozhodl stát meteorologem. Ve věku osmnácti let se hluboce ponořil do studia počasí a podnebí, a tehdy se znovu setkal s objevy z Institutu minulosti. Práce meteorologů a snaha určit dlouhodobý vývoj podnebí již dlouho nezávisely jen na výsledcích několika století měření a analýzy skrovných fosilních nálezů. Nyní měli k dispozici přesné záznamy počasí za miliony let. Jistě, v raných dobách byly časozory tak nedokonalé, že jimi nebylo možné sledovat jednotlivce. Záznam připomínal časosběrnou fotografii, a lidé setrvávají na jednom místě příliš krátce na to, aby se objevili na více než jediném okénku filmu a byli tak vůbec pozorovatelní. V oněch dobách tedy časozory zaznamenávaly hlavně počasí, erozi půdy, sopečné erupce, doby ledové a klimatické změny.

Všechna shromážděná data se stala základem pro moderní předpovídání a kontrolu počasí. Meteorologové mohli pozorovat vývoj vzorců, a aniž by narušili celkový charakter počasí, byli schopni provádět drobné změny, jež dovolovaly zabránit, aby jedna oblast v dobách sucha zcela vyschla či jiná trpěla nedostatkem slunečního svitu během vegetačního období. Podařilo se jim otupit nelítostné ostří klimatu a nyní pracovali na velkolepém plánu, jak provádět modifikace ve větším měřítku, jak zajistit pravidelné lehké deštíky pouštním oblastem a obnovit prérie a savany, které se zde kdysi nacházely. Právě na tomto projektu se Kemal chtěl podílet.

Přesto se nedokázal vymanit ze stínu Tróje, zapomenout na Schliemanna. Dokonce i během studia změn podnebí při střídání dob ledových a meziledových mu hlavou poletovaly obrazy ztracených civilizací a bájných míst, která čekala na nového Schliemanna.

Jeho diplomová práce byla součástí snahy určit, jak využít Rudého moře ke vzniku pravidelných dešťů v Súdánu a střední Arábii; Kemalovým úkolem bylo studium rozdílu mezi vzorci počasí během poslední doby ledové, kdy Rudé moře téměř zaniklo, a současností, kdy je jeho hladina nejvyšší. Probíral se starými, nepříliš přesnými záznamy Institutu minulosti sem i tam a shromažďoval údaje o výši mořské hladiny a srážkách na vybraných místech ve vnitrozemí. Starý časozor byl přinejlepším nepřesný, nicméně k detekci a analýze bouří posloužil.

Opakovaně se prokousával cykly stoupání a klesání hladiny Rudého moře a sledoval, jak průměrná výše hladiny postupně roste vzhledem ke zmenšování zalednění. Při náhlém vzedmutí mořské hladiny, které znamenalo spojení Rudého moře a Indického oceánu, vždy scénu zastavil. Po této události již nebylo Rudé moře užitečné pro jeho cíle, neboť výška jeho hladiny kopírovala změny hladiny světového oceánu.

V duchu Schliemannovy zvídavosti si položil otázku: Jaká potopa tehdy asi musela nastat?

Jaká potopa. Množství vody, nashromážděné za dobu ledovou v ledovcích a ledových příkrovech, způsobilo pokles hladin všech světových oceánů. Po jisté době opadla voda natolik, že z moře začaly vystupovat pevninské mosty. Beringova úžina v severním Pacifiku umožnila předkům Indiánů přejít do nové a doposud pusté domoviny. Británie a Flandry tvořily jeden celek. Dardanely bylo možné přejít suchou nohou a Černé moře se tak proměnilo ve slané jezero. Perský záliv se stal obrovskou planinou, kterou protínal Eufrat, a v pevninský most se proměnil také Báb al-Mandab, průliv při ústí Rudého moře.

Pevninský most však představuje zároveň hráz. Když se světové klima oteplilo a ledovce uvolňovaly zadržovanou vodu, celou Zemi postihly silné deště; řeky se rozvodnily a hladina moří se zvedla. Velké řeky tekoucí na jih Evropy, po nichž v dobách největšího zalednění zůstala téměř vyschlá koryta, se proměnily v mohutné proudy. Z Rhóny, Pádu, Dněpru a Dunaje se do Středozemního a Černého moře valilo tolik vody, že jejich hladiny stoupaly přibližně stejně rychle jako hladina světového oceánu.

Rudé moře nicméně žádné velké řeky nenapájely. Bylo z geologického hlediska mořem novým, vzniklo odtržením nové Arabské desky od Afriky, což znamenalo, že všechny břehy mělo strmé. Z nich sice do Rudého moře přitékalo mnoho potoků a řek, žádná však nebyla tak vodnatá jako řeky na severu, odvádějící vodu z rozsáhlého území bohatého na tající ledovce. A tak, přestože hladina Rudého moře pozvolna stoupala, za světovým oceánem v té době už výrazně zaostávala. Měnila se spíše v závislosti na bezprostředních změnách počasí než na základě globálního klimatu. Jednoho dne však hladina Indického oceánu stoupla tak vysoko, že se jeho vlny začaly při přílivu přelévat přes Báb al-Mandab. Voda vyhloubila v tamních pastvinách nová koryta, která se v průběhu několika dalších let rozrůstala a napájela řadu nových velkých slapových jezer na Hanišské planině. Oceán zde vymlel koryto tak hluboké, že jednoho dne před čtrnácti tisíci lety při odlivu nevyschlo. Voda jím proudila stále dál a silněji a kanál se prohluboval, až všechna ta slapová jezera nápor vody nevydržela a přetekla. Voda, tlačená masou Indického oceánu, se vlila do vod Rudého moře a během několika hodin pak tato obrovská potopa zvedla jeho hladinu na úroveň hladiny světového oceánu.

Tohle není jen mezník mezi užitečnými a bezcennými údaji o výšce vodní hladiny, přemítal Kemal. To je kataklyzma, jeden z těch vzácných případů, kdy jediná událost změní rozlehlou oblast za časové období natolik krátké, že by ji mohla postřehnout i lidská bytost. A co víc, toto kataklyzma se odehrálo v době, kdy v těchto místech lidé skutečně žili. Bylo nejen možné, ale přímo pravděpodobné, že potopa měla svědky – bezpochyby si vyžádala mnoho obětí, neboť jižní cíp vyschlého Rudého moře tvořily až do okamžiku, kdy do těch míst vtrhl oceán, savany a mokřady. Lidé žijící před čtrnácti tisíci lety tam bezpochyby nalezli bohatá loviště a místo bylo jistě bohaté také na ovoce a drobné plody. Nepochybně se našla skupinka lovců, která z vršků Dahlackých hor pozorovala, jak se s ohlušujícím burácením přihnala vodní stěna, zalila svahy pohoří a proměnila jejich vrcholky v ostrovy.

Tito lovci by si dobře uvědomovali, že voda zahubila jejich rodiny. Co by si o tom všem mysleli? Určitě se na ně rozhněval nějaký bůh. Svět byl zničen, pohřben pod hladinou moře. A pokud někteří z nich přežili a poté, co vlny ztratily na síle a nové rozbouřené moře se utišilo, našli cestu k břehům Eritreje, vyprávěli o tom jistě každému, kdo chtěl poslouchat. A několik let mohli své posluchače vodit ke břehu, ukazovat jim špičky stromů, které tu a tam vykukují zpod hladiny, a vyprávět jim příběhy o světě, jejž pohřbily vlny.

Noe, pomyslil si Kemal. Nesmrtelný Utnapištim, jenž přežil potopu světa a kterého navštívil Gilgameš. Ziusudra ze sumerského mýtu o potopě. Atlantida. Příběhy, kterým lidé věřili. Příběhy, které si pamatovali. Jejich vypravěči postupem času zapomněli, kde k události došlo – a jednoduše ji zasadili do míst, která sami znali. To důležité si však pamatovali. Co říkal Noemův příběh o potopě? Nejenom déšť, ne, potopu nezapříčinil pouze déšť, ale že „protrženy jsou všechny studnice propasti veliké.“ Jen těžko by takovému popisu odpovídala některá z místních nevelkých záplav na pláních Mezopotámie. Avšak vodní stěna valící se z Indického oceánu po letech vytrvale sílících dešťů – ta by již mohla přimět vypravěče k podobným slovům. A ti, kteří je uslyšeli, si je předávali z generace na generaci po dalších deset tisíc let, až do okamžiku, kdy byla svěřena peru.

Co se týkalo Atlantidy, všichni měli za to, že ji objevili již před lety. Mělo jí být Santorini – Théra – ostrov v Egejském moři, který zničila sopka. Avšak nejstarší příběhy o Atlantidě se o výbuchu nezmiňovaly ani slůvkem. Vyprávěly všehovšudy o vyspělé civilizaci, kterou pohltilo moře. Předpokládalo se, že cestovatelé, kteří Santorini později navštívili a spatřili vodu v místech, kde stávalo město, nic netušíce naznali, že se ostrov jednoduše potopil pod hladinu, aniž by cokoli věděli o erupci sopky. Kemalovi se takové vysvětlení zdálo poněkud přitažené za vlasy. Z pohledu Atlantiďanů žijících kdesi na Massawských pláních, kteří byli svědky, jak Rudé moře pohltilo město a zaplavilo vše kolem, se legenda zdála přijatelnější. Tak vypadá potopení pod hladinu! Žádný výbuch, jen valící se masa vody. A pokud město leželo v mokřadech, na jejichž místě se dnes nachází Massawský průliv, přivalila by se voda nejen z jihovýchodu, ale také ze severu a severovýchodu, kde by se přelila Dahlackým pohořím, z něhož by zbyly jen ostrovy. Město a mokřady by se ocitly pod hladinou.

Atlantida. Nenacházela se sice za Herkulovými sloupy, Platón ji nicméně umístil správně k průlivu. On sám, nebo vypravěč, který mu příběh vypověděl, jednoduše nahradil Báb al-Mandab největším průlivem, o kterém kdy slyšel. Příběh mohl k Platónovi doputovat přes Féničany, středomořské námořníky, kteří by pro změnu mohli vyprávění přizpůsobit místům, která znali oni. A k Féničanům se mohla legenda donést od Egypťanů nebo nomádských kočovníků z Arabského poloostrova. Dost možná však byl tou dobou příběh znám všem starověkým civilizacím; z úžiny Báb al-Mandabu se časem staly „Herkulovy sloupy“ a později, neboť Středozemní moře již nebylo dostatečně cizokrajné, se místo události posunulo ještě dál.

Čím více se Kemal těmito hypotézami zabýval, tím jistější si byl, že jsou zcela, nebo alespoň téměř pravdivé. Srdce mu při tom pomyšlení zaplesalo radostí – pořád ještě existovala starověká civilizace, která teprve čekala, až bude objevena.

Pokud ale existovala, proč ji neobjevil Institut? Odpověď nebyla složitá. Minulost byla obrovská, a zatímco časozor se používal ke sběru klimatologických údajů, pomocí nových přístrojů, které byly natolik přesné, že dokázaly mapovat život jednotlivce, se nikdo pusté oceány zkoumat neobtěžoval. Ovšem, časozor prozkoumal Beringův průliv i La Manche, avšak pouze s cílem pozorovat dávno známé migrační vlny. V oblasti Rudého moře k žádné takové migraci nedošlo. Institut se svými novými přesnými přístroji zkrátka nikdy nezaměřil na to, co se nacházelo pod hladinou Rudého moře během doznívání poslední doby ledové. A když nebudou mít pádný důvod, ani je to nenapadne.

Kemal věděl o úředním šimlu dost na to, aby tušil, že přednese-li teorii o Atlantidě budoucí meteorolog, budou pracovníci Institutu sotva brát jeho slova vážně – obzvláště přijde-li s teorií, podle níž se Atlantida nacházela v Rudém moři, navíc před čtrnácti tisíci lety, dlouho před vzestupem civilizací Sumeru či Egypta, nemluvě o Číně, údolí Indu nebo bažinách Tehuantepeku.

Věděl ale také, že mokřady podél Massawského průlivu byly pro vznik a vývoj civilizace nanejvýše vhodné. Třebaže tudy neprotékalo příliš mnoho řek, které by se vlévaly do Rudého moře a dokázaly je plnit stejnou rychlostí, jakou se zvyšovala hladina světového oceánu, přesto tu řeky byly. Kupříkladu Zula, dostatečně vodnatá, že existovala i dnes, kdysi zavlažovala celou Massawskou planinu a vlévala se do torza Rudého moře poblíž místa, kde dnes leží město Mersa Mubarek. A protože byly tehdy dešťové srážky v této oblasti hojnější než dnes, pramenila na území Assahary dlouhá řeka, která oblast pravidelně zásobovala vodou. Assahara je nyní suché údolí pod úrovní hladiny moře, avšak tehdy byla sladkovodním jezerem s mnoha přítoky, jež se ve svém nejnižším bodě vlévalo do Massawského průlivu. Řeka plynula meandry rovinou, spojujíc se s některými rameny řeky Zulu, a v mnoha deltách se vlévala do Rudého moře.

Oblast tedy měla spolehlivé zdroje sladké vody. V období dešťů přinášela přinejmenším Zula nánosy úrodného bahna a klikatící se mělké řeky sloužily v bažinatém kraji jako celoroční dopravní tepny. Také podnebí bylo dostatečně teplé, s velkým počtem slunných dní a dlouhým vegetačním obdobím. Každá civilizace, která kdy povstala, se zrodila právě za takových podmínek.

Nebyl jediný důvod, proč by neměla vzniknout i zde.

Jistě, bylo tak o šest nebo sedm tisíc let dříve. Není ale možné, že by zničení Atlantidy přesvědčilo přeživší, že bohové nechtějí, aby se lidé shromažďovali ve městech? Cožpak se v mnoha starověkých náboženstvích Blízkého Východu neobjevují náznaky anticivilizačních tendencí? Co jiného je příběh o Kainovi a Ábelovi než metaforické vyjádření zla, jež přináší život ve městech, skrze příběh usedlíka, zemědělce a bratrovraha, jejž Bůh zavrhl, neboť nechtěl kočovat se stády? Co když se podobné příběhy v oněch dávných časech vyprávěly v celém tehdy známém světě? To by vysvětlovalo, proč lidé, kteří přežili zánik Atlantidy, nezačali ihned s obnovou své civilizace na jiném místě: věděli, že to bohové zapovídají a nově vystavěné město by čekal stejný osud. Vyprávěli si příběhy velkolepé minulosti, své předky obdivovali i proklínali zároveň a každého na potkání varovali před stavbou měst. Muselo to v lidech vyvolávat touhu po takovém místě a zároveň strach z něj.

Teprve když se objevil Nimrod, stavitel věží, tvůrce Babylónské věže, a vzepřel se starému náboženství, byl pradávný zákaz nakonec porušen a mohlo vzniknout nové město, které povstalo v údolí jiné řeky, daleko v místě i času od Atlantidy, jeho obyvatelé však stále měli na paměti staré příběhy a jak jen to bylo možné, řídili se ponaučením, jež obsahovaly. „Postavíme věž tak vysokou, že ji moře nepohltí,“ říkali. Neuvádí Genesis potopu do souvislosti s Babylónskou věží? A současně – neobsahovala také přísnou nomádskou nelibost vůči městu? Právě v této podobě se příběh zachoval v Mezopotámii – příběh o počátcích městského života, avšak s jasnými vzpomínkami na mnohem starobylejší civilizaci, zničenou potopou.

Mnohem starobylejší civilizace. Zlatý věk. Obři, kteří kdysi chodili po zemi. Proč by všechny tyto mýty nemohly hovořit o první lidské civilizaci, o místě, kde bylo objeveno první město? O Atlantidě, městě z Massawské planiny?

Jak to ale dokázat bez použití nového chronohledu? A jak získat přístup k tomuto přístroji, aniž by nejprve musel přesvědčit pracovníky Institutu minulosti, že se Atlantida skutečně nacházela v Rudém moři? Byl to začarovaný kruh.

Dokud si nepoložil otázku: Proč vůbec lidé zakládají velká města? Aby se mohli věnovat veřejným činnostem, k jejichž vykonání je třeba většího množství lidí. Kemal si nebyl jistý, jakou podobu tyto veřejné činnosti budou mít, jistě však budou dostatečně rozsáhlé, aby změnily tvář krajiny natolik, že je staré záznamy časozorů ukážou – ovšem jen tomu, kdo bude vědět, na co se zaměřit.

Kemal tedy ohrozil svůj diplom, odložil práci, která mu byla přidělena a začal procházet staré záznamy časozorů. Soustředil se na poslední století před zaplavením Rudého moře – neměl žádný důvod předpokládat, že civilizace měla před svým zánikem dlouhého trvání. A v průběhu několika měsíců shromáždil nezvratné důkazy. Nenašel žádné hráze nebo náspy, které by bránily záplavám. Stavby takového druhu by byly natolik velké, že by je nebylo možné přehlédnout. Objevil však zdánlivě náhodně rozmístěné haldy bláta a hlíny, které vyrůstaly v měsících mezi obdobími dešťů, především v sušších letech, kdy byla hladina řek nižší než obvykle. Pro ty, kdo se zajímali jen o počasí, neměly tyto náhodně rozmístěné kupy bez jakýchkoli konstrukcí žádný význam. Avšak Kemal ihned pochopil: Atlantiďané budovali v mělčinách kanály, aby jejich lodi mohly pokračovat v plavbě. Hromady hlíny vznikaly jednoduše nahromaděním bahna, které vybrali z vody. Časozor žádnou loď doposud neukázal, avšak nyní, když Kemal věděl, kde hledat, tu a tam letmo zahlédl chýše. Každý rok, když přišly záplavy, chatrče zmizely, takže na záznamech starého časozoru byly postřehnutelné pouze moment či dva: chatrné přístřešky z rákosí a bláta, které se s každou povodní rozpadly a po opadnutí vody musely být opět vybudovány. Ale byly tam, nedaleko pahorků označujících kanály. Platón se opět nemýlil – Atlantida povstala okolo kanálů. Ale Atlantidu tvořili lidé a jejich lodě, stavby podléhaly záplavám a byly každý rok stavěny znovu.

Když Kemal představil své objevy pracovníkům Institutu, nebylo mu ani dvacet let, jeho důkazy však byly natolik strhující, že vskutku přinutily badatele nasadit k prozkoumání Massawského průlivu poslední století před zatopením Rudého moře místo časozoru chronohledy. Jak se ukázalo, Kemal měl pravdu, jeho objevy byly velkolepé. V dobách, kdy ostatní lidé stále ještě lovili zvěř a sbírali lesní plody, Atlantiďané již v žírných naplaveninách opadajících řek pěstovali amarant a jílek, melouny a boby, a převáželi potraviny v košících a na loďkách z rákosu. Jediný Kemalův omyl spočíval v tom, že budovy nebyly domy, ale plovoucí sýpky na obilí. V obdobích sucha spávali Atlantiďané pod širým nebem a v období dešťů se uchýlili do svých rákosových lodí.

Kemal byl přijat do Institutu minulosti a stal se vedoucím rozsáhlého nového projektu s názvem Atlantida. Ihned si svou práci zamiloval, neboť stejně jako Schliemann mohl i on pátrat po původu významných událostí.

Nejdůležitějším okamžikem bylo pro Kemala nalezení Noeho, třebaže se jmenoval jinak – Yewesweder v dětství, Naog po dosažení dospělosti. Jako zkoušku dospělosti měl tento Yewesweder, na svůj věk vysoký, vykonat nebezpečnou cestu na pevninský most v Báb al-Mandabu, aby spatřil „Stoupající moře“. Spatřil je, dobrá, ale také spatřil, že výška vody onoho zálivu Indického oceánu se nachází jen pár metrů pod úrovní lavice vyznačující starou linii břehu Rudého moře z doby před zaledněním. Yewesweder nevěděl nic o době ledové, ale věděl, že dávný břeh je absolutně rovný – běžel po něm celou cestu. A přesto se tento rovný břeh nacházel stovky metrů nad planinou, kde „slané moře“ – cíp Indického oceánu – pomalu, velmi pomalu stoupalo. „Stoupající moře“ už vyhloubilo kanál, kterým bouřkové vlny sezonních hurikánů hnaly slanou vodu do několika jezer, která občas přetékala a vlévala se proudy této slané vody do Rudého moře. Jednoho dne, snad při příští či přespříští bouři, si však prorazí cestu a Atlantidu pohltí vody oceánu.

Yewesweder pochopil, že si tímto objevem vysloužil své dospělé jméno Naog, a ihned vyrazil nazpět. Předtím ale pojal za ženu dívku z jednoho z kmenů žijících při Báb al-Mandabu. Cesta pro ni byla strastiplná, ale neměla jinou možnost než následovat svého muže do jeho domoviny. Když dorazil do země Derku, jak Atlantiďané nazývali svou vlast, zjistil, že to, co bylo při pohledu na břehy Stoupajícího moře tak zjevné, stařešinové jeho i ostatních klanů považují za nehoráznou lež. Velká potopa? Záplavy přicházejí každý rok, a oni jim jednoduše uniknou v lodích. Pokud opravdu přijde potopa, o které Naog mluví, nebude tomu jinak.

Avšak Naog věděl, že se tito moudří mužové mýlí. Začal tedy experimentovat. Zpočátku jen svazoval kmeny ve vory, ale během několika let se naučil, jak vystavět hranatý a vodotěsný dům na voru, jaký by odolal velké potopě, ve kterou věřil jen on sám. Ostatní si po normálních sezonních záplavách uvědomili, že ta pevná a suchá dřevěná plující krabice poslouží jako perfektní sýpka a nakonec do ní uložili polovinu všech klanových zásob obilí a bobů. Dřevěné plovoucí sýpky stavěly i ostatní klany, protože však nedbaly Naogových rad, nebyla plavidla pevná ani dostatečně vodotěsná. Po celou tu dobu byl Naog pro svá neustálá varování, že se celá země ocitne pod vodou, terčem posměšků a výhrůžek.

Když potopa přišla, Naogovi se dostalo malého varování: první proud, který se převalil přes práh Báb al-Mandabu, způsobil rychlý vzestup Slaného moře. V kanálech, které Derkuové vybudovali, se to projevilo vzestupem hladiny o několik hodin dříve, než nápor moře překonal zábranu a přiřítila se několik desítek metrů vysoká vodní stěna, sahající od obzoru k obzoru. Tou dobou již bylo Naogovo plavidlo pevně utěsněno, naloženo zrním a zásobami potravin. Na palubě byl Naog spolu se svými dvěma ženami, dětmi a stejně tak i se třemi otroky s rodinami, kteří mu pomohli loď postavit. I když archou zmítaly vlny a několikrát se zcela potopila, všechen ten nápor vydržela, a oni tak po nějakém čase dopluli k pobřeží nedaleko osady Gebeil na jižním cípu Sinajského poloostrova.

Nějaký čas farmařili v údolí El Qa ve stínu Sinajských hor a všem příchozím vyprávěli o velké potopě, kterou bůh seslal na nehodný lid Derku, a jak jich přežila pouze hrstka, neboť bůh zjevil Naogovi své záměry. Po čase se ale Naog stal kočovným pastevcem a svůj příběh vyprávěl všude, kam jej nohy zanesly. Jak Kemal předpokládal, Naogův příběh s jeho antiměstskou interpretací měl ohromný vliv, odradil lidi od shromažďování se do velkých společenství, která by se mohla stát městy.

Příběh v sobě nesl navíc také silný prvek odporu proti lidským obětem, neboť jeho vlastní otec byl obětován krokodýlímu bohu Derkuů, právě když Naog odcházel na výpravu. Naog věřil, že hlavním důvodem, proč všemocný bůh bouří a moří zničil jeho lid, byl právě zvyk obětovávat každý rok po období záplav živé lidi velkému krokodýlovi, kterého chovali v kleci jako božího zástupce. Spojení lidských obětí a budování měst se později ukázalo být poněkud nešťastné, neboť když se o mnoho pokolení později rozhodli heretici zavrhnout Naogovu moudrost a začali budovat nová města, obnovili také zvyk obětovat lidi.

V dlouhodobé perspektivě přesto Naog dosáhl svého, neboť dokonce i ti, kteří své bohy usmiřovali lidskou obětí, cítili, že činí cosi temného a nebezpečného, až to nakonec začalo být považováno nejprve za projev barbarství a pak za věc nevýslovně krutou ve všech zemích, kam Naogův příběh doputoval.

Kemal objevil Atlantidu; vypátral pravzor Noeho, Utnapištima, Ziusudru. Sen jeho dětství se splnil; stal se Schliemannem své doby a učinil nejvýznamnější objev ze všech. Nyní mu zbývala jen kancelářská práce.

Projekt tedy předal ostatním, z Institutu však neodešel. Nejprve jen tu a tam vypomáhal druhým a sám se soustředil na výchovu svých potomků. Avšak postupem času, jak děti rostly, jeho zpočátku nesoustavné snahy nabyly pevnějších obrysů a daly vzniknout novému, ještě významnějšímu úkolu: chtěl vypátrat, proč vůbec vznikají civilizace. Nakolik věděl, stavěly všechny pozdější starověké civilizace na základech položených Atlantiďany. Samotná myšlenka vzniku města již byla vlastní jak Egypťanům, tak Sumerům, stejně jako lidu z povodí Indu a dokonce i Číňanům, neboť příběh o Zlatém věku Atlantidy doputoval do všech zemí starého světa.

Jediná civilizace, která vyrůstala z ničeho, bez vlivu legend o Atlantidě, byla civilizace obou Amerik. Naogův příběh se tam nedostal, s výjimkou legend přivezených nemnohými mořeplavci, kteří překonali bariéru oceánu. Pevninský most mezi Evropou a Amerikou byl pod vodou o deset pokolení dříve, než byla zatopena proláklina Rudého moře. Muselo uplynout deset tisíc let od zkázy Atlantidy, než v Americe vznikla civilizace, mezi Olméky v bažinaté krajině na jižním pobřeží Mexického zálivu. Kemalův nový projekt si vytyčil za cíl prozkoumat rozdíly mezi Olméky a Atlantiďany a na základě shodných jevů určit, co všechny civilizace spojuje: proč vznikají, co je tvoří a jak se lidé, doposud uvyklí kmenovému životu, přizpůsobují životu ve městech.

V době, kdy spustil svůj nový projekt „Počátek“, mu bylo přes třicet let, a když se dozvěděl o Tagirině projektu „Kolumbus“, bylo mu bezmála čtyřicet. Tehdy se rozhodl vydat do Juby a podělit se s ní o všechno, co se doposud naučil.

~~~

Juba byla jedním z těch protivných měst, kde se místní snažili předstírat, že nikdy neslyšeli o Evropě. Po železnici podél Nilu Kemal přicestoval na nádraží stejně moderní jako kdekoliv jinde, avšak sotva vyšel ven, zjistil, že se ocitl ve městě slaměných chýší a ohrad z bláta, s hliněnými ulicemi, po kterých pobíhaly nahé děti a procházeli jen nepatrně více přiodění dospělí. Pokud bylo záměrem, aby si návštěvník myslel, že se vrátil zpět v čase a zavítal do zaostalé Afriky, pak se to na okamžik podařilo. Otevřené chýše zcela jistě postrádaly klimatizaci, a místní udělali všechno pro to, aby elektrárny a solární panely dobře ukryli. Přesto si byl jistý, že jsou někde nedaleko, stejně jako vodní čističky a satelitní antény. Věděl, že tyto nahé děti chodí do čistých, moderních škol a používají nejnovější počítače. Věděl, že se mladé ženy s odhalenými ňadry a mladíci v bederní roušce večer scházejí a sledují nejnovější videa a tancují na stejnou hudbu, jaká otřásá tanečními kluby v Recife, Madrásu či Semarangu. A především věděl, že kdesi – zřejmě v podzemí – se nachází jedna z největších observatoří Institutu minulosti, kde se současně bádá v projektu otroctví i projektu Kolumbus.

Proč tedy všechno to předstírání? Proč proměňovat svět v muzeum doby, kdy byl život zlý, krutý a krátký? Kemal miloval historii stejně jako kdokoliv z obyvatel Juby, ani v nejmenším v ní však netoužil žít a občas ho napadlo, že zavrhnout vlastní dobu a vychovávat své děti tak, jak měli ve zvyku zaostalí předkové, je poněkud zvrácené. Přemítal, jaké by asi bylo vyrůstat jako dávný Turek, pít fermentované kobylí mléko nebo hůř, koňskou krev, žít v jurtě a cvičit se šavlí tak dlouho, až by dokázal ze hřbetu koně jediným úderem setnout hlavu nepřítele. Kdo by chtěl žít v tak děsivých dobách? Studovat je, to ano. Připomínat si jejich velké úspěchy, to zajisté. Ale žít jako oni? Nikdy. Sotva se Jubané před dvěma sty lety zmohli, zbořili slaměné chýše a začali stavět evropská obydlí. Tehdy dobře věděli proč. Lidé, kteří museli žít ve slaměných chýších dobrovolně, nikdy ani na okamžik nelitovali, že je opustili.

Navzdory všemu tomu dnešnímu divadýlku však byli ochotni učinit několik ústupků modernímu životu. Tak například – zatímco stál u východu z jubského nádraží, zastavila u něj dodávka. „Kemal?“ zeptala se mladá žena uvnitř.

Přikývl.

„Já jsem Diko,“ představila se, „Tagirina dcera. Naložte zavazadla a vyrážíme!“

Hodil cestovní tašku do nevelké korby a posadil se na sedadlo vedle Diko. Štěstí, že dodávka byla určena pouze pro krátké vzdálenosti a nemohla jet rychleji než zhruba třicet kilometrů v hodině. Kemal si byl jistý, že v opačném případě by z vozu vypadl, protože ta šílená mladá dívka se po cestě plné výmolů řítila jako smyslů zbavená.

„Máma občas říká, že bychom měli cesty vydláždit,“ promluvila Diko, „pak se ale vždycky ozve někdo s tím, že by si děti o horkou dlažbu popálily nohy a tak celý nápad zase pustíme z hlavy.“

„Mohou chodit obuté,“ namítl Kemal. Mluvil v normálu tak jasně, jak jen dokázal, ale nebylo to nic platné, neboť vůz poskakoval na nerovné cestě tak divoce, že mu neustále cvakaly zuby.

„To by vypadaly pěkně hloupě, nahaté s teniskami na nohou,“ zahihňala se Diko.

Kemal už už chtěl namítnout, že hloupě vypadají teď, ale nakonec si tu poznámku odpustil. Bezpochyby by jej obvinila z kulturního imperializmu, přestože obhajoval cizí a nikoliv vlastní kulturu. Místní byli očividně se svým způsobem života spokojení. A ti, kterým se nezamlouval, se jistě přestěhovali do Chartúmu, Entebbe nebo Addis Abeby, které byly moderní až až. Navíc, žít podobně jako v minulosti, kterou pozorovali, bylo pro lidi z Institutu minulosti svým způsobem pochopitelné.

Na okamžik ho napadlo, zda místo toaletního papíru používají hrsti trávy.

K jeho úlevě byla rákosová chatrč, u které Diko zastavila, jen kamufláží výtahu do moderního podzemního hotelu. Trvala na tom, že mu odnese tašku až do pokoje. Hotel byl vyhloubený do útesu nad Nilem, a proto měly všechny pokoje okna a terasu. Pokoj byl vybavený klimatizací, tekoucí vodou a počítačem.

„Vyhovuje?“ zeptala se Diko.

„Doufal jsem, že budu bydlet v rákosové chýši a ulevovat si v křoví,“ odpověděl Kemal.

Diko se zatvářila sklíčeně. „Otec říkal, že byste jistě ocenil, kdybyste si mohl náš způsob života vyzkoušet na vlastní kůži, ale matka tvrdila, že byste byl určitě proti.“

„Vaše matka měla pravdu. Jen jsem si dělal legraci. Pokoj je výtečný.“

„Máte za sebou dlouhou cestu,“ pokračovala Diko. „Rodiče jsou celí nedočkaví, těší se na rozmluvu s vámi, nejlépe hned ráno, ale pokud si chcete odpočinout, počkají do poledne.“

„Ráno naprosto vyhovuje,“ přikývl Kemal.

Domluvili si čas schůzky. Kemal zavolal na recepci a zjistil, že v hotelu je k mání běžná mezinárodní kuchyně. Nebude tedy muset jíst rozmačkané slimáky, kořeněné kraví lejno a podobné ohavnosti, kterými se Jubané bezpochyby živí.

Následující ráno seděl v houpacím křesle ve stínu košatého stromu obklopen tuctem místních, kteří seděli nebo klečeli na rohožích. „To se přece nesluší, abych seděl v křesle jen já,“ pronesl k ostatním.

„Říkal jsem ti, že máme připravit rohož i pro něj,“ otočil se Hassan k Tagiri.

„Tak jsem to nemyslel,“ opáčil Kemal, „nechci rohož. Myslel jsem, že byste možná vy raději…“

„To je náš zvyk,“ zavrtěla hlavou Tagiri. „Když pracujeme s přístroji, sedíme v křesle. Ale tohle není práce. To je zábava. Sám velký Kemal nás požádal o setkání. Ani ve snu by nás nenapadlo, že by vás mohly zajímat naše projekty.“

Kemal nenáviděl, když mu říkali „velký Kemal“. Tím pro něj byl Kemal Atatürk, který před několika stoletími pomohl tureckému národu povstat z trosek Osmanské říše. Měl už dost neustálého vysvětlování a mimoto se mu zdálo, že v Tagirině hlasu zaslechl špetku jízlivosti. Je načase přestat s nimi jednat v rukavičkách.

„Vaše projekty mě nezajímají,“ spustil. „Zdá se nicméně, že se k vám obracejí zraky stále většího počtu lidí mimo Institut. Slyšel jsem, že zvažujete podniknout jisté kroky s dalekosáhlými důsledky a vypadá to, že své rozhodnutí zakládáte na… neúplných informacích.“

„A proto jste nás přijel opravit,“ doplnil ho dopálený Hassan.

„Přijel jsem, abych vám řekl, co vím a co si myslím,“ pokračoval Kemal. „Neprosil jsem se o žádné veřejné setkání. Stejně dobře jsem si mohl promluvit jen s vámi a s Tagiri. Ale pokud chcete, můžu odejít a nechat vás v nevědomosti. Nabídl jsem vám své znalosti a nevidím důvod, proč předstírat, že jsme si v těchto ohledech rovni. Jsem si jistý, že vy zase znáte spoustu věcí, které zůstaly utajeny mně – já se ale nesnažím postavit stroj, který by měl změnit minulost, a moje nevědomost tedy nikoho příliš netrápí.“

Tagiri se zasmála. „To je jedna z úžasných věcí na Institutu – jeho hlavní projekty neřídí distingovaní byrokrati.“ Naklonila se k němu. „Jen do nás, Kemale. Nebojíme se zjistit, že se možná mýlíme.“

„Začněme tedy otázkou otroctví,“ spustil Kemal. „Konec konců tím jste začali i vy sami. Četl jsem některé procítěné a empatické životopisy a analytické studie, které vznikly na základě vašeho projektu, a nabyl jsem dojmu, že pokud byste měla tu možnost, našla byste toho, kdo vymyslel otroctví, a zastavila ho, aby žádná lidská bytost na této planetě už nikdy nebyla prodána nebo koupena. Nemám pravdu?“

„Chcete říct, že otroctví nebylo absolutním zlem?“ zeptala se Tagiri.

„Ano, přesně to chci říct,“ přikývl. „Protože se na otroctví díváte ze špatného úhlu – z pohledu současnosti, kdy jsme ho zrušili. Avšak na počátku, když vzniklo, nezdá se vám, že bylo něčím nekonečně lepším než to, co nahradilo?“

Tagirina maska zdvořilého zájmu začínala zjevně opadávat. „Četla jsem vaše pojednání na téma počátku otroctví.“

„Ale nijak na vás nezapůsobila.“

„Je přirozené, že pokud člověk udělá velký objev, předpokládá, že má větší dopad, než je tomu ve skutečnosti,“ pokračovala Tagiri. „Neexistuje žádný důvod k domněnce, že otroctví mělo původ výlučně na Atlantidě jako náhrada za lidskou oběť.“

„Já nikdy nic takového netvrdil,“ ohradil se Kemal. „To mi kladou do úst mí odpůrci. Čekal bych, že vy budete číst pečlivěji.“

Slova se ujal Hassan. Snažil se, aby jeho slova zněla mírně, ale rozhodně. „Zdá se mi, že náš hovor začíná být příliš osobní. To jste se sem trmácel celou cestu proto, abyste nám řekl, že jsme hlupáci? To jste nám mohl sdělit písemně.“

„Kdepak,“ zavrtěl hlavou Kemal, „přijel jsem, aby mi Tagiri vysvětlila, že jsem posedlý představou, že Atlantida je příčinou všeho.“ Vstal, otočil se, popadl křeslo a prudce je odstrčil. „Dejte mi rohož! Chci si sednout k vám a podělit se o všechno, co vím! Pokud se potom rozhodnete nebrat moje údaje a závěry v potaz, vaše věc. Ale neokrádejte sebe ani mě o čas tím, že se budete obhajovat nebo že mě budete napadat!“

Hassan vstal. Kemala na okamžik napadlo, zda se ho nechystá udeřit. On se ale sklonil, zvedl svou rohož a podal mu ji. „Nuže, mluvte,“ vybídl ho.

Kemal rozložil rohož a posadil se. Hassan si přisedl do druhé řady ke své dceři.

„Otroctví,“ spustil Kemal. „Je mnoho způsobů, jak se dostat do poddanství. Nevolníci byli vázáni k půdě. Nomádské kmeny mezi sebe přijímaly příležitostné zajatce či cizince a činily z nich druhořadé členy kmene bez práva jej opustit. Rytíři vznikli jako druh ctihodné mafie, občas dokonce i s výpalným, a když jste přijali nad sebou pána, museli jste mu sloužit. V některých kulturách drželi v zajetí sesazené krále, kteří tam plodili děti, ty zas vnuky a pravnuky, a nikomu nebylo ubližováno – až na to, že nesměli odejít. Celé národy byly porobovány a nuceny pracovat pod cizími panovníky, kterým musely odvádět daně tak vysoké, že nešly zaplatit. Lupiči a piráti unášeli rukojmí kvůli výkupnému. Hladovějící se zavazovali do služeb. Vězně čekaly nucené práce. Všechny tyto druhy nevolnictví se vyskytovaly v mnoha kulturách. Žádný z nich však nemůžeme nazvat otroctvím.“

„Mluvíme-li o otroctví v pravém smyslu toho slova, pak máte pravdu,“ souhlasila Tagiri.

„Otroctví znamená, že se člověk stává majetkem. Pokud je možné prodat či koupit nejen něčí práci, ale i jeho tělo a jeho děti, pak mluvíme o otroctví. Movitý majetek, pokolení za pokolením.“ Kemal se rozhlédl. Z jejich tváří stále cítil chlad. „Vím, že s tím vším jste dobře obeznámeni. Zdá se ale, že si neuvědomujete, že vznik otroctví nebyl nevyhnutelný. Vynález otroctví je vázaný na určitý čas i místo. Víme, kdy a kdo se poprvé stal majetkem. Bylo to v Atlantidě, kde jednu ženu napadlo nechat zajatce určené k obětování pracovat, a poté, když měl být rituálně zabit její nejcennější zajatec, zaplatila stařešinům kmene, aby jej navždy odstranili ze seznamu obětí.“

„To není totéž co trh s otroky,“ vstoupila mu do řeči Tagiri.

„To byl začátek. Praxe se rychle šířila, až se stala hlavním důvodem k přepadávání ostatních kmenů. Derkuové začali kupovat zajatce přímo od nájezdníků. A pak si začali vyměňovat otroky mezi sebou a nakonec je začali kupovat a prodávat.“

„Jaká vymoženost,“ podotkla jízlivě Tagiri.

„Otroci se ve skutečnosti stali základem jejich města. To oni vykonávali občanské povinnosti, kopali kanály a starali se o pole. Právě otroctví dopřálo svobodným občanům dostatek volného času k rozkvětu civilizace. Otroctví bylo natolik výnosné, že kněží brzy přispěchali se zjištěním, že bůh už nevyžaduje lidské oběti, alespoň na čas. To znamenalo, že se všichni zajatci mohli stát otroky a vrhnout se do práce. Není žádnou náhodou, že přestože kmen Derkuů zničila velká potopa, otroctví s nimi nevymřelo. Okolní kultury ho už stačily přijmout, protože se ukázalo přínosné. Byl to jediný dosud známý způsob, jak využít pracovní síly cizinců. V oné události, kdy žena jménem Nedz-Nagaya zaplatila kněžím, aby jí užitečný zajatec neskončil v tlamě krokodýla, mají původ i všechny další sledované případy otroctví.“

„To abychom jí postavili pomník,“ vyštěkla Tagiri, rudá vzteky.

„Myšlenka obchodu s lidmi byla vynalezena pouze mezi lidem Derku,“ zdůraznil Kemal.

„To ale neznamená, že by ji neobjevil někdo jiný,“ řekla Tagiri. „Skutečnost, že Agafna vyrobil první kolo, neznamená, že ho nemohl později vyrobit nikdo jiný.“

„Naopak. Dobře víme, že otroctví – obchod s lidskými bytostmi – se nikdy neobjevilo na jediném místě, kam vliv Derkuů nedosáhl,“ pravil Kemal a odmlčel se.

„V Americe,“ doplnila Diko.

„V Americe,“ přikývl Kemal. „A tam, kde lidé nebyli bráni jako majetek, měli místo toho co?“

„I v Americe měli nevolnictví,“ nesouhlasila Tagiri.

„Ano, avšak ne tohoto druhu. Ale člověk jako majetek, idea, že člověk má tržní cenu – ta se v Americe nevyskytla. A to se vám právě na vašem nápadu zastavit Kolumba zamlouvá nejvíc. Chcete zachovat to jediné místo na Zemi, kde otroctví nikdy nevzniklo. Nemám pravdu?“

„To není hlavní důvod, proč se zajímáme o Kolumba,“ namítla Tagiri.

„Myslím, že byste se měli podívat na celou záležitost znovu, v širších souvislostech,“ pokračoval Kemal, „neboť otroctví je přímou náhradou za lidské oběti. Snažíte se mi snad říci, že se vám přece jen víc zamlouvá mučení a vraždění zajatců, jaké provozovali Mayové, Irokézové, Aztékové nebo Karibové? Připadá vám to snad civilizovanější? Konec konců, všichni ti mrtví byli obětováni bohům.“

„Nikdy mě nedonutíte uvěřit, že by existovala přímá úměra – buď otroctví nebo lidské oběti.“

„Vůbec mě netrápí,“ odvětil Kemal, „jestli tomu věříte. Stačí, když uznáte tu možnost. Stačí, když uznáte, že jsou i horší věci než otroctví. Že váš žebříček hodnot je stejně libovolný jako kterýkoli jiný a vaše snaha pozměnit dějiny tak, aby v minulosti převládly vaše hodnoty, je čistý –“

„Kulturní imperializmus,“ dokončil za něj Hassan. „Není týdne, kdy bychom mezi sebou nevedli podobné spory, Kemale. Vaše námitka by byla na místě – kdybychom navrhovali vrátit se do minulosti a zabránit oné ženě Derku vynalézt otroctví. Ale my se o nic takového nepokoušíme. Dokonce si ani nejsme jistí, zda vůbec něco podnikneme! Jen se snažíme zjistit, kam až sahají naše možnosti.“

„To je tak pokrytecké, až je to k smíchu. Máte na Kolumba spadeno od samého počátku. To jeho chcete zastavit. A přesto, zdá se, zapomínáte, že spolu se zlem, které evropská nadvláda přinesla světu, zavrhnete i to dobré. Užitečnou medicínu. Pokročilé zemědělství. Čistou vodu. Levnou energii. Všechny objevy, díky nimž máme čas na podobná setkání. A neopovažujte se mi tvrdit, že všechny ty vymoženosti dnešní doby by byly vymyšleny tak jako tak. Nic není nevyhnutelné. Riskujete příliš mnoho.“

Tagiri si skryla tvář do dlaní. „Já vím,“ vydechla.

Kemal očekával odpor. Copak se jej nesnažila celou dobu napadat? Na okamžik ztratil řeč.

Tagiri si odkryla tvář, stále však klopila zrak. „Každá změna něco stojí, dokonce i žádná změna. Rozhodnutí ale není na mně. Všechny naše poznatky a důvody hodláme předložit světu.“ Zvedla zrak a podívala se na Kemala. „Pro vás je tak snadné, Kemale, být si jistý, že nemáme nic dělat,“ pokračovala. „Nedíval jste se jim do tváře. Jste vědec.“

Kemal se dal do smíchu.

„Nejsem vědec, Tagiri. Jsem úplně stejný jako vy – člověk, který jednou za čas dostane nápad a nemůže jej pustit z hlavy.“

„Dobře vím, o čem mluvíte,“ přikývla. „Nedokážu na to zapomenout. Jednou, až skončíme všechny výzkumy – a pokud budeme mít k dispozici přístroj, který by nám umožnil dotknout se minulosti – pak budeme moci udělat něco, co odpoví na… touhu… ženy, která snila.“

„Máte zřejmě na mysli onu modlitbu,“ upřesnil Kemal.

„Ano,“ přikývla vyzývavě. „Modlitbu. Budeme moci zakročit, abychom zlepšili svět. Najdeme způsob.“

„Pak tedy chápu, že zde nemám co do činění s vědou.“

„Ne, Kemale, nemáte, a já nikdy nic takového ani netvrdila.“ Posmutněle se usmála. „Víte, změnili mě. Bylo mi dáno vidět minulost očima umělce. Umělce, jenž věří, že by mohla získat novou podobu, lepší podobu. Jestli to není možné, neudělá nic. Ale pokud je to možné…“

Takovou upřímnost Kemal nečekal. Domníval se, že se v Jubě bude muset potýkat se lidmi odhodlanými k těm nejšílenějším činům. Místo toho se setkal s jen s odhodláním, to ano, ale o šílenství nemohla být ani řeč. „Lepší podobu. Všechno tedy směřuje ke třem otázkám. Zaprvé, zda by ona nová minulost byla skutečně lepší – tedy otázka, kterou není možné zodpovědět jinak než srdcem. Vidím ovšem, že jste natolik rozumná, že se nenecháte ovládnout svými tužbami. Zadruhé, musíme zjistit, zda je něco takového vůbec technicky možné – zda lze najít způsob, jak změnit minulost. Tu zodpovědí jen fyzikové, matematikové a inženýři.“

„A třetí otázka?“ zeptal se Hassan.

„Zda můžete přesně určit, jakou změnu či změny je nutné provést k dosažení kýženého výsledku. To znamená – co vlastně máte v úmyslu, nasypat Kolumbově matce do poháru s vínem prostředky k vyvolání potratu?“

„Nic takového,“ zavrtěla hlavou Tagiri. „Chceme životy zachraňovat, ne zavraždit velkého muže.“

„A mimoto,“ přerušil je Hassan, „jak jste sám řekl, pokud bychom tím měli světu přitížit, nebudeme Kolumbovi bránit. To je na tom ovšem to nejtěžší. Jak můžeme byť jen tušit, co by se stalo, kdyby Kolumbus Ameriku neobjevil? To je něco, na co nám chronohled stále ještě nedokáže odpovědět. Co by se mohlo stát.“

Kemal se rozhlédl po přítomných a uvědomil si, že se v nich úplně mýlil. Tito lidé jsou odhodlaní ještě víc než on udělat vše pro to, aby nechybovali.

„To je zajímavý problém,“ přikývl.

„Bez možnosti řešení,“ podotkl Hassan. „Netuším, jak moc vás to potěší, Kemale, ale dal jste nám jedinou naději.“

„Co jsem udělal tak záslužného?“

„Pomohla nám vaše analýza Naogova života,“ odpověděl Hassan. „Pokud měl Kolumbus v historii sobě rovného, byl to právě on. Muž z Massawských plání změnil běh dějin pouhou silou vůle. Jediným důvodem, díky němuž byla archa vůbec vybudována, bylo jeho neochvějné odhodlání. Pak, protože ho loď zachránila před potopou, se stal legendou. A jelikož jeho otec doplatil životem na zvyk obětovat lidské bytosti, k němuž se Derkuové vrátili krátce před potopou, vysvětlil Naog všem, kteří byli ochotni naslouchat, že příčinou všeho zla jsou města a lidská oběť je neodpustitelným zločinem, a bůh že zničil svět pro jejich hříchy.“

„Kéž by jim jen řekl, že zlem je i otroctví,“ dodala Diko.

„Naog byl opačného názoru,“ nesouhlasil Kemal. „Byl živoucím příkladem toho, jak prospěšné může otroctví být – sám si celý život držel tři otroky, a právě ti pro něj vystavěli jeho loď. A všichni, kdo přicházeli navštívit velkého Naoga, viděli, že jeho velikost spočívá na vlastnictví těchto tří oddaných lidí.“ Podíval se na Hassana a dodal: „Nechápu, jak Naogův příklad může být pro vás zdrojem jakékoli naděje.“

„Protože je důkazem, že jediný člověk může změnit celý svět,“ odpověděl Hassan. „A vy jste zase uměl zjistit přesný okamžik, kdy se vydal na cestu k těmto změnám. Odhalil jste okamžik, kdy stál na břehu nově vzniklého kanálu, jenž si hloubil cestu Báb al-Mandabem, podíval se na úroveň staré linie břehu a uvědomil si, co se stane.“

„Nebylo to nic složitého,“ mávl rukou Kemal. „Okamžitě se vydal domů a své ženě ihned podrobně vysvětlil, co viděl a co se stane.“

„Uznávám, bylo to jednoznačnější než cokoli, co jsme zjistili ohledně Kolumba,“ přikývl Hassan. „Ale dává nám to naději, že snad i my odhalíme takový okamžik. Událost či myšlenku, která ho nasměrovala na západ. Diko nalezla okamžik, kdy se rozhodl stát velkým člověkem. Stále ale ještě neznáme přesnou chvíli, kdy jej posedla naléhavá myšlenka vydat se na západ. Díky Naogovi však můžeme stále doufat, že ji jednoho dne odhalíme.“

„Ale já ji našla, otče,“ vstoupila mu rozechvělým hlasem do řeči Diko.

Všichni se obrátili k mladé ženě. Vypadala nervózně. „Nebo si to alespoň myslím, i když je to celé velmi zvláštní. Pracovala jsem na tom dneska v noci. Není to legrační? Napadlo mě, že by bylo skvělé, kdybych ji objevila právě v době… době Kemalovy návštěvy. A pak se to stalo. Alespoň doufám.“

Na dlouhou chvíli se rozhostilo ticho. Pak Kemal vstal a zvolal: „Co tu tedy ještě děláme? Ukažte nám to!“

5

Vize

Vydat se se Spinolovou flotilou do Flander představovalo pro Kolumba větší úspěch, než v jaký kdy doufal. Na takovou cestu se bezesporu připravoval celý dosavadní život, vždycky, když pronikl na každou loď, která byla ochotná ho vzít, až nakonec znal pobřeží Ligurského moře lépe než hrboly na své matraci. A cožpak neproměnil svou předchozí „průzkumnou“ cestu na Chios v obchodní úspěch? Boháč se z něj samozřejmě nestal, ale začal prakticky od nuly obchodovat s pryskyřicí tak obratně, že se domů vrátil s naditým měšcem – a pak měl natolik pod čepicí, že značnou část peněz s velkou pompou daroval církvi. A učinil tak jménem Nicoly Spinoly.

Spinola si pro něj samozřejmě nechal poslat. Cristoforo byl ztělesněná vděčnost. „Třebaže jste mě při plavbě na Chios nepověřil žádným úkolem, byl jste to právě vy, můj pane, kdo mi z čistého dobrodiní umožnil zúčastnit se tak výjimečné cesty. Ten drobný peníz, který jsem tam získal, byl příliš malý, než abych jej nabídl vám – dáváte víc sluhům, když se ráno vypravují na trh pro jídlo na jeden den pro celý váš dům.“ Oba věděli, že Kolumbus nehorázně přehání. „Avšak když jsem je věnoval Kristu, nemohl jsem předstírat, že peníze, jakkoli skromné, pocházejí ode mě, neboť byly zcela plodem vaší laskavosti.“

„Pochlebování ti jde výborně,“ zasmál se Spinola. „Ještě trochu cviku, aby to neznělo tak naučeně, a podobné proslovy ti vynesou celé jmění, to ti slibuju.“

Cristoforo si pomyslel, že to znamená, že prohrál, dokud mu Spinola nenabídl místo na jedné z lodí obchodního konvoje mířícího do Flander a Anglie. Z pěti lodí, jež poplují kvůli bezpečnosti pospolu, byla jedna naložena zbožím, s nímž měl obchodovat sám Cristoforo. Byla to velká zodpovědnost, neboť náklad představoval značnou část Spinolova jmění, ale Cristoforo se dobře připravil. Pokud zrovna něco nedělal sám, dohlédl, aby to udělali jiní, a staral se i o nejmenší detaily. Už věděl, co obnáší dohlížet na nakládku zboží a jak vyjednat výhodný obchod, aniž by si nadělal nepřátele. Věděl, jak mluvit s kapitánem, jak si zachovat odstup a přesto být k posádce vlídný, jak podle větru, moře a oblohy odhadnout, jak rychle poplují. I přesto, že on sám s prací námořníka příliš zkušeností neměl, z pozorování věděl, co která činnost obnáší, a dokázal rozpoznat, zda je vykonaná řádně. Když byl mladší a námořníci se nemuseli obávat, že by je dostal do potíží, nechávali jej, aby je pozoroval při práci. Naučil se dokonce plavat – tím se většina námořníků nikdy nezatěžovala – protože už jako dítě usoudil, že to je jedna z podmínek života na moři.

V okamžiku, kdy vypluli, cítil se dokonale připraven.

Námořníci mu dokonce říkali „signore Colombo“. To se dříve nestávalo často. Otec se podobného oslovení dočkal jen výjimečně, navzdory skutečnosti, že se mu díky Cristoforovým výdělkům nyní vedlo mnohem lépe. Mohl si dovolit přestěhovat tkalcovnu do větších prostor, nosit vybranější šat, jezdit na koni jako urozený muž, koupit si několik domků za hradbami a hrát si na pána. Titul zkrátka nebyl pro člověka Cristoforova původu ničím samozřejmým. Na této plavbě to však nebyli jen námořníci, ale i sám kapitán, kdo udělil Kolumbovi tento čestný titul. Bylo to znamení, jak daleko došel, známka základního respektu – ale ne tak důležitá jako důvěra samotné Spinolovy rodiny.

Již od počátku plavby se potýkali s těžkostmi. Moře nebylo rozbouřené, ale ani zcela klidné. Cristoforo s tajným uspokojením zaznamenal, že je jediným z obchodníků, koho neschvátila mořská nemoc. Díky tomu trávil čas podobně jako na všech plavbách – skláněl se s navigátorem nad mapami nebo rozmlouval s kapitánem a snažil se od obou vyzvědět všechno užitečné, čemu se od nich mohl naučit. Přestože věděl, že jeho osud leží na východě, věděl také, že jednoho dne bude velet lodi nebo dokonce celé flotile, která bude muset dost možná plout přes všechna známá moře. Ligursko již znal. Díky cestě na Chios, své první plavbě na otevřeném moři, první, kdy dokonce ztratil z očí pevninu a při níž se spoléhalo na navigaci a výpočty, si vytvořil přibližnou představu o východních mořích. Nyní spatří západ. Proplují Gibraltarským průlivem a poté se stočí na sever, podél portugalského pobřeží a přes Biskajský záliv. Všechny ty názvy znal dosud pouze z vyprávění a chvástání námořníků. Šlechtici – ostatní šlechtici ať si třeba prozvracejí celou cestu přes Středozemní moře, on ale využije každý okamžik ke studiu, a jednoho dne bude plně připraven stát se služebníkem Božím, který…

Dál se neodvážil ani pomyslet, aby Bohu neukázal tu nehoráznou opovážlivost a hříšnou pýchu, která se skrývá v jeho srdci.

Ne že by o ní Bůh už nevěděl, samozřejmě. Věděl ale také přinejmenším to, že Cristoforo dělá vše, aby se tou pýchou nenechal ovládnout. Děj se vůle Tvá, ne moje, Pane. Jsem-li opravdu tím, kdo má vést vítěznou armádu a loďstvo na velkolepou křížovou výpravu k osvobození Konstantinopole, kdo vyžene muslimy z Evropy a znovu pozvedne křesťanskou korouhev v Jeruzalémě, pak nechť je vůle Tvá. Ale pokud ne, chopím se jakéhokoli úkolu, který pro mě zamýšlíš, ať už velkého či bezvýznamného. Budu připraven. Jsem Tvým věrným služebníkem.

Jaký jsem pokrytec, pomyslel si. Předstírám, že mé úmysly jsou čisté. Výdělek z Chiosu jsem vložil do rukou biskupa, abych toho následně využil ve prospěch svých vztahů se Spinolou. A nejen to, nedaroval jsem vše, co jsem získal. Část jsem si ponechal pro sebe; šlechtic musí chodit náležitě oděn, jinak by mu lidé neříkali „signore“. Mnohem více jsem věnoval také otci, na jeho domy a šaty pro matku, aby mohla vypadat jako dáma. Tomu se jen těžko dá říkat dar víry. Chci se stát bohatým a vlivným, abych sloužil Bohu? Nebo sloužím Bohu v naději, že ze mě učiní bohatého a vlivného?

Podobné pochybnosti ho trápily mezi sněním a plánováním. Většinu času se však vyptával kapitána a navigátora, studoval mapy nebo pozoroval pobřeží, které míjeli, a kreslil přitom vlastní mapy a prováděl vlastní výpočty, jako by byl prvním, kdo těmi místy proplouvá.

„Map andaluského pobřeží je spousta,“ namítl navigátor.

„Já vím,“ opáčil Cristoforo. „Víc se ale naučím, když si je kreslím sám, než kdybych je jen studoval. Navíc je vzájemně porovnávám.“

Mapy byly ve skutečnosti plné chyb. Nebo snad zasáhla nějaká nadpřirozená síla a přemístila mysy, zálivy, pláže a výběžky pobřeží Iberského poloostrova, takže tu a tam míjeli zátoku, kterou žádná mapa nezaznamenala. „Tyhle mapy kreslili piráti?“ zeptal se jednoho dne kapitána. „Zdá se, jako by byly určeny k tomu nás zmást, aby na nás mohli zaútočit ze zálohy.“

Kapitán se dal do smíchu. „To jsou maurské mapy, aspoň se to tvrdí. Překreslovači nejsou vždycky perfektní, tam či onde něco opomenou. Co ostatně mohou vědět u svých stolů daleko od moře? My se těmito mapami řídíme jen zběžně a všechny nepřesnosti se snažíme zapamatovat. Kdybychom tyto vody brázdili tak často jako španělští námořníci, pak bychom je téměř nepotřebovali. A ti se samozřejmě opravené mapy nechystají vydat z ruky, neboť nemají žádný zájem pomáhat v bezpečné plavbě ostatním národům. Každá země si chrání své mapy. Proto s jejich kreslením vytrvejte, signore Colombo. Jednoho dne budou mít pro Janov velkou cenu. Pokud bude naše plavba úspěšná, jistě nebude poslední.“

Nebylo důvodu domnívat se, že by tomu mělo být jinak, až do chvíle, kdy se dva dny po proplutí Gibraltarské úžiny ozval ze strážného koše výkřik: „Plachty! Piráti!“

Cristoforo pospíchal k okrajníku, odkud je zakrátko zahlédl i on. Už od pohledu to nebyli Maurové a zdálo se, že je neodradilo ani pět společně plujících obchodních lodí. Proč taky? Oni sami útočili také s pěti loděmi.

„To se mi nelíbí,“ zasmušil se kapitán.

„Naše síly jsou vyrovnané, nebo se mýlím?“ zajímal se Cristoforo.

„To sotva,“ odpověděl kapitán. „Vezeme náklad, oni ne. Znají místní vody, my ne. Navíc jsou zvyklí bít se jako o život. Co máme my? Několik šlechticů s meči, a námořníky, kteří se bitvy na otevřeném moři bojí jako čert kříže.“

„Nicméně, Bůh bude na straně spravedlivých.“

Kapitán mu věnoval opovržlivý pohled. „Řekl bych, že nejsme o nic spravedlivější než všichni ti, kdo skončili s prořízlým hrdlem. Ne, raději se pokusíme uniknout, a pokud to nepůjde, vyjde je bitva tak draho, že od ní ještě rádi upustí. Jak si vedete v boji?“

„Nijak zvlášť,“ odpověděl Cristoforo. Nebylo by rozumné slibovat víc, než mohl splnit. Kapitán si zasloužil vědět, s kým může počítat a s kým ne. „Nosím meč jen proto, že vzbuzuje úctu.“

„Inu, tihle piráti mají úctu k meči, jen pokud je zbrocený krví. Umíte dobře házet?“

„Kameny, jako dítě,“ odpověděl Cristoforo.

„To mi stačí. Pokud budeme mít na kahánku, pak je to naše poslední záchrana – máme láhve plné oleje. Zapálíme je a naházíme je na ně. Nebude se jim dobře bojovat, když budou paluby jejich lodí v ohni.“

„To by se ale museli dostat nebezpečně blízko, nemám pravdu?“

„Jak jsem řekl – použijeme je jen ve stavu nejvyšší nouze.“

„Jak ale potom zabráníme, aby se oheň nerozšířil na naše lodě?“

Kapitán ho zmrazil pohledem. „Jak jsem řekl – chceme, aby se pro ně naše flotila stala neužitečnou kořistí.“ Znovu se zadíval na plachty pirátských lodí, které nyní pluly daleko za nimi a dále od pobřeží. „Chtějí nás zahnat ke břehu. Pokud stihneme doplout k mysu Svatého Vincenta, odkud můžeme zamířit na sever, pak se nám je podaří setřást. Do té doby se nás budou snažit dostihnout, zatímco budeme křižovat na širé moře, nebo se nás pokusí zahnat na mělčinu při křižování ke břehu.“

„Pak tedy křižujme na moře hned,“ odpověděl Cristoforo. „Držme se co nejdále od pobřeží.“

„To je ten nejrozumnější směr, můj příteli, ale námořníci budou proti. Neradi bojují, pokud není břeh na dohled,“ povzdechl si kapitán.

„Proč ne?“

„Protože neumějí plavat. Doufají, že pokud si povedeme špatně, dostanou se na pevninu na lodních troskách.“

„Copak ale můžeme zvítězit, pokud nebudeme dostatečně daleko od břehu?“

„Teď není vhodná doba chtít po námořnících, aby se chovali rozumně,“ potřásl hlavou kapitán. „Jedno je však jisté – posádku nelze nutit plout tam, kam nechce.“

„Přece by se nevzbouřili.“

„Pokud by si mysleli, že jim hrozí utonutí, zamířili by ke břehu a přenechali by náklad pirátům. Lepší než utonout nebo být prodán do otroctví.“

Něco takového Cristofora nenapadlo. Na žádné z předchozích plaveb piráty nepotkali, a námořníci na břehu v Janově o něčem podobném nikdy nemluví. Ne, tam byli odvážní a plní bojového zápalu. Pomyšlení, že kapitán nemůže plout s lodí, kamkoliv uzná za vhodné, Cristofora sžíralo po všechny dny, po které je piráti pronásledovali a tlačili stále blíže ke břehu.

„Jsou to Francouzi,“ oznámil navigátor.

„Coullon,“ dodal tiše námořník stojící vedle něj.

Cristoforo sebou trhl. Navzdory nevraživosti Janovanů k národu, který nejednou přepadl jejich přístaviště a pokusil se vypálit město, slýchal francouzštinu dostatečně často, aby věděl, že Coullon je francouzská podoba jeho vlastního příjmení: Colombo, v latině Columbus.

Avšak námořník, který je vyslovil, nebyl Francouz, a zdálo se, že netuší, že by jméno mohlo mít s Cristoforem cokoliv společného.

„Mohl by to být Coullon,“ přikývl navigátor. „Podle toho, jak neohroženě nás pronásleduje, bych spíš řekl, že to bude sám ďábel. Na druhou stranu, říká se, že Coullon je ďábel.“

„A každý ví, že ďábel je Francouz!“ dodal jeden z námořníků.

Všichni, kdo jej slyšeli, se zasmáli, smích však nedokázal zakrýt jejich zoufalství. Kapitán ukázal Cristoforovi, kde se nacházejí zápalné láhve, které lodník naplnil olejem.

„Držte oheň pevně v rukou,“ kladl Cristoforovi na srdce. „To je váš meč, signore Colombo, a věřte, že oni vás budou respektovat.“

Zdálo se, jako by si s nimi pirát Coullon zahrával. Jak jinak si vysvětlit, že jim nechával slibný náskok, dokud se nepřiblížili na dohled mysu Svatého Vincenta? V ten okamžik je však bez sebemenších potíží dostihl a odřízl jim cestu na sever dříve, než mohli obeplout mys a zamířit na širé moře.

Nyní již nebyla naděje, že by se flotila zavčas sjednotila k obraně. Každý kapitán musí najít svou cestu k vítězství. Kapitán Cristoforovy lodi si najednou uvědomil, že pokud nezmění směr, skončí buď na mělčině, nebo ztratí loď pirátskou abordáží. „Otočte loď!“ křikl. „Chci, abychom měli vítr v zádech!“

Byla to odvážná strategie, ale námořníci jí porozuměli, a jakmile na ostatních lodích viděli, co Cristoforův starý mořský vlk provádí, učinili totéž. Bude třeba proplout kolem korzárů, ale pokud se jim to podaří, budou mít před sebou otevřené moře, piráty za zády a vítr v plachtách. Coullon však nebyl žádný hlupák a provedl obrat dostatečně rychle, aby jeho lodě mohly háky zachytit plavidla janovských obchodníků.

Zatímco piráti ručkováním přitahovali lana a plavidla se přibližovala, viděl Cristoforo, že kapitán měl pravdu: jejich posádka měla jen malou naději na vítězství v boji. Ach, budou bojovat ze všech sil – s vědomím, že jejich životy jsou v sázce. V očích se jim však zračilo čiré zoufalství. Představa blížícího se krveprolití všem podlomila kolena. Zaslechl jednoho statného námořníka, jak říká lodníkovi: „Modli se za to, abys zemřel.“ Taková slova při pohledu na dychtivé a krvelačné piráty nikomu na odvaze věru nepřidala.

Cristoforo rukou vytáhl z hromádky žhavých uhlíků doutnák a přiložil ho ke dvěma zápalným láhvím. Přitiskl si je pevně k tělu, nedbaje, že mu ožehnou kabátec, a vykročil na příďovou nástavbu, odkud mohl lépe zamířit na nejbližší nepřátelskou loď. „Kapitáne!“ křikl. „Teď?“

Kapitán ho neslyšel – u kormidla byl příliš velký povyk. Nevadí. Cristoforo viděl, že situace je zoufalá, a čím blíže se piráti dostanou, tím větší je nebezpečí, že plameny zachvátí obě lodi.

Napřáhl ruku a hodil.

Měl silné paže a přesnou, nebo přinejmenším dostatečně přesnou mušku. Nádoba se roztříštila o palubu pirátské lodi. Vmžiku ji zachvátily jasně oranžové plameny a ihned se šplhaly až k plachtám. Piráti přestali povykovat a úsměv jim zmizel z tváří. Nyní čím dál zasmušileji tahali za svůj konec lana a Cristoforo pochopil, že jelikož se pirátská loď ocitla v plamenech, je jedinou nadějí korzárů zajmout jejich plavidlo.

Když se otočil, viděl další nepřátelskou loď, také zahákovanou s další janovskou lodí, natolik blízko, že i na ni by mohl hodit trošku ohně. Tentokrát nezamířil správně – nádoba šplouchla do moře, aniž by nepříteli způsobila sebemenší újmu. Poté mu se zapalováním a podáváním láhví začal vypomáhat jeden z plavčíků, a jemu se rázem podařilo dvakrát zasáhnout palubu vzdálenější lodi, a další dvě nádoby plné hořícího oleje dopadly na koráb, z něhož se piráti chystali co nevidět nalodit na jeho vlastní loď.

„Odpusťte mi, že vás připravím o náklad, signore Spinolo,“ zašeptal.

Věděl, že Spinola jeho prosbu sotva vyslyší. V sázce však už nebyla jen kupecká kariéra. V sázce byl jeho život. Dobrý Bože, modlil se v duchu, mám Ti být i nadále věrným služebníkem, nebo ne? Pokud mě teď ušetříš, zasvětím Ti svůj život. Osvobodím Konstantinopol.

„V Hagii Sofii opět zazní mše svatá,“ šeptal. „Jen mě prosím nenech zemřít, drahý Bože.“

~~~

„To je ten okamžik rozhodnutí?“ zeptal se Kemal.

„Ne, ovšemže ne,“ zavrtěla hlavou Diko. „Jen jsem vám chtěla ukázat, na čem jsem pracovala. Tento výjev jste samozřejmě viděli již tisíckrát. Říká se mu souboj dvou Kolumbů, protože on i korzár nesli stejné jméno. Všechny ty záznamy ale pocházely z dob časozorů, nemám pravdu? Vidíme tedy, jak pohybuje rty, ale pro bitevní vřavu není šance slyšet jeho slova. Mluví příliš potichu, ústa se hýbala neznatelně. Nikoho to doteď příliš nezajímalo, protože co vlastně záleží na nějaké modlitbě uprostřed boje?“

„Řekl bych, že záleží,“ nesouhlasil Hassan. „Hagia Sofia?“

„Nejsvětější chrám v Konstantinopoli. Před vznikem Sixtinské kaple snad nejkrásnější křesťanský svatostánek na celém světě. A když se Kolumbus modlí k Bohu, aby ho nechal naživu, co slibuje? Tažení na východ, křížovou výpravu. Objevila jsem to teprve před několika dny a nedalo mi to od té doby spát. Všichni hledali původ jeho cesty na západ v daleko ranějších obdobích, snad na Chiosu, nebo dokonce v Janově. Ale Kolumbus už opustil Janov navždy. Nikdy už se tam nevrátil. Týden po střetu s piráty otevře novou kapitolu svého života a usadí se v Lisabonu. Tehdy už bude nade vší pochybnost jasné, že je pevně a nezvratně rozhodnut vydat se na západ. A přesto nyní, v tomto okamžiku, slibuje, že osvobodí Konstantinopol.“

„Neuvěřitelné,“ pokýval hlavou Kemal.

„Věděla jsem, že ať už ho k jeho posedlosti plavbou na západ a do Indie přivedlo cokoli, muselo se to odehrát mezi tímto okamžikem na lodi zachvácené plameny a příjezdem do Lisabonu o týden později,“ pokračovala Diko.

„Výtečně,“ pochválil ji Hassan. „Dobrá práce, Diko. To nám značně ulehčí další hledání.“

„Tohle jsem objevila před několika dny, otče. Říkala jsem, že jsem odhalila okamžik jeho rozhodnutí, nikoli týden.“

„Tak nám ho ukaž,“ pobídla ji Tagiri.

„Mám strach,“ špitla Diko.

„Proč?“

„Protože je to neuvěřitelné. Protože… protože podle toho, co jsem viděla, k němu promluvil samotný Bůh.“

„Sem s tím,“ vyzval ji Kemal. „Vždycky jsem chtěl slyšet hlas Boží.“

Všichni se zasmáli.

Až na Diko. Ta zůstala vážná. „Brzy ho uslyšíte,“ řekla.

Smích všem zmrzl na rtech.

~~~

Piráti se už dostali na palubu, a s nimi dorazil i oheň, který přeskakoval z plachty na plachtu. Všichni dobře věděli, že i kdyby se jim podařilo piráty odrazit, obě lodi jsou už ztraceny. Ti z námořníků, kteří se doposud nezapojili do krvavého boje muže proti muži, začali házet do vody sudy a poklopy ke kajutám. Několika dalším se na straně odvrácené od pirátů podařilo spustit do vody člun. Cristoforo viděl, jak kapitán, odmítaje opustit svou loď, statečně bojuje, meč mu tančí v rukách. Ve chvíli mu však zbraň vyrazili a více už Cristoforo hustým dýmem, který vířil nad palubou, nespatřil.

Námořníci se vrhali do moře a sápali se po troskách. Cristoforo koutkem oka zahlédl, jak jeden z námořníků odstrkuje druhého z plovoucího poklopu. Viděl, jak další mizí pod hladinou, protože nenašel nic, čeho by se mohl chytit. K samotnému Cristoforovi se piráti dosud nedostali jen proto, že se pokoušeli odseknout hořící stěžně janovské lodi dříve, než se oheň rozšíří na palubu. Cristofora napadlo, že by piráti stále ještě mohli uspět a zachránit jak vlastní životy, tak i náklad janovské lodi. Něco takového nemohl dopustit. Janované budou tak jako tak mezi poraženými, Cristoforo však mohl alespoň zařídit, aby piráti také prohráli.

Vzal do rukou další dvě hořící nádoby. První poslal obloukem na palubu vlastní lodi a druhou ještě dál, ke kormidlu, které se záhy vzňalo. Piráti řvali vzteky – ti, kteří nekřičeli bolestí nebo hrůzou – a vtom spatřili na přídi Cristofora a mladého plavčíka.

„Myslím, že je načase skočit do vody,“ rozhodl Cristoforo.

„Neumím plavat,“ odpověděl chlapec.

„Já ano,“ uklidnil ho Cristoforo. Nejprve však vyrval z přídě velký poklop, dovlekl ho k pažení a přehodil ho přes okraj. Poté vzal chlapce za ruku a skočil do vody právě v okamžiku, kdy se z paluby přihnal houf pirátů.

Chlapec skutečně neuměl plavat a Cristoforo měl co dělat, aby ho vůbec vysadil na poklop. V okamžiku, kdy se plavčík bezpečně držel dřeva pod sebou, přestal jančit a Cristoforo se tak mohl pokusit přenést alespoň část své váhy na jejich maličký vor. Zatížená strana poklopu se však potopila příliš hluboko pod hladinu a hoch opět zpanikařil. Cristoforo tedy raději sklouzl zpátky do vody. Nacházeli se však nejméně patnáct, ale spíš osmnáct námořních mil od pobřeží, a přestože Cristoforo byl dobrý plavec, tak dobrý zase ne. Potřeboval něco, čeho by se mohl přidržet, aby si mohl čas od času odpočinout. Nemohl-li využít poklop, na kterém byl plavčík, musel si najít něco jiného. „Poslouchej, chlapče!“ křikl. „Břeh je tamtím směrem!“ Mávl rukou.

Rozuměl mu ten hoch? Oči měl vytřeštěné, ale alespoň jej vnímal.

„Pádluj rukama,“ volal na něj. „Tamhle!“

Avšak chlapec se strachy bez sebe ani nepohnul. Po chvíli odvrátil pohled od Cristofora a zadíval se na hořící loď.

Bylo příliš vyčerpávající šlapat vodu a pokoušet se zároveň domluvit s chlapcem. Zachránil mu život a nyní se musí postarat o svůj.

Cestou k tušenému pobřeží narazil na plovoucí veslo. Nebylo tak velké, aby na něm mohl spočinout celý, ale obkročil-li žerď a vyškrábal se nahoru tak, že hrudí spočíval na listu, mohl si tu a tam dopřát alespoň trochu odpočinku. Brzy nechal kouř a plameny za zády a po chvíli i křik bojujících. Mohl ovšem jen těžko rozeznat, zda ony strašlivé zvuky utichly proto, že se příliš vzdálil, nebo proto, že se muži do jednoho utopili. Neohlížel se a neviděl tedy, jak hořící lodi klesají pod hladinu. Lodi a jeho obchodní cesta se staly minulostí. Nyní se soustředil jen na pohyb paží a nohou. Probíjel se vlnami Atlantiku ke stále vzdálenému pobřeží.

Chvílemi si byl jistý, že jej od břehu táhne silný proud, že ho chytil a že se nedostane na břeh, bez ohledu na to, co udělá. Byl vyčerpaný, ruce a nohy měl v jednom ohni a sotva se hýbal. Přesto však nepolevoval, a jakkoli pomalu plaval, nakonec zjistil, že se nachází mnohem blíže břehu, než se domníval. To mu dodalo naději. Plaval tedy dál, navzdory strašlivé bolesti v kloubech; měl pocit, jako by ho moře trhalo na kousky.

Slyšel, jak vlny narážejí na břeh. Viděl zakrslé stromy na nízkých útesech.

Vzápětí se přes něj převalila vlna, zachytila ho a konečně spatřil pláž. Po několika tempech se pokusil vstát, avšak vysílením upadl. Na okamžik zmizel pod hladinou a přišel o pádlo.

Blesklo mu hlavou, že by bylo docela hloupé doplavat až sem jen proto, aby nakonec utonul na pláži, neboť ho neunesly unavené nohy.

Rozhodl se neudělat nic tak nesmyslného jako umřít tady a teď, přestože jej na okamžik ovládla touha po odpočinku. Z posledních sil se odrazil nohama ode dna, a protože voda nebyla nijak hluboká, podařilo se mu zvednout hlavu nad hladinu a opět se nadechnout. Napůl plaval, napůl šel, až dosáhl břehu a poté se plazil po mokrém písku, dokud pod sebou neucítil suchou pláž. Ani tady se však nezastavil – jakási jiskřička jasné mysli mu napovídala, že se musí dostat za hranici přílivu, vyznačenou linií oschlých dřev a suchých chaluh. Ta se však nacházela ještě mnoho yardů před ním. Plazil se po všech čtyřech, až se k ní a nakonec za ni dovlekl; teprve potom zcela vysílen padl do písku a ztratil vědomí.

Probudil jej příliv. Uzounké konečky několika vln, které doputovaly až k němu, jej šimraly na chodidlech a stehnech. Trápila ho velká žízeň, a když se pokusil pohnout, zjistil, že mu svaly hoří bolestí. Polámal si snad všechny údy? Ale kdepak, uvědomil si vzápětí. Pouze je přepínal víc, než bylo zdrávo, a za to nyní platil.

Bez ohledu na bolest nezůstal na pláži, nečekal na smrt. Opět se zvedl na všechny čtyři, doplazil se až k prvním trsům trávy. Tady se začal rozhlížet po nějakém zdroji pitné vody. Tak blízko břehu mohl v něco takového sice sotva doufat, ale jak jinak nabýt sil? Slunce se sklánělo k obzoru. Brzy bude příliš velká tma, a v noci, jindy tak příjemně chladivé, může snadno prostydnout, a protože byl slabý, i zemřít.

„Dobrý Bože,“ šeptal vyschlými rty. „Vodu.“

~~~

Diko zastavila přehrávání. „Všichni jistě víte, co se přihodí nyní, nemám pravdu?“

„Najde ho žena z vesnice Lagos,“ ozval se Kemal. „Uzdraví jej a poté se Kolumbus vydá do Lisabonu.“

„Tu scénu jsme sledovali pomocí časozoru snad tisíckrát,“ podotkl Hassan. „Nebo ji alespoň tisíc badatelů vidělo přinejmenším jednou.“

„Přesně tak,“ pokývala hlavou Diko. „Všichni jste použili časozor.“

Přešla k jednomu ze starších přístrojů, který nyní sloužil už jen k přehrávání starých záznamů. Pustila odpovídající pasáž ve zrychleném režimu; Kolumbus vypadal komicky: jako loutka s trhavými pohyby se na chviličku zahleděl do prázdna. Poté padl na kolena, snad aby se pomodlil, aby za kratinký okamžik zase vstal, pokřižoval se a řekl: „Ve jménu Otce, Syna i Ducha svatého amen.“

Klečícího jej také našla ona lagoská žena, přesněji Maria Luisa, dcera Simãa o Gorda. I ona vypadala při rychlém přehrávání jako marioneta. Jakmile jej spatřila, rozběhla se do vesnice pro pomoc.

„Předpokládám, že právě to jste viděli,“ řekla Diko.

Všichni přikývli.

„Zjevně se nestalo nic důležitého,“ pokračovala. „Proč se tedy k této scéně vracet pomocí chronohledu? Já to ale udělala a nyní uvidíte to, co jsem viděla já.“ Vrátila se k novému přístroji a spustila přehrávání. Všichni společně sledovali, jak se Kolumbus, viditelně vyčerpán a v bolestech, pomalu rozhlíží a hledá vodu. Poté však ke svému zděšení zaslechli tichý hlas.

„Cristoforo Colombo,“ říkal.

Před Kolumbem se v padajícím soumraku zjevila nejprve jedna a poté dvě postavy. Pozorovatelé mohli vidět, že nehledá vodu, ale hledí na obraz, který se mu zformoval ve vzduchu před očima.

„Cristóbale Colóne. Coullone. Kolumbe,“ pokračoval sotva slyšitelný hlas, který volal jeho jméno v různých jazycích. Byl sotva, sotva slyšitelný. A obraz nikdy nenabyl zcela jasných obrysů.

„Tak nejasné,“ zašeptal Hassan. „Časozor by něco takového nikdy nebyl schopen zachytit. Vypadá to jako kouř nebo pára. Jako slabé chvění vzduchu.“

„Na co se to vlastně díváme?“ zeptal se Kemal.

„Buďte tiše a poslouchejte,“ napomenula ho netrpělivě Tagiri. „K jakým závěrům můžete dojít, pokud jste neviděli všechno?“

Všichni ztichli. Sledovali a poslouchali.

~~~

Vize vykrystalizovala ve dvě mužské postavy, obklopené bledou svatozáří. Na rameni menšího z nich seděla holubice. Žádný z Kolumbových současníků, obzvláště tak sečtělý, jako byl on sám, by ani na okamžik nezapochyboval, co vlastně vidí. Svatá Trojice. Téměř vyslovil jejich jména nahlas. Ale stále k němu promlouvali, vyslovovali jeho jméno v jazycích, které nikdy neslyšel.

„Jsi můj věrný služebník, Kolumbe,“ zaznělo po chvíli.

Celým svým srdcem, můj Pane.

„Obrátil jsi své srdce na východ, abys osvobodil Konstantinopol od Turků.“

Moje modlitba a můj slib byly vyslyšeny.

„Vím, že tvá víra je nezlomná a tvá odvaha veliká. To pro ně jsem dnes ušetřil tvůj život. Mám pro tebe velký úkol. Avšak nikoli do Konstantinopole poneseš kříž Páně.“

Pak tedy do Jeruzaléma?

„Ani do Jeruzaléma, ani do žádné jiné země, jejíž břehy omývá Středozemní moře. Nechal jsem tě naživu, abys mohl šířit víru v královstvích, která leží ještě dále na východ, tak daleko, že k nim lze doplout pouze tehdy, vydáš-li se na západ přes Atlantik.“

Kolumbus jejich slovům jen stěží rozuměl, podívat se na ně však nedokázal – cožpak má smrtelník právo hledět přímo do tváře vzkříšeného Spasitele, natož Boha všemohoucího či holubice Ducha svatého? Bez ohledu na to, že šlo pouze o vizi, nesměl na ně znovu pohlédnout. Sklonil hlavu až k písku, o to dychtivěji se však snažil naslouchat.

„Tam leží velká království, oplývající zlatem a s mocnými armádami. Tyto národy však dosud neslyšely o mém jediném synu, jenž zemřel na kříži, a umírají tak nepokřtěni. Chci, abys jim přinesl spásu a do Evropy přivezl bohatství těchto zemí.“

Při těch slovech cítil, jak mu plane srdce. Bůh jej viděl, Bůh si ho všiml a uložil mu poslání mnohem významnější než jen osvobodit starobylé hlavní město křesťanství. Země tak daleko na východ, že se musí vydat na západ, aby k nim doplul. Zlato. Spása.

„Budeš slavný. Králové tě jmenují místodržícím a staneš se vládcem všech moří. Celá království ti budou ležet u nohou a miliony těch, jejichž duše spasíš, ti budou blahořečit. Vydej se na západ, Kolumbe, synu můj, tvé lodě tam dokáží doplout. Jižní větry tě ponesou na západ a pak tě větry více na severu navrátí do Evropy. Nechť tyto národy uslyší Kristovo jméno, a spolu s jejich duší spasíš i svou. Slož slavnostní přísahu, že se vydáš na tuto výpravu a přes všechny překážky se ti to podaří. Porušíš-li však svůj slib, povede se ti o Soudném dni hůře nežli Sodomským. Žádného ze smrtelníků jsem nikdy nepověřil tak velkým úkolem, a bez ohledu, jaké pocty získáš na zemi, budou v nebi ztisícinásobeny. Avšak pokud neuspěješ, čeká tebe i celé křesťanství osud strašlivější, než si umíš představit. Nyní přísahej, ve jménu Otce, Syna i Ducha svatého.“

Kolumbus se s námahou zvedl na kolena. „Ve jménu Otce, Syna i Ducha svatého,“ zašeptal.

„Poslal jsem k tobě ženu, která dohlédne na tvé zotavení. Ledva se ti navrátí síly, ihned započneš cestu v mém jménu. Avšak s tím, že jsem k tobě promluvil, se nikomu nesvěřuj – nechci, abys zemřel jako dávní prorokové, a prozradíš-li své tajemství, nechají tě kněží upálit jako kacíře. Musíš přesvědčit ostatní, aby ti pomohli podniknout tuto velkou plavbu pro ni samotnou, nikoli proto, že jsem to nakázal. Nezáleží mi na tom, zda je požene touha po zlatě, slávě či láska ke mně, důležité je, aby uspěli. Abys ty uspěl. Ty. Konej mou vůli.“

Přízrak vybledl a zmizel. Cristoforo – ne, nyní Kolumbus, neboť tak ho nazýval Bůh v latině, jazyce církve svaté, – se téměř rozplakal vyčerpáním i nádhernou nadějí, a čekal.

Jak mu postava z vize přislíbila, skutečně se za několik okamžiků objevila žena, a sotva jej spatřila, ihned běžela pro pomoc. Dříve, než se zcela setmělo, odnesli ho statní rybáři do vesnice Lagos, kde mu něžné ruce přinesly k ústům posilňující víno, svlékly mu pískem pokrytý šat a omyly sůl z odřené kůže. Takto jsem nově pokřtěný, pomyslel si Kolumbus. Znovu narozený ve službě svaté Trojice.

O tom, co se odehrálo na pláži, se nikomu nezmínil ani slůvkem, hlavou mu však vířily myšlenky, co vše bude třeba vykonat. Slavná království východu – ihned pomyslel na vyprávění Marka Pola o Indii, Kataji, Cipangu. On do nich však nepopluje na východ, ani jižně podél pobřeží Afriky, jak se prý snaží Portugalci. Nikoli, zamíří na západ. Kde ale vzít loď? V Janově o ni zažádat nemůže. Ne poté, co loď, která mu byla svěřena, klesla ke dnu. Mimoto, janovské lodi jsou pomalé a na otevřeném moři mají příliš velký ponor.

Bůh jej přivedl ke břehům Portugalska, země, jejíž muži jsou výteční námořníci a smělí průzkumníci. Cožpak nebude místodržícím králů? Najde způsob, jak získat podporu portugalského krále. A pokud ne jeho, vydá se k dalšímu a pokud neuspěje ani u něj, pak mu jistě pomůže alespoň nějaký obyčejný muž. Podaří se mu to, neboť Bůh stojí při něm.

~~~

Diko zastavila přehrávání. „Chcete to vidět ještě jednou?“ zeptala se.

„Budeme to chtít vidět ještě mnohokrát,“ odpověděla Tagiri. „Ale až později.“

„To nebyl Bůh,“ namítl Kemal.

„V to doufám,“ ozval se Hassan. „Nelíbil se mi pohled na svatou Trojici. Naplnil mě… zklamáním.“

„Ukažte to kdekoli v muslimském světě,“ pokračoval Kemal, „a nepokoje neustanou dříve, než každá observatoř Institutu v dosahu lehne popelem.“

„Jak jste řekl, Kemale,“ přikývla Tagiri, „nebyl to Bůh. Zatímco všechna ostatní slavná zjevení v dějinách byla čistě niterným zážitkem, tohoto jsme mohli být svědky i my. Nikoli však díky časozoru. Odhalit jej dokázal pouze chronohled, a my již víme, že pokud jej použijeme, mohou lidé z minulosti zahlédnout toho, kdo je pozoruje.“

„Jeden z nás? Tu zprávu poslal Institut minulosti?“ zeptal se Kemal, rozezlený při představě, že by kdokoli z nich zasahoval do dějin.

„Ne jeden z nás,“ nesouhlasila Diko. „My žijeme ve světě, v němž Kolumbus plul na západ a způsobil, že Evropa zničila či ovládla prakticky celou Ameriku. Po prvním zhlédnutí této scény jsem si uvědomila: tato vize dala vzniknout naší době. Víme přece, že Kolumbova cesta vše změnila. Nejen proto, že doplul do Západní Indie, ale proto, že když se vrátil, vyprávěl absolutně hodnověrné příběhy o věcech, které neviděl. O zlatě a velkých říších. A teď už víme proč. Plavit se na západ mu přikázal Bůh, a Bůh mu také řekl, co zde objeví. Musel tedy oznámit, že vskutku našel to, co sliboval, musel věřit, že zlato a bohatá království, o nichž mluví, čekají na objevení, i přesto, že neměl jediný důkaz. To všechno tvrdil proto, že mu to řekl Bůh.“

„Pokud to nebyl nikdo z nás, pak tedy kdo?“ zeptal se Hassan.

Kemal se nepříjemně usmál: „Samozřejmě to byl jeden z nás. Přesněji jeden z vás.“

„Chcete říct, že jsme Kolumba podvedli my?“ zeptala se Tagiri.

„Vůbec ne,“ zavrtěl hlavou Kemal. „Ale podívejte se na sebe. To vy jste lidé z Institutu, rozhodnutí zasáhnout do minulosti a vylepšit dějiny. Řekněme tedy, že v jakési jiné verzi minulosti jiná skupina vám podobných z jiné verze Institutu zjistila, že může změnit minulost, a udělala to. Řekněme, že naznali, že tou nejstrašlivější událostí v dějinách byla poslední křížová výprava, ta, již vedl syn jistého janovského tkalce. Proč ne? V oné minulosti upřel Kolumbus svou neutuchající ctižádost k cíli, který si vytyčil krátce před „zjevením“. Doplaval na břeh a vyložil si svou záchranu jako projev boží vůle. Organizuje a vede křížovou výpravu na osvobození Konstantinopole s tímtéž zápalem. S toutéž vytrvalostí, jakou jsme u něj viděli během jiné výpravy, výpravy, kterou známe. Nakonec povede armádu do krvavé války proti Turkům. Co když zvítězí? Co když porazí seldžucké Turky a poté vtrhne do ostatních muslimských zemí a nechá za sebou spoušť a zkázu, tak, jak mívali evropští křesťané ve zvyku? Velká muslimská civilizace by mohla být zničena a kdo ví, jaké poklady vědomostí s ní. Co když právě tuto Kolumbovu křížovou výpravu považovali za nejhorší událost všech dob a lidé z tamtoho Institutu se rozhodli, stejně jako vy, že je třeba věci napravit? Výsledkem jsou naše dějiny. Zpustošení Severní i Jižní Ameriky. Tak či onak, svět se nakonec stejně ocitl pod nadvládou Evropanů.“

Ostatní na něj zaraženě hleděli, nevěděli, co říct.

„Kdo může tvrdit, že jejich zásah nenapáchal víc škod než události, kterým se snažili zabránit?“ ušklíbl se zlomyslně Kemal. „Zpupní jsou ti, kteří si chtějí hrát na boha. A to je právě to, co udělali, nemám pravdu? Zahráli si na Boha, přesněji řečeno, na svatou Trojici. Holubice Ducha svatého byla vskutku roztomilým detailem. Ano, klidně si tu scénu prohlédněte třeba tisíckrát. A pokaždé, když budete hledět na ty mizerné herce, předstírající, že jsou svatá Trojice, jak podvodem přesvědčují Kolumba, aby zapomněl na křížovou výpravu a pustil se na západ, na cestu, která zničila svět, doufám, že uvidíte sami sebe. Všechno to utrpení způsobili lidé, jako jste vy.“

Hassan vykročil ke Kemalovi, Tagiri se mu však pohotově postavila do cesty. „Možná máte pravdu, Kemale,“ přikývla. „Ale možná ne. Tak především, nemyslím, že jejich úmyslem bylo pouze odradit Kolumba od vysněného tažení. V takovém případě by postačilo, aby mu nařídili myšlenku zavrhnout. Varovali jej, že pokud neuspěje, bude to mít pro křesťanství strašlivé důsledky. Sotva chtěli zamezit pouze dobytí islámského světa křesťany.“

„Mohli mu jednoduše zalhat,“ namítl Kemal. „Říci mu to, co chtěl slyšet, aby jím mohli manipulovat.“

„Možná,“ přikývla Tagiri. „Já se ale domnívám, že šlo ještě o něco jiného. Kdyby Kolumba nepotkalo ono zjevení, přihodilo by se něco jiného. A naším úkolem je zjistit, co to bylo.“

„Jak můžeme zjistit, co se mohlo stát?“ namítla Diko.

Tagiri se významně usmála na Kemala. „Znám jednoho muže nepolevující vytrvalosti, velké moudrosti a bystrého úsudku. A pokud jde o to zjistit, čemu naši předchůdci chtěli zabránit nebo čeho naopak chtěli dosáhnout, je to člověk na svém místě. Z nějakého důvodu se lidé z oné jiné budoucnosti rozhodli vyslat Kolumba na západ. Někdo se musí ujmout projektu, který nám odpoví na otázku proč. A vy, Kemale, teď nemáte nic pořádného na práci, nebo se mýlím? Dny vaší slávy odplynuly a vám nyní nezbývá než cestovat po světě a odrazovat ostatní od jejich snů.“

Na okamžik se zdálo, že ji Kemal udeří, tak krutá k němu byla. Nakonec se však ani nepohnul. Dlouho je mlčky pozoroval a poté se otočil a opustil místnost.

„Má pravdu, matko?“ zeptala se Diko.

„Co je ovšem důležitější,“ ozval se Hassan, „bude nám dělat potíže?“

„Myslím, že povede projekt, který bude hledat odpověď na otázku, co se mohlo stát,“ odpověděla Tagiri. „Myslím, že ho ta otázka pohltí. Nedokáže ji vyhnat z myšlenek a nakonec se rozhodne, že s námi bude spolupracovat.“

„Proboha,“ zašeptal kdosi kysele. Všichni se zasmáli.

„Jakožto nepřítel je Kemal hrozivý, avšak jako přítel nenahraditelný,“ poznamenala Tagiri. „Koneckonců, nebyl to on, kdo objevil Atlantidu v době, kdy nikdo nevěřil, že je vůbec nutné ji hledat? Zjistil pravdu o potopě světa. Našel Yeweswedera. A pokud to vůbec je v lidských silách, pak to bude právě on, kdo zjistí, jak by se odvíjely dějiny bez onoho zásahu, nebo alespoň načrtne možný vývoj. Budeme rádi, že ho máme.“ Usmála se. „Jsme šílení, tvrdohlaví a neoblomní, ale najde se jistý druh pokusných králíků, který se s námi i přesto rozhodne spolupracovat.“

Ostatní se zasmáli, avšak několik z nich si pomyslelo, že Kemal je přesně takový jako jejich milovaná Tagiri.

„Zdá se mi však, že jsme všichni opomenuli to nejpodstatnější z Dičina převratného objevu. Ano, Diko, převratného.“ Tagiri se rozhlédla po ostatních. „Napadá vás, co mám na mysli?“

„Samozřejmě,“ přikývl Hassan. „Díky tomuhle divadýlku, jehož herci se vydávali za svatou Trojici, nyní bezpochyby víme jedno: že je možné zasáhnout do minulosti. A pokud se jim podařilo vyslat vizi, vědomě kontrolovanou vizi, pak to dokážeme i my.“

„A možná,“ doplnila ho Tagiri, „možná to dokážeme lépe.“

6

Důkaz

Podle Popol Vuh, svaté knihy mayského lidu, vzešli ze svazku Xpiyacoca a Xmucané dva synové, Jedna Hunahpú a Sedm Hunahpú. Když Jedna Hunahpú dospěl, oženil se a jeho žena, Xbaquiyalo, povila dva syny, Jedna Opici a Jedna Umělce. Sedm Hunahpú nikdy nedospěl; dříve, než se mohl stát mužem, byl společně s bratrem obětován na hřišti poté, co prohráli v souboji s Jedna a Sedm Smrtí. Hlavu Jedna Hunahpú zavěsili do větví kalabašového stromu, který nikdy předtím nenesl ovoce. Plody, kterými se po čase obsypal, teď vypadaly jako hlava Jedna Hunahpúa, a hlava Jedna Hunahpúa vypadala jako ony, takže byly k nerozeznání.

Když mladá panna jménem Ženská krev navštívila obětní hřiště na míčovou hru, aby si prohlédla strom, promluvila k hlavě Jedna Hunahpúa, a hlava Jedna Hunahpúa promluvila k ní. Když se jí dotkla, vytekla jí na dlaň jeho slina, a ona brzy počala dítě. Sedm Hunahpú k tomu všemu svolil, a proto se i on stal otcem dítěte, které nosila pod srdcem.

Ženská krev odmítla svému otci říci, jak se děcko ocitlo v jejím lůně, neboť navštěvovat kalabašový strom, v jehož koruně visela hlava Jedna Hunahpúa, bylo zakázáno. Otec, znechucen představou, že by jeho dcera povila nemanželské dítě, se rozhodl nechat ji obětovat. Aby si však Ženská krev zachránila život, pošeptala strážcům válečné rohože, jež ji měli zabít, že dítě, které nosí pod srdcem, je z hlavy Jedna Hunahpúa. Nyní ji již zabít nechtěli, avšak její otec, sběrač krve, trval na tom, že chce vidět její srdce. Ženská krev se jej rozhodla obelstít. Naplnila mísu rudou mízou krotonu, která, ztuhne-li, vypadá jako krvavé srdce, a svým kouskem ošálila všechny bohy Xibalby.

Poté se odebrala do domu Xbaquiyalo, vdovy po Jedna Hunahpúovi, kde porodila. Povila dvojčata, dva syny, jež pojmenovala Hunahpú a Xbalanque. Xbaquiyalo obtěžoval křik nemluvňat a nechala je proto vykázat z domu. Její synové, Jedna Opice a Jedna Umělec, své bratříčky neměli rádi a tak je položili do mraveniště. Protože tam chlapci nezemřeli, odnesli je jejich starší bratři do ostružiní, ale oni stále prospívali. Nenávist mezi staršími a mladšími bratry přetrvávala i poté, co nemluvňata vyrostla a dospěla v muže.

Starší bratři byli hudebníci, pěvci, umělci, tvůrci a především mudrci. Hlavně mudrci. Už když se jejich bratři narodili, věděli, kým byli, kým jsou a kým se stanou, avšak ze závisti si všechno nechali pro sebe. Spravedlnosti bylo učiněno zadost, když je Hunahpú a Xbalanque lstí přinutili vylézt na strom a zůstat v jeho větvích. Starší bratři se proměnili v opice a nikdy více nesestoupili na zem. Poté Hunahpú a Xbalanque, velcí válečníci a hráči míčových her, odešli podpořit v souboji proti bohům Xibalby své otce, Jedna Hunahpúa a Sedm Hunahpúa.

Když hra skončila, byl Xbalanque přinucen obětovat svého bratra. Ovinul jeho srdce listem a pustil se na hřišti do osamělého tance, a když vykřikl bratrovo jméno, Hunahpú vstal z mrtvých a stanul mu po boku. Když to viděli jejich dva soupeři ve hře, velcí bohové Jedna a Sedm Smrt, dožadovali se, aby i oni byli obětováni. Hunahpú a Xbalanque tedy vyrvali srdce Jedna Smrti; on však z mrtvých nevstal. To Sedm Smrt vyděsilo a úpěnlivě je prosil, aby jej ušetřili. A tak, v hanbě a zbabělosti, ztratil srdce proti své vůli. Hunahpú a Xbalanque tak pomstili své otce, Jedna Hunahpúa a Sedm Hunahpúa, a zlomili moc vládců Xibalby.

Tak stojí psáno v knize Popol Vuh.

Když se Dolores de Cristo Matamoro narodil třetí syn, vzpomněla si na mládí a svá studia mayské kultury v yucatánském Tekaxu a jelikož si nebyla jista, kdo je otcem dítěte, pojmenovala jej Hunahpú. Kdyby bývala porodila ještě dalšího syna, jistě by jej nazvala Xbalanque, avšak když byl Hunahpú ještě batole, spadla ve strkanici z nástupiště na nádraží v San Andrés Tuxtla pod vlak, který ji rozdrtil.

Hunahpúovou jedinou památkou na ni bylo jméno, které mu dala, a snad právě ono ho dovedlo k vášni, s níž studoval minulost svého lidu. Starší bratři se stali obyčejnými občany města San Andres Tuxtla: Pedro byl policistou a Josemaria knězem. Hunahpú však studoval dějiny Mayů, Aztéků, Toltéků, Zapotéků, Olméků, slavných národů Střední Ameriky, a když na druhý pokus úspěšně složil zkoušku, byl přijat do Institutu minulosti a začal s opravdovým výzkumem.

Od samého počátku toužil zjistit, kudy by se vývoj v oblasti ubíral, nebýt příchodu Španělů. Na rozdíl od Tagiri, která si vysloužila stříbrný štítek, což jí poskytlo úplnou svobodu rozhodování, se Hunahpú setkával na každém kroku s nevolí a odporem. „Institut sleduje minulost,“ vyslechl si mnohokrát. „Nespekulujeme, co by se mohlo stát, kdyby minulost probíhala jinak. Nemáme žádnou možnost si teorie ověřit, a i když bys objevil pravdu, neměla by žádnou cenu.“

Hunahpú však vytrval – i přesto, že se kolem něj neshromáždila žádná skupina spolupracovníků. Ve skutečnosti se sám spolupodílel na výzkumu skupiny, která se zabývala kulturami Zapotéků žijících v době před příchodem Španělů při severním pobřeží Tehuantepecké šíje. Přidělili ho k týmu, protože se jednalo o řádný projekt, který měl nejblíže k jeho zájmům. Nadřízení si byli dobře vědomi, že svému spekulativnímu výzkumu věnuje stejně času jako pozorováním, která přispějí ke zvětšení skutečného vědění. Byli však trpěliví. Doufali, že pokud mu dají dostatek času, Hunahpú ze své posedlosti poznat nepoznatelné vyroste. Jen ať si bádá, říkali, avšak jen pokud bude plnit své povinnosti v rámci Zapotéckého programu – a to plnil, i když s obtížemi.

Tehdy přišly zprávy o objevení Intervence. Institut minulosti z jiné budoucnosti předvedl Kolumbovi vizi, která ho odvrátila od snu vést křížovou výpravu a osvobodit Konstantinopol, a zavedla jej do Ameriky. Byla to převratná zpráva; a pro Indiány, jako byl Hunahpú, také děsivá. Jak jen mohli! Ihned totiž pochopil, čemu se dotyční snažili zabránit, a dobytí muslimského světa křesťany to nebylo.

O několik týdnů později se začaly objevovat jisté zvěsti, a protože neutichaly, nezbývalo než jim uvěřit. Velký Kemal chystá nový projekt. Pracovníci Institutu se poprvé pokusí na základě minulosti odvodit, co by se přihodilo v budoucnosti, pokud by nedošlo k jisté události. Proč chystají k takovému výzkumu celý projekt, podivoval se Hunahpú. Bez váhání by dokázal zodpovědět všechny Kemalovy otázky sám. Kdyby si kdokoli z Kemalova nového projektu přečetl byť jedinou z prací, které Hunahpú napsal a zveřejnil na interní síti, ihned by si uvědomil, že odpověď leží přímo před nimi jako na dlani. Hlavní práce již byla odvedena a nyní je třeba pouze doplnit podrobnosti.

Hunahpú čekal, že ho Kemal sám osloví. Čekal, že tomuto slavnému vědci některý z jeho nadřízených doporučí, aby věnoval pozornost jeho výzkumu. A kdo ví, možná – nakonec by to muselo přijít – Hunahpúa přeloží do jeho týmu.

Ale přeložení se nekonalo, dopis nepřišel a jeho nadřízení si zřejmě vůbec neuvědomovali, že Kemalovým nejcennějším asistentem by mohl být tento liknavý mladý May, který s takovou nechutí pracoval na jejich jednotvárném zaznamenávání údajů.

Tehdy si Hunahpú uvědomil, že nečelí pouze jejich odporu, ale také přezíravosti. Jeho výzkum považovali za natolik podřadný, že se jím nikdo nezabýval, nikdo o něm nemluvil, a když se podíval na síť, zjistil, že ani jedno z pojednání, která zde umístil, si nikdo nestáhl ani nepřečetl.

Avšak neměl ve zvyku si zoufat. Místo stesků znásobil své snahy, neboť věděl, že jediným způsobem, jak překonat bariéru pohrdání, je přinést důkaz tak přesvědčivý, že Kemalovi nezbude než jej uznat. A pokud bude nutné, naservíruje mu jej přímo, nikoli obvyklými oficiálními cestami, podobně, jako když přišel sám Kemal k Tagiri na ono dnes již legendární setkání. Samozřejmě, byly tu rozdíly. Kemal přicházel jako slavný člověk, který dosáhl věhlasných úspěchů, a proto se mu dostalo zdvořilého přijetí i navzdory nepříjemnému obsahu jeho sdělení. Hunahpú doposud nedosáhl žádného úspěchu ani uznání, a tak bylo nepravděpodobné, že by se s ním Kemal vůbec chtěl setkat či prohlédnout si jeho práci. To ho však nezastavilo. Pracoval dál, trpělivě shromažďoval důkazy, psal pečlivé analýzy svých objevů a nenáviděl každý okamžik, který musel strávit zaznamenáváním podrobností o stavbě námořních lodí Zapotéků z pobřeží mezi lety 1510 a 1524.

Jeho starší bratři, policista a kněz, kteří nebyli levobočky a proto na něj vždy hleděli spatra, si o něj začali dělat starosti. Vydali se ho navštívit do stanice Institutu v San Andrés Tuxtla, kde Hunahpúovi bylo povoleno setkat se s nimi v zasedací místnosti, neboť jeho pracovní místo neposkytovalo dostatek soukromí. „Nikdy nejsi doma,“ vyčetl mu policista. „Tolikrát jsem ti volal a ty ses nikdy neozval.“

„Pracuju,“ odpověděl Hunahpú.

„Nevypadáš zdravě,“ řekl kněz. „Mluvili jsme s tvou nadřízenou a říkala, že nepracuješ efektivně a staráš se jen o ty své nesmysly.“

„Vy jste se jí na mě ptali?“ podivil se Hunahpú. Nevěděl, zda se na ně zlobit pro jejich dotěrnost nebo se těšit z toho, že si o něj bratři dělají takovou starost.

„Vlastně přišla ona za námi,“ odpověděl policista, zvyklý mluvit pravdu i v okamžicích, kdy to bylo poněkud nepříjemné. „Chtěla vědět, zda bychom tě dokázali zbavit té proklaté posedlosti ztracenou budoucností Indiánů.“

Hunahpú se na ně smutně zadíval. „To nemůžete,“ zavrtěl hlavou.

„Mysleli jsme si to,“ zachmuřil se kněz. „Ale co budeš dělat, až tě propustí? Co vůbec umíš?“

„Nemysli si, že někdo z nás má peníze, aby ti mohl pomoci,“ pokračoval policista. „Nebo že tě můžu zvát na oběd nebo večeři častěji než několikrát do týdne, a to ti nicméně nabízím jen kvůli naší zesnulé matce.“

„Děkuji,“ usmál se Hunahpú. „Pomohli jste mi utřídit si myšlenky.“

Vstali a vydali se ke dveřím. Policista, který byl z bratrů starší a jako dítě Hunahpúa tloukl o polovinu méně často než kněz, se v nich na okamžik zastavil a ohlédl se. Tvář měl plnou lítosti. „Jako bychom házeli hrách na stěnu, nemám pravdu?“ povzdechl si.

„Kdepak,“ odpověděl Hunahpú. „Něčeho jste přece dosáhli. Pospíším si, abych byl hotov dříve, než mě propustí.“

Policista zavrtěl hlavou. „Proč musíš být takový… Indián?“

Hunahpú na okamžik nerozuměl otázce. „Protože jsem Indián.“

„To my taky, Hunahpú.“

„Vy? Josemaria a Pedro?“

„Tak máme španělská jména…“

„A žijete ve španělských městech, vykonáváte španělská povolání a mayskou krev ve vašich žilách rozředila španělská krev.“

„Rozředila?“ podivil se policista. „Naše krev je –“

„Ať už byl můj otec kdokoli,“ přerušil ho Hunahpú, „byl May, stejně jako matka.“

Policista zrudl. „Vidím, že si nepřeješ být mým bratrem.“

„Jsem hrdý na to, že jsem tvůj bratr,“ vyhrkl Hunahpú, kterého vyděsilo, jakým způsobem si bratr jeho slova vyložil. „Nechci se s tebou přít. Musím ale také zjistit, kým by mí lidé – naši lidé – byli bez Španělů.“

Kněz se znovu objevil ve dveřích vedle policisty.

„Byli by národem krvavých mučitelů, přinášejících lidské oběti, a mrzačili by sami sebe. Nikdy by neslyšeli o Kristu.“

„Děkuji, že se o mne tak staráte,“ usmál se Hunahpú. „Nemusíte o mě mít strach.“

„Zastav se u nás na večeři,“ nabídl mu policista.

„Děkuju, někdy přijdu.“

Když bratři odešli, vrátil se Hunahpú k počítači a napsal Kemalovi zprávu. Věděl, že si ji Kemal nepřečte – síť Institutu měla několik tisíc uživatelů a člověk jako on by jistě nevěnoval pozornost jakési druhořadé zprávě od neznámého sběratele dat v zapotéckém programu. Přesto se k němu musí Hunahpú nějak probít, jinak všechna jeho práce přijde vniveč. Napsal tedy tu nejprovokativnější zprávu, jakou uměl vymyslet, a odeslal ji všem, kdo byli zapojeni do projektu Kolumbus, v naději, že alespoň někdo z nich si jeho e-mail přečte a bude jím natolik zaujatý, že na něj upozorní Kemala.

Zpráva zněla takto:

~

Kemalovi: Kolumbus byl vybrán proto, že byl největším mužem své doby, tím, který zamezil šíření islámu. Na západ byl vyslán proto, aby zabránil největší pohromě v lidských dějinách: dobytí Evropy Tlaxcalany. Mohu to dokázat. Moje články umístěné na síti byly ignorovány, stejně jako by byly i vaše, kdybyste nenalezl potvrzení teorie o Atlantidě ve starých záznamech o počasí z časozorů. O dobytí Evropy Tlaxcalany neexistují záznamy, důkazy však ano. Promluvte si se mnou a ušetříte si roky práce. Nevšímejte si mě a já odejdu.

Hunahpú Matamoros

~~~

Na důvod svého sňatku s Felipou nebyl Kolumbus nijak pyšný. Od okamžiku svého příjezdu do Lisabonu věděl, že jakožto cizozemský kupec se zde svému cíli nepřiblíží ani o píď. Ve městě se nacházela kolonie janovských obchodníků a on se k ní záhy přidal. V zimě roku 1476 se plavil s konvojem mířícím na sever do Flander, Anglie a odtud na Island. Uplynul méně než rok od chvíle, kdy se účastnil podobné výpravy pln nadějí a očekávání; nyní, když se v těchto přístavech nacházel, sotva se dokázal soustředit na obchod, který ho sem přivedl. K čemu je dobré obchodovat mezi evropskými městy? Bůh pro něj má vyšší úkol. Výsledek byl, že alespoň během těchto cest, které se pro něj jedna od druhé nijak nelišily, vydělal trochu peněz. Výjimkou z této jednotvárnosti byla pouze cesta na Island, kde slyšel vyprávění námořníků o zemích, které prý leží nedaleko odsud na západ a na nichž kdysi vzkvétaly osady Seveřanů. I tehdy však měl na paměti, že mu Bůh nařídil vydat se na západ jižní cestou, a teprve při návratu se plavit severně. Bylo nanejvýš zřejmé, že země, o kterých vyprávěli Islanďané, nejsou ona rozlehlá království Východu.

Musí zařídit, aby se mohl vydat na expedici k prozkoumání oceánu na západě. Několik jeho obchodních cest ho zaneslo na Azory a Madeiru – Portugalci nenechávali cizince plout za tuto hranici, do afrických vod, ale každý byl vítán na Madeiře, kde mohl nakoupit africké zlato a slonovinu, nebo na Azorách, kde si mohl doplnit zásoby za značně přemrštěné ceny. Díky svým známostem na těchto místech Kolumbus věděl, že přes Madeiru plují každých pár měsíců velké expedice mířící do Afriky. Věděl také, že Afrika není branou k ničemu zajímavému – ale i tak těmto flotilám záviděl. Musel za každou cenu získat velení jedné z nich a zamířit na západ místo na jih. Ale jak toho dosáhnout?

V Janově by alespoň mohl využít pout otcovy loajality k Fieschiům. Zde v Portugalsku však na všechny námořní výpravy dohlížel samotný král. Jediným způsobem, jak získat lodi, námořníky a peníze pro průzkumnou výpravu bylo zalíbit se mu, a to jakožto Janovan a prostý muž mohl jen sotva doufat.

Protože se narodil bez rodinných kontaktů v Portugalsku, měl jedinou možnost, jak je získat. Přiženit se do rodiny s dobrými styky, třebaže sám nemá majetek či slibnou budoucnost. Nicméně to vskutku nebude snadné. Musel najít rodinu z méně významných šlechtických kruhů, navíc takovou, která může sotva doufat ve vzestup, neboť v opačném případě by se její členové snažili vylepšit své postavení sňatkem svých dcer do vyšších kruhů; naopak rod, jehož důležitost klesala, obzvláště některá z jeho mladších větví s nepříliš půvabnými dcerami a nevelkým jměním, by mohl na cizozemského dobrodruha, jako byl Kolumbus, pohlížet – inu, když ne přímo se zalíbením, pak přinejmenším se shovívavostí. Nebo snad s odevzdaností.

Ať už proto, že se na moři ocitl blízko smrti, nebo proto, že mu Bůh chtěl nadělit poněkud nápadnější vzezření, začaly mu ryšavé vlasy rychle šedivět. Protože byl stále mladistvé tváře a pružného těla, budily jeho prokvetlé vlasy značnou pozornost. Kdykoli nebyl na cestách za obchodem, kde se snažil prosadit i tam, kde byla vždy dávána přednost rodilým Portugalcům, navštěvoval kostel Všech svatých, do nějž pod bedlivým dohledem přicházely dámy na vdávání, jejichž rodiny nebyly natolik bohaté, aby si mohly dovolit osobní služby kněze. Mladé ženy zde naslouchaly kázání, přijímaly svátosti a chodily ke zpovědi.

A právě zde spatřil Felipu, lépe řečeno postaral se o to, aby si jej všimla. Diskrétně se vyptal na několik mladých dam a zjistil, že tato dívka je v mnoha ohledech slibnou partií. Její otec, guvernér Perestrello, byl mimořádný a vlivný muž, a ač nepocházel z příliš urozené rodiny, nikdo se o jeho původu neopovážil zapochybovat, neboť byl jedním z námořníků, které vyškolil sám princ Jindřich Mořeplavec, a vyznamenal se při dobývání Madeiry. Za odměnu byl jmenován guvernérem ostrůvku Porto Santo, téměř vyprahlého místa zanedbatelného významu – kromě prestiže, jež ho vynesla do Lisabonu. Nyní byl mrtev, avšak nikoli zapomenut, a muž, který se ožení s jeho dcerou, se bude moci setkávat s mořeplavci a navázat známosti u dvora. Díky tomu by jednou mohl předstoupit před krále.

Ostrov nadále spravoval Felipin bratr, rodině však vládla – a nutno říci, že železnou rukou, doña Monizová, jejich matka. To na ni musel Kolumbus zapůsobit, nikoli na Felipu; nejprve se k ní však přes dceru musel dostat, což nebylo nijak těžké. Příběh o tom, jak po slavné bitvě mezi janovskou obchodní flotilou a francouzským pirátem Coullonem doplaval na vzdálené pobřeží, patřil k oblíbeným. On sám však popíral, že by byl hrdinou. „Jen jsem házel nádoby s olejem a zapálil několik lodí, včetně té naší. Muži statečnější a lepší než já bojovali a umírali. A pak jsem… plaval. Kdyby si žraloci mysleli, že si na mně pochutnají, už bych tu nebyl. Co je na tom hrdinského?“ Avšak věděl, že právě taková skromnost, třebaže falešná, byla ve společnosti tak navyklé chvástání tím nejvhodnějším postojem, jaký mohl zaujmout. Lidé zbožňují vychloubání místních mužů, neboť v tom vidí vlastní slávu, avšak cizinec musí předvést, že žádné mimořádné vlastnosti nemá – a právě to mu zajistí sympatie místních.

Fungovalo to. Brzy se o něm doslechla i Felipa, a když v kostele zachytil její pohled, pokynul jí na pozdrav. Dívka zčervenala a odvrátila se. Docela milé děvče, pomyslel si. Její otec byl bojovník a matka vypadala jako pevnost – dcera zdědila otcovu divokost a matčinu nepřehlédnutelnou tloušťku. A přesto, jakmile se jí z tváře vytratil povinný ruměnec a opětovala mu pohled, spatřil v jejím úsměvu půvab a humor. Věděla, že spolu hrají hru, a nijak ji to netrápilo. Konec konců, nebyla tou nejlepší partií, a chce-li onen ctižádostivý Janovan, který se jí dvoří, využít styků její rodiny, čím se lišila od dcer ze zámožnějších rodin, jimž se dvořili ctižádostiví šlechticové, toužící hlavně po jejich majetku? Urozená žena mohla sotva očekávat, že se provdá díky svým ctnostem – ty mají na její cenu pouze nevýznamný vliv. Stačilo, když byla panna, a přinejmenším tento rodinný poklad býval dobře střežen.

Pohledy, které si vyměnili v kostele, vedly k pozvání do Perestrellova domu, kde jej doña Monizová nejprve pětkrát přijala o samotě a teprve tehdy, když se schylovalo k dohodě o sňatku, mu dovolila setkat se s Felipou. Dohodli se, že Kolumbus bude muset alespoň navenek přestat s obchodováním. Jeho cesty už nemohly mít tak otevřeně obchodní charakter; obchod s mapami, který zřídil, převezme jeho bratr Bartoloměj, který přicestoval z Janova. Stane se z něj jednoduše šlechtic, který se tu a tam zastaví za bratrem, aby mu poskytl dobrou radu ohledně obchodu. To se oběma bratrům zamlouvalo.

Nakonec se Kolumbus s Felipou setkal, a krátce poté si ji odvedl k oltáři. Doña Monizová velmi dobře věděla, po čem ten janovský dobrodruh pase, nebo si to alespoň myslela. Byla přesvědčená, že jakmile se dostane do dvorské společnosti, začne ihned navazovat styky s pohlednějšími – a bohatšími – dámami ve snaze najít pro sebe co nejužitečnější kontakty. Takových mužů viděla tisíce a měla je přečtené. Krátce před sňatkem proto všechny překvapila oznámením, že její syn, guvernér ostrova Porto Santo, nabídl novomanželům, aby se za ním přestěhovali. Ona sama samozřejmě odjede s nimi, neboť jaký by mělo smysl zůstat v Lisabonu, když drahá Felipa a milovaný syn guvernér – celá její rodina, zapomeňme na ostatní provdané dcery – budou žít stovky mil od portugalského pobřeží v Atlantiku? Mimoto, Madeirské ostrovy mají teplejší a zdravější podnebí.

Felipa to samozřejmě považovala za báječný nápad – ostrov vždy milovala – a k matčinu překvapení přijal nabídku s nadšením i dceřin choť. Podařilo se mu ukrýt pobavení, jaké v něm vyvolal očividný neklid doñi Monizové. Pokud chce jet i on, pak to znamená, že něco není v pořádku – věděl, že přesně tím směrem se ubírají její myšlenky. To však jen proto, že neměla ani tu nejmenší představu, co je pro něj důležité. Byl služebníkem Božím, a třebaže jednou bude muset stanout před králem, aby získal svolení ke své plavbě na západ, bude trvat celá léta, než se na to připraví. Potřeboval získat zkušenosti; potřeboval mapy a knihy, potřeboval čas k promyšlení a plánování. Nebohá doña Monizová si neuvědomovala, že Porto Santo leží přímo na trase portugalských expedic k africkému pobřeží. A jelikož všechny lodi na čas zakotví na Madeiře, získá její zeť příležitost zjistit mnohé o tom, jak vést výpravy, vytvářet mapy neznámých území či navigovat při dlouhých plavbách v neznámých vodách. Starý Perestrello, Felipin zesnulý otec, na ostrově shromáždil malou, nicméně cennou knihovnu; k té získá přístup. Bude se tedy moci dozvědět více o dovednostech portugalských navigátorů, a pokud ho Bůh přivede k zapomenutým vědomostem ze starých spisů, možná v nich najde podporu pro svou plavbu na západ.

Felipa snášela cestu velmi špatně. Nikdy předtím ji mořská nemoc netrápila a v době, kdy zakotvili v Porto Santu, si byla doña Monizová jistá, že Kolumbus a její dcera počali dítě. A vskutku, o devět měsíců později se narodil Diego. Felipa se z těhotenství a porodu dlouho vzpamatovávala, jakmile se jí však vrátily síly, zcela se oddala dítěti. Její matka na to pohlížela s jistou nelibostí, neboť některé starosti by šlechtična měla přenechat chůvám, avšak sotva jí to mohla vyčítat, neboť se brzy ukázalo, že Diego je tím jediným, co Felipa má; její choť, zdálo se, po její společnosti nijak netoužil. Vskutku, dychtivě využíval každé možnosti odcestovat z ostrova, avšak nikoli proto, aby navštívil královský dvůr. Za každou cenu se snažil o přijetí na jakoukoli loď, plavící se podél afrického pobřeží.

Čím víc žadonil, tím méně pravděpodobné se zdálo, že dosáhne svého. Byl konec konců Janovan a nejeden kapitán měl podezření, že se přiženil do rodiny portugalského mořeplavce, aby získal možnost prozkoumat pobřeží Afriky, a až zjistí, co chtěl, odcestuje do Janova a vrátí se s italskými loděmi, které s nimi začnou soupeřit. Něco takového samozřejmě nemohli trpět. Nebylo tedy pochyb, že to, po čem skutečně touží, nikdy nedostane.

Když Felipa viděla, jak si zoufá, začala naléhat na matku, aby pro jejího Cristovãa něco udělala. Miluje moře, říkávala. Sní o velkých plavbách. Což mu nemůžeš nijak pomoci?

Doña Monizová jej tedy odvedla do knihovny zesnulého muže a ukázala mu bedny s mapami a rytinami a truhly se vzácnými knihami. Kolumbus byl bezmezně vděčný. Poprvé měla pocit, že snad skutečně neklame – že netouží poznávat pobřeží Afriky, ale jednoduše jej vábí moře, že prahne po plavbách pro ně samotné.

Kolumbus začal trávit téměř každičký volný okamžik nad mapami a knihami. Mapy západních moří samozřejmě chyběly, neboť nikdo z těch, kdo dopluli za Azory, Kanárské ostrovy nebo Kapverdy, se již nikdy nevrátil. Zjistil také, že portugalští mořeplavci pohrdali plavbou podél afrického pobřeží. Místo toho se plavili daleko na moře, využívali lepších větrů a hlubší vody a plavili se tak dlouho, až jim přístroje oznámily, že dopluli tak daleko na jih jako poslední výprava. Poté se vydali na východ, k pevnině, doufajíce, že se tentokrát nacházejí jižněji, než leží nejjižnější výběžek Afriky, a že objeví cestu na východ do Indie. Právě díky plavbám po širém moři dopluli portugalští námořníci poprvé na Madeiru a poté ke Kapverdám. Někteří tehdejší cestovatelé se domnívali, že na západ se mohou táhnout celé řetězy ostrovů, a vyplouvali, aby se o tom přesvědčili. Ale podobné plavby vždy skončily zklamáním nebo neštěstím a nikdo už proto nevěřil v existenci dalších ostrovů na západě či jihu.

Avšak Kolumbus nemohl opomenout staré zkazky, které kdysi námořníky přiměly pátrat po ostrovech na dalekém západě. Nadšeně pročítal příběhy o mrtvém námořníkovi, kterého moře vyplavilo na břeh Azor, Kanárských ostrovů či Kapverd, jenž měl v kapse rozmáčenou mapu znázorňující západní ostrovy, objevené, než se jeho loď potopila; o plovoucích kmenech neznámých dřevin, hejnech pevninských ptáků, které lze zahlédnout daleko na jihu či západě; o utonulých lidech s neevropsky kulatými tvářemi a temnou, ale ne zcela černou pletí, jakou mají Afričané. Všechny pocházely z dřívějších dob a on věděl, že představují zbožné přání tehdejších průzkumníků. Věděl ale také něco, co oni ne – Bůh ho zamýšlí poslat za mocnými královstvími východu západní cestou, což znamená, že je snad na oněch zvěstech přece jen něco pravdy.

Avšak i kdyby tomu tak bylo, bohužel nebudou dostatečně přesvědčivým argumentem pro ty, na kterých záleží, až se bude jednat o financování plavby na západ. Aby mohl na svou stranu získat krále, bude třeba nejprve přesvědčit učence z jeho dvora, a to si žádá závažný důkaz, nikoli nějaké námořnické báchorky. Pro tento účel byla portosantská knihovna opravdovým pokladem, neboť Perestrello zbožňoval cestopisy a vlastnil latinský překlad Ptolemaiových spisů.

Ptolemaios znamenal pro Kolumba ledovou sprchu – učenec se domníval, že od nejzápadnějšího výběžku Evropy k nejvýchodnějšímu cípu Asie je nutno urazit sto osmdesát stupňů, tedy polovinu zemského obvodu. Plavba přes otevřené moře by v takovém případě byla čirým šílenstvím. Žádná loď by neunesla dostatek zásob ani by je neudržela čerstvé třeba jen po čtvrtinu tak dlouhé plavby.

A přesto mu Bůh řekl, že bude-li se plavit na východ, dopluje do Orientu. Ptolemaios se tedy musel mýlit, a to ne zrovna málo. Musel se mýlit hluboce a beznadějně. Najde-li Kolumbus způsob, jak to dokázat, svěří mu král potřebné lodě k plavbě na západ a ke splnění vůle Boží.

Bylo by jednodušší, říkával ve svých tichých modlitbách ke svaté Trojici, kdyby Bůh seslal anděla portugalskému králi. Proč jen vybral mě? Nikdo mi neuvěří!

Avšak Bůh neodpovídal a tak mu nezbývalo než i nadále přemýšlet, studovat a snažit se přijít na způsob, jak dokázat, že zná pravdu a svět je mnohem menší a západ a východ jsou mnohem blíže, než se domnívali velikáni starověku. A protože učenci věřili jen tomu, co stálo ve starých knihách, bude třeba objevit spisy, které jeho předpoklady o velikosti světa podpoří. Několik užitečných idejí objevil ve spise Imago Mundi kardinála d’Aillyho, kompendiu děl starověkých autorů: Marinus z Tyru kupříkladu odhadoval, že pevnina světa nezabírá sto osmdesát, ale dvě stě dvacet pět stupňů, což znamenalo, že oceán představuje pouze sto třicet pět stupňů. To bylo stále příliš mnoho, ale změna byla nadějná. Co na tom, že Ptolemaios žil a tvořil později než Marinus z Tyru, že výpočty svého předchůdce prozkoumal a zavrhl. Právě Marinovy představy o světě mohly být Kolumbovi nápomocny a proto jej považoval za lepší zdroj. Pomocné argumenty nalezl také v Aristotelovi, Senekovi a Pliniovi.

Poté si uvědomil, že žádný z těchto starověkých spisovatelů nemohl vědět o objevech, které učinil Marco Polo na své cestě do Kataje. Přidejme tedy dvacet osm stupňů pevniny, a tomu dalších třicet představujících vzdálenost mezi Katají a ostrovem Cipangu, a zbývá pouhých sedmdesát sedm stupňů, které připadají v těchto zeměpisných šířkách na moře. Odečtěme dále devět pro případ, že loď vypluje ze severozápadně ležících Kanárských ostrovů, které se zdály být pro takovou plavbu nejlepším výchozím místem, a Kolumbova flotila už bude muset přeplout jen šedesát osm stupňů oceánu.

Pořád to bylo příliš daleko. V záznamech Marka Pola i výpočtech starověkých učenců však jistě jsou chyby. Zaokrouhleme tedy údaj na pouhých šedesát! I tato vzdálenost však byla nemyslitelná, neboť představovala šestinu zemského obvodu a víc než tři tisíce mil dlouhou plavbu bez jediného přístavu, v němž by mohli zakotvit. Jakkoli se snažil, nedařilo se mu v zápisech dávných učenců najít nic, co by podpořilo jeho tezi, o jejíž pravdivosti byl přesvědčen: že doplout z Evropy do oněch slavných východních říší je otázkou dnů, nanejvýš týdnů. Musí hledat dál. Možná v knihách jiných autorů. Nebo možná něco přehlédl. Něco, co by přinutilo učence v Lisabonu uznat jeho žádost a doporučit králi, aby jej pověřil vedením výpravy.

Celou tu dobu byla Felipa samozřejmě vyvedená z míry a nešťastná. Kolumbus si byl matně vědom, že manželka touží po jeho přítomnosti a pozornosti, avšak on se sotva může věnovat hloupostem, které ji zajímají, když mu Bůh naložil na bedra takový herkulovský úkol. Neoženil se s ní proto, aby se staral o domácnost a hospodaření, říkával jí. Čeká jej velký úkol. Nemohl jí však vysvětlit, o jaký úkol se jedná ani kdo jej jím pověřil, protože to měl zakázáno. A tak přihlížel, jak se Felipa stále víc a víc trápí, zatímco jeho stále více odpuzovala její nepřehlédnutelná touha po jeho společnosti.

Matka Felipu nesčetněkrát varovala, že muži jsou nároční a nevěrní, a tak na to byla připravena. Ale co je s jejím mužem? Byla jediná dostupná žena a Diego by měl mít bratříčka nebo sestřičku, ale nezdálo se, že by po ní Kolumbus toužil. „Nezajímá ho nic než mapy, nákresy a staré knihy,“ stěžovala si matce. „A navazování přátelství s kapitány, navigátory, každým, kdo by se o něm jednoho dne mohl zmínit králi.“

Matka jí zprvu doporučovala trpělivost a tvrdila, že neukojitelná mužská touha nakonec zvítězí nad jeho zdánlivou lhostejností. Když však na její slova stále nedocházelo, nakonec svolila, že se odstěhují z osamělého ostrova do domu, který rodina vlastnila ve Funchalu, největším městě hlavního madeirského ostrova. Doufala, že pokud Kolumbus nasytí svůj hlad po moři, vyjde pro změnu vstříc Felipě.

On se však ještě oddaněji věnoval moři, až se nakonec stal jedním z nejznámějších lidí ve funchalském přístavu. Nebylo lodi zakotvené v přístavu, na kterou by nepronikl. Spřátelil se s každým kapitánem a navigátorem, všímal si množství naložených zásob, ptal se, jak dlouho by měly vydržet, všímal si každé podrobnosti.

„Pokud je to zvěd,“ vysvětlil jeden z kapitánů doñě Monizové, vdově po dávném příteli Perestrellovi, „pak hodně špatný. Sbírá vědomosti tak nepokrytě, tak dychtivě. Řekl bych, že zkrátka jen miluje moře a přeje si, aby se byl narodil jako Portugalec a mohl se tak účastnit velkých výprav.“

„Jenže je cizinec, a proto nemůže,“ opáčila doña Monizová. „Proč se s tím nedokáže smířit? Vede s mou dcerou hezký život, přesněji řečeno, mohl by vést, kdyby se jí věnoval.“

Starý kapitán se jen zasmál. „Když má muž moře v krvi, co mu může dát žena? Co pro něj znamená dítě? Jeho ženou je vítr, jeho dětmi ptáci. Proč se ho snažíte držet tady na ostrovech? Celou dobu je obklopen mořem a přesto nemůže svobodně plout. Je Janovan a tak se nebude moci vydat do nových afrických vod. Proč mu ale nedovolit – ne, proč mu nepomoci – aby se účastnil obchodních cest do jiných míst?“

„Vidím, že vám se ten bělovlasý muž, díky kterému se má dcera cítí jako vdova, vlastně zamlouvá.“

„Vdova? Snad slaměná. Pamatujte, muži se dělí na tři druhy: živé, mrtvé a námořníky. Měla byste si to pamatovat. Váš muž byl jedním z nás.“

„On ale opustil moře a zůstal doma.“

„A umřel,“ dodal kapitán s nemilosrdnou upřímností. „Pokud se nemýlím, Felipa má syna. Dovolte svému zeti odplout a vrátit se se jměním, které jednou zdědí váš vnuk. Je očividné, že ho zabijete, když ho nutíte zůstávat tady.“

Tak se stalo, že dva roky poté, co připluli na Madeirské ostrovy, doña Monizová nakonec oznámila, že nastal čas navrátit se do Lisabonu. Kolumbus sbalil knihy a mapy po tchánovi a dychtivě se začal připravovat na cestu. Po celou dobu si však uvědomoval, že Felipa nyní nemá v co doufat. Cestu na Porto Santo snášela velmi zle, třebaže ji povzbuzovala naděje, kterou znamenalo čerstvě uzavřené manželství. Teď sice nebude těhotná – ale bude ji tížit vědomí, že ztratila šanci na štěstí s Kolumbem. Bylo to pro ni o to nesnesitelnější, že čím víc se jí vzdaloval, tím beznadějněji ho milovala. Slyšela ho rozmlouvat s ostatními muži a jeho hlas, zanícení, jeho způsoby ji uchvacovaly; pozorovala ho, jak se sklání nad knihami, kterým sotva rozuměla, a žasla nad jeho bystrou myslí. Svými poznámkami plnil okraje knih – troufal si přidat svá slova vedle slov dávných učenců! Toužila sdílet s ním svět, v němž přebýval a o němž věděla, že jí navždy zůstane uzavřený. Vezmi mě s sebou do těch podivných míst, prosila ho v duchu. Avšak mlčení, kterým jí odpovídal, nenaplňovala touha, a pokud ano, netýkala se jí ani malého Diega. Věděla tedy, že návrat do Lisabonu je nesblíží, ale ani nevzdálí. Nikdy ho opravdu nezíská. Má jeho dítě, avšak čím víc touží po něm samotném, čím víc mu dává najevo svou přízeň, tím víc ji od sebe odhání; a přesto, kdyby jen nečinně přihlížela, nevšímal by si jí vůbec; z jejího neštěstí nebylo cesty ven.

To všechno Kolumbus dobře věděl. Nebyl k jejím potřebám tak slepý, jak předpokládala. Na to, aby dbal o její štěstí, jednoduše neměl čas. Kdyby se spokojila se sdílením společného lože a trávila s ním okamžiky jen tehdy, když se cítil znaven studiem, pak by snad její touhy alespoň částečně vyslyšel. Felipa ale žádala mnohem víc: aby se zajímal – ne, aby byl nadšený – každou kulišárnou, kterou ten nepochopitelný Diego provedl! Aby jej zajímaly klevety, obdivoval její výšivky, aby se ptal, z jakých látek si nechá ušít novou róbu, aby domluvil línému a prostořekému služebnictvu. Věděl, že kdyby se zabýval těmito věcmi, cítila by se šťastná – avšak zároveň by jí dal příležitost, aby jej zahrnovala dalšími nesmysly, kterými by ho rozptylovala, a na něco takového zkrátka neměl čas. Odvracel se tedy od ní, aby jí neubližoval, a současně jí tím ubližoval, protože musel nalézt způsob jak splnit úkol, který mu uložil Bůh.

Při zpáteční plavbě do Portugalska nebylo Felipě tak hrozně zle jako poprvé, přesto celé dny zůstávala v posteli se zrakem nepřítomně upřeným na stěny malinké kajuty; z bolesti zlomeného srdce se již nikdy nezotavila. Dokonce ani v Lisabonu, kde, jak doña Monizová doufala, Felipa pookřeje mezi starými přáteli, vycházela ven jen zřídka. Věnovala se raději malému Diegovi a zbytek času chodila po domě jako tělo bez duše. Kdykoli Kolumbus odjel na cesty nebo do města za obchodem, bloudila chodbami, jako by ho hledala; když byl doma, celé dny sbírala odvahu, aby s ním zapředla hovor. Ať už ze slušnosti naslouchal nebo ji zdvořile požádal, aby ho nechala o samotě, protože se musí soustředit na práci, docílil vždy téhož. Odešla do ložnice a plakala, neboť cítila, že není součástí jeho života a netušila, jak se jí stát. A tak ho milovala stále beznadějněji, a byla čím dál více přesvědčena, že je v ní něco špatně, a proto ji manžel nedokáže milovat.

Nejhorší muka zažívala, když ji vyvedl na hudební představení, mši nebo večeři u dvora, neboť si byla vědoma, že jej lisabonská aristokracie přijala mezi sebe jen proto, že se s ní oženil. Potřeboval ji při těchto příležitostech, a oba se museli chovat jako spořádaní manželé, třebaže se ze všech sil snažila nepropuknout v pláč a nevykřičet do světa, že ji manžel nemiluje, že s ní spí možná jednou za týden nebo dvakrát do měsíce, a i tehdy jen plní svou povinnost. Kdyby se kdy odvážila takového výbuchu, možná by ji udivilo, jak by tím překvapila ostatní ženy – ne povahou vztahu samotného, ale proto, že na něm shledává něco závadného. Nelišil se totiž příliš od vztahů, v jakých žila se svými manželi většina z nich. Ženy a muži žili v oddělených světech; setkávali se pouze v loži za účelem plození potomků a při společenských příležitostech, kde si vzájemně dopomáhali k lepšímu postavení. Proč ten smutek? Proč tedy nežije zkrátka jako ony, pohodlným životem v přítomnosti ostatních dam, tu a tam se nevěnuje synovi a nespoléhá na to, že jí služebnictvo zpříjemní každodenní povinnosti?

Odpovědí samozřejmě bylo, že žádný z oněch mužů nebyl jako Cristovão. Žádný z nich nehořel takovým vnitřním ohněm. Žádný neměl v srdci tak silnou vášeň, která ji přitahovala blíž a blíž, hlubokou jako studna, ale i kdyby do té studny spadla, neuhasilo by to její touhu po jeho lásce.

Kolumbus přihlížel, jak Felipa za léta jejich manželství zestárla, jak jí koutky úst poklesly v nikdy nemizícím výrazu smutku, a jak tráví stále víc a víc času na lůžku s nepopsatelnými chorobami. Chápal, že příčinou toho všeho je on, věděl, že jí ubližuje a také věděl, že není nic, co by pro ni mohl udělat, ne pokud má splnit svůj životní úkol.

Krátce po návratu do Lisabonu objevil knihu, kterou hledal. V latinském překladu cestopisu Araba známého v latinském světě pod jménem Alfragano nalezl návod, jak oněch posledních šedesát stupňů snížit na rozumnou vzdálenost. Pokud byly Alfraganovy výpočty uvedeny v římských mílích, pak by šedesát stupňů vzdálenosti mezi Kanárskými ostrovy a Cipangu představovaly v zeměpisných šířkách, ve kterých by se plavili, pouhých dva tisíce námořních mil. Při rozumně příznivých větrech, které mu Bůh s jistotou slíbil, mohla by plavba trvat pouhých osm dní, nanejvýš dva týdny.

Nyní měl důkazy v jazyce, kterému učenci porozumějí. Nemohl před ně přece předstoupit vyzbrojený pouze vírou v pravdivost své vize, o které jim navíc nesměl nic říct. Nyní má na své straně i starověké učence a co záleží na tom, že jeden z nich byl muslim. Přesto přináší přesvědčivý důkaz pro Kolumbovu expedici.

Sňatek s Felipou se tedy nakonec přece jen vyplatil. Využil každé možné známosti a získal příležitost předložit své myšlenky u dvora. Směle stanul před králem Joãem. Věděl, že Bůh se dotkne srdce monarchy a dá mu na srozuměnou, že chce, aby uspořádal výpravu s Kolumbem v čele. Rozprostřel své mapy se všemi výpočty, ukázal snadno dosažitelný ostrov Cipangu a Kataj pouze o kousek dál. Učenci naslouchali; král naslouchal. Kladli otázky. Zmínili starověké vzdělance, kteří Kolumbův názor o velikosti Země a poměru souší a moří nesdíleli, a on jim trpělivě a směle odpovídal. Taková je pravda, opakoval znovu a znovu. Až se jeden z učených mužů zeptal: „Odkud víte, že Marinus má pravdu a Ptolemaios se mýlí?“

„Protože pokud by měl pravdu Ptolemaios, pak by tuto plavbu nebylo možné uskutečnit. Já ale vím, že je možné ji uskutečnit a že bude úspěšná, a proto také vím, že se mýlil.“

Již v okamžiku, kdy odpovídal, věděl, že takový argument je nepřesvědčí. Z jejich zdvořilého přikyvování a neskrývaných pohledů, které si vyměňovali s králem, poznal, že doporučení vyzní v jeho neprospěch. Inu, udělal jsem, co bylo v mých silách, pomyslel si. Nyní je vše v rukou božích. Poděkoval králi za laskavost, zopakoval své přesvědčení, že výprava přinese Portugalsku slávu, učiní z něj nejmocnější království Evropy a přinese křesťanství nesčetnému počtu duší a odporoučel se.

Přijal za dobré znamení, že když vyčkával královy odpovědi, dostal svolení účastnit se obchodní výpravy na africké pobřeží. Nebyla to průzkumná plavba, žádná velká tajemství portugalské koruny se před ním tedy neotevřela. Skutečnost, že mu bylo dovoleno plavit se až k pevnosti São Jorge na ostrově La Mina, považoval i přesto za známku přízně a důvěry. Král mě připravuje k vedení expedice, myslel si, a seznamuje mě s velkými úspěchy portugalské navigace.

Při návratu dychtivě očekával královu odpověď v naději, že se každým dnem dozví, že mu poskytne lodě, muže i potřebné zásoby.

Král jeho prosbu zamítl.

Kolumbus byl zdrcen. Celé dny téměř nejedl ani nespal. Nevěděl, co si myslet. Cožpak nepřednesl králi Boží plán? Cožpak neříká Bůh králům a knížatům, co mají dělat? Jak je tedy možné, že jej král odmítl?

Musel jsem něco udělat špatně. Neměl jsem trávit tolik času snahami dokázat, že plavbu lze podniknout; měl jsem raději věnovat víc času vysvětlení a pomoci králi pochopit, proč je žádoucí a potřebná. Proč Bůh chce, abychom ji uskutečnili. Choval jsem se hloupě. Špatně jsem se připravil. Nebyl jsem hoden důvěry. Všechna vysvětlení, která ho napadala, ho uvrhávala do stále větší beznaděje.

Felipa viděla, jak její muž trpí, a věděla, že selhala i v tom jediném, co mu mohla dát a po čem tak toužil. Potřeboval navázat styky u dvora a vliv jejího rodového jména nebyl dostatečný. Proč se s ní tedy ženil? Teď pro něj představuje nesnesitelné břímě. Nemá nic, po čem by mohl toužit, co by od ní mohl potřebovat, nemá jediný důvod, proč by ji miloval. Když k němu přivedla pětiletého Diega, aby jej trochu rozveselil, vykázal chlapce tak hrubě, že dítě proplakalo celou hodinu a nechtělo už otce vidět. To byla poslední kapka. Věděla, že ji Kolumbus nenávidí a nenávidí ji právem, neboť mu nedala nic z toho, po čem toužil.

Odebrala se na lože, otočila tvář ke zdi a brzy onemocněla, přesně tak vážně, jak tvrdila.

V jejích posledních dnech o ni Kolumbus pečoval tak, jak si vždy přála. Ve skrytu duše však věděla, že tak nečiní z lásky. Vykonával jen svou povinnost, a když jí říkal, jak hluboce lituje, že ji tak dlouho zanedbával, věděla, že to neříká proto, že by si přál, aby zůstala naživu a on jí mohl vše vynahradit. Chtěl, aby mu odpustila a ulevila tak jeho svědomí, ve všech ostatních ohledech jej osvobodí její smrt.

„Jednou budeš slavný, Cristovão.“

„A ty si té slávy budeš užívat po mém boku, drahá Felipo,“ zašeptal.

Chtěla tomu uvěřit, přesněji řečeno chtěla věřit, že po tom její choť skutečně touží, ale věděla své. „Žádám tě jen o jedno: slib mi, že jediným dědicem ustanovíš Diega.“

„Jediným,“ souhlasil.

„Žádní další synové,“ zapřísahala ho. „Žádní další dědicové.“

„Slibuji,“ přikývl.

Brzy nato zemřela. Columbus ji ruku v ruce s malým Diegem vyprovodil na její poslední cestě do rodinné hrobky. Zatímco kráčeli bok po boku, nečekaně hocha zvedl do náruče. „Jsi vše, co mi po ní zůstalo. Choval jsem se k tvé matce nespravedlivě, Diego, a k tobě také. Nemohu slíbit, že tomu v budoucnu bude jinak. Ale slíbil jsem jí jednu věc a tu teď slibuji i tobě. Všechno, co kdy budu mít, všechno, co získám, každý titul, každý kousíček mého majetku, každá pocta, každý drobet slávy, vše bude patřit tobě.“

Chlapec si jeho slova dobře zapamatoval. Otec ho přece jen miluje. A miloval i jeho matku. A jednoho dne, až se otec proslaví, bude slavný i on. Přemítal, zda to znamená, že jednoho dne bude vlastnit ostrov, stejně jako jeho děd. Přemítal, zda to znamená, že se jednoho dne bude plavit po moři. Přemítal, zda to znamená, že i on jednoho dne stane před králem. Přemítal, zda to znamená, že otec nyní odjede a už ho nikdy nespatří.

Následujícího jara Kolumbus opustil Portugalsko a překročil hranici do Španělska. Odvedl Diega do františkánského kláštera v La Rábidě poblíž Palosu. „I mě učili františkáni v Janově,“ řekl svému synovi. „Dobře se uč, ať vyrosteš ve vzdělaného muže, dobrého křesťana a šlechtice. Já mezitím budu sloužit Bohu a shromažďovat bohatství.“

Zanechal syna v klášteře, čas od času jej však navštěvoval a ve svých dopisech představenému kláštera, otci Juanu Perezovi, se o chlapci nikdy nezapomněl zmínit a ptal se, jak se mu daří. Diego věděl, že mnohým synům se jejich otcové věnují ještě méně. A špetka přízně drahého otce byla mnohem cennější než všechna láska a pozornost mnoha méně významných mužů. Tím se alespoň Diego chlácholil, aby zahnal ponížení, jež mu působily slzy osamělosti prvních měsíců.

Sám Kolumbus se vydal na španělský dvůr, kde hodlal předložit propracovanější podobu týchž neprokazatelných výpočtů, s nimiž neuspěl v Portugalsku. Tentokrát však vytrvá. Ospravedlní všechno Felipino utrpení, všechny strasti, se kterými se nyní potýkal Diego, kterého připravil o rodinu a zanechal mezi cizinci na neznámém místě. Nakonec zvítězí a jeho vítězství bude hodno jejich oběti, tím si je jistý, a třebaže neměl žádný důkaz, věděl, že má pravdu.

~~~

„Důkazy nemám,“ přiznal Hunahpú, „přesto vím, že se nemýlím.“

Žena, s níž hovořil po telefonu, měla mladý hlas. Bezpochyby příliš mladý na to, aby měla vliv, jistě, a přesto jako jediná odpověděla na jeho zprávu a on s ní nyní musí jednat tak, jako by na jejím telefonátu záleželo, neboť co jiného mu zbývá?

„Jak víte, že se nemýlíte, když nemáte po ruce jediný důkaz?“ zeptala se přívětivě.

„Nic takového jsem neřekl. Tvrdil jsem pouze to, že nikdy nelze dokázat, jak by se dějiny vyvíjely bez Kolumba.“

„Dobrá tedy,“ odpověděla.

„Žádám jen o příležitost předložit své důkazy Kemalovi.“

„Něco takového vám slíbit nemohu,“ odpověděla. „Můžete ale přijet do Juby a předložit je mně.“

Přijet do Juby! Jako by měl neomezený rozpočet na cesty, on, kterému co chvíli hrozilo, že ho propustí z Institutu. „Obávám se, že taková cesta je mimo mé možnosti.“

„Cestu vám samozřejmě zaplatíme,“ dodala, „můžete zde pobýt jako náš host.“

To ho polekalo. Jak může někdo tak mladý slibovat něco takového? „Můžete mi prosím zopakovat své jméno?“

„Diko.“

Nyní si vzpomněl; proč jen nejprve neoslovil ji? Třebaže projekt, ke kterému se chtěl připojit, vedl Kemal, byla to Diko, kdo objevil Interventy. „Ta Diko, která –“

„Ano,“ přerušila ho.

„Četla jste moje práce? Ty, které jsem poslal a –“

„A kterým nikdo nevěnoval ani špetku pozornosti? Ano.“

„Věříte mi?“

„Budete mi muset odpovědět na několik otázek.“

„A když vás moje odpovědi uspokojí?“

„Pak budu velmi překvapena,“ odpověděla. „Všem je známo, že říše Aztéků byla ve dvacátých letech šestnáctého století, kdy připlul Cortés, na pokraji zániku. Všichni také vědí, že technologie Středoameričanů se v žádném směru nemohla rovnat technologii Evropanů. Vaše spekulace o dobytí Evropy Středoameričany jsou nerozvážné a absurdní.“

„A přesto jste se mi ozvala.“

„Věřím, že je třeba prozkoumávat všechny možnosti. A protože jednu z možností představuje i vaše teorie, rozhodla jsem se…“

„Rozhodla jste se mi dát šanci.“

„Přijedete?“

„Jistě,“ přispěchal s odpovědí. Chabá naděje je lepší než nic.

„Pošlete předem kopie všech příslušných souborů, podívám se na ně.“

„Většina z nich je již v síti Institutu.“

„Pak mi tedy zašlete vaši bibliografii. Kdy můžete přijet? Musím zažádat, aby vás uvolnili z práce a abyste nám mohl představit výsledky svého bádání.“

„To byste opravdu mohla?“

„Můžu o to požádat,“ zopakovala.

„Přijedu zítra,“ odvětil.

„Do zítřka nestihnu všechno pročíst. Příští týden. V úterý. Pošlete mi ale ihned všechny potřebné soubory a seznamy.“

„A až pošlu ty materiály, požádáte, aby mě uvolnili z práce?“

„Ne, o volno pro vás požádám během příštích patnácti minut. Těšilo mě. Doufám, že se z vás nevyklube nějaký blázen.“

„Nemusíte mít strach,“ odpověděl. „I mě těšilo.“

Zavěsila.

O hodinu později za ním přišla jeho nadřízená. „Co jsi to zase prováděl?“ udeřila na něj.

„To, co vždycky,“ odpověděl.

„Zrovna jsem psala doporučení, aby tě přeřadili,“ řekla mu. „A najednou tohle. Volají mi z programu Kolumbus a žádají, abys tam příští týden přijel. Ptají se, jestli ti dám placené volno.“

„Bylo by pro vás levnější, kdybyste mě propustili,“ usmál se Hunahpú, „avšak bez přístupu k počítačovému systému Institutu bych jim sotva byl co platný.“

Zadívala se na něj s téměř neskrývaným překvapením. „Chceš říct, že nakonec přece jen nejsi šílený a umíněný budižkničemu, který nás jen okrádá o čas?“

„Ruku do ohně bych za to nedal,“ usmál se. „Možná, že se nakonec právě na tom všichni shodnete.“

„Bezpochyby,“ odpověděla odměřeně. „Povolení k cestě ti nicméně dám, a můžeš zůstat tak dlouho, dokud tam neskončíš.“

„Doufám, že se ukáže, že to nebyly zbytečné výdaje.“

„Nebudou. Po dobu tvé nepřítomnosti půjde tvá výplata z jejich rozpočtu.“ Usmála se na něj. „Vlastně jsem si tě docela oblíbila,“ dodala. „Jen si myslím, že jsi dodnes nepochopil, k čemu naše práce slouží.“

„Pochopil,“ opáčil Hunahpú, „ale rád bych to změnil.“

„Hodně štěstí. Pokud se přece jen ukáže, že jsi génius, nezapomeň, že jsem nikdy ani na okamžik nevěřila, že by z tebe něco bylo.“

„Žádný strach,“ usmál se. „Na to nikdy nezapomenu.“

7

Minulost, která nebyla

Diko přišla Hunahpúa vyzvednout na nádraží v Jubě. Poznala ho ihned podle nevysoké postavy, světle hnědé pleti a mayských rysů. Působil vyrovnaně; stál klidně na nástupišti a pomalu se rozhlížel po kolemjdoucích. Diko překvapilo, jak mladě vypadá, třebaže věděla, že Indiáni s hladkou pletí se často zdají v očích těch, kteří jsou navyklí pohledu na jiné rasy, mladší, než skutečně jsou. A bylo překvapivé, že nepůsobil nijak napjatě – speciálně na někoho, kdo vyhlíží tak mladě. Budil dojem, jako by sem zavítal už tisíckrát. Jako by si prohlížel dobře známé místo a zkoumal, zda se za ty roky, co byl pryč, nic nezměnilo. Kdo by při pohledu na něj hádal, že jeho kariéra visí na vlásku, nikdy předtím necestoval dál než do Mexico City a že se chystá přednést prezentaci, která možná změní běh dějin? Diko mu záviděla vnitřní klid, který mu umožňoval vypořádávat se s životem tak… tak vyrovnaně.

Vydala se k němu. Díval se na ni s kamennou tváří, bez jediné známky zvědavosti nebo úlevy, přestože ji jistě poznal podle fotografie na seznamu zaměstnanců Institutu, kterou si před příjezdem bezpochyby vyhledal.

„Jsem Diko,“ představila se a natáhla obě ruce.

Muž je krátce stiskl. „Hunahpú,“ lehce pokynul hlavou. „Děkuji, že jste mi přišla naproti.“

„Naše ulice nejsou značené,“ usmála se. „A já řídím lépe než naši taxikáři. Tedy, to možná ne, ale určitě jsem levnější.“

Ani se neusmál. Studený čumák, pomyslela si. „Máte s sebou nějaká zavazadla?“

Zavrtěl hlavou. „Jen tohle.“ Mávl rukou k malému batůžku. Vejdou se mu do něj alespoň nějaké svršky? Ale ovšem, cestuje přece z jednoho místa s tropickým podnebím do druhého a nepotřebuje se holit – nedostatek vousů je jedním z důvodů, proč indiánští muži působí mladší, než skutečně jsou – a co se týkalo jeho práce, všechno již zaslal elektronicky. Nicméně, pomyslela si, většina lidí by tak nalehko necestovala. Možná proto, že se necítí bezpečně a chtějí se obklopit známými věcmi nebo se každý den převlékat, aby nepociťovali strach nebo bezmocnost. Hunahpúa očividně nic podobného netrápilo. Strach neměl podle všeho ani v nejmenším, nebo se snad nikde nepovažoval za cizince. Jak pozoruhodné by bylo, pomyslela si Diko, cítit se všude doma. Chtěla by mít tento dar. Ke svému velkému překvapení zjistila, že jej obdivuje, zároveň ji však odrazoval jeho chlad.

Cestou do hotelu mlčeli a Hunahpú nijak nekomentoval ani svůj pokoj. „Předpokládám, že si budete chtít odpočinout, abyste překonal potíže spojené s časovým posunem,“ nadhodila Diko. „Nejlépe pomáhá jít si tak na tři hodiny lehnout, pak vstát a ihned se najíst.“

„Nic takového nepotřebuji,“ odpověděl. „Spal jsem v letadle a ve vlaku.“

On spal? Cestou na nejdůležitější setkání v životě?

„Pak tedy určitě máte hlad.“

„Jedl jsem ve vlaku,“ zavrtěl hlavu.

„Dobrá. Kolik času budete potřebovat, než budeme moci začít?“

„Můžeme začít ihned,“ odpověděl. Shodil batoh a položil jej na postel. Pohyboval se s jakousi zvláštní úsporností. Batoh neodhodil ani jej nepoložil příliš opatrně, ale pohyboval se tak přirozeně, až se zdálo, že zavazadlo sklouzlo na postel z vlastní vůle.

Diko se roztřásla. Ani sama nevěděla proč. Po chvíli si uvědomila, co ji tak znepokojilo. Hunahpú před ní stál s prázdnýma rukama. Neměl nic, čeho by se držel nebo s čím by si mohl pohrávat. Odložil jediný předmět, který si s sebou přivezl, a přesto působil stejně klidně a uvolněně jako předtím. Najednou si připadala, jako by pozorovala někoho, kdo stojí při samém okraji propasti, a cítila závrať místo něj. Ona by něco takového nezvládla. Kdyby se ocitla sama na cizím místě, musela by v ruce držet něco známého. Poznámkový blok. Tašku – nebo alespoň náramek, prstýnek nebo hodinky, cokoli, s čím by si mohla hrát. Avšak tento muž vypadal ideálně klidný a nic takového nepotřeboval. Bezpochyby by mohl odhodit oděv a kráčet životem nahý, a nikdy neprojevit sebemenší známku zranitelnosti. Jeho perfektní sebeovládání bylo zneklidňující.

„Jak to děláte?“ vyhrkla.

„Co máte na mysli?“

„Že jste… tak klidný.“

Na okamžik se zamyslel. „Protože nevím, co jiného bych měl dělat.“

„Já bych byla vystrašená,“ přiznala. „Vydat se do neznámých krajů. Vložit své životní dílo do rukou cizinců.“

„Chápu,“ přikývl. „To já taky.“

Podívala se na něj, neboť si nebyla jistá, co tím myslí. „Vy máte strach?“

Hunahpú přikývl. Avšak jeho tvář vypadala stále stejně klidná jako předtím, tělo měl stejně uvolněné. Dokonce i v okamžiku, kdy přiznal, že má strach, jeho pohyby a výraz vysílaly zcela opačnou zprávu – vypadal vyrovnaně, možná maličko znuděně, ale ještě ne netrpělivě. Jako by byl nezaujatým pozorovatelem věcí příštích.

Náhle začaly poznámky jeho nadřízené dávat smysl. Zmiňovala se, jak lhostejně vždy vypadá, dokonce i v případě, že mu na něčem záleží. „Nedá se s ním pracovat, nicméně přeji vám dobré pořízení,“ dodala. Diko přesto viděla, že Hunahpú nežije ve vlastním světě. Hleděl na všechno kolem sebe a jistě to také dokonale zaznamenal. Když se na něho obrátila, byl zdvořilý a pozorný.

Ale co naplat, je to podivín, o tom není pochyb. Důležité je však především to, co jim hodlá ukázat, a proč se do toho nepustit hned teď? „Co budete potřebovat k tomu, abyste mě přesvědčil?“ zeptala se. „Chronohled?“

„A síťový terminál,“ dodal.

„Pak tedy vzhůru do mé pracovny,“ navrhla Diko.

~~~

„Dokázal jsem přesvědčit i dona Enriqua de Guzmána,“ povzdechl si Kolumbus. „Čím to, že králové na má slova nedají?“

Otec Antonio se jen usmál a zavrtěl hlavou. „Nedá na ně žádný ze vzdělanců, Cristóbale. Jsou chabá a nesmyslná. Stojí proti tobě matematikové i všichni významní učenci starověku. Králové jsou k tvým řečem neteční, neboť se radí se vzdělanými lidmi, a ti tvé důvody rozcupují na kousíčky.“

Kolumbus byl zdrcen. „Pokud si to skutečně myslíte, otče Antonio, proč mě tedy podporujete? Proč jsem zde vítán? Proč jste mi pomohl přesvědčit dona Enriqua?“

„Nepřesvědčila mě tvá slova,“ odpověděl otec, „ale jiskra boží ve tvém srdci, plamen, kterým hoříš. Jsem přesvědčen, že jeho původcem může být pouze Bůh, a přestože tvé nápady považuji za nesmyslné, věřím také, že Bůh chce, aby ses vydal na západ, a proto ti pomohu, jak jen dokážu, protože Boha miluji a protože i já v sobě nosím jiskřičku onoho ohně.“

Při těch slovech Kolumbovi vhrkly slzy do očí. Za celá ta léta studií, během všech disputací v Portugalsku a ještě nedávno v domě dona Enriqua, nikdo nikdy neukázal, že ho Bůh naplnil vírou a proto podpoří ideu výpravy. Začínal se už obávat, že jej Bůh zavrhl a nehodlá mu být dále nápomocen. Avšak slova, která nyní slyšel od otce Antonia, jenž byl konec konců velmi vzdělaný muž, těšící se velké úctě učenců v celé Evropě, mu byla důkazem, že Bůh se skutečně dotýká srdcí dobrých lidí, neboť chce, aby uvěřili v jeho poslání.

„Kdybych nevěděl, co vím, ani já bych takovým řečem nevěřil, otče Antonio,“ podotkl Kolumbus.

„Dost o tom,“ ozval se otec Perez. „To už nikdy neříkej.“

Kolumbus se na něj polekaně podíval. „Co tím myslíte?“

„Zde, v La Rábidě, za zavřenými dveřmi, můžeš podobné věci vyslovit a my to pochopíme. Od nynějška ale nesmíš před nikým ani slůvkem naznačit, že o tvých slovech vůbec lze zapochybovat.“

„Ale vždyť tomu tak je,“ namítl otec Antonio.

„Kolumbus však nikdy nesmí ani naznačit, že si toho je vědom. Cožpak nechápete? Pokud Bůh skutečně chce, abys plavbu uskutečnil, pak musíš ostatní přesvědčit svojí vírou. Jen tak dosáhneš vítězství, Kolumbe. Nikoli rozumem, ale skrze víru, odvahu, vytrvalost a sebejistotu. Jistě, ti, kterých se dotkne Duch svatý, ti uvěří za všech okolností. Kolik ale takových je? Kolik takových kdy žilo?“

„Počítám-li otce Antonia a vás,“ odvětil Kolumbus, „pak dva.“

„Silou svých slov nezvítězíš, neboť ta jsou vskutku chabá. Duch Boží také nevejde v každého, s kým se na své cestě setkáš, neboť Bůh tak nepracuje. Co je na tvé straně, Cristóbale?“

„Vaše přátelství,“ odpověděl bez váhání.

„A tvá hluboká, neotřesitelná víra,“ dodal otec Perez. „Nemám pravdu, otče Antonio?“

Otec Antonio přikývl. „Ti, kdož jsou slabí ve víře, přijmou víru těch, kdož jsou silní. Bude-li tvá víra pevná, pak zapálí plamen v jejich srdcích a oni jej ponesou dál.“

„A proto nikdy nesmíš projevit sebemenší pochybnost, dokonce ani připustit její možnost,“ dodal otec Perez.

„Dobrá,“ přikývl Kolumbus. „Udělám to.“

„Musíš také vždy budit dojem, že víš víc, než říkáš,“ dodal otec Perez.

Kolumbus mlčel a jen přikývl, neboť nemohl otci Perézovi přiznat, že je to pravda.

„To znamená, že nikdy, nikdy nikomu neříkej: ‚Toto jsou všechny mé argumenty.‘ Pokud se tě někdo bude tázat přímo, odpovíš, jako kdybys prozrazoval jen střípek ze svých vědomostí. Chovej se tak, jako by měli samozřejmě vědět totéž co ty a ty jsi rozčarovaný, že to tak není. Chovej se, jako by každý věděl tytéž věci co ty a ty si zoufáš, že musíš učit nezasvěcené.“

„To, co popisujete, mi zní jako zpupnost,“ namítl Kolumbus.

„To je víc než zpupnost,“ zasmál se otec Antonio, „je to zpupnost vzdělanců. Věř mi, Cristóbale, stejně budou jednat i oni s tebou.“

„Pravda,“ Kolumbus, který si dobře vzpomínal na chování rádců krále Joãa v Lisabonu, souhlasně přikývl.

„A ještě něco, Cristóbale,“ pokračoval otec Perez. „Máš silný vliv na ženy.“

Kolumbus překvapeně zvedl obočí. Od převora františkánského kláštera neočekával takovou úvahu.

„Nemluvím o svádění, třebaže jsem si jist, že i toto umění by sis osvojil, pokud se tak už nestalo. Hovořím o způsobu, jakým na tebe ženy hledí, jak tě vnímají. I to je nástroj, neboť žijeme v časech, kdy Kastilii vládne žena. Skutečná panovnice, nikoli jen loutka v rukou krále. Myslíš, že Bůh nechává takové věci náhodě? Isabela se na tebe bude dívat tak, jak se ženy dívají na muže, a bude tě soudit tak, jak ženy soudí muže – bude tě soudit nikoli podle přesvědčivosti slov, bystrosti či obratnosti v boji, ale podle síly charakteru, intenzity plamene, jenž ti hoří v srdci, podle síly ducha, schopnosti soucitu, a – to především – podle schopnosti s ní rozmlouvat.“

„Netuším, jak bych měl tohoto domnělého daru využít,“ zavrtěl hlavou Kolumbus. Vzpomněl si, jak mrzce zacházel s vlastní ženou a jak moc ho přes to všechno milovala. „Nemůžete přece navrhovat, abych zažádal o soukromou audienci u královny Isabely.“

„To ani nesmíš!“ vykřikl zděšeně otec Perez. „Myslíš, že bych navrhoval zradu? Kdepak, setkáš se s ní veřejně – to je ostatně důvod, proč pro tebe dala poslat. Mé postavení královnina zpovědníka mi umožnilo, abych se o tobě zmínil v naší korespondenci, a není vyloučeno, že právě to pomohlo vzbudit její zájem. Don Louis jí napsal a nabídl, že přispěje na tvou cestu čtyřmi tisíci dukáty. Don Enrique chtěl zaplatit celou výpravu sám. Všechny tyto skutečnosti způsobily, že jsi se stal v jejích očích zajímavou osobou.“

„Čeká tě tedy audience u královny kastilské a jejího chotě krále aragonského,“ pokýval hlavou otec Antonio.

„Přesto ti říkám znovu, že o ní musíš smýšlet jakožto o setkání s královnou samotnou,“ připomínal otec Perez. „Musíš s ní mluvit jako se ženou, podle způsobu žen, ne podle způsobu mužů. Stejně jako většina dvořanů a vyslanců budeš i ty mít nutkání obracet se ke králi. Ona podobné jednání nenávidí, Cristóbale. Neporušuji žádné zpovědní tajemství, když ti to říkám. Chovají se k ní, jako by byla vzduch, třebaže je její království více než dvakrát tak velké jako královo. Co víc, to její národ je národem mořeplavců, její království je obráceno na západ k Atlantiku. Budeš-li mluvit, oslovuj tedy oba, neboť si nesmíš pohněvat krále. Kdykoli však začneš mluvit, podíváš se nejdříve na královnu. To k ní mluv. Jí vše vysvětluj. Ji přesvědčuj. Měj na paměti, že suma, o kterou prosíš, není velká. Několik lodí? To královskou pokladnici nevyčerpá. Je v její moci poskytnout ti pomoc i v případě, že tě její choť odmítne. A protože je žena, je také v její moci uvěřit tvým slovům, důvěřovat ti a způsobit, že tvé modlitby budou vyslyšeny, i kdyby proti tobě stáli všichni učenci Španělska. Rozumíš?“

„Musím přesvědčit jen jedinou osobu,“ přikývl Kolumbus, „a tou je královna.“

„Musíš být vytrvalejší než učenci na královském dvoře. Nikdy, nikdy jim zkrátka nesmíš říct ‚to je vše, co mám, toto jsou všechny mé důkazy‘. Pokud bys kdykoli něco takového přiznal, rozcupují tvé argumenty na kousíčky a ani královna Isabela nic nezmůže. Pokud se dokážeš podobnému přiznání vyhnout, jejich zpráva bude znít mnohem méně jednoznačně. To ponechá místo na odlišnou interpretaci. Budou samozřejmě vzteky bez sebe a budou se tě snažit zničit, avšak jsou to čestní mužové a budou muset nechat otevřených pár dvířek pochybností, několik odlišných nuancí ve významech, a budou muset nakonec připustit, že ačkoli jsou přesvědčeni, že se mýlíš, nemohou si být zcela a úplně jisti.“

„A to postačí?“

„Kdo ví?“ pokrčil rameny otec Perez. „Možná bude muset.“

Když mi Bůh svěřil tento úkol, přemítal Kolumbus, doufal jsem, že mi připraví cestu. Místo toho zjišťuji, že nemohu doufat v nic víc než jen tuto mizivou příležitost.

„Přesvědči královnu,“ nabádal ho otec Perez.

„Pokud to dokážu,“ zasmušil se Kolumbus.

„Je dobře, že jsi vdovec,“ pokračoval otec Perez. „Vím, že to zní krutě, ale kdybys byl ženatý, její zájem o tebe by nebyl tak silný.“

„Královna je přece vdaná,“ opáčil Kolumbus. „Co tím tedy chcete naznačit?“

„Chci jen říci, že ženatý muž není pro ženu už ani zpola tak okouzlující. Dokonce ani pro vdanou ženu. A především ne pro ni, neboť ta si myslí, že dobře ví, jací muži jsou!“

„Mužům ale taková věc není na překážku. Troufám si tvrdit, že muže více lákají vdané ženy než svobodné, soudě přinejmenším dle zpovědí, které jsem vyslechl,“ dodal otec Antonio.

„Pak tedy ze sebe s královnou nespustíme oči,“ podotkl Kolumbus suše.

„Myslím, že ano,“ usmál se otec Perez. „Avšak vaše přátelství bude čisté, a dětmi, které vzejdou z vašeho spojení, budou karavely s východním větrem v plachtách.“

„Víra je pro ženy, důkazy pro muže,“ dodal otec Antonio.

„Znamená to, že křesťanství je pro ženy?“

„Řekněme spíše, že křesťanství je pro věrné, a proto je více skutečných křesťanů mezi ženami než mezi muži,“ odpověděl otec Perez.

„Avšak bez pochopení,“ pokračoval otec Antonio, „není víry, a proto zůstává oblastí mužů.“

„Jsou dva druhy pochopení. Prvním z nich je pochopení skrze rozum, a právě v něm muži vynikají,“ vysvětlil otec Perez, „druhým je pochopení skrze srdce, v němž muže dalece předčí ženy. Co myslíš, ze kterého z nich vyrůstá víra?“

Kolumbus opustil stále disputující kněží a vzdálil se, aby dokončil přípravy na cestu do Córdoby, kde měli král s královnou dvůr, zatímco vedli více méně nepřetržitou válku proti Maurům. Všechny řeči o tom, po čem ženy touží, co potřebují, obdivují a v co věří, mu připadaly směšné – co mohou kněží, žijící v celibátu, vědět o ženách? I když… sám byl ženatý, a přesto se v nich nevyzná, naproti tomu otec Perez i otec Antonio již vyslechli zpovědi mnohých žen. Možná tedy přece jen nejsou tak neznalí.

Felipa ve mě věřila, přemítal Kolumbus. Považoval jsem to za samozřejmost, nyní si ale uvědomuji, jak moc jsem ji potřeboval, jak moc jsem na ní byl v tomto ohledu závislý. Věřila ve mě i přesto, že nerozuměla mým důvodům. Snad má otec Perez pravdu a ženy skutečně dokážou vidět do srdce věcí a vnímat pravdu, byť je sebevíc skrytá. Možná, že Felipa viděla misi, kterou vložila svatá Trojice do mého srdce, a právě proto mi byla oporou, navzdory všemu. Snad to spatří i královna Isabela, a protože je to žena na místě obvykle určeném mužům, bude moci pootočit kolem osudu a umožní mi splnit poslání, jež mi uložil Všemohoucí.

S přibývající tmou na něj padla samota. Poprvé, co si vzpomínal, se mu zastesklo po zesnulé ženě a zatoužil po její blízkosti. Nikdy jsem si neuvědomil, jak moc pro mě znamenáš, šeptal, přestože pochyboval, že jej uslyší. A co když přece jen ano? Jestliže slyší modlitby svatí, proč ne manželky? A pokud mi již nenaslouchá – proč by ostatně měla? – jistě bude naslouchat Diegovým modlitbám.

S těmito myšlenkami prošel pochodněmi osvětlenými chodbami kláštera až k synově cele. Diego spal. Zvedl ho a odnesl ho houstnoucí tmou do své ložnice, do prostorné postele, kam si lehl se synem v náručí. Jsem tu s Diegem, řekl v duchu. Vidíš mě, Felipo? Slyšíš mě? Teď už ti alespoň trošku rozumím, říkal své zesnulé ženě. Teď už chápu velikost tvého daru a děkuji ti za něj. A pokud máš v nebi nějaký vliv, dej, ať Bůh otevře srdce královny Isabely. Nechť ve mně uvidí to, co jsi ve mně viděla ty. Nechť mě miluje z desetiny tolik, jako jsi mě milovala ty, a budu mít své lodě a z Boží vůle přinesu kříž královstvím východu.

Diego se zavrtěl. „Jen spi, můj synu. Jen spi,“ zašeptal mu Kolumbus. Chlapec se k němu přitulil, aniž by se probudil.

~~~

Hunahpú procházel v doprovodu Diko ulicemi Juby, jako by považoval nahé děti a slaměné chýše za ten nejobvyklejší výjev na světě; Diko se doposud nesetkala s nikým, kdo by se k jejich způsobu života nevyjádřil, kdo by nepoložil byť jedinou otázku. Někteří předstírali blazeovaný zájem a ptali se, zda se tráva ke stavbě chýší pěstuje v Jubě nebo zda se dováží a na další podobné nesmysly, které byly ve skutečnosti pouze nepřímým způsobem, jak říci: „To tu opravdu takhle žijete?“ Ale Hunahpú se vůbec nezdál překvapen, třebaže Diko viděla, že si dobře všímá každé drobnosti.

Uvnitř budovy Institutu bylo samozřejmě všechno důvěrně známé, a sotva dorazili do její pracovny, posadil se k počítači a začal vyhledávat potřebné soubory. Ani ji nepožádal o svolení, ale proč taky? Pokud jí má něco ukázat, pak se toho musí ujmout; konec konců, právě proto ho sem přivedla, proč tedy žádat o svolení použít něco, co mu bezpochyby chtěla sama poskytnout? Nebyl nezdvořilý. Říkal přece, že je strachy bez sebe. Jsou tedy onen klid a mlčenlivost způsobem, jak se vypořádat se strachem? Možná, že jestli se někdy opravdu uvolní, bude vypadat mnohem nervózněji! Začne se smát, žertovat, ukazovat emoce, angažovat se. Možná působí klidně jen tehdy, když ho svazuje strach.

„Kolik toho už vlastně víte?“ zeptal se. „Nechci marnit váš čas opakováním věcí, které znáte.“

„Vím, že Aztécká říše dosáhla vrcholu za vlády Ahuitzotla. Dá se říci, že tento panovník vymezil limity této středoamerické říše. Dobytá území byla natolik vzdálená, že je Moctezuma II. musel znovu dobývat, a přesto se opět dokázala vymanit z aztéckého područí.“

„A víte, co byly ty limity?“

„Doprava,“ odpověděla. „Vzdálenosti byly zkrátka příliš velké a zásobovat armádu bylo příliš náročné. Nejvýznamnějším počinem aztéckých vojsk byl zábor Soconuska, daleko při pobřeží Pacifiku. Území se jim nicméně dařilo udržet jen proto, že odtamtud neodváděli zajatce k obětem, ale obchodovali s nimi. Byla to spíše aliance než porobení.“

„To bychom měli omezení daná vzdáleností,“ přikývl Hunahpú. „Co omezení společenská a hospodářská?“

Připadala si jako u zkoušky. Ale měl pravdu – pokud si nejprve ověří, co všechno Diko zná, bude vědět, jak hluboko se může ponořit do výkladu svých nových objevů, o nichž se domníval, že představují odpověď na otázku, proč Interventi nařídili Kolumbovi plout na západ.

„Z hospodářského hlediska byl aztécký kult lidských obětí velmi neproduktivní. Dokud dobývali nová území, zajímali dostatek válečných zajatců, což znamenalo, že v přilehlých oblastech zůstával dostatek pracovní síly k produkci potravy. Jakmile se však začali vracet z boje s dvaceti či třiceti zajatci místo dvou nebo tří tisíc, stanuli náhle před dilematem. Pokud začnou své oběti přivážet z dříve dobytých oblastí, produkce potravin klesne. Když však nechají ty lidi v klidu pracovat, pak bude třeba snížit počet obětí, a to znamená menší sílu v bitvě, menší přízeň jejich státního boha – jakže se to jmenoval?“

„Huitzilopochtli,“ odpověděl Hunahpú.

„Inu, vybrali si zvýšení počtu obětí. Jako způsob potvrzení své víry. Následkem toho produkce poklesla, nastal hlad. A lidem, kterým vládli, se obětovávání líbilo stále méně a méně, třebaže všichni byli vyznavači téhož náboženství lidských obětí, ovšem před příchodem Aztéků s jejich kultem Uitsil… Huitzil –“

„Huitzilopochtliho –“

„– byly ceremoniální oběti méně časté. Obětní rituály se prováděly pouze po obřadných válkách nebo dokonce po válkách hvězd. A po míčových hrách. Aztékové, s jejich neustálou nutností přinášet oběti, byli cizorodým prvkem. Lid to nenáviděl. Odvlékali jim nejbližší příbuzné, a navíc, protože byl počet obětovaných tak vysoký, nepředstavovala nadále rituální smrt už takovou čest.“

„A co se dělo uvnitř aztécké kultury?“

„Stát vzkvétal, neboť garantoval sociální mobilitu. Když ses vyznamenal ve válce, stoupal jsi po společenském žebříčku. Obchodníci si mohli šlechtický titul koupit. Mohl ses dostat nahoru. To však ustalo ihned po smrti Ahuitzotla, kdy Moctezuma prakticky zakázal kupčit s tituly, a pro jednu válečnou prohru za druhou již nebylo možné očekávat vzestup za statečnost v boji. Moctezuma říši nerozšiřoval, a to mělo katastrofální následky, neboť celá struktura aztécké společnosti závisela na expanzi a sociální mobilitě.“

Hunahpú přikývl.

„S čím z toho, co jsem řekla, tedy nesouhlasíte?“ zeptala se Diko.

„Souhlasím se vším, co jste zmínila,“ odpověděl.

„Z toho všeho lze ale vyvodit, že by Aztécká říše do několika let zanikla i bez Cortése.“

„Během několika měsíců,“ upřesnil. „Cortésovými nejdůležitějšími místními spojenci byli Tlaxcalané. To oni už dokázali zlomit sílu aztécké válečné mašinérie. Ahuitzotl a Moctezuma proti nim posílali jednu armádu za druhou a jim se přesto dařilo udržet svá území. Bylo to ponižující, neboť Tlaxcala se nacházela východně od Tenochtitlánu, ze všech stran obklopena jejich územím. A všechny okolní národy, jak ty, které Aztékům stále odolávaly, tak i ty, které jejich nadvláda rozdrtila na prach, začaly k Tlaxcale vzhlížet jako ke své spáse.“

„Ano, četla jsem vaše pojednání na toto téma.“

„Podobně tomu bylo v případě Perské říše po Chaldejcích,“ pokračoval Hunahpú. „Pád Aztécké říše by neznamenal zánik celého správního aparátu. Tlaxcalané by jej z velké části převzali.“

„To je jen jeden z možných scénářů,“ namítla Diko.

„Nikoli,“ ohradil se Hunahpú. „Je to jediný možný scénář. Ten proces již probíhal.“

„Obávám se, že nyní přichází čas předložit důkazy,“ upozornila ho Diko.

Hunahpú přikývl. „Něco vám ukážu.“

Otočil se k chronohledu a začal vyvolávat potřebné soubory. Bylo zřejmé, že se na ten okamžik pečlivě připravoval, neboť ji prováděl jednotlivými výjevy téměř tak plynule jako ve filmu. „To je Chocla,“ oznámil, a ukázal jí několik krátkých záběrů s mužem jednajícím s tlaxcalským králem a nato při jiných příležitostech s dalšími osobami; poté jí představil dalšího tlaxcalského vyslance a ukázal jeho činnost.

Rychle vyvstal celkový obraz. Tlaxcalané si byli dobře vědomi neklidu jak mezi porobenými národy, tak i mezi obchodníky a válečníky uvnitř aztécké říše. V zemi nazrával čas na puč a revoluci, a bylo úplně jedno, co nastane první; zcela jistě to spustí lavinu změn. Tlaxcalané se setkávali s vůdci všech těchto skupin, uzavírali spojenectví, připravovali se.

„Tlaxcalané byli připraveni. Kdyby nepřiplul Cortés a nepřekazil jim jejich úmysly, pronikli by do říše Aztéků a převzali by nad ní moc. Všechno připravili tak, aby všechny porobené národy povstaly najednou a přidaly se k Tlaxcalanům, kterým pro jejich velkou prestiž důvěřovali. V tentýž okamžik chtěli provést státní převrat a svrhnout z trůnu Moctezumu, což by zlomilo vládnoucí trojité spojenectví, když by se Texcoka a Tacuba odvrátily od Tenochtitlánu a uzavřely nový triumvirát s Tlaxcalou.“

„Ano,“ přikývla Diko. „Domnívám se, že je to zjevné. Myslím, že máte pravdu. Právě to měli v úmyslu.“

„A taky by se jim to bývalo podařilo,“ přikývl Hunahpú. „Všechny řeči o brzkém pádu Aztécké říše jsou tedy nesmyslné. Vystřídala by ji nová říše, silnější a odolnější. A, jak je třeba podotknout, říše, která by byla stejně krutá a stejně ochotná k hromadným lidským obětem. Jediný rozdíl je ve jménu boha – místo Huitzilopochtliho Tlaxcalané prováděli svá jatka ve jménu Mixcoatla.“

„To vše zní velmi přesvědčivě,“ přikývla Diko. „Ale jaký by v tom byl rozdíl? Tlaxcalané by naráželi na stejné limity jako Aztékové. Na stejná omezení v dopravě. Neslučitelnost masových obětí a intenzivního zemědělství.“

„Tlaxcalané byli jiní než Aztékové,“ zavrtěl hlavou Hunahpú.

„Co tím myslíte?“

„Ve svém zoufalém boji o přežití proti vytrvalému a silnému nepříteli – války, jakou Aztékové nikdy nemuseli vést, dodal bych – opustili Tlaxcalané fatalistický pohled na dějiny, který před nimi ochromil Aztéky, Toltéky a Maye. Toužili po změně a chyběl jim jen krok, aby jí dosáhli.“

Pracovní den se pomalu chýlil ke konci a okolo Hunahpúa a jeho prezentace se shromáždily další osoby. Diko viděla, že mladého muže již strach přešel; nyní byl ve svém živlu, byl vášnivý a živý. Přemítala, zda právě takto nevznikl mýtus o ledově klidných Indiánech – kulturní reakce Indiánů na strach působila na Evropany jako netečnost.

Hunahpú jí začal promítat další sérii krátkých scén; ukazovaly posly tlaxcalského krále, kteří však nyní nenavštěvovali disidenty z řad Aztéků ani národy v jejich područí.

„Je dobře známo, že Taraskové, žijící na západ a sever od Tenochtitlánu, nedávno vynalezli bronz a dělali pokusy i s dalšími kovy a jejich slitinami,“ vysvětlil Hunahpú. „Zdá se, že nikdo z ostatních badatelů nepostřehl, že zatímco Aztékové neměli o tomto počínání ani tušení, Tlaxcalané o něm věděli všechno. Nejenže se snažili bronz koupit, chtěli se podílet i na jeho výrobě. Vyjednávali o spojenectví a pokoušeli se přivést taraské kováře do Tlaxcaly. Není pochyb, že se jim to podaří. Což znamená, že budou brzy vlastnit ničivé a hrozivé zbraně, které nemá žádný jiný národ v oblasti.“

„Opravdu by se toho s vynalezením bronzu tolik změnilo?“ zeptal se jeden z přihlížejících. „Pazourkové mačety Aztéků přece taky dokázaly useknout koni hlavu jednou ranou, nemůžeme tedy říct, že ničivé zbraně neměli už tehdy.“

„Šíp s bronzovým hrotem je lehčí a doletí dál a přesněji než šíp s kamenným hrotem. Bronzový meč dokáže proniknout brněním, které zastaví hroty i čepele z pazourku. To je obrovský rozdíl. A navíc, nezůstali by u bronzu. Taraskové se vážně zabývali prací s mnoha rozličnými kovy. Dokonce i se železem.“

„To není možné,“ ozvalo se několik přihlížejících najednou.

„Vím, co všichni říkají, ale taková je pravda.“ Ukázal jim scénu, v níž taraský kovotepec pracoval s již víceméně čistým železem.

„To nedokáže,“ ozval se jeden z přihlížejících. „Kov není dostatečně rozpálený.“

„Pochybujete o tom, že najde způsob, jak zvýšit teplotu ohně?“ zeptal se Hunahpú. „To je z doby, kdy už Cortés pochodoval do Tenochtitlánu. A to je právě důvod, proč pokusy se železem už nepokročily dál. Protože nepřinesly výsledky před příchodem Španělů, zapomnělo se na ně. Nalezl jsem to, protože jsem byl jediný, kdo věřil, že má smysl po něčem takovém pátrat. Taraskové byli krok od práce se železem.“

„Znamená to tedy, že doba bronzová by v Mezoamerice trvala pouhých deset let?“ zeptal se kdosi.

„Neexistuje pravidlo, které by stanovilo, že objev bronzu musí nastat před objevením železa, nebo že výroba železa musí čekat staletí po vynalezení bronzu,“ odpověděl Hunahpú.

„Železo není střelný prach,“ namítla Diko. „Nebo se nám chystáte ukázat, jak Taraskové pracují s ledkem?“

„Nesnažím se říci, že by v technologiích dostihli Evropu v řádu několika let, to považuji samozřejmě za nemožné. Tvrdím jen, že spojenectvím s Tarasky a jejich ovládnutím by Tlaxcalané získali zbraně, díky nimž by dosáhli drtivé převahy nad okolními národy. Vzbuzovali by takový strach, že národy jednou porobené by stále zůstávaly v područí, dobrovolně by posílaly daně, k jejichž získání museli Aztékové vysílat armádu. Hranice by se rozšířily, stejně tak jako stabilita říše.“

„Možná ano,“ přikývla váhavě Diko.

„Pravděpodobně,“ přikývl Hunahpú. „A ještě něco. Tlaxcala v té době již ovládala Huexotzingo a Cholulu – nevelká města poblíž, nicméně i to nám poskytuje jejich představy o impériu. A víte, co dělali? Vměšovali se do vnitřních záležitostí závislých států do takové míry, o níž se Aztékům ani nezdálo. Nejenže od nich vybírali daně a získávali oběti, ale také ustavili centralizovanou vládu s přísným dohledem nad vládami porobených národů. Skutečnou politicky sjednocenou říši místo volného systému vazalských států. Právě díky této inovaci získali obrovskou moc Asyřané, a tentýž model kopírovaly všechny následující velké říše. Tlaxcalané dospěli ke stejnému objevu o dva tisíce let později. Pomyslete však na to, jak ovlivnil Asyrskou říši, a představte si, co by to znamenalo v případě Tlaxcaly.“

„To prozatím stačí,“ přikývla Diko. „Zavolám rodičům.“

„Já ale ještě neskončil,“ protestoval Hunahpú.

„Sledovala jsem vaši prezentaci, abych rozhodla, zda má smysl vůbec jí věnovat čas. Přesvědčil jste mě. Ve Střední Americe té doby se toho zjevně dělo mnohem více, než kdokoli předpokládal, protože všichni badatelé se doposud soustředili pouze na Aztéky a možným nástupnickým státům nikdo nevěnoval pozornost. Váš přístup je jednoznačně přínosný a jsem přesvědčena, že to, co jste mi ukázal, musí vidět i lidé na vyšších místech.“

Všechno zanícení a nadšení jako by z něj náhle vyprchalo. Vystřídal je klid a zdánlivá netečnost. To znamená, že se opět bojí, pomyslela si Diko.

„Žádné obavy,“ usmála se. „Budou stejně nadšení jako já.“

Hunahpú přikývl. „Kdy se tedy sejdeme?“

„Předpokládám, že zítra. Zatím se běžte prospat. Povečeřet můžete v hotelové restauraci, nicméně nepředpokládám, že by nabízeli velký výběr mexických pokrmů. Doufám tedy, že postačí běžná mezinárodní kuchyně. Ráno vám zavolám a domluvíme se na dalším programu.“

„A co Kemal?“

„Myslím, že něco takového si nenechá ujít,“ usmála se Diko.

„Ještě jsem se vůbec nedostal k otázce dopravy.“

„Zítra,“ zopakovala Diko.

Místnost se pomalu vyprazdňovala, někteří však zůstávali v naději, že si s Hunahpúem budou moci pohovořit osobně. Diko se k nim otočila. „Nechte toho muže odpočinout,“ požádala je. „Všichni jste zváni na jeho zítřejší přednášku, proč by vám tedy měl dnes večer říkat něco, co zazní zítra pro všechny?“

Zaskočil ji Hunahpúův smích. Bylo to poprvé, co ho slyšela se smát, a překvapeně se k němu otočila. „Co vám připadá legrační?“

„Když jste mě zastavila, myslel jsem, že mi nevěříte a slib setkání s Tagiri, Hassanem a Kemalem je jen projev zdvořilosti.“

„Jak vás něco takového mohlo napadnout? Neřekla jsem snad, že vaše znalosti považuji za přínosné?“ Považoval ji za lhářku a ona se tím cítila dotčena.

„To proto, že jsem se doposud nesetkal s nikým, kdo by udělal to co vy. Zastavila jste mě uprostřed přednášky, protože ji považujete za důležitou.“

Diko mu nerozuměla.

„Většina lidí netouží po ničem jiném, než aby věděli víc než jejich nadřízení. Chtějí být první. Vy jste měla příležitost vyslechnout si všechno jako první, a přesto jste mě zastavila. Počkáte? A nejen to – slíbila jste lidem v hierarchii pod vámi, že mohou přijít i oni?“

„Tak to v Institutu chodí,“ pokrčila rameny Diko. „Pravda zůstane pravdou i zítra a všichni, kdo ji potřebují znát, na ni mají stejné právo.“

„Tak to chodí v Jubě,“ opravil ji Hunahpú. „Nebo možná pod vedením Tagiri. Ale všude jinde na světě jsou vědomosti zlatem. Lidé dělají všechno, aby je získali, a dávají si pozor, jak a kdy se o ně podělí.“

„Myslím, že jsme se překvapili navzájem,“ řekla Diko.

„Překvapil jsem vás?“

„Jste vlastně docela sdílný,“ usmála se.

„Jen mezi přáteli.“

Přijala jeho kompliment s úsměvem. Úsměv, který jí opětoval, byl vřelý a o to cennější, že byl tak vzácný.

~~~

Od okamžiku, kdy Kolumbus promluvil, Santangel věděl, že nemluví s obyčejným dvořanem, který touží po povýšení. Tak především v něm nebyla ani stopa chvástavosti a naparování. Měl mladistvější tvář, než by napovídaly jeho dlouhé bílé kadeře, což mu dodávalo jakéhosi tajemného, bezvěkého vzezření. Nejpoutavější však byly jeho způsoby. Téměř šeptal, takže celý dvůr musel utichnout, aby jej král s královnou slyšeli, a přestože se obracel stejným dílem k Ferdinandovi i Isabele, Santangel ihned postřehl, že tento muž dobře ví, koho přesvědčit – a Ferdinand to nebyl.

Ferdinand nesnil o křížové výpravě; usiloval o dobytí Granady, neboť ta představovala španělskou půdu a jeho snem bylo velké, sjednocené Španělsko. Věděl, že nedosáhne toho cíle ihned. Spřádal své plány trpělivě. Kastilie se zmocnit nemusel; stačilo se oženit s Isabelou. Tím zaručil, že díky jejich třem dětem budou království sjednocena navždy, a prozatím jí dopřával v jejím království velkou svobodu rozhodování, výměnou za to, že o pohybu vojsk bude rozhodovat výhradně on. Stejnou trpělivost prokazoval i ve válce s Granadou. Nikdy neriskoval armádu v bitvách, kde mohl sice všechno získat, ale také všechno ztratit; raději obléhal, klamal, taktizoval, mátl a podrýval moc nepřítele, který věděl, že se jej snaží zničit, avšak nikdy si nemohl být jist, kam napřít své síly, aby ho zastavil. Chtěl vyhnat Maury ze Španělska, aniž by přitom zemi zničil.

Avšak Isabela byla více křesťankou než Španělkou. Do války proti Granadě se zapojila proto, že chtěla, aby se země ocitla pod vládou křesťanů. O vyčištění Španělska a vyhnání všech nekřesťanů usilovala již velmi dlouho a značně ji zneklidňovalo, že jí Ferdinand nepovolil vyhnat Židy dříve, než skoncuje s Maury. „Všechny nevěřící psy pěkně postupně,“ říkával, a ona, ačkoli souhlasila, trpěla a přítomnost každého nekřesťana ve Španělsku ji tížila jako mlýnský kámen uvázaný okolo krku.

Když se Kolumbus rozhovořil o rozlehlých východních královstvích a říších, kde Kristovo jméno dosud nezaznělo nahlas, avšak žije jako sen v srdcích těch, jež lační po spravedlnosti, věděl Santangel, že právě tato slova budou planout v královnině srdci jako oheň, zatímco Ferdinanda uspí. Když Kolumbus začal mluvit o tom, že přivést tyto pohanské národy k Bohu je pro Španělsko povinností, „neboť leží k těmto zemím blíže než kterýkoli jiný křesťanský národ kromě Portugalců, kteří se k nim ovšem snaží dostat tou nejdelší cestou, podél Afriky, namísto plavby přes nevelký Atlantik, za kterým žijí miliony duší, jež stanou pod standartou křesťanského Španělska,“ upřeně na něj hleděla a tajila dech.

Santangela nijak nepřekvapilo, když se král omluvil a zanechal svou choť, aby ve slyšení pokračovala sama. Věděl, že Ferdinand okamžitě nařídí svým rádcům, aby Kolumba prověřili, což ovšem nebude nijak jednoduché. Ale tento Kolumbus – když ho poslouchal, nemohl se Santangel ubránit dojmu, že pokud se má někomu podařit tak šílený podnik, bude to tento muž. Se žádostí o uspořádání výzkumné výpravy však přišel ve velmi nevhodný okamžik. Španělsko bylo ve válce a veškeré zdroje království proudily k vojskům, která vyháněla Maury z Andalusie. Královna tedy může sotva poskytnout prostředky na takovou cestu. Santangel si dobře vzpomínal na vztek, který se objevil králi v očích, když mu nedávno předčítali dopisy dona Enriqua, vévody ze Sidonie, a dona Luise de la Cerdy, vévody z Mediny. „Pokud mají tolik peněz, že si je mohou dovolit utopit v Atlantiku, proč nám je neposkytli, abychom mohli vyhnat Maury od našeho prahu?“ hromoval.

Isabela však byla zároveň rozumnou panovnicí, která nikdy nedopustila, aby její osobní touhy převládaly nad potřebami království nebo příliš vyčerpávaly královskou pokladnici. Přesto celou záležitost viděla jinýma očima. Pochopila, že dva důležití muži uvěřili slovům onoho Janovana, který před časem neuspěl u portugalského dvora. Dostala dopis od otce Juana Pereze, svého zpovědníka, který dosvědčoval, že Kolumbus je čestný muž, jenž nežádá o nic víc než o příležitost dokázat svá tvrzení, a to i za cenu vlastního života, bude-li to nutné. Pozvala jej tedy do Córdoby. Král s tímto krokem blahosklonně souhlasil a nyní tedy naslouchala onomu bělovlasému muži s planoucíma očima.

Jakožto králův zmocněnec pečlivě naslouchal také Santangel, aby mohl panovníka zpravit o všem, co Kolumbus řekl. Polovinu zprávy již znal: nemůžeme si v současné době dovolit vynaložit na takovou plavbu žádné prostředky. Jako králův pokladník a hlavní výběrčí daní věděl, že si jeho role žádá naprostou poctivost a důkladnost, neboť král potřeboval přesně vědět, jaké výdaje si Španělsko může dovolit a jaké ne. Právě on králi také vysvětlil, proč by se neměl hněvat na vévody medinského a sidonského. „Platí každoročně nejvyšší daně, jaké může jejich panství unést. Tato výprava by se uskutečnila pouze jedenkrát a představovala by pro ně velkou oběť. Měli bychom jejich ochotu považovat nikoli za okrádání královské koruny, ale za důkaz, že onomu Kolumbovi zcela věří. Tak či tak, vyplácejí ze svého majetku na válku tolik jako kterýkoli jiný šlechtic, a kdybychom jejich blahosklonnosti využili jako záminky k vybrání ještě více peněz, znepřátelili bychom si je a mnohé další pány bychom znepokojili.“ Král tedy myšlenku na vyšší daně obou vévodů konec zavrhl, neboť ve finančních záležitostech Santangelovu úsudku plně důvěřoval.

Nyní králův pokladník poslouchal, jak Kolumbus zaujatě líčí své sny a naděje královně. O co vlastně chceš žádat? ptal se v duchu. Trvalo celé tři hodiny slyšení, než se Kolumbus dotkl této věci. „Nic víc než tři nebo čtyři lodi – postačí obyčejné karavely,“ řekl. „Nechystám válečnou výpravu. Chceme pouze prozkoumat cestu. Až se vrátíme se zlatem, drahými kameny a kořením východu, pak bude možné vypravit velké flotily s kněžími a vojáky, kteří ctěné duchovenstvo ochrání před závistivými nevěřícími. Vydají se do každého kouta Cipangu, Kataje, Ostrovů koření a Indie, kde miliony pohanů uslyší sladké Kristovo jméno a požádají o křest. Stanou se vašimi poddanými a budou k vám navždy vzhlížet jako k tomu, kdo jim přinesl radostnou zprávu o vzkříšení a pověděl jim, jak se mohou kát ze svých hříchů. A se zlatem a stříbrem, s bohatstvím Východu, jež vám bude patřit, už nebude třeba dlouze zvažovat, kde sehnat peníze na výdaje za nepatrnou válku proti Maurům. Budete moci shromáždit veliká vojska, která osvobodí Konstantinopol. Díky vám bude Středozemní moře opět patřit křesťanům. Budete moci stanout v hrobce, v níž je uloženo tělo našeho Spasitele, budete moci pokleknout a pomodlit se v zahradě Getsemanské, znovu pozvednout kříž nad svatým městem Jeruzalémem, Betlémem, městem Davidovým, nad Nazaretem, kde vyrůstal Ježíš v milující péči tesaře a svaté Panny Marie.“

Jeho slova zněla jako hudba. Kdykoli si Santangel začínal myslet, že to není nic víc než pouhé lichotky, že tomuto muži, stejně jako většině ostatních, jde pouze o vlastní prospěch, připomněl si důležitou věc: je ochoten nasadit vlastní život. Nedožaduje se titulu, privilegií ani majetku dříve, než se úspěšně navrátí z plavby. To dává jeho plamenné řeči punc upřímnosti, která je u dvora tak vzácná. Je možná šílený, přemítal Santangel, ale poctivý. Poctivý a chytrý. Ani jednou nezvýšil hlas, povšiml si. Nikdy nepoučuje, nikdy nekáže. Místo toho hovoří, jako by rozmlouval se svou sestrou. Vždy je uctivý, ale také důvěrný. Vyzařuje z něj mužná síla, a přesto nemluví tak, jako by královnu považoval za hloupou v úsudku či chápání. Tuto osudovou chybu učinilo za ta léta mnoho mužů, kteří s Isabelou rozmlouvali.

Slyšení se po drahné době nachýlilo ke konci. Isabela, vždy opatrná, neslíbila vůbec nic. Santangelovi však neunikla záře v jejích očích. „Ještě si o tom promluvíme,“ zakončila.

Neřekl bych, pomyslel si Santangel. Předpokládám, že Ferdinand bude chtít kontaktu mezi svou ženou a tímto Janovanem co nejvíce zamezit. Ona na něj však nezapomene, a přestože si nyní státní pokladna nemůže dovolit nic než výdaje spojené s válkou, bude-li Kolumbus dostatečně trpělivý a nedopustí se chybného kroku, Isabela jistě najde způsob, jak mu dát šanci.

Šanci k čemu? Zahynout na moři, ztratit tři karavely s posádkami, zemřít hlady či ještě dříve žízní, ztroskotat v bouři nebo vklouznout do chřtánu mořského víru?

Kolumbus směl odejít. Isabela, znavená, avšak šťastná, usedla opět na trůn a kývla na Quintanillu a kardinála Mendozu, kteří po celou dobu audience také vyčkávali. K Santangelovu překvapení přizvala i jej samotného.

„Co si myslíte o tom člověku?“ zeptala se jich.

Quintanilla, vždy první v mluvení, ačkoli málokdy měl do diskuse něco cenného, jen pokrčil rameny.

„Kdo může říct, že je jeho plán reálný?“

Kardinál Mendoza, muž, jehož někteří nazývali „třetím králem“, se usmál. „Umí dobře mluvit, Vaše Veličenstvo, plavil se s Portugalci a setkal se s jejich králem,“ odpověděl. „Avšak dříve, než budeme schopni posoudit, zda je jeho plán reálný a přínosný, bude jej třeba pořádně prostudovat. Domnívám se, že jeho odhad vzdálenosti mezi Španělskem a Katají je velmi nepřešný.“

Královna se podívala na Santangela. To ho vyděsilo. Své postavení důvěrníka nezískal díky proslovům v přítomnosti jiných. Nebyl řečníkem. Raději jednal. Král mu důvěřoval, neboť kdykoli tvrdil, že získá potřebné prostředky, svůj slib dodržel; když slíbil, že si budou moci dovolit vypravit tažení, byla pokladnice plná.

„Co já o takových věcech vím, Vaše Veličenstvo?“ odvětil. „Plavba na západ – co já o ní vím?“

„Co řeknete mému choti?“ zeptala se maličko jízlivě, neboť byl otevřený pozorovatel, nikoli špion.

„Povím mu, že Kolumbova plavba stojí méně než obléhání města, ale více, než si nyní můžeme dovolit.“

Poté se obrátila na Quintanillu. „A co Kastilie – také si to nemůže dovolit?“

„V současné době by to bylo značně složité, Vaše Veličenstvo,“ odpověděl Quintanilla. „Nikoli nemožné, ale pokud by neuspěl, vypadala by Kastilie v očích ostatních pošetile.“

Nebylo třeba vysvětlovat, že těmi ostatními míní krále Ferdinanda a jeho rádce. Santangel věděl, že královna vždy dbala na to, aby si udržela úctu svého muže a těch, kterým naslouchal, neboť kdyby si získala pověst pošetilce, mohl by snadno zasáhnout a postupně přebrat moc nad Kastilií, aniž by se mu kastilští šlechticové postavili na vážnější odpor. Pouze její pověst „mužské“ moudrosti jí umožňovala zůstávat silným jednotícím prvkem Kastilie, což jí poskytovalo značnou nezávislost na manželovi.

„A přesto, proč mě Bůh učinil královnou, pokud nechtěl, abych přiváděla Jeho děti ke kříži?“ opáčila.

Kardinál Mendoza přikývl. „Pokud jsou jeho nápady proveditelné, pak by jejich dosažení stálo za jakoukoli oběť, Vaše Veličenstvo. Nechť tedy zůstane u dvora, aby bylo jeho tvrzení možné prozkoumat a porovnat s vědomostmi starověkých učenců. Myslím, že není třeba spěchat. Kataj bude za měsíc, dva měsíce či jeden rok ležet na stejném místě jako dnes.“

Isabela se na okamžik zamyslela. „Ten muž nemá žádný majetek,“ podotkla. „Pokud tu má zůstat, musí být naším hostem.“ Podívala se na Quintanillu. „Musí mít možnost žít jako šlechtic.“

Přikývl. „Již jsem mu věnoval nevelký obnos, aby mohl vyčkat audience.“

„Patnáct tisíc maravedís z mé pokladny,“ rozhodla královna.

„Předpokládám, že na jeden rok, Vaše Veličenstvo?“

„Pokud za rok nebude rozhodnuto,“ odvětila, „promluvíme si o tom znovu.“ Mávla rukou a odvrátila zrak. Quintanilla odešel. Hned nato opustil sál i kardinál. Santangel se chtěl vydat za nimi, královna jej však zastavila. „Luisi,“ zavolala.

„Ano, Vaše Veličenstvo?“

Počkala, dokud kardinál Mendoza za sebou nezavřel.

„Jak zvláštní, že se kardinál rozhodl vyslechnout Kolumba od začátku do konce.“

„Je to pozoruhodný muž,“ pokýval hlavou Santangel.

„Který? Kolumbus nebo Mendoza?“

Jelikož si Santangel sám nebyl jistý, neměl po ruce žádnou odpověď.

„Slyšel jste ho a jste rozumný muž, který stojí oběma nohama na zemi. Co si o něm myslíte?“

„Jsem přesvědčen, že je poctivým člověkem. Co víc mohu říci? O mořích, plavidlech a východních říších nevím zhola nic.“

„Víte ale, jak posoudit, zda je člověk poctivý.“

„Nepřijel s úmyslem okrádat královskou pokladnici,“ odpověděl Santangel. „A věří každému slovu, které vám dnes řekl. Tím jsem si jist, Vaše Veličenstvo.“

„I já,“ přitakala královna. „Doufám, že bude schopen přesvědčit i učence.“

Santangel přikývl, a ač věděl, že je to nerozumné, troufale dodal: „Ani ti nevědí všechno, Vaše Veličenstvo.“

Královna překvapeně zvedla obočí, vzápětí se však usmála. „Získal si i vás, nemám pravdu?“

Santangel zrudl. „Jak jsem řekl – myslím, že je to poctivý muž.“

„Ani poctiví mužové nevědí všechno.“

„Ve své práci, Vaše Veličenstvo, jsem došel k přesvědčení, že poctiví lidé jsou drahocennou vzácností, zatímco za vzdělance se považuje každý druhý.“

„To všechno zamýšlíte říci mému choti?“

„Váš choť,“ odpověděl obezřetně, „mi bude klást jiné otázky než vy.“

„Pak se ale dozví méně, než by měl, nemyslíte?“

To bylo nejotevřenější vyjádření, jímž mohla královna Isabela přiznat rivalitu mezi oběma korunami Španělska, navzdory opatrné harmonii jejich manželství. Odpovědět na tak nebezpečnou otázku přímo by však nebylo rozumné. „Není mi dáno určovat, co by panovníci měli či neměli znát.“

„Ani mně ne,“ prohodila královna tiše. Odvrátila zrak a tváří jí přelétl závan melancholie. „Neměla bych ho vídat příliš často,“ zašeptala. Poté, jako by si opět uvědomila, že je Santangel stále přítomen, ho mávnutím dlaně propustila.

Okamžitě opustil sál, její slova mu však stále zněla v hlavě. Neměla bych ho vídat příliš často. Kolumbus ji tedy zaujal mnohem více, než by sám věřil. To nebyla věc, kterou by král musel vědět. Není důvodu prozrazovat Jeho Veličenstvu nic, co by se mohlo stát důvodem, aby onen nebohý Janovan skončil jedné temné noci s dýkou zabodnutou mezi žebry. Poví králi jen to, na co se jej sám zeptá: zda Kolumbův nápad stojí za provedení? Na tuto otázku mu Santangel odpoví pravdivě: výprava by stála více, než si nyní může královská koruna dovolit, ale jednou, až zvítězíte nad Granadou, může být žádoucí ji uskutečnit, pokud ovšem královští učenci naznají, že není předem odsouzena k neúspěchu.

S královninou poznámkou si mezitím rozhodně není třeba dělat starosti. Je dobrá křesťanka a rozumná královna. Kvůli poblouznění tímto bělovlasým Janovanem by nikdy neohrozila své místo na věčnosti ani na trůnu; a zdálo se, že ani Kolumbus není tak pošetilý, aby se snažil prosadit svou žádost tak nebezpečným způsobem. Přesto by rád věděl, zda Kolumbus ve skrytu duše nedoufá, že by mohl získat více než jen královninu podporu.

Co na tom ale záleží. K ničemu takovému nedojde. A protože vskutku uměl dobře posoudit lidi, byl si jist, že kardinál Mendoza opustil dnešního večera dvůr s úmyslem dohlédnout, aby se Kolumbova žádost dočkala zdrcujícího odmítnutí. Rozcupují toho nebožáka na kousky; není pochyb o tom, že až s ním budou hotovi, odplíží se ten cizinec zahanbeně z města.

Velká škoda, pomyslel si Santangel. Udělal tak dobrý dojem.

Vzápětí si pomyslel: Chci, aby uspěl. Chci, aby dostal lodě, o které žádá, a podnikl cestu, po níž touží. Co to se mnou provedl? Proč mi na tom vlastně záleží? Svedl mě stejně jako svedl královnu.

Otřásl se, vylekán vlastní slabostí. Doposud se považoval za silnějšího.

~~~

Hunahpú od samého začátku věděl, že je Kemal mrzutý, protože poslouchat nějakého mladíčka z Mexika považuje za ztrátu času. Byl odtažitý a netrpělivý. Tagiri s Hassanem byli naopak velmi milí, a když se podíval na Diko, viděl, že je zcela klidná a vřelým úsměvem mu dodává odvahu. Kdo ví, snad je Kemal takový pořád. Inu, co na tom, pomyslel si. Důležitá je pravda a tu on přinejmenším v této otázce zná lépe než kdokoli jiný.

To, co Diko předchozího dne ukázal za půl hodiny, mu dnes trvalo dvakrát tak dlouho, převážně proto, že jej Kemal zpočátku přerušoval a napadal jeho tvrzení. Avšak postupem času, kdy začínalo být zřejmé, že všechny Kemalovy záludné otázky zodpoví důkazy, které měl Hunahpú v úmyslu do své přednášky zahrnout, se Kemalova nevraživost vytratila a Hunahpú mohl pokračovat bez přerušování.

Teď se dostal do momentu, kdy předešlý den skončil. Jako signál tohoto faktu se Diko přesunula s křeslem k obrazovce. Zpozorněli i včerejší přihlížející. „Ukázal jsem vám, že Taraskové měli technologii k tomu, aby vybudovali mnohem vlivnější říši než Aztékové, a Tlaxcalané po této technologii sahali. Boj o přežití je přinutil, aby ke změnám přistupovali s větší ochotou – což uvidíme, samozřejmě, později, když uzavřeli spojenectví s Cortésem. To ale není všechno. Zapotékové ze severního pobřeží Tehuantepecké šíje také rozvíjeli novou technologii.“

Chronohled vzápětí zobrazil dělníky při stavbě lodi. Hunahpú ukázal běžné námořní kánoe Taínů a Karibů z ostrovů na východě, a poté rozdíly v nově budovaných lodích Zapotéků. „Kormidla,“ poznamenal, aby si všichni povšimli, že kormidelní páku nahradilo účinnější zařízení. „A nyní se podívejte, jak své lodě zvětšili.“

Bylo zřejmé, že Zapotékové se blížili dosažení větší nosnosti, než by bylo možné u kánoí vydlabaných z jednoho kmene. Vylepšení zpočátku sestávalo z širokých desek položených přes boky kánoe, to se však ukázalo jako nevhodné, neboť loď se díky nim příliš houpala. Lepší řešení bylo uzpůsobit ještě jeden kmen tak, aby se zvýšily boky kánoe, a připevnit ho k trupu pomocí otvorů v bocích. Aby bylo plavidlo vodotěsné, natřeli povrch obou spojených částí pryskyřicí, která po zaschnutí ztvrdla na kost.

„Chytré,“ poznamenal Kemal.

„Tím se zdvojnásobila nosnost jejich lodí. Ale zároveň se zpomalily – měly větší ponor. Důležité však je, že se naučili spojovat dřevo a vyrábět vodotěsná plavidla. Lodě z jednoho kusu dřeva se staly minulostí. Je jen otázkou času, kdy se původní kánoe stanou kýly a k výrobě širšího a méně zanořeného trupu začnou používat prken.“

„Otázkou času,“ odfrkl si Kemal. „Nic takového ale nevidíme.“

„Chybí jim potřebné nástroje,“ vysvětlil Hunahpú. „V okamžiku, kdy Tlaxcala ovládne říši Aztéků, dostane se k Zapotékům taraský bronz a tak budou moci vyrábět hladší prkna, navíc mnohem rychleji. Důležité však je, že se každý nový vynález rychle rozšíří. I Zapotékové jsou pod tlakem Aztéků. Musí najít nové zdroje obživy, neboť aztécké armády je vyhnaly z polí. Země plná mokřadů činí zemědělství značně nejistým. Podívejte, kam se tedy na svých lodích vydali.“

Ukázal jim těžkopádné, hluboce zanořené lodi Zapotéků, které přepravovaly velký náklad z Veracruzu a Yucatánu. „Ač pomalé, jsou schopny unést takový náklad, že se každá cesta vyplatí. Nyní se plaví dostatečně daleko od veracruzského pobřeží, aby navázali styky s Tlaxcalany a Tarasky. A tady.“ Obraz se opět změnil. „To je ostrov Hispaniola a podívejme se, kdo přijíždí na návštěvu.“

Sledovali, jak se k pobřeží blíží tři zapotécké lodě.

„Naneštěstí,“ podotkl Hunahpú, „už tam byl Kolumbus.“

„Avšak pokud by tam nebyl,“ ozvala se Diko, „mohl se vliv Tlaxcalanů rozšířit až na ostrovy.“

„Přesně tak,“ přikývl Hunahpú.

„Mezi Střední Amerikou a ostrovy Karibiku již zřejmě panovaly čilé styky,“ ozval se Kemal.

„Samozřejmě,“ přitakal Hunahpú. „Taínská kultura byla ve skutečnosti výsledkem dřívějších nájezdů z Yucatánu. Mayové s sebou přivezli například míčové hry a stali se vládnoucí třídou. Osvojili si však arawačtinu, brzy zapomněli na své kořeny a zcela jistě nepěstovali pravidelné obchodní styky. Proč také? Jejich lodi neměly dostatečnou nosnost, aby se obchod vyplatil. Výhodné se ukázaly pouze nájezdy. Nájezdníky ale byli Karibové, ne Taínové, protože žili v jihovýchodní části Karibiku. Mezoamerika pro ně byla příliš vzdálená. Taínové ji znali jen z vyprávění o zemi plné zlata, hojnosti a mocných bohů – právě o ní mluvili, když Kolumbovi vyprávěli o zemi velkého bohatství, která se nachází na západ od nich – s jejími obyvateli však neudržovali pravidelné kontakty. To vše by změnily nové lodě Zapotéků. Speciálně kdyby se zvětšily a zlepšily. Byl by to začátek námořní tradice, která by dovedla tyto lodi na druhou stranu Atlantiku.“

„Příliš spekulativní,“ poznamenal Kemal.

„Promiňte, prosím,“ ozvala se Diko, „ale není právě spekulace základem celého vašeho projektu?“

Kemal ji probodl pohledem.

„Na detailech nezáleží,“ přispěchal s odpovědí Hunahpú, který si Kemala nechtěl znepřátelit, „Důležité je, že Zapotékové zdokonalovali svá plavidla, dopluli na ostrovy s loďmi, které mohly nést větší náklad, a protože se často plavili podél veracruzského pobřeží, věděli i o Tlaxcalanech. Je nemyslitelné, že by se Tlaxcalané jejich objevu nezmocnili tak, jako se chopili výroby bronzu v případě Tarasků. Tato doba byla pro Mezoameriku dobou objevů a inovací, a jedinou překážku představovala pouze ultrakonzervativní vláda Aztéků. Všichni věděli, že jejich říše je odsouzena k zániku, a tyto materiály mě přivádějí k závěru, že by jejich místo zaujali Tlaxcalané. Stejně jako Peršané v mnoha ohledech předčili Chaldejce, tak podobně pragmatické, politicky sofistikovanější tlaxcalské impérium by mohlo nahradit Aztéckou říši.“

„Řekl bych, že jste v této otázce přinesl vskutku pádné důkazy,“ pokýval hlavou Kemal.

Hunahpú si téměř slyšitelně oddechl.

„Tvrdil jste ale také spoustu dalších věcí, nemýlím-li se. A pro ty nemáte důkazy žádné.“

„Příchod Kolumba všechny zničil,“ odpověděl Hunahpú. „Ale z druhé strany, zásah Interventů také vymazal Kolumbovu křížovou výpravu na východ. Myslím, že se oba pohybujeme na stejné půdě.“

„Stejně nejisté,“ přikývl Kemal.

„Kemal se věnuje spekulativním aspektům našeho výzkumu, protože vůči nim zaujímá hluboce skeptický postoj. Je přesvědčen, že přesná rekonstrukce není proveditelná,“ vysvětlila Tagiri.

To, že by Kemal odmítal veškeré spekulace, Hunahpúa nikdy nenapadlo. Předpokládal, že jeho jediným úkolem je přimět jej, aby zvážil další možný scénář, nikoli přesvědčit ho, že je vůbec možné nějaký vytvořit.

Zdálo se, že Diko vycítila jeho ohromení. „Hunahpú, ponechme stranou otázku, co je a co není možné dokázat. Určitě jste musel přemýšlet o dalším vývoji dané situace. Považujme tedy za pravděpodobné, že Tlaxcala dobyla a sjednotila celou starou Aztéckou říši a nyní jí vládne; teď funguje jako dobře namazaný stroj, využívá zapotécké lodi k obchodním výpravám a taraští bronzotepci pro ně vyrábějí zbraně a nářadí. Co bude dál?“

Dičina slova mu pomohla navrátit sebejistotu. Přesvědčit velkého Kemala proti jeho vůli bylo příliš velké sousto; diskutovat o idejích s ním ale mohl.

„Nejprve je třeba mít na paměti,“ navázal, „že jednu obtíž, s níž se potýkali Aztékové, se nezdařilo překonat ani Tlaxcalanům. U Tlaxcalanů, stejně jako u Aztéků, zvyk hromadných obětí krvežíznivému bohu odčerpával pracovní sílu, které bylo třeba k výživě populace.“

„Co by tedy podle vás udělali?“ zajímal se Kemal. „Jistě byste za námi nepřišel, kdybyste již neznal odpověď.“

„V každém případě mám hypotézu. Nemám pro ni ale žádný důkaz, neboť Tlaxcalané nemuseli řídit skutečné impérium. Pokud by ale činili stejnou chybu jako Aztékové a vybíjeli by práce schopné muže z porobených národů, nikdy by neuspěli. Jak by si s tím podle mě poradili? V kněžské třídě existuje stopa doktríny, která říká, že jejich válečný bůh Mixcoatl zatouží po krvi obzvláště silně vždy poté, co vynaložil síly na vítězství svých uctívačů. Tato myšlenka umožnila Tlaxcalanům nabízet Mixcoatlovi hromadné lidské oběti pouze po úspěšném vojenském tažení, neboť právě tehdy Mixcoatl opravdu potřebuje krev. Pokud se tedy město, národ či kmen stali spojenci Tlaxcalanů nebo dobrovolně, z vlastní vůle uznali jejich nadvládu a svolili k tomu, aby tlaxcalanská byrokracie spravovala jejich záležitosti, pak nemuseli být obětováni, ale mohli dál pracovat na svých polích. Je taky možné, že poté, co prokázali svou spolehlivost, mohli se i oni stát členy tlaxcalské armády či bojovat na její straně. Hromadně se obětovali pouze zajatci z armád, které kladly odpor. Počet obětí by se mimo tyto případy držel v dobách míru na únosném počtu – tak, jak tomu bylo před vznikem Aztécké říše.“

„Okolním národům by se tedy vyplatilo poddat se,“ přikývl Hassan, „a neměli by důvod ke vzpouře.“

„Stejně tak většina Římského impéria nebyla dobyta silou,“ upřesnil Hunahpú. „Vládci sousedících zemí činili římský senát svým dědicem, takže sami mohli dožít jako jako svrchovaní panovníci, a když zemřeli, jejich království nenásilně přešla pod správu Římanů. Je to nejlevnější způsob rozšiřování říše, neboť nedochází k žádným škodám na nově získaném území.“

„Pokud tedy jejich bůh touží po krvi pouze po vítězné bitvě, pak, stanou-li se mírumilovným národem, jejich bůh bude spát,“ konstatoval Kemal.

„To by bylo samozřejmě hezké,“ usmál se Hunahpú, „bohužel součástí jejich náboženství bylo, že kromě potřeby krve po vítězství Mixcoatl miluje krev, Mixcoatl miluje válku. Mohli tedy odložit hromadnou oběť na okamžik po vítězné bitvě, zároveň však vyhledávali další příležitosti k boji, které by jim vynesly vítězství. Mimo to, jejich systém sociální mobility byl stejný jako u Aztéků v době před Moctezumou. Jedinou cestou po společenském žebříčku bylo hromadění majetku nebo statečnost v boji. První způsob připadal v úvahu pouze pro ty, jež ovládali obchod. Druhá možnost znamenala konstantní tlak na vyvolávání nových válek se stále vzdálenějšími sousedy. Myslím, že by Tlaxcalanům s bronzovými zbraněmi netrvalo dlouho, než by svou říši rozšířili k přirozeným hranicím: Karibským ostrovům na východě, Kolumbijským horám na jihu a k pouštím severu. Dobývat území za těmito hranicemi by se nevyplácelo, ať už proto, že nebyla natolik lidnatá, aby stálo za to je vykořisťovat či z nich přivážet oběti, nebo proto, že by jejich odpor byl příliš silný, což by platilo při kontaktu s Inky.“

„A proto by se tedy vydali na pustý Atlantik? To je nepravděpodobné,“ namítl Kemal.

„Souhlasím,“ přikývl Hunahpú. „Myslím, že ponecháni sami sobě by se nikdy neobrátili na východ, nebo alespoň ne v nadcházejících stoletích. Ale nebyli ponecháni sami sobě. Přišli Evropané.“

„A jsme přesně tam, kde jsme začali,“ pronesl vítězně Kemal. „Vyspělejší evropská civilizace objeví zaostalé Indiány a…“

„Teď už ne tak zaostalé,“ namítla Diko.

„Bronzové čepele proti mušketám?“ zasmál se Kemal.

„Muškety nebyly rozhodující, jak všichni víme,“ odpověděl Hunahpú. „Evropané prostě nepřicházeli v dostatečném počtu, aby si jejich vyspělejší zbraně poradily s početní převahou Indiánů. Mimoto je třeba zvážit ještě jednu okolnost. Evropané by tentokrát nezamířili přímo do srdce Karibiku. Pozdější objevení by téměř jistě bylo dílem Portugalců. Několik jejich lodí zahlédlo či dokonce navštívilo brazilské pobřeží nezávisle na Kolumbovi již koncem devadesátých let patnáctého století. Země, kterou spatřili, však byla vyprahlá a pustá a cesta podél pobřeží nevedla do Indie jako v Africe. Jejich průzkum by tedy byl pouze příležitostný a nedůsledný, neboť neměli potřebu podobné expedice jako Kolumbus. Trvalo by celá léta, než by portugalské lodě připluly do Karibiku. V té době by zde již vládli Tlaxcalané. Evropané by tu tedy nenarazili na mírumilovné Taíny, ale divoké a krvelačné bojovníky, poněkud mrzuté z faktu, že se jim už nějaký čas nedaří rozšířit hranice své říše mimo Karibské moře. A jak by Tlaxcalané vnímali zaoceánské návštěvníky? Evropané by pro ně nepředstavovali bohy z východu. Pro ně by to byly nové oběti, které jim přivedl Mixcoatl, neboť jim chce pomoci navrátit se na cestu produktivních výbojů. Velké evropské lodě a muškety by rozhodně nepovažovali za podivné zázraky. Tlaxcalané – nebo jejich taraští či zapotéčtí spojenci – by je ihned začali rozebírat. Pravděpodobně by obětovali dostatečné množství námořníků, aby přinutili tesaře a kováře ke spolupráci, a na rozdíl od Aztéků by je nechali naživu a učili by se od nich. Jak dlouho by trvalo, než by měli vlastní muškety? Nebo lodě s širokým dnem? Po celá ta léta by Evropané neměli o Tlaxcalanské říši ani ponětí, neboť všechny lodě, které by dopluly do Karibiku, by padly do zajetí a jejich posádka by se nikdy nevrátila domů.“

„Tlaxcalané by tedy již nemuseli nezávisle vyvíjet nové technologie,“ podotkla Tagiri.

„Přesně tak. Potřebovali by být pouze dostatečně vyspělí na to, aby porozuměli evropské technologii, když se s ní setkali, a odpovídající přístup, který by jim dovolil ji využít. To všechno Interventi dobře věděli. Museli tedy dohlédnout na to, aby Evropané objevili Nový svět dříve, než se Tlaxcalané dostanou k moci, tedy ještě v době, kdy zde vládl poměrně zaostalý a upadající národ Aztéků.“

„To dává smysl,“ poznamenal zamyšleně Kemal. „Dovoluje to vytvořit poměrně pravděpodobný scénář. Tlaxcalané začali stavět evropské lodi a vyrábět evropské muškety a poté se plně připraveni k boji vydali ke břehům Evropy, aby rozšířili svou říši a zároveň zajali dostatek mužů a žen k obětování v chrámech Mixcoatla. Předpokládám, že by používali tentýž vzorec. Každý národ, který by se jim postavil, by zmasakrovali, zatímco z řad spojenců by obětovali pouze únosný počet mužů a žen. Není těžké představit si Evropu, jak se v důsledku takového nájezdu rozpadá. Nemyslím, že by zde Tlaxcalané nenašli spojence, zvláště poté, co Evropu oslabila dlouhá a krvavá křížová výprava.“

Hunahpú se cítil jako vítěz. Scénář, nad kterým dlouhá léta přemýšlel, doplnil sám velký Kemal.

„K ničemu takovému by přesto nedošlo,“ dodal suše Kemal.

„Proč ne?“ podivila se Diko.

„Neštovice,“ odpověděl Kemal. „Dýmějový mor. Obyčejné nachlazení. To byli největší zabijáci Indiánů. Na každého, kdo zemřel na upracování v otroctví nebo mečem či mušketou Španělů, připadá dalších sto, kteří podlehli nemocem. Tyto pohromy by nastaly i v tomto případě.“

„Samozřejmě,“ přikývl Hunahpú. „To byl pro mě také jeden z největších oříšků, a jsem si vědom skutečnosti, že pro to, co nyní řeknu, nelze nalézt jediný důkaz. Ale víme, jakým způsobem se epidemie chovají v lidské populaci. Evropané šířili tyto epidemie, protože představovali velkou populaci a mnoho cestovali, obchodovali a válčili. Mezi jednotlivými národy existovaly čilé styky, což znamená, že Evropa byla semeništěm bakterií a virů různých nemocí podobně jako Čína nebo Indie, které měly své specifické epidemie. Ve velké populaci jako tato jsou úspěšné ty nákazy, které se změnily tak, že zabíjejí pomalu a nejsou vždycky fatální. Tím získají čas k rozšíření, a po útoku zanechávají populace tak početné, že se z nákazy vzpamatují a během několika let vychovají novou generaci, na kterou je možné zaútočit. Tyto nemoci se časem proměnily v dětské nemoci, epidemie, které kolují v celé populaci a tu a tam udeří silněji. V době, kdy Kolumbus připlul do Ameriky, se na novém kontinentě nikde tak početné obyvatelstvo nenacházelo. Cestovalo se příliš pomalu a překážky pro šíření nemocí byly příliš velké. Bylo zde pár lokálních nemocí – napadá mě například syfilis, ta však zabíjela poměrně pomalu. Rychle se šířící nákazy se zde nevyskytovaly, neboť by zničily své hostitele dříve, než by se mohly rozšířit do nových oblastí. To by se ale s nástupem tlaxcalské říše změnilo.“

„Lodě Zapotéků,“ podotkla Diko.

„Správně. Spojení po celém území říše by zprostředkovávaly lodě, které by s nákladem a pasažéry křižovaly celý Karibik. Právě díky nim by se nemoci mohly šířit dostatečně rychle, aby se z nich staly skutečné epidemie.“

„To ale přece pořád neznamená, že by nové nemoci nebyly ničivé,“ namítl Kemal. „Neštovice by se pouze rozšířily rychleji a napadly by celou říši více méně v jednom okamžiku,“ dodal.

„Samozřejmě,“ přikývl Hunahpú. „Stejně jako sužoval Evropu ve čtrnáctém století dýmějový mor. Je tu ale jeden rozdíl. Nákazu by do Tlaxcalanské říše zavlekli příležitostní portugalští námořníci dříve, než by do oblasti začali proudit Evropané ve velkém počtu. Napáchala by zde stejnou škodu jako v Evropě. Neštovice, spalničky – to jsou smrtonosné nemoci. Ale v Evropě jejich následkem nevymřel ani jeden národ. Nezanikla kvůli nim jediná říše, stejně jako žádná choroba nezničila Řím. Ve skutečnosti infekce vlastně pomáhaly regulovat obyvatelstvo. Bylo by třeba nakrmit méně hladových krků a Tlaxcalané by tak mohli vypěstovat více, než by sami spotřebovali. Mimoto, co kdyby tyto epidemie považovali za znamení, že Mixcoatl chce, aby se vydali na výpravu a získali ještě více zajatců k obětování? Právě to by mohl být poslední impulz, co je přiměl, aby vypluli na východ. V době, kdy by dorazili k evropským břehům, by pro ně tedy nebyly neštovice, spalničky ani obyčejné nachlazení ničím neznámým. Připlouvají k evropským břehům imunní na zdejší nemoci. Ale Evropané se dosud nesetkali se syfilidou. Když se syfilis v Evropě objevila poprvé, v naší historii, udeřila velmi silně a bleskově zabíjela. Teprve potom se postupně změnila v pomalého zabijáka, jakým byla mezi Indiány. A kdo ví, jaké další choroby by se u Tlaxcalanů objevily během rozšiřování jejich říše? Myslím, že v tomto případě by epidemie pracovaly v neprospěch Evropanů a ve prospěch Indiánů.“

„Možná,“ připustil Kemal. „Stavíme však na příliš velkém počtu domněnek.“

„Stejně by tomu bylo v případě kteréhokoli jiného scénáře,“ poznamenala Tagiri. „Avšak tento má jednu výjimečnou vlastnost.“

„A tou je?“ zeptal se Kemal.

„Předložená budoucnost by byla dostatečně hrozivá na to, aby Interventi usoudili, že stojí za to vydat se zpět v čase a vymazáním minulosti odstranit příčinu katastrofy. Pomyslete na to, jak by se odvíjely lidské dějiny, kdyby celý svět ovládla silná a technicky vyspělá civilizace, která věří v lidské oběti. Kdyby Mezoameričané se svými kulty plnými mučení a vraždění přišli vyzbrojeni puškami do Indie, Číny, Afriky nebo Persie a dokázali vzdálené země spojovat sítí železnic.“

„A navíc řízeni jednotnou, mocnou a výkonnou byrokracií, jako měli Římané,“ dodala Diko. „Evropa musela ujít dlouhou cestu, než se jí podařilo oslabit moc hrstky šlechticů.“

Nyní se slova ujala Tagiri. „Není těžké si představit, že Interventi při pohledu do minulosti vnímali tlaxcalanské dobytí Evropy jako největší, nejstrašlivější katastrofu v historii lidstva. A když pak poznali Kolumbovo zanícení, ctižádost a osobní charizma, spatřili nástroj, který by jí zabránil.“

„Co to tedy pro nás znamená?“ zeptal se Hassan. „Zastavíme celý projekt, protože zabránit Kolumbovi v plavbě by přineslo víc utrpení, než bylo to, které způsobil on a jeho následovníci v naší historii?“

„Více utrpení?“ podivila se Tagiri. „Kdo může něco takového posoudit? Co si myslíte vy, Kemale?“

Kemal se na ně triumfálně podíval. „Myslím, že pokud má Hunahpú pravdu, což ovšem nelze prokázat, jakkoli jeho slova zní přesvědčivě, můžeme si z toho odnést jediné ponaučení: zasahovat do minulosti je zbytečné, neboť, jak nám ukázali Interventi, bordel, který uděláte, je jen o trochu menší než bordel, který jste napravovali.“

„Mýlíte se,“ ozval se Hunahpú.

Všechny pohledy se k němu obrátily a on si uvědomil, že ho diskuse zaujala natolik, že zapomněl, s kým má tu čest, a před zraky Tagiri a Hassana neodporuje nikomu jinému než samotnému Kemalovi. Podíval se na Diko. Dívka nevypadala ani v nejmenším znepokojeně. Naopak, hleděla na něj se zájmem a dychtivě očekávala, co se jim chystá říci. Uvědomil si také, že totéž říkají i pohledy všech ostatních, mimo zachmuřeného Kemala. Ovšem jeho podmračený výraz zřejmě nebyl výrazem osobní zášti – zdálo se, že se jinak ani tvářit neumí. Hunahpú poprvé cítil, že s ním jednají jako s rovnocenným a jeho odvaha promluvit je neurazila ani neznechutila. Jeho názor byl stejně důležitý jako názory ostatních. Radostným překvapením málem ztratil řeč.

„Nuže?“ vybídl ho Kemal.

„Myslím si,“ spustil Hunahpú, „že z toho nevyplývá poučení, že nemůžeme efektivně ovlivnit minulost. Ostatně, Interventi skutečně zabránili přesně tomu, čemu zabránit chtěli. Vím toho o mezoamerických kulturách víc než kdokoli z vás, je to moje vlastní kultura, můj vlastní lid, dám ruku do ohně za to, že ve světě, kterému by vládli Tlaxcalané nebo Aztékové – nebo dokonce Mayové – by se nikdy nezrodila demokracie, tolerance ani vědecké poznatky, které vyšly z kultury evropské, navzdory vší zatracené povýšenosti Evropanů nad ostatní.“

„To přece nemůžete s jistotou tvrdit,“ namítl Kemal. „Evropané zpočátku podporovali obchod s otroky a otroctví zavrhli až postupem času. Jak můžeme vědět, že by Tlaxcalané postupně také nezavrhli obětování lidí? Evropané dobývali ve jménu svých králů a královen, aby ty, kteří ještě vůbec zůstali, o pět set let později zbavili každého kousíčku jejich moci. I Tlaxcalané by prošli jistým vývojem.“

„Nadvládu Evropanů však všechny kultury mimo amerických nakonec přese všechno přežily,“ namítl Hunahpú. „Změnily se, to ano, ale stále zůstaly do velké míry samy sebou. Myslím, že tlaxcalská nadvláda by se spíše podobala nadvládě Římanů, kteří téměř dokonale zničili původní kulturu Galů či Iberů.“

„Nicméně to je vedlejší,“ podotkla Tagiri. „Nevolíme mezi dějinami Interventů či našimi. Ať už podnikneme cokoli, jejich minulost nevzkřísíme, a ani bychom to nechtěli. Co záleží na tom, která minulost, naše nebo jejich, je horší? Obě jsou bezpochyby strašlivé.“

„A obě,“ dodal Hassan, „vedly k vytvoření nějaké verze Institutu minulosti a k budoucnosti, kdy lidé znali svou minulost a byli schopni ji posoudit.“

„Jistě,“ ušklíbl se Kemal, „obě vedly k okamžiku, kdy se šťouralové, kteří neměli do čeho píchnout, rozhodli vydat zpět v čase a změnit minulost, aby odpovídala hodnotám přítomnosti. Mrtví zůstanou mrtvými; studujme je a učme se od nich.“

„A pomozme jim, pokud to dokážeme,“ dodala Tagiri zaníceně. „Kemale, to nejdůležitější, co jsme se od Interventů naučili je, že jejich zásah byl nedostatečný, a ne že se vůbec neměli pokoušet o změnu.“

„Prý nedostatečný!“

„Mysleli jen na historii, které se chtějí vyhnout, nikoli na historii, kterou chtějí vytvořit. Musíme to udělat lépe.“

„Jenže jak?“ zeptala se Diko. „V okamžiku, kdy začneme jednat, v okamžiku, kdy změníme tu nejmenší drobnost, se vystavujeme nebezpečí, že sami sebe vymažeme z dějin. Můžeme si tedy dovolit jen jednu změnu, stejně jako oni.“

„Oni si mohli dovolit změnit pouze jedinou věc,“ řekla Tagiri, „protože poslali Kolumbovi zprávu. Co kdybychom mu my poslali zpravodaje?“

„Vyslat osobu?“

„Důkladným zkoumáním jsme zjistili, jakou technologii Interventi použili,“ pokračovala. „Nevyslali do minulosti zprávu ze svého času, neboť jakmile by začali s jejím vysíláním, zničili by vysílač i sebe samé. Místo toho poslali do minulosti objekt. Holografický projektor, jenž obsahoval potřebné sdělení. Přesně věděli, kam jej umístit a kdy jej zapnout. Našli jsme jej. Fungoval bezchybně a poté vypustil silné kyseliny, které zničily obvody, a asi hodinu poté, když nebyl nikdo nablízku, vyslal tepelný impulz, jehož následkem se roztavil: vzápětí vybuchl a nepatrné částečky se rozletěly po ploše několika akrů.“

„Tohle jste nám neřekla!“ ozval se Kemal.

„Tým, který má na starosti sestrojení stroje času, o tom již nějakou dobu ví,“ odpověděla Tagiri. „Již brzy se chystají výsledky svého výzkumu zveřejnit. Podstatné je jedno: nevyslali zprávu, ale předmět. To stačilo, aby změnili dějiny, ne však aby je změnili rozumně. My musíme vyslat člověka, který bude moci reagovat na okolnosti, který neprovede jen jednu změnu, ale v případě potřeby hned celou řadu změn. Takto budeme schopni udělat víc než jen zamezit strašlivému vývoji – budeme schopni promyšleně a opatrně vytvářet nové cesty, které učiní dějiny nekonečně lepšími. Myslete na nás jako na lékaře minulosti. Jedna injekce či pilulka nestačí. Musíme o našeho pacienta pečovat delší dobu a přizpůsobovat léčbu průběhu nemoci.“

„Chcete tedy poslat do minulosti člověka,“ zopakoval Kemal.

„Jednoho člověka, nebo hned několik,“ potvrdila Tagiri. „Jednotlivec může onemocnět, stát se obětí nehody nebo být zabit. Pokud vyšleme celou skupinu, budeme mít alespoň nějakou zálohu pro případ, že by někteří z nich neuspěli.“

„Pak tedy musím být jedním z lidí, které pošlete,“ řekl rozhodně Kemal.

„Cože?!“ vykřikl Hassan. „Vy? Člověk, který je přesvědčen, že bychom vůbec neměli zasáhnout!“

„Nic takového jsem nikdy neřekl. Jen tvrdím, že je pošetilé zasahovat v okamžiku, kdy nemůžete ovlivnit další vývoj. Pokud hodláte vyslat do minulosti celý tým, chci být jeho součástí, abych dohlédl na to, že všechno probíhá, jak má. Aby celá ta věc měla smysl.“

„Myslím, že máte přehnané představy o svém úsudku,“ podotkl Hassan dopáleně.

„Bezpochyby. To však není rozhodující,“ řekl Kemal.

„Pokud máme vůbec někoho vyslat,“ ozvala se Tagiri, „musíme přezkoumat Hunahpúův scénář a shromáždit více důkazů. Poté musíme také rozhodnout, co vlastně hodláme změnit. Po celou tu dobu budou naši vědci pracovat na konstrukci stroje času – avšak s vyhlídkou na jistý úspěch, neboť jsme viděli, že je možné posílat do minulosti předměty. Až budeme všichni hotovi – až budeme schopní cestovat do minulosti a budeme přesně vědět, čeho a jak chceme dosáhnout, pak oznámíme výsledky naší práce; rozhodnutí nebude záležet jen na nás, ale na všech.“

~~~

Kolumbus se vrátil domů po setmění. Byla chladná noc a on byl na smrt znavený – nikoli cestou, která nebyla nijak dlouhá, ale z nekonečného proudu otázek, odpovědí a dokazování. Byly okamžiky, kdy toužil jednoduše říci: „Pověděl jsem vám vše, co vím, otče Talavero. Nemám už co dodat. Můžete rozhodnout.“ Avšak jak ho františkáni z La Rábidy varovali, znamenalo by to konec jeho nadějí. Talaverův posudek by byl zdrcující – a důkladný. Nezbývala by jediná skulinka, kterou by mohl s loděmi, posádkou a zásobami proklouznout na cestu a dojít vytouženého cíle.

Byly i okamžiky, kdy měl chuť popadnout trpělivého kněze za kolárek a říct mu: „Myslíte si, že nevím, jak neuskutečnitelné vám to připadá? Ale sám Bůh mi nařídil plout na západ a doplout do velkých království Východu! Mé úvahy musí být pravdivé nikoli proto, že bych pro ně měl důkaz, ale proto, že Bůh mi dal slovo!“

Tomuto pokušení ovšem nikdy nepodlehl. Třebaže doufal, že kdyby ho obvinili z kacířství, Bůh by zasáhl a zachránil ho před hranicí, nechtěl jej pokoušet. Konec konců, mlčení mu nakázal on sám a Kolumbus by sotva mohl očekávat zázrak, pokud by ho takovému nebezpečí vystavila jeho vlastní netrpělivost.

A tak ubíhaly dny, týdny a měsíce, a Kolumbovi se zdálo, že další dny, týdny, měsíce – a proč ne roky? – čekání má ještě před sebou. A jednoho dne snad Talavera prohlásí: „Zdá se, že Kolumbus ví víc, než nám říká, ale my musíme sepsat zprávu a uvědomit Jejich Veličenstva krále a královnu.“ Kolik ještě let? Jen samotné úvahy o těchto věcech jej vyčerpávaly. Čeká mě snad stejný osud jako Mojžíše? Budu v okamžiku, kdy získám svolení vyplout, tak starý a slabý, že budu pouze stát na pobřeží a sledovat, jak lodě mizí v dáli? Cožpak nikdy nevstoupím do země zaslíbené?

Sotva se dotkl kliky, rozlétly se dveře dokořán a Beatrice ho přivítala mohutným objetím, v němž jí nezabránilo ani vyklenuté břicho. „Jsi šílená?“ okřikl ji. „Mohl sem přijít kdokoli a ty bys otevřela, aniž by ses zeptala, kdo to je.“

„Ale byls to ty, nebo ne?“ usmála se a políbila ho.

Natáhl se po klice, zavřel za sebou dveře a poté se jí pokusil vymanit z příliš dlouhého objetí, aby je zajistil petlicí.

„Škodíš své pověsti, Beatrice. Vůbec ti nevadí, že teď celá ulice ví, že na mě čekáš v mém domě a vítáš mě polibkem.“

„Myslíš si, že už o nás dávno nevědí? Dokonce i ti nejmenší vědí, že Beatrice nosí pod srdcem Cristóbalovo dítě.“

„Měli bychom se vzít, Beatrice.“

„To říkáš jen proto, že víš, že odmítnu.“

Ohradil se, avšak v hloubi duše věděl, že má pravdu. Slíbil Felipě, že Diego bude jediným dědicem, a tak se těžko mohl oženit s Beatricí a uznat jejich dítě. Mimoto, důvody, pro které jej Beatrice odmítala, byly velmi rozumné.

Připomněla mu je i nyní. „Nemůžeš si dovolit břímě v podobě ženy a dítěte. Na jaře se královský dvůr přestěhuje do Salamanky a ty s ním. A navíc, nyní předstupuješ před krále a královnu jako šlechtic, který se v Portugalsku stýkal se dvorem i samotným panovníkem. Jsi vdovcem po ženě urozeného původu. Ožeň se se mnou a kým budeš? Muž sestřenice janovských obchodníků. To tě šlechticem neučiní. A myslím, že ani markýza de Moya by o tebe neprojevovala takový zájem.“

Ach ano, jeho další „láska“, dobrá přítelkyně královny Isabely. Marně Beatrici vysvětloval, že královna je natolik zbožná, že by nestrpěla ani náznak podezření, že by Kolumbus s její přítelkyní byť jen koketoval. Beatrice byla ale přesvědčená, že markýza je Kolumbovou milenkou a usilovně předstírala, že ji to netrápí. „Markýza de Moya je mým přítelem a pomocníkem, neboť věří, že jsem předurčen k velkým věcem, a královna jejím názorům dopřává sluchu,“ zopakoval. „Jediná věc, která se mi na ní líbí, je její jméno.“

„De Moya?“ dobírala si ho Beatrice.

„Křestní jméno,“ odpověděl. „Jmenuje se Beatrice, stejně jako ty. Když je slyším, naplňuje mě láskou, ale jen k tobě.“ Položil jí ruku na břicho. „Mrzí mě, že jsem ti způsobil takové těžkosti.“

„Tvé dítě pro mě není žádnou přítěží, Cristóbale.“

„Nikdy ho nemohu přijmout za vlastní. Pokud získám šlechtické tituly a jmění, připadne vše Felipině synu Diegovi.“

„V žilách mu bude kolovat tvá krev a dědictvím mu bude má láska, a láska, kterou jsi dal ty mně.“

„Co když neuspěju, Beatrice? Co když nikdy neodpluji a nezískám žádné bohatství ani tituly? Co bude z tvého dítěte pak? Levoboček janovského dobrodruha, který se pokusil vnutit korunovaným hlavám Evropy šílený nápad v podobě plavby do neznámých končin oceánu.“

„Já ale vím, že vypluješ,“ přivinula se k němu. „Bůh je s tebou.“

Skutečně? přemítal Kolumbus. Nebo jsem se o jeho přízeň připravil, když jsem ti podlehl, sdílel s tebou lože a vydal se napospas hříchu, který jsem do dnešního dne nedokázal opustit? Měl bych tě nyní zapudit a litovat své lásky k tobě, abych si opět Boha naklonil? Nebo bych měl zrušit slib, který jsem dal Felipě, vystavit se nebezpečí zatracení a oženit se s tebou?

„Bůh je s tebou,“ zopakovala. „Bůh mi dal tebe. Manželství se musíš vzdát v zájmu svého poslání, Bůh však jistě nechce, abys žil jako kněz, v celibátu a bez lásky.“

Stejné řeči vedla, co ji znal, a proto zpočátku přemítal, zda mu Bůh přece jen neseslal někoho, komu by se mohl svěřit se zjevením, kterého se mu dostalo na pláži nedaleko Lagosu. Avšak ne, ona o něm neměla ani tušení. A přesto pevně věřila v božský původ jeho poslání a byla mu oporou ve chvílích, kdy si zoufal.

„Musíš se najíst,“ pobízela ho. „Musíš mít sílu pro svá klání s kněžími.“

Měla pravdu, byl hladový. Nejprve ji však políbil, neboť věděl, že Beatrice potřebuje cítit, že pro něj znamená víc než cokoli jiného na světě, víc než jídlo, víc než jeho životní sen. Zatímco ji zahrnoval polibky, napadlo ho: kéž bych tak byl pečoval o Felipu. Kéž bych jí byl věnoval tu trochu času, abych rozptýlil její pochyby, nepropadla by zoufalství a nezemřela by tak mladá. A kdyby přesto zemřela, mohl být její život mnohem šťastnější. Bylo to tak snadné, ale já byl slepý.

Čím pro něj má být Beatrice? Příležitostí napravit chyby, kterých se dopustil v manželství s Felipou? Nebo jak napáchat nové?

Na tom nesejde. Pokud jej chce Bůh za obcování s Beatricí potrestat, pak nešť. Avšak pokud Bůh stále chce, aby navzdory svým hříchům a slabostem cestu na západ přece jen uskutečnil, pak se bude ze všech sil snažit splnit Boží vůli. Jeho hříchy nejsou o nic těžší než hříchy krále Šalamouna a mnohem menší než hříchy krále Davida, a Bůh přesto oběma nadělil slávu.

Po lahodné večeři následovaly tělesné slasti v lůžku a po nich spánek. Byly to v těchto chladných a temných dnech jediné jeho radosti, a co na tom, zda se Bohu nelíbí, on za ně byl vděčný.

~~~

Tagiri začlenila Hunahpúa do projektu Kolumbus. Společně s Diko měl vytvořit plán pro zásah v minulosti. Prvních pár hodin cítil zadostiučinění; toužil se vydat na své staré pracoviště, pouze aby se rozloučil a mohl spatřit závist ve tvářích kolegů i nadřízených, kteří opovrhovali jeho soukromým projektem, který se nyní stal základem pro velkou Kemalovu práci. Opojný pocit vítězství však brzy vyprchal a vystřídal jej děs: bude muset pracovat s lidmi, kteří jsou zvyklí na vysokou úroveň myšlení a analýz. Bude muset dohlížet na ostatní – on, se kterým si jeho nadřízení nikdy nevěděli rady. Jak se jim jen dokáže vyrovnat? Jistě ho budou mít za nekňubu, nadřízení i podřízení.

Strasti prvních dnů mu pomohla překonat Diko. Dávala si pozor, aby nepřevzala úlohu nadřízeného, a snažila se, aby všechna rozhodnutí prováděli společně; kdykoli potřeboval radu nebo jen zjistit, jaké mají možnosti, napověděla mu v soukromí, tak, aby si nikdo nemyslel, že „skutečnou“ hlavou intervenčního týmu je ona. Hunahpú brzy získal více důvěry ve své schopnosti a pak oba doopravdy řídili skupinu. O dílčích problémech se přeli tak dlouho, pokud nedosáhli společné shody. Když si po několika měsících spolupráce uvědomili, že jejich pracovní vztah přerostl v něco silnějšího a osobnějšího, zdálo se, že to nikoho nepřekvapilo – ovšem kromě nich samotných.

Hunahpúa přivádělo k šílenství, že každý den, který spolu strávili, si byl více a více jistý, že ho Diko miluje stejně silně jako on ji, a přesto odmítala jakýkoli náznak, jakýkoli návrh či přímou žádost, aby své přátelství přenesli i za stěny Institutu, do jedné z jubských slaměných chýší.

„Proč ne?“ ptal se jí tolikrát. „Proč ne?“

„Jsem unavená,“ říkávala. „Máme tolik práce.“

Za jiných okolností by ho taková odpověď odradila, ale dnes ne, dnes chtěl slyšet důvody. „Náš projekt šlape jako hodinky,“ přesvědčoval ji. „Pracuje se nám spolu skvěle a tým, který jsme sestavili, je spolehlivý a schopný. Každý den se domů vracíme v rozumnou dobu. Je načase, jen kdybys souhlasila, abychom… abychom si zašli na večeři. Poseděli a popovídali si jako muž a žena.“

„Na něco takového není čas,“ odpověděla.

„Proč?“ naléhal. „Jsme s naším úkolem téměř hotovi. Kemal stále ještě sepisuje zprávy o alternativních budoucnostech a stroj času je v nedohlednu. Máme spoustu času.“

Smutek, který se jí zračil ve tváři, by jej obvykle přinutil zmlknout, tentokrát však ne. „To tě přece nemusí trápit,“ usmál se na ni. „Tví rodiče také pracují spolu. A přesto se vzali a měli děti.“

„Oni ano,“ přikývla, „nás ale nic takového nečeká.“

„Proč ne? Je to proto, že jsem o tolik menší než ty? Nemůžu za to, že Mayové nejsou tak vysocí jako Turko-Dongotonové.“

„Ty jsi tak hloupý, Hunahpú,“ hněvala se. „Táta je taky menší než máma. To mě máš za takovou husu?“

„Jsi do mě zamilovaná stejně jako já do tebe, jen to z nějakého bláznivého důvodu odmítáš přiznat a odmítáš připustit, že bychom spolu mohli být šťastní.“

K jeho překvapení jí do očí vhrkly slzy. „Nechci o tom mluvit.“

„Ale já ano.“

„Myslíš si, že mě miluješ,“ pokračovala.

„Vím to.“

„A myslíš si, že já miluju tebe.“

„Doufám v to.“

„A možná se nemýlíš. Je ale něco, co oba milujeme ještě víc.“

„Co?“

„Tohle,“ ukázala na místnost vyplněnou časozorem a chronohledem, stoly a židlemi.

„I lidé z Institutu žijí a milují stejně jako ostatní,“ odpověděl.

„Nemám na mysli práci jako takovou, Hunahpú, ale náš projekt. Projekt Kolumbus. Podaří se nám. Chystáme se vytvořit tříčlenný tým, který se vydá do minulosti. A pokud uspěje, tento svět zanikne. Proč se brát a přivádět děti na svět, který stejně o několik let později necháme zničit?“

„Nevíme, co se stane,“ namítl. „Matematikové se stále neshodli. Možná, že náš zásah způsobí rozštěpení času a vzniknou budoucnosti dvě.“

„Víš, že je to ta nejméně pravděpodobná možnost. Víš, že se stroj času bude stavět podle teorie metačasu. Všechno, co pošleme zpátky v čase, se dostane mimo kauzalitu. Odeslaný předmět už nemůže být ovlivněn ničím, co se přihodí v jeho původní časové linii, a když do ní vstoupí v jiném okamžiku, stane se nekauzální kauzalitou. Změníme-li minulost, tato současnost zanikne.“

„Chod stroje času vysvětlují obě teorie,“ namítl Hunahpú, „nesnaž se tedy použít svého vyššího vzdělání v matematice a teorii času proti mně.“

„Na tom stejně nesejde,“ řekla posmutněle Diko, „protože i kdyby náš svět nezanikl, já v něm žít nebudu.“

A bylo to – konečně Diko vyslovila to, co všichni už dlouho tiše předpokládali: bude jednou z trojice lidí, kteří se vydají zpět časem.

„To je přece nemožné,“ zavrtěl hlavou. „Jak může žít vysoká černoška mezi Taíny?“

„Vysoká černoška s podrobnými vědomostmi o událostech, které jsou pro okolní kmeny stále budoucností,“ dodala. „Myslím, že docela dobře.“

„Tví rodiče ti to nikdy nedovolí.“

„Udělají všechno pro to, aby mise byla úspěšná,“ odpověděla. „Už teď jsem mnohem způsobilejší než kdokoli jiný. Jsem perfektně zdravá. Studovala jsem jazyky, které potřebuji znát pro svůj úkol v projektu – španělštinu, janovský dialekt, latinu, dvě arawacká a jedno karibské nářečí, a navíc sibonejštinu, která se stále používá ve vesnici, kde žije Putukam, protože ji považují za posvátnou. Kdo jiný se mi vyrovná? Znám také plán do nejmenších podrobností, a všechno, co k němu vedlo. Kdo jiný než já jej dokáže pozměnit, pokud se stane něco nenadálého? Proto půjdu já, Hunahpú. Otec s matkou se budou nejprve přít, ale pak si uvědomí, že jsem největší nadějí na úspěch a vyšlou mě.“

Hunahpú se nezmohl na slovo. Věděl, že Diko má pravdu.

„Jsi pokrytec,“ vysmála se mu. „Udělal jsi přesně totéž co já – navrhl jsi mezoamerickou část plánu tak, že jej můžeš uskutečnit jedině ty.“

I v tom měla pravdu. „Jsem stejně přirozeným kandidátem jako ty. Vlastně ještě vhodnější, protože jsem May.“

„May, který je víc než o stopu vyšší než tehdejší Mayové a Zapotékové,“ neodpustila si poznámku.

„Mluvím dvěma mayskými dialekty, jazykem nahuatl, zapotécky, španělsky, portugalsky a oběma důležitými taraskými dialekty. A všechno, co jsi řekla o sobě, platí i pro mě. Navíc také znám všechny technologie, které jim bude třeba představit, a podrobné životopisy všech, s nimiž budeme muset jednat. Kdo jiný by měl jít než já?“

„Já vím,“ přikývla. „Věděla jsem to ještě dřív než ty. Nemusel jsi mě přesvědčovat.“

„Ach,“ vydechl pouze.

„Jsi pokrytec,“ pokračovala, ne zcela lhostejně. „Sám ses chystal jít a přesto jsi čekal, že já zůstanu. Měl jsi bláznivou představu, že bychom se vzali a měli dítě, a ty bys mě tu nechal samotnou, vydanou napospas vědomí, že nás nečeká žádná budoucnost, zatímco ty se pustíš do minulosti, abys naplnil svůj osud.“

„Ne, popravdě, o sňatku jsem nikdy nepřemýšlel.“

„A co sis myslel? Že se budeme někde potajmu scházet? Já nejsem Beatrice, Hunahpú. Mám své práce a svých starostí dost. A na rozdíl od Evropanů – a zdá se, že také Indiánů – vím, že stýkat se s někým mimo manželství je popřením všeho, na čem si společnost zakládá, a odmítnutím převzít v ní svou úlohu. Nebudu se pářit jako zvíře, Hunahpú. Jednou se řádně provdám. A nebude to v této časové linii. Pokud se vůbec kdy vdám, pak v minulosti, neboť to je jediné místo, kde mě čeká budoucnost.“

Naslouchal jí s těžkým srdcem. „Pravděpodobnost, že bychom oba žili tak dlouho, abychom se tam setkali, je velmi malá, Diko.“

„A právě proto, můj příteli, odmítám všechny tvé nabídky, abychom přenesli naše přátelství i za tyto zdi. Nečeká nás společná budoucnost.“

„Budoucnost, minulost, to je všechno, na čem ti záleží? Cožpak nemáš ani špetku místa pro přítomnost?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. Po tváři jí opět začaly stékat slzy.

Natáhl ruku, otřel jí je a poté si jimi potřel vlastní tváře. „Nebudu nikdy milovat nikoho kromě tebe,“ zašeptal.

„To říkáš teď,“ zavrtěla hlavou Diko. „Já tě však už teď od toho slibu osvobozuji a už dnes ti odpouštím, že jednou budeš milovat jinou dívku a oženíš se s ní. A pokud se někdy setkáme, budeme přáteli a budeme se radovat z opětovného shledání a ani na okamžik nezalitujeme, že jsme se kdysi nechovali jako blázni.“

„Budeme toho litovat, Diko. Alespoň já ano. Lituju toho už teď a budu toho litovat i potom. Protože nikdo, koho potkáme v minulosti, neporozumí tomu, kdo skutečně jsme. Ne tak, jako si nyní rozumíme my dva. Nikdo z minulosti nesdílel naše společné cíle a nepracoval tak těžce na jejich splnění, jako my dva. Nikdo tě nebude znát a milovat tak, jako tě miluji já. A i kdybys měla pravdu, i kdyby nás nečekala žádná společná budoucnost, raději bych budoucnosti, která mě čeká, čelil se vzpomínkou na to, že jsme si byli blízcí alespoň na chvíli.“

„Ty jsi opravdu romantický blázen, moje máma to říkala od začátku!“

„Opravdu?“

„Máma se nikdy neplete,“ pousmála se Diko. „Také říkala, že nikdy nebudu mít lepšího přítele, než jsi ty.“

„Pak měla pravdu.“

„Buď mi opravdovým přítelem, Hunahpú. Už nikdy se mnou o těchto věcech nemluv. Pracujme spolu a až nastane čas přemístit se do minulosti, odejděme spolu. Naším manželstvím bude naše společná práce, a našimi dětmi budoucnost, kterou vytvoříme. Dovol mi, abych poznala budoucího muže nezatížená vzpomínkami na jiného muže nebo jinou lásku. Dovol mi, abych čelila budoucnosti s důvěrou ve tvé přátelství a nikoli s pocitem viny, ať už proto, že jsem svolila, nebo proto, že jsem odmítla. Uděláš to pro mě?“

Ne! vykřikl v duchu. Protože to není nutné, protože nemusíme, protože můžeme být šťastní nyní a stejně tak v budoucnu a protože se naprosto, ale naprosto mýlíš!

Avšak pokud čekala, že by ji manželství nebo románek učinily nešťastnou, pak by tomu tak skutečně bylo a má – ze svého úhlu pohledu – pravdu a jeho láska by – pro ni – nebyla nic dobrého. Musí si položit otázku: miluje ji, nebo ji chce jen vlastnit? Záleží mu na jejím štěstí, nebo na uspokojení vlastních potřeb?

„Ano,“ přikývl. „Udělám to pro tebe.“

To byl jediný okamžik, kdy ho políbila. Sklonila se a políbila ho na rty, ani letmo, ale ani vášnivě. Jediný polibek, plný lásky, obyčejné lásky. A poté odešla a nechala ho stát s krvácejícím srdcem.

8

Temná budoucnost

Otec Talavera si vyslechl všechny ty rozvláčné, metodické a občas i vášnivé proslovy, od počátku však věděl, že konečné rozhodnutí ohledně Colóna bude muset učinit sám. Kolik let mu naslouchali – a také jej přesvědčovali – že už byli všichni z těch neustále se opakujících řečí znaveni. Od okamžiku, kdy jej královna pověřila, aby prověřil Colónova tvrzení, uplynulo mnoho let a nic se nezměnilo. Maldonado stále vypadal, že považuje samu existenci Colóna za pohanu, zatímco Deza byl Janovanem téměř poblázněný. Ostatní se střídavě stavěli za jedno či druhé stanovisko, nebo, jako on sám, zůstávali nestranní. Nebo se tak alespoň tvářili. Byli jako třtiny klátící se ve větru, kam vítr, tam plášť. Tolikrát jej navštívili, aby s ním celou záležitost probrali o samotě, a dlouhé minuty či dokonce hodiny mu vysvětlovali svůj pohled na věc, který vždy vedl k jedinému: že souhlasí s každým.

Jen já jsem zůstal skutečně nezaujatý, pomyslel si Talavera. Mě jen tak někdo nepřesvědčí. Jen já dokážu naslouchat Maldonadovi, když recituje výňatky ze starověkých, dávno zapomenutých děl psaných jazyky tak obskurními, že jimi snad nemluvil nikdo kromě autorů samých. Když mu naslouchám, pak slyším pouze hlas muže, který je odhodlán nenechat si žádnou novou myšlenkou narušit své dokonalé vidění světa. Jen já dokážu naslouchat Dezovi, kterak básní o úžasné Colónově schopnosti najít pravdy, které učenci tak dlouho přehlíželi, a slyšet pouze hlas muže, který touží být potulným rytířem z romantických příběhů, bojujícím za hodnoty, které jsou vznešené už tím, že za ně bojuje.

Jen já nikomu nestraním, pomyslel si Talavera, neboť jen já chápu, jak nevýslovně hloupé řeči vedeme. Kterého z oněch dávných učenců, které všichni s takovou jistotou citují, vynesla ruka Boží na nebesa, aby si mohl Zemi prohlédnout z výšin? Kterému z nich vložil Bůh do ruky šupleru, aby mohl přeměřit obvod Země? Žádný z nich neví zhola nic. Jediný skutečný pokus o změření planety, k němuž došlo před více než tisícem let, mohla nepředstavitelně zkreslit i ta nejtitěrnější nesrovnalost v původních pozorováních. Žádné argumenty na světě nezmění skutečnost, že pokud své logické úvahy postavíte na domněnkách, pak budou domněnkami i vaše závěry.

Nic z toho jim Talavera samozřejmě nemohl říci. Důvěru, kterou v něj královna vkládala, si nezískal zpochybňováním moudrosti starověku. Naopak, všichni, kdo ho znali, byli přesvědčeni, že je nanejvýš ortodoxní. On sám dělal všechno pro to, aby je v tom utvrdil. A svým způsobem se nemýlili. Otec Talavera měl pouze o ortodoxnosti jiné představy než oni.

Svou víru nevkládal do Aristotela ani Ptolemaia. Už věděl, že prověřování Colónových slov vynáší na povrch bolestivou skutečnost, že proti každému ze starověkých autorů stojí oponent, stejně starověký, a (jak se domníval) stejně ignorantský. Ať všichni ti učenci dál tvrdí, že Bůh Platónovi při psaní Hostiny šeptal text do ucha, on ví své. Aristoteles byl chytrý muž, avšak jeho moudrosti nebyly pravděpodobně o nic pravdivější než názory ostatních vzdělanců.

Talavera vkládal svou víru pouze do jediné osoby: Ježíše Krista. Pouze Jeho slovům přikládal důležitost, pouze Jeho osud se jej dotýkal. Všechny ostatní cíle, všechny ostatní myšlenky, všechny ostatní plány, všechny skupiny, jejich stoupence či jednotlivce soudil ve světle toho, zda slouží či škodí nejsvětějším úmyslům Ježíše Krista. Již na počátku své církevní dráhy si uvědomil, že vládci Kastilie a Aragonie jsou dobrými služebníky Kristovými, a proto se přidal k jejich táboru. Oni v něm našli cenného pomocníka, neboť dokázal obratně využít církevních prostředků k jejich podpoře.

Bylo to tak snadné: zjistil, co monarchové chtějí a potřebují k tomu, aby mohli pokračovat ve svých snahách učinit ze Španělska křesťanské království a zbavit nevěřící vlivu či moci, a poté vyložil příslušné texty tak, aby dokládaly, že Písmo, církevní tradice i všichni starověcí myslitelé jednohlasně podporují směr, kterým se vládci již dlouho předtím rozhodli vydat. Skutečnost, že ho doposud nikdo neprohlédl, mu v závislosti na jeho rozpoložení připadala zábavná – nebo naopak smutná. Protože bez ustání přicházel na nové a nové způsoby, jak sjednotit záměry panovníků i Boží, všichni předpokládali, že cesta, kterou se vládcové vydali, je správná, a nikoho nenapadlo, že by Talavera pouze šikovně zacházel se svatými texty. Připadalo mu, jako by jim vůbec nepřišlo na mysl, že texty mohou být zmanipulovány.

A přesto s nimi všichni manipulovali, interpretovali je podle svého a přepracovávali starobylé autory. Maldonado tak činil nepochybně proto, aby si obhájil své předem vytvořené názory, a Dezovi sloužily stejně tak dobře k tomu, aby Maldonadova přesvědčení mohl napadnout. Zdálo se však, že si této skutečnosti není vědom ani jeden z nich. Mysleli si, že odhalují pravdu.

Kolikrát si jen přál, aby při hovorech s nimi mohl dát najevo své pohrdání. Je jen jedna pravda, chtělo se mu říci: Španělsko se nachází ve válce, očišťuje Ibérii pro slávu Krista. Král si v ní počíná obratně i trpělivě, a vyhraje a vyžene Maury z poloostrova. Královna se nyní chystá k tomu, co Anglie prozíravě udělala již před lety: vyžene ze svého království všechny Židy. (Ne snad proto, že by byli nebezpeční svou podstatou – Talavera neměl ani nejmenší pochopení pro Torquemadovu fanatickou víru v ďábelské spiknutí Židů. Nikoli, bylo je třeba vyhnat, protože dokud kolem sebe vlažní křesťané uvidí nevěřící, kterým se daří, žení se a vdávají, rodí děti a žijí obyčejným a ctnostným životem, nebudou tak pevní ve své víře, že štěstí lze dosáhnout pouze skrze Krista. Židé musí pryč, stejně jako Maurové.)

A co s tím má společného Colón? Plavba na západ. A co? I kdyby měl pravdu, co by to přineslo? Chce obracet na křesťanství pohany ze vzdálených zemí, když v něm není doposud sjednoceno ani Španělsko? To by byl jistě skvělý a záslužný čin – pokud by ovšem žádným způsobem nenarušil válku proti Maurům. A tak zatímco se ostatní přeli o rozměry Země a možnosti přeplout oceán, on sám vždy uvažoval nad mnohem důležitějšími věcmi. Jak by zprávy o výpravě ovlivnily prestiž španělské koruny? Na kolik by přišla a jak by takový výdaj mohl ovlivnit válku? Posílila by podpora Colóna spojenectví Aragonie a Kastilie, nebo by je naopak oslabila? Jaké skutečné úmysly mají král a královna? Pokud Colóna pošlou pryč, kam zamíří a co podnikne?

Až do dnešního dne byly všechny odpovědi dostatečně jasné. Král neměl úmyslu utratit ani peso za cokoli jiného než válku proti Maurům, zatímco královna velmi toužila podpořit Colónovu výpravu.

To znamenalo, že každé rozhodnutí by vyvolalo rozmíšku. Jelikož byly síly mezi králem a královnou, mezi Aragonií a Kastilií, ve velmi jemné rovnováze, jakékoli rozhodnutí ohledně Colónovy výpravy by způsobilo obavy jedné ze stran, že rovnováha sil se nebezpečně nachýlí ve prospěch druhé strany, a podezřívavost a závist by narůstaly.

Proto tedy, navzdory všem argumentům, byl Talavera rozhodnut nevynést žádný verdikt až do okamžiku, kdy se okolnosti změní. Zpočátku to bylo jednoduché, ale jak roky míjely, začalo být zřejmé, že Colón nemá nic nového, co by mohl nabídnout, a bylo čím dál těžší udržovat záležitost při životě. Naštěstí se zdálo, že Colón je jediným ze zúčastněných, který tomu rozumí. A pokud tomu tak nebylo, pak alespoň s Talaverou do jisté míry spolupracoval. Opakovaně naznačoval, že ví víc, než říká. Mlhavě poukazoval na znalosti, jichž dosáhl během doby, kdy žil v Lisabonu či na Madeiře, zmiňoval se o důkazech, které doposud nepřinesl – to vše Talaverovi umožňovalo nechat vyšetřování otevřené.

Když Maldonado (a z opačných důvodů i Deza) naléhali, aby Colóna přinutil odhalit ta velká tajemství a vše jednou provždy objasnit, vždycky uznal, že by jim něco takového velmi pomohlo, avšak je třeba chápat, že vše, co se Colón naučil v Portugalsku, podléhá posvátnému slibu. Pokud by se jen obával odplaty ze strany Portugalců, pak by bezpochyby vše prozradil, neboť se jedná o odvážného muže, který se nebojí ničeho, co by mu král João mohl provést. Ale pokud je to otázka cti, jak mohou trvat na tom, aby zrušil svou přísahu a promluvil? Nemohou po něm přece chtít, aby se odsoudil k věčným mukám pekelným jen proto, aby ukojil jejich zvědavost. Proto je třeba, aby bedlivě naslouchali všemu, co říká, v naději, že jakožto vzdělaní a chytří mužové dokážou rozpoznat, co vše jim Janovan nemůže říci otevřeně.

A, pro milost Boží, Colón spolupracoval. Všichni se samozřejmě pokusili vzít si ho stranou při té či jiné příležitosti a vyzvědět na něm tajemství, která odmítal prozradit. Za všechny ty roky však ani jednou nenaznačil, čeho by se ony tajnosti měly týkat. Stejně tak nikdy – a to je podstatné – ani slůvkem nenaznačil, že vlastně nic neskrývá.

Talavera již dlouho nezkoumal Colónovy argumenty – těm porozuměl již na počátku a nic podstatného za ta léta nepřibylo. Ne, pokud něco zkoumal, pak Colóna samotného. Zpočátku jej měl za dalšího z těch, co se chtějí za každou cenu stát dvořany, ten dojem však brzy vyprchal. Colón byl absolutně, až fanaticky odhodlaný vyplout na západ a od jeho záměru by jej neodradila ani žádná privilegia. Postupem času však Talavera zjišťoval, že cílem cesty není plavba samotná. Colón měl velký sen. Nesnil však o osobním bohatství ani slávě, ale o moci. Chtěl čehosi dosáhnout, a plavba na západ mu k tomu měla být prostředkem. Co to ale mělo být? Lámal si nad tím hlavu celé měsíce, celé roky.

Dnes se konečně dočkal odpovědi. Maldonado protentokrát vynechal své obvyklé ubíjející učené řeči a poněkud nedůtklivě Colóna obvinil, že se samolibě pokouší odvést pozornost královského páru od války s Maury, načež Colón vybuchl vzteky. „Válka s Maury? Proč vám tolik záleží na vyhnání Maurů z Granady, z toho malého kousíčku tohoto vyprahlého poloostrova? S bohatstvím z východu budeme moci vyhnat Turky z Konstantinopole a odtud bude jen krůček k Armageddonu a osvobození celé Svaté země! A vy mi vykládáte, že nesmím dělat to, co dělám, protože by to mohlo ovlivnit válku s Granadou? Stejně tak byste mohl říkat matadorovi, že nemá zabíjet býka, protože mu to zabrání rozšlápnout myš!“

Colón svého výbuchu vzápětí zalitoval a ihned všechny začal zaníceně ujišťovat, že s touto válkou souhlasí z celého svého srdce. „Odpusťte mi, že jsem se nechal tak unést. Nikdy jsem ani na okamžik nezatoužil po ničem jiném než po vítězství křesťanské armády nad granadskými bezvěrci.“

Talavera mu ihned odpustil a zakázal, aby Colónova slova kdokoli připomínal. „Víme, že z vás mluvilo zanícení pro Krista a touha, abychom dosáhli více než jen vítězství nad Granadou, ne méně.“

Zdálo se, že se Colónovi při těch slovech ulevilo. Kdyby učení mužové jeho hněv považovali za neloajálnost, jeho žádost mohla být bez okolků zamítnuta, navíc s vážnými následky pro něj samotného. Učenci moudře pokyvovali hlavami. Neměli v nejmenším úmyslu jej odsuzovat. Už jen proto, že by sotva prospělo jejich pověsti, kdyby až po tolika letech odhalili, že je zrádce!

Co však Colón nevěděl, a co nevěděl ani nikdo z přítomných, bylo, jak hluboce svou plamennou řečí oslovil Talaveru. Křížová výprava k osvobození Konstantinopole! Zlomit moc Turků! Vnořit nůž do srdce islámu! Colón několika slovy přiměl Talaveru spatřit vlastní životní úděl v novém světle. Dlouhá léta zasvětil boji španělské koruny ve jménu Ježíše Krista, a nyní si uvědomil, že ve srovnání s Colónovou je jeho víra dětinská. Janovan má pravdu: pokud sloužíme Bohu, proč se snažíme chytit myš, když nejslavnějším křesťanským městem pyšně pochoduje sám velký býk Satan?

Poprvé za celá ta dlouhá léta si uvědomil, že sloužit králi a královně nemusí být totéž jako sloužit Kristu. Poprvé v životě se ocitl v blízkosti člověka, jenž byl Bohu oddán stejně jako on sám. Pýcha mi zaslepila oči, pomyslel si, a prozřel jsem až nyní, po tolika letech.

A co jsem po celou tu dobu dělal? Držel jsem ho uvězněného tady, vodil ho za nos, a celá léta jsem otálel s odpovědí – všechno jen proto, že jakékoli rozhodnutí by mohlo oslabit vztahy mezi Aragonií a Kastilií. Co když nikoli Ferdinand či Isabela, ale právě Colón ví, co nejlépe poslouží Ježíši Kristu? Cožpak je očištění Španělska od bezvěrců cennější než osvobození pradávných křesťanských území? Až bude moc islámu pokořena, co zabrání křesťanství, aby se rozšířilo do celého světa?

Kéž by Colón místo svého podivného nápadu vyplout na západ býval přišel s plánem křížové výpravy! Je to výřečný a přesvědčivý muž a má v sobě cosi, co člověka přiměje, aby se k němu přidal. Talavera si představil Colóna na cestě ode dvora ke dvoru, od krále ke králi. Věřil, že by dokázal přesvědčit všechny evropské panovníky, aby se společně vypravili proti Turkovi.

On si však byl namísto toho jist, že jediným způsobem, jak takovou křížovou výpravu podniknout, bylo navázat přímé a rychlé spojení s velkými říšemi Východu. Co když má pravdu? Co když mu tuto vizi vnukl Bůh? Určitě to nebylo nic, co by inteligentní člověk mohl vymyslet sám – nejrozumnějším plánem bylo obeplout Afriku, jak to dělali Portugalci. Avšak nebylo i to jistým druhem šílenství? Cožpak se někteří starověcí vzdělanci nedomnívali, že Afrika sahá až k jižnímu pólu a tudíž ji nelze obeplout? Portugalci přesto vytrvali, třebaže znovu a znovu zjišťovali, že bez ohledu na to, jak daleko plují, Afrika se stále táhne na jih, mnohem dál, než si mysleli. A prosím, před rokem se Dias konečně navrátil s dobrými zprávami – jeho loď obeplula mys a zjistila, že pobřeží dále ubíhá na východ, nikoli k jihu; a poté, co urazili několik set mil, se stočilo na severovýchod a poté na sever. Podařilo se jim obeplout celou Afriku. Nepochopitelná vytrvalost portugalských námořníků se nakonec ukázala být přece jen rozumná.

Mohl stejný osud potkat i Colónovy iracionální plány? Pouze místo několikaleté plavby by jeho cesty do Orientu přinesly zisky mnohem rychleji. A jeho plán by navíc neobohatil nicotnou zemičku, jako je Portugalsko, nýbrž by v konci vedl k vítězství křesťanské víry na celém světě!

Proto teď, místo aby přemýšlel, jak prodloužit prověřování Colónovy žádosti, než se panovníci ráčí rozmyslet, sedával ve své prosté cele a přemítal, jak celou záležitost uspíšit. Po všech těch letech bylo nemyslitelné, aby náhle, bez jakýchkoli nových a důležitých argumentů, ohlásil, že rada rozhodla v Colónův prospěch. Maldonado a jeho přívrženci by si ihned stěžovali přímo královým mužům. V otevřeném boji o moc, který by následoval, by královna dozajista prohrála. Kastilští šlechtici jí vyjadřovali podporu zejména proto, že se o ní vědělo, že „uvažuje jako muž“. Pokud by se králi otevřeně postavila, vzala by tato představa za své. Otevřená podpora Colóna by tedy vedla k rozporům a nejspíš by pohřbila šance na výpravu.

Ne, pokud mu chci pomoci, rozhodně ho nesmím veřejně podpořit, přemítal Talavera. Co ale mohu udělat?

Mohu mu vrátit volnost. Mohu to celé ukončit a nechat ho odejít k dalšímu králi, na jiný dvůr. Dobře věděl, že Colónovi přátelé se na tuto možnost již tajně vyptali na francouzském a anglickém dvoře. Nyní, když Portugalci nalezli svou cestu na východ, mohli by svolit k nevelké průzkumné cestě na západ. Případnou výhodu v obchodu s Orientem jim ostatní království budou bezesporu závidět. Není tedy vyloučeno, že Colón uspěje někde jinde. Je tedy zřejmé, že ať se stane cokoli, musím přezkoumávání celé záležitosti bez prodlení ukončit.

Ale nedalo by se skončit s prozkoumáváním a současně nasměrovat záležitosti tak, aby byly přínosem pro Colónovy podporovatele?

S napůl dokončeným plánem v hlavě poslal Talavera královně lístek s prosbou o tajnou audienci ohledně Cristóbala Colóna.

~~~

Tagiri nerozuměla své reakci na zprávy o úspěších vědců, vyvíjejících stroj času. Měla by být šťastná. Měla by se radovat, když ví, že její největší práce může být, alespoň fyzicky, uskutečněna. A přesto se od setkání s týmem fyziků, matematiků a inženýrů pracujících na projektu cesty časem cítila znepokojená, nervózní a vystrašená. Přesně opačně než očekávala, že se bude cítit.

Ano, řekli vědci, můžeme vyslat živého člověka do minulosti. Pokud tak ale učiníme, není žádná, absolutně žádná šance, že by náš současný svět přetrval, v jakékoli formě. Vyslat kohokoli do minulosti s cílem ji změnit znamená konec nás samotných.

Velice trpělivě se snažili vysvětlit temporální fyziku historikům.

„Pokud naše časová linie zanikne,“ ozval se Hassan, „nezmizí s ní i lidé, které pošleme do minulosti? Pokud se žádný z nás nenarodil, nemohli se narodit ani lidé, které vyšleme, a tedy vlastně nemohou být nikam posláni.“

Mýlíte se, vysvětlovali fyzici, zaměňujete čas za kauzalitu. Čas jakožto fenomén je bez výjimky lineární a jednosměrný. Každý okamžik se odehraje jen jednou a poté přejde v jiný. Naše mysl je této jednosměrnosti času navyklá, a proto si ji spojujeme s kauzalitou. Víme, že pokud A vede k B, muselo se A odehrát dříve než B. Ale časová fyzika nic takového nevyžaduje. Vzpomeňte na to, co udělali vaši předchůdci. Přístroj, který zaslali do minulosti, byl výsledkem rozsáhlé kauzální sítě. Všechny tyto příčiny byly skutečné a také přístroj skutečně existoval. To, že jej poslali do minulosti, neodstranilo žádnou z událostí, které vedly k jeho sestrojení. Avšak v okamžiku, kdy díky němu Kolumbus spatřil ono „zjevení“ na pláži v Portugalsku, se tato kauzální síť pozměnila, takže již nevedla ke stejnému bodu. Avšak všechny tyto příčiny a následky se skutečně udály – ty, které vedly k sestrojení přístroje i ty, které následovaly po jeho přenesení do patnáctého století.

„Pak ale tvrdíte, že jejich budoucnost stále existuje,“ namítl Hunahpú.

To závisí na tom, jak definujete bytí, vysvětlovali. Pokud je definujete jako součást kauzální sítě mířící k současnému okamžiku, pak ano, existuje i nadále v tom smyslu, že každá část jejich kauzální sítě vedla k existenci onoho přístroje v našem současném světě. Avšak vše okrajové nebo nepodstatné nemá obecně žádný vliv na naši časovou linii. A všechno v jejich historii, co se díky použití přístroje v naší historii nestalo, je úplně a neodvolatelně ztracené. Nemůžeme se vrátit do naší minulosti a podívat se na to, protože se to nestalo.

„Ale ona se stala, protože jejich přístroj přece existuje.“

Mýlíte se, zopakovali. Kauzalita může být rekurzivní, čas nikoli. Cokoli, čemu použití jejich přístroje zabránilo, se vlastně neodehrálo v čase. Neexistuje zkrátka okamžik v čase, v němž by ony události existovaly. Z toho důvodu je nelze vidět ani navštívit, protože místa v čase, která zabíraly, teď už zabírají jiné okamžiky. Dvě vzájemně neslučitelné události se zkrátka nemohou odehrát ve stejném okamžiku. Zřejmě vás to poněkud mate, neboť nedokážete oddělit příčinnost od času. To je zcela přirozené, protože čas je racionální. Kauzalita je iracionální. Staletí se bavíme spekulacemi v rámci temporální matematiky, ale nikdy bychom si neuvědomili tento rozdíl mezi časem a kauzalitou, kdybychom nemuseli vysvětlit existenci toho zařízení z budoucnosti.

„Snažíte se říci, že ona druhá minulost stále existuje, avšak my ji nemůžeme vidět pomocí našich zařízení,“ napadlo Diko.

Nic takového se říci nesnažíme, odpověděli nekonečně trpěliví vědci. Dá se říci, že nic z toho, co nebylo kauzálně spojeno se vznikem onoho zařízení, vůbec kdy existovalo. A vše, co vedlo k jeho sestrojení a použití v našem čase, existuje pouze v tom smyslu, v jakém existují nereálná čísla.

„Oni ale jsou skuteční,“ vyhrkla Tagiri tak horlivě, až ji to překvapilo. „Tedy, byli.“

„Mýlíte se,“ vložil se do hovoru starý Manjam, který za sebe nechal až doposud hovořit své mladší kolegy. „Nás matematiky to příliš netrápí – ostatně nikdy jsme nepřikládali velkou váhu realitě. Avšak vaše mysli se samozřejmě bouří, protože existují v čase. Je třeba, abyste pochopili, že kauzalita není skutečná. Na rozdíl od vašich myslí neexistuje v čase. Okamžik A není ve skutečnosti příčinou okamžiku B. Je jen okamžik A a okamžik B, mezi kterými se nacházejí okamžiky Aa až Az, a mezi okamžiky Aa až Ab jsou okamžiky Aaa až Aaz, přičemž všechny tyto okamžiky jsou nespojité. A právě to je skutečnost – nekonečná řada izolovaných okamžiků, neboť žádný okamžik v čase nemá lineární rozměr. Od okamžiku, kdy Kolumbus spatřil své zjevení, nahradila starou nekonečnou množinu okamžiků nová množina. Nezbyla žádná volná časová místa, která by ony staré okamžiky mohla zaplnit. A protože pro ně neexistuje okamžik v čase, nikdy se neudály. Kauzalita však zůstává nedotčena. Není geometrická. Řídí se zcela odlišnými matematickými zákony, jež nemají nic společného s pojmy, jako jsou prostor nebo čas, a zcela jistě s ničím, co bychom mohli považovat za ‚skutečné‘. Neexistuje zkrátka prostor ani čas, v němž by se tyto okamžiky odehrály.“

„Co to znamená?“ zeptal se Hassan. „Pokud tedy vyšleme někoho zpět v čase, náhle si přestane pamatovat vše z doby, z níž pochází, protože ona doba nikdy nenastane?“

„Vyslání oné osoby,“ odpověděl Manjam, „představuje oddělenou událost. Její mozek bude obsahovat vzpomínky, které jí poskytnou jisté informace, díky nimž se bude domnívat, že si pamatuje něco skutečného, nějaký svět a nějakou historii. Avšak jediné, co bude ve skutečnosti existovat, bude ona sama a její mozek. Kauzální síť bude obsahovat pouze kauzální uzly, které povedou k vytvoření jejího fyzického těla včetně rozpoložení jejího mozku, avšak nelze říci, že by kdy existovala jakákoli, část kauzální sítě, která není součástí nové skutečnosti.“

Tagiri byla otřesena. „Tomu, co říkáte, sice zcela nerozumím,“ vysoukala ze sebe, „ale vím, že to nenávidím.“

„Potýkat se s něčím, co se vzpírá našemu chápání, je vždy děsivé,“ přitakal Manjam.

„Ne vždy,“ Tagiri se celá třásla. „Neřekla jsem, že mám strach. Vůbec ne. Jsem zkrátka rozčilená a… frustrovaná. Šokovaná.“

„Šokuje vás temporální matematika?“

„Děsí mě to, co děláme – to, co udělali Interventi. Zřejmě jsem vždy doufala, že v nějakém smyslu existují dál. Že jen odeslali svůj přístroj a žili dál svůj život, s tou útěchou, v celé té neradostné situaci, že nějakým způsobem pomohli svým předkům.“

„Něco takového ale nikdy nebylo možné,“ namítl Manjam.

„Já vím,“ přikývla. „Kdykoli jsem nad tím však přemýšlela, představovala jsem si, jak posílají přístroj a v tu samou chvíli – zmizeli. Čistá, bezbolestná smrt pro všechny. Ale alespoň žili, do onoho okamžiku.“

„O kolik je čisté bezbolestné nebytí horší než čistá bezbolestná smrt?“ zeptal se Manjam.

„Máte pravdu,“ přikývla Tagiri, „Není o nic horší. Ale pro ty, kterých se to týká, ani o nic lepší.“

„O kom nyní mluvíte?“

„O nás, Manjame. Mluvíme o tom, že bychom totéž provedli s námi.“

„Pokud ano, pak nikdo takový jako my vůbec nebude existovat. Jedinou částí naší kauzální sítě, která bude mít vliv na budoucnost či minulost, budou události spojené se vznikem fyzických těl a rozpoložením myslí osob vyslaných do minulosti.“

„Takové hlouposti,“ vložila se do hovoru Diko. „Koho zajímá, co je a co není reálné? Copak jsme právě o tohle celou dobu neusilovali? Nechtěli jsme na prvním místě zabránit, aby se ony hrozivé věci vůbec udály? Co se týče naší vlastní minulosti, pak některé její části zmizí, a co na tom, jestli nás nějaký matematik považuje za ‚imaginární‘? Podobné nehoráznosti říkají i o druhé odmocnině z minus dvou.“

Všichni se zasmáli – kromě Tagiri. Oni nevnímali minulost tak jako ona. Nebo, lépe řečeno, necítili minulost. Nechápali, že pro ni, která celá léta hleděla na záběry z časozorů a chronohledů, byla minulost živá a skutečná. Jen proto, že ti lidé zemřeli, ještě neznamená, že nepřestali být součástí přítomnosti, neboť ona je mohla vrátit světu. Vidět je, slyšet je. Mohla je poznat alespoň natolik, nakolik je možné poznat druhého člověka. Ač mrtví, žili i v dobách před jejich chronohledy a časozory, ve vzpomínkách ostatních, v jakémsi druhu paměti. Ale teď tak žít nebudou, pokud se změní minulost. Jedna věc je ptát se současného lidstva na souhlas a vzdát se vlastní budoucnosti v naději, že vytvoří novou realitu. To bude dostatečně těžké. Ale také to znamená sáhnout zpět a zabít mrtvé, vůbec je nestvořit – a ti nemají možnost volby. Nikdo se jich nemůže zeptat.

To nesmíme udělat, pomyslela si. Byl by to těžší zločin než všechno, čemu se snažíme zabránit.

Vstala a opustila sál. Diko a Hassan chtěli odejít s ní, ale gestem ruky je zarazila. „Potřebuji být sama,“ hlesla. Diko s Hassanem se tedy vrátili do zasedacího sálu. Tagiri dobře věděla, jaký v něm způsobila poprask. Nakrátko ji přepadly výčitky svědomí, že okamžiky slávy přítomných fyziků zhatila svým popudlivým chováním, avšak jak procházela ulicemi Juby, pocit viny vyprchal a vystřídal jej pocit jiný, mnohem silnější.

Pozorovala nahé děti, hrající si v písku a křoví. Muže a ženy, kteří spěchali za svými povinnostmi. V duchu promlouvala ke každému z nich: Chtěli byste zemřít? A nejenom vy, ale i vaše děti a jejich děti? A nejen oni, ale i vaši rodiče? Vydejme se k jejich hrobům, otevřme je a zabijme je. Všechny jejich ctnosti i prohřešky, všechny jejich radosti i strasti, jejich rozhodnutí – vymažme je, zničme je. A tak stále dál a dál, hlouběji a hlouběji do minulosti, až konečně nalezneme onen zlatý okamžik, který jsme prohlásili za hodný pokračování, avšak s jinou budoucností. A proč musíte zemřít vy? Proč musí zemřít vaši předkové? Protože podle našeho soudu svět, který stvořili, nebyl dost dobrý. Chyby, kterých se po cestě dopustili, byly tak neodpustitelné, že je třeba vymazat i vše dobré, co kdy také učinili. Vše musí být vymazáno.

Jak se jen smím opovážit? Jak se my všichni smíme opovážit? Dokonce i kdybychom získali jednomyslnou shodu všech lidí naší doby, jak zjistíme, co si myslí zemřelí?

Vydala se po srázu k řece. Schylovalo se k večeru a pomalu se začínalo ochlazovat. V dálce zahlédla hrochy, jak se koupou, jedí a usínají. Ptáci zpívali a chystali se na večerní horečný lov hmyzu. Co se odehrává v myslích všech těch tvorů? Jsou rádi na světě? Bojí se smrti? Zabíjejí, aby sami přežili, umírají, aby mohli žít jiní, jak jim nařizují zákony přírody, sám život. Pokud by ale měli tu moc, neudělali by nic pro svou záchranu?

Stále seděla nad řekou, když se začínalo stmívat a vycházely první hvězdy. Při pohledu na starobylý svit ji napadlo: Proč si dělám starosti s vymazáním tak velké části lidské historie? Proč se trápím, že to bude horší než zapomenout, že to bude velká neznámá? Proč něco takového považovat za zločin, když celé dějiny lidstva nejsou ve srovnání s miliardami let existence hvězd ničím víc než pouhým mrknutím oka? Všichni budeme zapomenuti s posledním výdechem naší historie, co tedy záleží na tom, zda budou někteří zapomenuti dříve než ostatní, nebo zda někteří vůbec nebudou existovat?

Ach, jak moudré, porovnávat lidské životy s životem hvězd. Potíž je v tom, že takové srovnání je dvousečnou zbraní. Pokud z dlouhodobého hlediska nezáleží na tom, zda vymažeme miliardy životů proto, abychom zachránili své předky, pak nezáleží ani na jejich záchraně. Proč tedy vůbec měnit minulost?

Věděla, že jediný pohled, na kterém záleží, je pohled lidský. My jsme jediní, kterým na tom záleží; jsme herci a diváky zároveň, každý z nás. A jsme také kritiky.

Vtom nedaleko zahlédla pohybující se světlo elektrické baterky. Šustění trávy napovídalo, že se k ní někdo blíží.

„To světlo pouze přiláká zvířata, tak raději zhasni,“ řekla.

„Pojď domů,“ poprosila Diko. „Není tu bezpečno a táta si o tebe dělá starosti.“

„Proč by měl? Vždyť neexistuju. Nikdy jsem nežila.“

„Žiješ teď. Stejně jako já a jako krokodýlové.“

„Pokud na jednotlivých životech nezáleží,“ pokračovala Tagiri, „proč se tedy vracet a něco vylepšovat? A pokud záleží, jak vůbec můžeme vymazávat jeden pro dobro druhých?“

„Individuální život má význam,“ odpověděla Diko. „Záleží ale i na životě jako takovém. Životě jako celku. A právě na to jsi dnes zapomněla. Stejně jako Manjam a ostatní vědci. Mluví o jakýchsi nespojitých okamžicích, a tvrdí, že právě ony tvoří skutečnost. Stejně jako jedinou realitou lidského života je individuální člověk, izolované osoby, které se nikdy ve skutečnosti vzájemně neznají, nikdy se ve skutečnosti nedotýkají v žádném bodě. Bez ohledu na to, jak blízko jste, vždy jste odděleni.“

Tagiri zavrtěla hlavou.

„To nemá nic společného s tím, co trápí mě.“

„Jistěže ano,“ nesouhlasila Diko. „Protože víš, že je to lež. Víš, že se matematikové mýlí ohledně momentů. Ty se dotýkají. I kdybychom skutečně nemohli nijak uchopit kauzalitu, ona spojení mezi okamžiky, neznamená to, že nejsou skutečné. Stejně jako když se podíváš na lidstvo, společnost či rodinu a uvědomíš si, že je tvoří samostatní jedinci. To však neznamená, že by rodina nebyla reálná. Konec konců, když se podíváš hodně zblízka na molekulu, vše, co spatříš, jsou jednotlivé atomy. Neexistuje mezi nimi fyzické spojení. A přesto jsou molekuly skutečné, protože se jejich atomy vzájemně ovlivňují.“

„Jsi stejná jako oni,“ namítla Tagiri, „vysvětluješ utrpení pomocí příměrů.“

„Analogie je to jediné, co mám,“ odpověděla Diko. „Nemám nic jiného než pravdu, a pravda nikdy není příjemná. Ale chápání pravdy, to je to, co jsi mne učila. Tak tady je pravda. Čím je lidský život, čemu slouží? Vytváření společenství. Některá jsou dobrá, některá špatná a některá jsou někde mezi. A jsou společnosti společností, skupiny skupin a –“

„A co je činí dobrými nebo špatnými?“ přerušila ji Tagiri. „Kvalita individuálních životů. Těch, co se je chystáme vymazat.“

„Ne,“ nesouhlasila Diko. „To, co chceme udělat, je vrátit se zpět a pozměnit to nejvyšší společenství ze všech, lidstvo jako celek a historii naší přítomnosti tady na Zemi. Chystáme se vytvořit novou verzi dějin, takovou, v níž budou mít všichni mnohem, mnohem větší šanci na šťastný a dobrý život. To je reálné, mami, a je to dobré. Stojí to za to. Jsem o tom přesvědčená.“

„Nikdy jsem neznala žádné ‚skupiny‘,“ zadívala se na ni Tagiri. „Jen osoby. Jednotlivce. Proč bych měla být příčinou, že tito lidé zaplatí, aby se tak imaginární věc, jakou je ‚lidská historie‘, mohla stát lepší? Lepší pro koho?“

„Ale mami, jednotlivci se vždycky obětovali pro dobro společenství, v němž žili. Když je to důležité, rozhodnou se za jejich blaho dokonce obětovat svůj život, neboť se cítí být jejich součástí. Obětovávají se tisíci způsoby. A proč? Proč se vzdáváme našich tužeb nebo tvrdě pracujeme na úkolech, které nenávidíme nebo které nás děsí, když to vyžaduje zájem ostatních? Proč ses rozhodla snášet bolest, abychom se já a Acho narodili? Proč jsi nám a naší výchově obětovala tolik času?“

Tagiri se zadívala na svou dceru. „Nevím, ale když tě poslouchám, začínám si myslet, že to nebylo zbytečné. Protože ty víš věci, které já nevím. Chtěla jsem stvořit někoho jiného, než jsem já, lepšího, než jsem já, a mileráda jsem tomu obětovala část svého života. A jsi tady. A říkáš mi, že právě takoví budou lidé našeho času pro obyvatele nové historie, kterou stvoříme. Že se obětujeme, abychom vytvořili novou historii, stejně jako se rodiče obětují, aby vychovali zdravé a šťastné děti.“

„Ano, mami. Manjam se mýlí. Lidé, kteří skrze svůj hologram promluvili ke Kolumbovi, žili. Byli rodiči našeho věku; my jsme jejich děti. A teď se sami staneme rodiči dalšího věku.“

„Což pouze dokazuje,“ usmála se smutně Tagiri, „že člověk vždycky dokáže popsat i ty nejstrašlivější věci tak, aby zněly vznešeně a krásně a aby se s nimi dalo žít.“

Diko se na Tagiri dlouze, mlčky zadívala. Poté jí položila svítilnu k nohám a odešla do tmy.

~~~

Isabela se setkání s Talaverou hrozila. Nebylo pochyb, že se bude týkat Colóna. Znamená to tedy, že je rozhodnuto.

„Není to bláznivé?“ otočila se k lady Felicii. „Bojím se jeho rozhodnutí tolik, jako bych byla sama souzená.“

Lady Felicia zabručela cosi neurčitého.

„A možná skutečně jsem souzená.“

„Cožpak by jakýkoli pozemský soud směl rozhodovat o osudu královny, Vaše Veličenstvo?“ zeptala se lady Felicia.

„O to právě jde,“ přikývla královna. „Onoho dne, kdy se mnou Cristóbal poprvé hovořil, jsem cítila, že mi Panna Marie nabízí něco velmi sladkého a krásného, ovoce ze své zahrady, hrozny ze své vinice.“

„Je to vskutku okouzlující muž, Vaše Veličenstvo.“

„Nemluvím samozřejmě o něm, přestože jej skutečně považuji za milého a zaníceného společníka.“ Královna by nikdy za žádných okolností nedopustila, aby si kdokoli myslel, že by mohla pocítit k jakémukoli jinému muži než svému královskému choti cokoli, co by jen vzdáleně připomínalo touhu. „Snažím se jen říci, že mi Královna nebes dávala příležitost otevřít bránu, která byla tak dlouho uzamčená. Avšak ani já nejsem všemocná. Nemám lodí nazbyt a pokud bych tehdy svolila, draze bych za své rozhodnutí zaplatila. Nyní místo mě rozhodl Talavera a já se obávám, že se chystá zavřít onu bránu, ke které mi byl jen jedinkrát svěřen klíč. Teď přejde do jiných rukou a já budu navždy litovat.“

„Nebesa nemohou královnu zavrhnout proto, že neuskutečnila něco, co nebylo v jejích silách,“ zašeptala lady Felicia.

„Odsouzení nebes se v této chvíli neobávám. To je mezi mnou a mými zpovědníky.“

„Ach, Vaše Veličenstvo, ani v nejmenším jsem nechtěla naznačit, že by vás čekalo jakékoli zavržení –“

„Ne, ne, lady Felicie, nebojte se, vaši poznámku nepovažuji za nic jiného než laskavé ujištění.“

Ozvalo se tiché zaklepání. Felicia, stále rozrušena, vstala, aby otevřela. Ve dveřích stál otec Talavera.

„Počkáte prosím v předpokoji, lady Felicie?“ požádala ji Isabela.

Talavera se sklonil ke královnině ruce.

„Chystám se požádat otce Maldonada, aby vyřkl svůj verdikt, Vaše Veličenstvo.“

Nejhorší z možných řešení. Slyšela, jak se před ní s klapnutím zavírá brána nebeská. „Proč právě nyní?“ zeptala se královna. „Strávil jsi zkoumáním jeho návrhu tak dlouhá léta, a náhle je to věc, která musí být neodkladně rozhodnuta?“

„Jsem přesvědčen, že nemáme na vybranou,“ pokýval hlavou.

„A co vás k této domněnce přivádí?“

„Schyluje se k vítězství nad Granadou.“

„To vám sdělil sám Bůh?“

„Nikoli Bůh, pochopitelně, ale Jeho Veličenstvo král. Jako by celý ožil. Ty to cítíš také, paní. Chystá poslední útok a ví, že vítězství bude jeho. Příští léto. Do konce roku 1491 budou Maurové ze Španělska pryč.“

„A to znamená, že je nutné urychlit rozhodnutí o Colónově plavbě hned teď?“

„To znamená,“ pokračoval Talavera, „že ten, kdo touží učinit něco tak odvážného, musí občas postupovat velmi obezřetně. Pomyslete, co by se stalo, kdybychom rozhodli v Colónův prospěch. Nechte ho vyplout, Veličenstvo, řekli bychom králi. Jeho plavba bude jistě úspěšná. Co pak? Maldonado a jeho přátelé by ihned začali šeptat Jeho Veličenstvu do ucha kritiku tohoto rozhodnutí a celé myšlenky výpravy. Svůj názor by si nenechali pro sebe a brzy by se začalo proslýchat, že se jedná o pošetilost. Přesněji řečeno, o Isabelinu pošetilost.“

Královna zvedla obočí.

„Říkám jen to, co si bezpochyby budou šeptat ti, jejichž srdce sžírá zášť. A teď si představte, co by se dělo, kdyby rozhodnutí přišlo po ukončení války a Jeho Veličenstvo král by se mohlo této záležitosti plně věnovat. Colónova výprava by se snadno mohla stát značnou překážkou ve vztazích mezi oběma královstvími.“

„Domníváte se, že podporovat Colóna by mělo strašlivé následky,“ přikývla.

„Nyní si představte, Výsosti, co se stane, když bude návrh zamítnut. Zamítavý verdikt sepíše sám Maldonado. A sepíše-li ho Maldonado, nebude o čem klevetit. Neozve se žádná šeptanda.“

„A neuskuteční se ani žádná plavba,“ podotkla suše královna.

„Vskutku?“ zeptal se Talavera. „Představuji si den, kdy královna oznámí svému královskému choti: ‚Navštívil mě otec Talavera a dohodli jsme se, že by rozhodnutí měl napsat otec Maldonado.‘“

„Ale s něčím takovým já nesouhlasím.“

„Dále si představuji, jak mu tato královna řekne: ‚Rozhodli jsme, že Maldonado sepíše rozhodnutí, neboť víme, že válka s Granadou je pro naše království nyní nejdůležitější. Nechceme, aby cokoli odvádělo pozornost vaši či kohokoli jiného od svatého tažení proti Maurům. A zcela jistě nechceme poskytnout portugalskému králi záminku k domněnce, že se chystáme podniknout nějakou plavbu vodami, které považuje za své. Během závěrečných bitev s Granadou se neobejdeme bez jeho neuvadajícího přátelství. A přestože v hloubi srdce netoužím po ničem jiném než umožnit Colónovi vydat se na západ a přinést slovo Kristovo velkým královstvím Východu, rozhodla jsem se svého snu vzdát.‘“

„Královna z vašich představ je velmi výřečná,“ podotkla Isabela.

„Všem přím bude učiněna přítrž. Král bude královnu považovat za moudrého panovníka. Bude si také uvědomovat, jakou oběť přinesla jejich království a Boží věci. Nyní si představme, že uplyne něco času. Válka je vyhraná. V okamžiku opojného vítězství královna přijde ke králi a řekne: ‚A teď zjistěme, zda Colón stále touží plout na západ.‘“

„A on odpoví: ‚Myslel jsem, že ta věc je již vyřízena. Myslel jsem, že Talaverovi muži s celým tím nesmyslem skoncovali.‘“

„To že by řekl?“ podivil se Talavera. „Královna je však řízením osudu velmi duchapřítomná, a proto odpoví ‚Ach, ale jistě víte, že já a Talavera jsme souhlasili, aby zprávu napsal Maldonado. Pro dobro našich válečných snah. Záležitost nebyla nikdy skutečně uzavřena. Mnozí z těch, kteří ji zkoumali, se domnívali, že Colónův nápad byl pozoruhodný a má slušné vyhlídky na úspěch. Kdo ví? To zjistíme jen tehdy, když mu vyhovíme. Pokud se vrátí jako vítěz, budeme vědět, že se nemýlil, a ihned vyšleme další flotily. Pokud se však vrátí s prázdnou, pak ho dáme uvěznit za okrádání Koruny. A pokud se nikdy nevrátí, neutratíme za podobné nápady už ani peso.‘“

„Královna z vašich představ je tak strohá,“ opáčila Isabela. „Mluví jako kněz.“

„Chyba je na mé straně,“ sklopil zrak Talavera. „Slyšel jsem příliš málo důvěrných rozmluv urozených dam s jejich choti.“

„Myslím, že ona královna by měla svému manželovi říci: ‚Pokud odpluje a nikdy se nevrátí, přišli jsme pouze o několik karavel. Piráti jich každý rok zajmou mnohem více. Avšak pokud odpluje a uspěje, pak bychom s hrstkou lodí dosáhli větších úspěchů než Portugalci za celých sto let nákladných a nebezpečných plaveb podél afrického pobřeží.‘“

„Máte pravdu, Výsosti, to zní mnohem lépe. Král, kterého si představujete, je velmi soutěživý.“

„Portugalci mu jsou trnem v oku,“ řekla Isabela.

„Souhlasíte tedy se mnou, Veličenstvo, že rozhodnout by měl Maldonado?“

„Zapomněl jste však na jednu věc,“ podotkla Isabela.

„A to?“

„Na Colóna. Pokud ho odmítneme, odejde a zamíří do Francie nebo Anglie. Nebo do Portugalska.“

„Jsou dva důvody, proč to neudělá, Vaše Veličenstvo.“

„A to jaké?“

„Zaprvé, Portugalsko má Diase a africkou cestu do Indie. A také náhodou vím, že Colónovy první zprostředkované styky v Paříži a Londýně se nesetkaly s vřelým přijetím.“

„On již oslovil i další panovníky?“

„Po prvních čtyřech letech jeho trpělivost začala poněkud ochabovat,“ pronesl kněz suše.

„A onen druhý důvod, proč Colón po zamítnutí neopustí Španělsko dříve, než vyhrajeme válku s Granadou?“

„Rozhodnutí komise mu bude doručeno písemně. A přestože dopis nebude obsahovat žádný příslib, bude psán tak, aby vyrozuměl, že jakmile válka skončí, bude možné případ znovu otevřít.“

„Rozhodnutí zavírá dveře, a dopis zároveň otevírá okno?“

„Jen pootevírá. Avšak jak znám Colóna, i ona úzká skulinka mu postačí. Je mužem velkých nadějí a nesmírné houževnatosti.“

„Rozumím tomu správně, otče Talavero, že vy sám jste plavbě nakloněn?“

„Vůbec ne. Pokud bych měl posoudit, která z představ o světě je správnější, zřejmě bych se přiklonil k Ptolemaiovi a Maldonadovi. Avšak byl by to jen dohad, neboť to nikdo neví přesně a nikdo to ani nemůže vědět na základě těch vědomostí, které máme.“

„Proč jste mě tedy dnes navštívil? Abyste mi přednesl tyto – návrhy?“

„Považujte je za pouhé představy, Vaše Veličenstvo. Neodvážil bych se vám cokoli navrhovat,“ usmál se. „Zatímco ostatní se snažili zjistit, co je vhodné, já spíše uvažoval o tom, co je dobré a správné. Vzpomněl jsem si, jak svatý Petr vystoupil z loďky a kráčel po hladině.“

„Až do okamžiku, kdy zapochyboval.“

„A v ten okamžik jej nadnesla ruka Spasitelova.“

Královně se zaleskly v očích slzy. „Myslíte, že v Colónovi může dlít Duch svatý?“

„Panna orleánská byla buď světice, nebo šílená.“

„Nebo čarodějnice. Upálili ji na hranici.“

„Přesně to chci říci. Kdo může s jistotou určit, zda v ní přebýval Bůh? A přece, díky tomu, že ji francouzští vojáci měli za služebnici boží, podařilo se jim postupně vyhnat Angličany ze země. Co kdyby byla šílená? Co by se stalo? Prohráli by ještě jednu bitvu. Co by to změnilo? Vždyť přece prohráli již tolikrát.“

„Pokud je Colón šílený, ztratíme jen několik karavel, něco peněz, nepovedenou výpravu.“

„Mimoto, jak znám Jeho Veličenstvo, mám za to, že by našlo způsob, jak přijít k lodím velmi lacino.“

„Říká se, že mince s jeho podobiznou křičí, když se berou do ruky.“

Talavera široce otevřel oči překvapením. „Odkud zná Veličenstvo tento malý šprým?“

Královna ztišila hlas. Již předtím rozmlouvali tak potichu, že je lady Felicia sotva mohla slyšet; kněz se musel naklonit, aby slyšel královnino slaboulinké šeptání. „Otče Talavero, je to jen mezi mnou a vámi. Byla jsem u toho, když byl poprvé vyřčen. Přesněji řečeno, když byl poprvé vyřčen, byla jsem to já, kdo právě hovořil.“

„Jsem vázán slibem zpovědníka,“ ujistil ji kněz.

„Jste tak dobrý duchovní, otče. Doručte mi rozhodnutí. A povězte otci Maldonadovi, ať není příliš krutý.“

„Vyřídím mu, aby byl laskavý, Vaše Veličenstvo. Ale laskavost otce Maldonada může zanechat jizvy.“

~~~

Když se Diko vrátila domů, byli rodiče ještě vzhůru a seděli v pokoji oblečení tak, jako by se někam chystali. A skutečně. „Manjam nás požádal, abychom přišli.“

„Teď?“ podivila se Diko. „Napadá vás, proč s vámi chce mluvit?“

„S námi,“ upřesnil Hassan, „chce vidět i tebe.“

Setkali se v jedné z menších místností Institutu, která však byla navržena tak, aby umožnila hromadné sledování holografického displeje chronohledu. Diko nicméně nenapadlo, že Manjam vybral tuto místnost z jiných důvodů než z potřeby soukromí. K čemu by potřeboval chronohled? Nebyl zaměstnancem Institutu. Byl významný matematik, a to znamenalo, že nepotřebuje nic z reálného světa. Jeho nástrojem byl počítač pro žonglování s čísly. A, samozřejmě, jeho mozek. Poté, co se Hassan, Tagiri a Diko dostavili, požádal je Manjam, aby ještě počkali na Hunahpúa a Kemala. Poté se všichni posadili.

„Musím začít omluvou,“ spustil Manjam. „Až zpětně jsem si uvědomil, že mé vysvětlení časových efektů bylo značně nevhodné.“

„Naopak,“ nesouhlasila Tagiri, „nemohlo být jasnější.“

„Vůbec se neomlouvám za nedostatek srozumitelnosti. Omlouvám se za nedostatek empatie. My matematikové nejsme v tomto ohledu příliš zběhlí. Vlastně jsem si myslel, že když vám sdělím, že naše doba zkrátka přestane existovat, uklidní vás to. Mě by to uklidnilo, rozumíte. Já však nestrávil celý život pozorováním minulosti. Nechápal jsem, jak velký je… soucit, který vás žene dál, především vás, Tagiri. Nyní už vím, co jsem měl říci: že konec bude bezbolestný. Nenastane žádné kataklyzma, nenastane pocit ztráty. Nebude čeho litovat. Náš svět vystřídá svět nový. Nová budoucnost. A v této nové budoucnosti, kterou tak moudře navrhli Diko a Hunahpú, budou lidé mít větší šanci na šťastnější a naplněnější život než my. I oni poznají smutek, nebude však tak všudypřítomný. Přesně to jsem měl říci. To, že se vám skutečně podaří odstranit ze světa spoustu utrpení, aniž byste sami nějaké způsobili.“

„Ano, přesně to jste měl říci,“ přikývla Tagiri.

„Nejsem zvyklý mluvit v kategoriích štěstí a zármutku. Matematika utrpení neexistuje. Není součástí mého povolání. A přesto mi není lhostejné,“ vzdychl. „Trápí mě víc, než si myslíte.“

Jeho slova Diko z nějakého důvodu nepříjemně zarazila. Jakmile si uvědomila, proč tomu tak je, ihned vyhrkla: „Hunahpú a já jsme ještě nepřijali konkrétní plány.“

„Skutečně?“ zeptal se Manjam. Natáhl ruku k přístroji a k Dičinu údivu s ním zacházel jako odborník. Téměř okamžitě se na monitoru objevil formulář, který Diko nikdy předtím neviděla, a Manjam do něj zadal dvojité přístupové heslo. O okamžik později holografický displej ožil.

Na záznamu ke svému překvapení uviděla sebe a Hunahpúa.

„To k zastavení Kolumba nestačí,“ slyšela Diko samu sebe z displeje. „Musíme jemu a jeho mužům pomoci vytvořit na Hispaniole společně s Taíny novou kulturu. Nové křesťanství, které se přizpůsobí Indiánům, tak jako tomu bylo v Řecku ve druhém století. Ale ani to nestačí.“

„Doufal jsem, že to budeš chápat stejně,“ přikývl hologramový Hunahpú. „Neboť já mám v úmyslu vydat se do Mexika.“

„Proč do Mexika?“

„Neměla jsi snad v plánu něco podobného?“

„Chtěla jsem říci, že musíme rychle rozvinout techniku, do chvíle, kdy by se tato nová hybridní kultura mohla poměřovat s Evropou.“

„Ano, přesně to jsem od tebe čekal. Ale samozřejmě se to nedá udělat na ostrově Haiti. Jistě, Španělé se o to pokusí, avšak Taínové zkrátka ještě nejsou připraveni přijmout tento druh techniky. Zůstane v rukou Španělů, což znamená, že se společnost navždy rozštěpí na třídu bílých vlastníků strojů a hnědé dělníky. Tak nevypadá zdravá společnost.“

Manjam zastavil přehrávání a obraz Diko a Hunahpúa zamrzl v pohybu.

Diko se rozhlédla po ostatních a viděla, že cítí stejný strach a vztek jako ona.

„Přístroje by neměly zobrazovat nic, co se stalo před méně než sty lety,“ řekl Hassan.

„Běžně tomu tak bývá,“ přikývl Manjam.

„Odkud matematik ví, jak používat chronohled?“ zeptal se Hunahpú. „Institut už přece vytvořil kopie ztracených zápisků všech význačných matematiků v historii.“

„To je neodpustitelné narušení soukromí,“ podotkl Kemal chladně.

Diko souhlasila, ihned však přešla k nejdůležitější otázce.

„Kdo doopravdy jste, Manjame?“

„Ach, jsem skutečně Manjam. Ne, neprotestujte, rozumím smyslu vaší otázky.“ Chvíli si je neklidně prohlížel. „O tom, čím se zabýváme, nemluvíme, protože bychom byli špatně pochopeni. Lidé by si mysleli, že jsme jakýmsi tajným spolkem, který za zavřenými dveřmi vládne světu, a nic by nebylo vzdálenější pravdě.“

„To mě skutečně uklidňuje,“ podotkla jízlivě Diko.

„Nemáme nic společného s politikou. Rozumíte? Nemáme nic společného s vládou. Jistě, zajímáme se o to, co dělají představitelé našich zemí, avšak když chceme něčeho dosáhnout, jednáme otevřeně. Kdybych psal některému z vládních úředníků, podepsal bych se svým jménem. Vystupoval bych pod ním i v rozhlase, když bych vyjadřoval svůj názor. Chápete? Nejsme žádná tajná stínová vláda. Nemáme moc rozhodovat nad lidskými životy.“

„A přesto nás špehujete.“

„Monitorujeme všechno zajímavé a podstatné, co se ve světě děje. A protože máme chronohledy, nemusíme používat špiony ani otevřené rozhovory s lidmi. Jen přihlížíme, a pak, když se děje něco důležitého, snažíme se být podporou.“

„Ano, ano,“ ušklíbl se Hassan. „Jistě jste ve vaší božské roli šlechetní a laskaví. Kdo jsou ostatní?“

„To já k vám přišel – ptejte se tedy pouze mě,“ odpověděl Manjam.

„A proč nám to všechno ukazujete? Proč nám to všechno říkáte?“ zeptala se Tagiri.

„Protože musíte pochopit, že vím, o čem mluvím. A musím vám jisté věci ukázat dříve, než pochopíte, proč váš projekt tak podporujeme, proč do něj nikdo nezasahuje, proč jste mohli shromáždit tak velký počet spolupracovníků od chvíle, kdy jste vy, Tagiri a Hassane, objevili, že můžeme sáhnout dozadu a změnit minulost. A především od chvíle, kdy Diko objevila, že to už někdo udělal, vymazal svůj vlastní čas a vytvořil novou budoucnost.“

„Směle do toho,“ vybídl ho Hunahpú.

Manjam vyťukal nové souřadnice. Obraz se změnil. Objevil se pohled z ptačí perspektivy na rozlehlou kamenitou rovinu, pravidelně osázenou pouštními rostlinami. Traviny a mohutné stromy lemovaly pouze břehy široké řeky.

„To je z projektu Sahara?“ zeptal se Hassan.

„To je Amazonie,“ odpověděl Manjam.

„To není možné,“ zašeptala Tagiri. „Tak takhle to tam vypadalo v počátcích Obnovy?“

„Vy mi nerozumíte,“ zavrtěl hlavou Manjam. „To je Amazonie teď. Nebo, přesněji řečeno, před nějakými patnácti minutami.“ Obraz rychle klouzal nad územím, míli za mílí podél toku řeky. Dlouho zůstával neměnný, až přibližně po tisíci mílích se objevily výjevy známé z televizního vysílání: hustý deštný prales, výsledek Obnovy. Po několika okamžicích jej však opět vystřídala téměř holá kamenitá půda, která se táhla až k bažinatému ústí řeky do moře.

„To je všechno? To že byl Amazonský deštný prales?“ divil se Hunahpú.

„Jeho obnova byla zahájena před čtyřiceti lety,“ namítl Hassan.

„Když začali, byl rozlehlejší než nyní,“ dodala Diko.

„To nám celou dobu lhali?“ zeptala se Tagiri.

„Ale přátelé,“ podíval se na ně Manjam. „Jistě jste slyšeli o hrozné ztrátě horních, nejúrodnějších vrstev půdy. Všichni víte, že když zmizí prales, dojde k nekontrolovatelnému nástupu eroze.“

„Vždyť vysévali trávu.“

„Která se neujala,“ dodal Manjam. „Nyní se snaží vyšlechtit nový druh, který dokáže přežít i při nedostatku potřebných živin. Neklesejte na mysli. Příroda je na naší straně. Za deset tisíc let se Amazonie zase zazelená.“

„To je déle, než – než trvá naše civilizace.“

„Z hlediska ekologické historie Země jen nepatrné zaškobrtnutí. Bude zkrátka nějakou dobu trvat, než se na březích nahromadí částečky půdy z And, v nichž se bude stromům a travinám dařit, a postupně se díky těmto nánosům bohatým na živiny rozšíří na obou březích řeky. Za vhodných podmínek v případě trávy o šest až deset metrů ročně. Pomoci by mohly také občasné vydatné záplavy. Takový výbuch sopky v Andách by leccos změnil k lepšímu – popel z ní by obnově půdy velmi napomohl. Pravděpodobnost, že v oblasti dojde v příštích deseti tisících letech k erupci, je poměrně vysoká. Navíc částečky půdy přináší také vítr z Afriky. Vidíte? Perspektivy jsou dobré.“

Manjamova slova byla plná optimizmu, ale Diko si byla jistá, že je ironický. „Dobré? Ta země je mrtvá.“

„Ach, inu… Ano, zatím.“

„Jak pokračuje rekultivace Sahary?“ zeptala se Tagiri.

„Velmi dobře. Učinili jsme značný pokrok. Hádám, že do pěti set let budeme hotovi.“

„Do pěti set let!“ vykřikla Tagiri.

„Samozřejmě za předpokladu, že se dočkáme mnohem hojnějších srážek. Ale dokážeme stále lépe předpovídat počasí na klimatické úrovni. Na projektu jste se ostatně za svých studií zčásti podílel i vy, Kemale.“

„My ale předpokládali rekultivaci Sahary během sta let.“

„Nu, ano, bylo by to tak, kdybychom mohli pokračovat s tolika pracovními týmy co dosud. To však již za deset let nebude možné.“

„Proč ne?“

Výjev na displeji se opět změnil. Oceán v bouři, vlny útočí na protipovodňovou hráz. Protrhávají ji. Stěna mořské vody zalévá – pole pšenice?

„Kde to je?“ zeptala se Diko.

„Jistě jste slyšeli o protržení hráze v Karolíně. V Americe.“

„To bylo před pěti lety,“ dodal Hunahpú.

„Správně. Velmi nešťastná událost. Přípobřežní ostrůvky, které tvořily ochrannou bariéru, zmizely před padesáti lety následkem vzestupu hladiny oceánu. Tato část východního pobřeží Severní Ameriky byla převedena z pěstování tabáku a těžby stavebního dřeva na produkci pšenice, aby se nahradily zničené farmy na vysychajících severoamerických prériích. A teď jsou rozlehlá pole pod vodou.“

„Daří se nám však nacházet nové způsoby, jak omezovat skleníkové plyny,“ namítl Hassan.

„To samozřejmě ano. Domníváme se, že dopad skleníkových plynů výrazně snížíme do dejme tomu třiceti let. Avšak tehdy už ho ani nebudeme chtít zmenšovat.“

„Proč myslíte? Hladina oceánu se zvyšuje následkem roztávání ledovcových pokrývek pólů. Nemáme jinou možnost, než zastavit globální oteplování,“ namítla Diko.

„Naše klimatické výzkumy ukazují, že jde o samoregulující se proces. Vyšší teplota a zvětšení povrchu světového oceánu vede k výrazně intenzivnějšímu vypařování a větším rozdílům teplot v globálním měřítku. Protože se ve větší míře tvoří mračna, zvětší se také albedo Země. Brzy bude naše planeta odrážet nejvíce slunečního světla od poslední doby ledové.“

„Ale klimatické satelity…“ začal Kemal.

„Pouze zabraňují nesnesitelným výkyvům počasí na jednotlivých místech. Jak dlouho myslíte, že ještě vydrží?“

„Až doslouží, můžeme je vyměnit,“ odpověděl Kemal.

„Skutečně?“ zeptal se Manjam. „Již nyní posíláme lidi z továren pracovat na pole. Avšak ani to nám příliš nepomůže, neboť už teď obhospodařujeme téměř všechnu půdu, kde zůstala úrodná zemina. A protože už nějakou dobu dosahujeme maximální produkce, pozorujeme první vliv přibývajících mračen – výnosy z hektaru se snížily.“

„Co tím chcete říci? Že už je na záchranu Země pozdě?“

Manjam jim místo odpovědi ukázal rozsáhlou oblast hustě posetou obilnými sily. Přiblížil je, aby si mohli prohlédnout vnitřek jednoho po druhém.

„Všechno prázdné,“ zašeptala Tagiri.

„Spotřebováváme naše zásoby,“ vysvětlil Manjam.

„Proč jsme ještě nezačali rozdávat potraviny na příděl?“

„Protože politikové to nemohou udělat, dokud si celé lidstvo neuvědomí nebezpečí. Zatím si ho neuvědomuje.“

„Proč je nevarujete?“ křikl na něj Hunahpú.

„Varovných signálů je víc než dost. Nebude trvat dlouho a lidé o nich začnou mluvit. Ale neuděláme nic, z prostého důvodu, že se nedá nic dělat. Úroda bude nadále klesat.“

„A co oceán?“ zeptal se Hassan.

„Oceány jsou dalším problémem. Co máme dělat? Vycedit všechen plankton, aby oceán také zemřel? Lovíme tolik ryb, kolik můžeme. Nyní jsme už na maximu. Přidejme, a za deset let budeme lovit jen zlomek toho co nyní. Nechápete? Škody, které napáchali naši předkové, byly příliš veliké. Není v naší moci zastavit síly, které po staletí uváděli do pohybu. Pokud bychom teď začali rozdávat potravu na příděl, jen bychom dosáhli toho, že by nás hladomor nepostihl za šest, ale za dvacet let. My ale s přídělovým systémem samozřejmě nezačneme dříve, než nastane hlad. A dokonce i tehdy budou lidé z oblastí s dostatečně vysokými výnosy poněkud rozhořčení, že si musejí utahovat opasky, aby nakrmili obyvatele vzdálených zemí. Teď cítíme, že celé lidstvo je jedním velkým kmenem, a proto nemusí nikdo trpět hlady. Myslíte, že tomu tak bude i tehdy, až výrobci potravin uslyší, jak jejich děti žadoní o chléb, zatímco lodi odvážejí obilí do cizích zemí? Jak udrží politikové na uzdě vášně, které budou cloumat celým světem?“

„Co s tím vším tedy dělá ta vaše skupinka?“ zeptal se Hassan.

„Nic,“ odpověděl Manjam. „Jak jsem řekl, věci zašly příliš daleko. I ty nejpříznivější prognózy ukazují, že náš systém zkolabuje do třiceti let. Pokud ovšem nevypuknou války. Nebudeme mít zkrátka dostatek potravin, abychom všichni přežili, a dokonce ani aby přežila většina. Nemůžete udržovat průmysl bez zemědělské základny, která vyprodukuje víc potravin, než spotřebují sami producenti. Nejprve tedy začne zanikat průmyslová výroba. Najednou nebude dostatek traktorů. Poté se začne snižovat výroba hnojiv a ještě menší část se jich dostane tam, kde jich je třeba, neboť zkolabuje i doprava. Budeme tedy pěstovat ještě méně potravin. Klimatické satelity vypoví službu a nebude možnost je nahradit. Nastane sucho. Potopa. Stále méně úrodné půdy. Stále více mrtvých. Následkem toho ještě méně průmyslu. A tedy méně potravin. Prozkoumali jsme miliony různých scénářů a všechny vedly k témuž. Počet obyvatel klesne na pět milionů, než se stabilizuje. Krátce nato přijde další doba ledová. V ten okamžik začne počet obyvatel opět mírně klesat, až dosáhne přibližně dvou milionů. V případě, že nevypukne válka, samozřejmě. Všechny současné prognózy předpokládají, že reakce bude kompletně pokojná. Všichni ale dobře víme, jak pravděpodobné to je. Stačí, aby se začalo válčit v jedné ze zemí s nejvyšší produkcí potravin a pokles bude mnohem prudší, přičemž počet obyvatel se následně ustálí na mnohem menším počtu.“

Všichni mlčeli. Věděli, co to znamená.

„Všechny zprávy nejsou špatné,“ pokračoval Manjam. „Lidstvo přežije. Po skončení doby ledové začnou naši vzdálení potomci znovu budovat civilizaci. Deštné pralesy budou do té doby obnoveny. Stáda začnou opět spásat travnaté roviny Sahary, Rub al-Chálí a Gobi. Naneštěstí však lidstvo již před dávnými lety vytěžilo všechno dostupné železo a stejně tak snadno dostupný cín a měď. Nabízí se otázka, jak si poradí, aby opustili dobu kamennou, když nebude kov. A nabízí se také otázka, jaký zdroj energie budou bez jediné kapky fosilních paliv používat k dopravě. Nevelké ložisko rašeliny se stále nachází v Irsku. Lesy se do té doby samozřejmě obnoví, budou tedy moci pálit dřevěné uhlí. A až vypálí všechny lesy, celý cyklus začne nanovo.“

„Tvrdíte tedy, že se lidská rasa nemůže znovu obnovit?“

„Tvrdím, že jsme spotřebovali všechny snadno dostupné zdroje,“ řekl Manjam. „Lidé jsou velmi vynalézaví. Možná objeví novou cestu k lepší budoucnosti. Možná zjistí, jak vyrábět sluneční panely ze zrezivělých sutin našich mrakodrapů.“

„Ptám se ještě jednou,“ přerušil ho Hassan. „Co děláte, abyste tomu zabránili?“

„A já vám opět odpovídám, že nic,“ opáčil Manjam. „Není to v našich silách. Varovat lidstvo je zbytečné, neboť žádná změna lidského chování nezpůsobí, že problém zmizí. Civilizace, jakou máme nyní, nemůže přežít ani další pokolení. A myslím, že lidé to cítí. Porodnost na celém světě klesá. Každý k tomu má jiný důvod, ale výsledný dopad je stejný. Lidé volí bezdětnost, protože se se svými potomky nechtějí dělit o nedostatečné zdroje.“

„Proč jste nám to všechno ukazoval, když se s tím nedá nic dělat?“ zeptala se Tagiri.

„Proč jste zkoumala minulost i přesto, že jste se domnívala, že ji nelze změnit?“ odpověděl otázkou Manjam. „Mimoto, nikdy jsem neřekl, že vy s tím nemůžete něco udělat. Pouze že my nemůžeme nic udělat.“

„Právě to je důvod, proč nám bylo umožněno pracovat na projektu cesty časem,“ pochopil Hunahpú. „Abychom se mohli vrátit a všemu zabránit.“

„Neměli jsme žádnou naději. To se změnilo v okamžiku, kdy jste objevili, že minulost lze změnit,“ přikývl Manjam. „Do té doby jsme se soustřeďovali na archivaci daného stavu. Shromažďovali jsme všechny lidské vědomosti a zkušenosti, které jsme uložili v co nejtrvanlivější podobě, tak, aby na skrytém místě přečkaly alespoň deset tisíc let. Vyvinuli jsme velmi dobrá a odolná zařízení k jejich skladování. A také jednoduchou nemechanickou čtečku, která by mohla být použitelná ještě za dva nebo tři tisíce let. Nic lepšího nezmůžeme. Samozřejmě, nikdy se nám nepodařilo shromáždit skutečně všechno vědění. Ideálním řešením bylo rozdělit všechno, co jsme měli, na jednoduché lekce, které by krok za krokem mapovaly lidstvem nabyté vědomosti. Dostali jsme se však pouze k algebře a základním genetickým zákonům, poté jsme museli s vytvářením lekcí přestat. Posledních deset let jen ukládáme data a kopírujeme je. Až – pokud vůbec – naše prapravnoučata naleznou schránky, do nichž jsme je ukryli, budou si s nimi muset poradit sami. Shromažďování dat byl jediný důvod existence našeho, jak vy říkáte, tajného spolku. Snažili jsme se zachovat paměť naší civilizace. Pak jsme ale objevili vás.“

Tagiri se dala do pláče.

„Mami, co se stalo?“ zeptala se Diko.

Hassan svou ženu objal a přitáhl ji k sobě. Tagiri zvedla slzami zmáčenou tvář a podívala se na svou dceru. „Ach, Diko, celá ta léta jsem si myslela, že žijeme v ráji.“

„Tagiri je neobvykle soucitný člověk,“ poznamenal Manjam. „Když jsme ji objevili, sledovali jsme ji s obdivem a zalíbením. Jak dokáže snášet utrpení takové spousty jiných lidí? Ani ve snu by nás nenapadlo, že to bude právě její soucit a nikoli důvtip našich nejchytřejších hlav, co nám dovolí uniknout nadcházející katastrofě.“ Vstal, přešel k Tagiri a poklekl. „To všechno jsem vám ukázal ze strachu, že byste se rozhodla pozastavit projekt Kolumbus.“

„To jsem už udělala. Tedy, chci říct, že jsem rozhodla.“

„Ptal jsem se ostatních. Souhlasili s mým názorem, že to musíte vidět. Přestože jsme věděli, že pro vás tyto výjevy nebudou znamenat pouze vyprahlou zemi, statistické údaje, nic bezpečného, vzdáleného a přijatelného. Věděli jsme, že si představíte každý ztracený život, každou zmařenou naději. Uslyšíte hlasy dnešních novorozenců, kteří své rodiče jednou budou proklínat za to, že je nezabili ještě v lůně matky. Lituji, že vám působím takovou bolest. Musíte však pochopit, že pokud je Kolumbus středobodem dějin a zastavit ho představuje způsob, jak vytvořit novou budoucnost pro lidskou rasu, pak je nutné zasáhnout.“

Tagiri pomalu přikývla. Otřela si slzy, zadívala se na Manjama.

„Ale nikoli tajně,“ řekla rozhodně.

Manjam se unaveně usmál. „Někteří z nás varovali, že si dáte takovou podmínku.“

„Lidé musí svolit s vysláním někoho do minulosti, aby vymazal náš svět. Musí souhlasit.“

„Budeme muset počkat, než se zeptáme,“ zavrtěl hlavou Manjam. „Kdybychom se jich zeptali dnes, odpověděli by ne.“

„Kdy tedy?“ zeptala se Diko.

„Poznáte kdy,“ odpověděl Manjam. „Až nastane hlad.“

„Co když budu příliš starý?“ zeptal se Kemal.

„Pak vyšleme někoho jiného,“ řekl Hassan.

„Co když budu příliš stará já?“ zeptala se Diko.

„Nebudete,“ usmál se trpce Manjam. „Buďte připraveni. V okamžiku, kdy nastane nouzová situace a lidé uvidí, jak jejich děti hladoví a dospělí umírají, pak svolí k tomu, co máte v úmyslu. Protože pak konečně spatří situaci ve správném světle.“

„Co to znamená?“ podivil se Kemal.

„Nejdříve se snažíme zachránit sami sebe,“ vysvětloval Manjam. „Když vidíme, že to není možné, děláme vše pro to, aby přežily naše děti. Pokud nemají naději ani ony, snažíme se zachránit své příbuzné, a konečně svou vesnici či kmen. A když zjistíme, že nemůžeme zachránit ani je, pak se snažíme zachránit naši paměť. A pokud nemůžeme udělat ani to, co nám zbývá? Nakonec spatříme situaci v takovém světle, že můžeme zkusit vykonat něco pro dobro celého lidstva.“

„Nebo propadneme zoufalství,“ dodala Tagiri.

„Ano, to je druhá možnost,“ souhlasil Manjam. „Avšak nemyslím, že by se týkala kohokoli v této místnosti. Když však tuto možnost předložíme lidem, kteří uvidí, jak jejich svět kolem nich umírá, myslím, že budou chtít, abyste se pokusili udělat, co je ve vašich silách.“

„Pokud ale nebudou souhlasit, pak nic nepodnikneme,“ prohlásila Tagiri rozhodně.

Diko mlčela. I ona však věděla, že rozhodnutí nyní už nezáleží na matce. Proč by měli lidé jedné generace mít právo vetovat jedinou příležitost k záchraně budoucnosti lidstva? To však nyní není důležité. Jak řekl Manjam, jakmile lidé pohlédnou do tváře smrti a hrůzy, nemohou rozhodnout jinak. Konec konců, za co se modlili onen stařec a stařena z ostrova Haiti? Ne za osvobození, ne. Ve své beznaději prosili o rychlou a bezbolestnou smrt. Pokud nic jiného, alespoň tu projekt Kolumbus bezpochyby přinese.

~~~

Cristoforo se pohodlně usadil a začal poslouchat, jak otec Antonio a otec Perez pokračují v rozboru zprávy ode dvora. Zpozorněl pouze v okamžiku, kdy mu otec Perez sdělil: „Ovšemže pochází od samotné královny. Myslíš, že po těch dlouhých letech by ti nechala zaslat zprávu, aniž by se přesvědčila, že souhlasí s jejím přesným zněním? Zpráva zmiňuje možnost, že tvůj případ bude přešetřen ‚za příznivějších okolností‘. Takové věci se neříkají jen tak. Vladaři jsou příliš zaneprázdnění, než aby se zabývali již uzavřenými záležitostmi. Ona tě však vyzývá, abys ji přišel okrádat o drahocenný čas, což znamená, že věc není uzavřena.“

Věc není uzavřena. Téměř si přál, aby byla. Téměř si přál, aby Bůh vybral někoho jiného.

Vzápětí tu myšlenku zapudil, a zatímco františkáni hovořili o dalších možnostech, nechal svou mysl jen tak bloumat. Na argumentech už pranic nezáleželo. Jediný argument, který měl pro Cristofora význam, byl, že Bůh, Kristus a holubice Ducha svatého se mu ukázali na pláži a vyzvali ho k plavbě na západ. Všechno ostatní musí být bezpochyby pravdivé, neboť v opačném případě by mu Bůh nepřikázal vydat se na cestu. S tím on ale nemá nic společného. Chtěl plout na západ pro… pro Boha, ano. A proč pro Boha? Proč Kristus získal takovou důležitost v jeho životě? Ostatní lidé – dokonce ani kněží – nezměnili svůj život tolik jako on. Sledovali osobní cíle. Budovali kariéru, plánovali si budoucnost. Zdálo se také, ač to bylo s podivem, že Bůh je mnohem laskavější k těm, kterým na něm příliš nezáleželo, nebo alespoň méně než Cristoforovi.

Proč chci obětovat tolik?

Hleděl přes stůl na zeď, ale neviděl kříž, který tam visel. Mysl mu zaplavila vzpomínka. Matka se krčí za stolem a něco mu šeptá, zatímco v dáli někdo křičí. Co to bylo za vzpomínku? Proč se vynořila právě teď?

Já měl matku, nebohý Diego nikoli. A vlastně ani otce, po pravdě. Píše mi, že ho život v La Rábidě netěší. Co ale zmůžu? Pokud bude výprava úspěšná, pak pro něj získám bohatství. Diego bude synem vlivného muže a bude tedy sám vlivným mužem. A pokud se vrátím s prázdnou, bude potřebovat dobré vzdělání, a nikdo není tak dobrý učitel jako františkáni, podobní jako tito kněží. Nic z toho, co by viděl nebo slyšel v Salamance – či kamkoli se vydám za náklonností králů nebo královen – by jej nepřipravilo na život, jaký jednou pravděpodobně povede.

Postupně, jak jej přemáhal spánek, si stále silněji uvědomoval, že pod krucifixem stojí černá dívka – oděná jednoduše, avšak barevně, a upřeně jej pozoruje. Věděl, že není skutečná, neboť stále viděl kříž na zdi za ní. Musela být velmi vysoká, neboť kříž visel téměř pod stropem. Proč se mi zdá o černých ženách? pomyslel si. Až na to, že to není sen, protože nespím. Stále slyším, jak se otec Perez a otec Antonio přou. Perez se chce osobně vydat za královnou. Inu, tomu říkám nápad. Proč mě ta dívka pozoruje?

Je to snad zjevení? přemítal rozespale. Pokud ano, pak je mnohem méně jasné než vize, kterou spatřil tehdy na pláži. A jistě to také není Bůh. Mohl by snad obraz černé dívky pocházet od Satana? Co vlastně vidím? Ďáblovu nevěstku?

Ale ne s křížem, který jí stále visí za hlavou. Jako by byla ze skla, z černého skla. Vidím do ní… má v hlavě krucifix. Znamená to, že sní o novém ukřižování Krista? Nebo je stále v myšlenkách s Mariiným synem? Snům a zjevením nerozumím. Potřebuji jasnější vize. Pokud jsi ji seslal ty, Bože, pokud mi tímto zjevením chceš něco naznačit, pak věz, že nerozumím, a prosím tě, abys ke mně promlouval srozumitelněji.

Jakoby v odpověď začala černá dívka blednout a Cristoforo si povšiml, že někdo jiný stojí v rohu místnosti. Někdo, skrz něhož nebylo vidět, kdosi tělesný a skutečný. Vysoký a pohledný mladík se zvídavýma a maličko nejistýma očima. Podobal se Felipě. Velmi se jí podobal. Jako by v něm přebývala, neustálá Cristoforova výčitka, neustálá prosba. Miloval jsem tě, Felipo. Ale víc jsem miloval Krista. To přece nemůže být hřích, nebo snad ano?

Mluv se mnou, Diego. Žádej, co ti po právu náleží: mou pozornost, můj respekt. Nemůžeš tam přece jen tak slabošsky stát a čekat. Doufat v drobečky z mého stolu. Cožpak nevíš, že synové musí být silnější než jejich otcové, jinak svět zahyne?

Diego mlčel. Jenom mlčel.

Kdo ví, všichni muži snad nemusí být silní, pomyslel si Cristoforo. Někdy postačí, když jsou zkrátka jen dobří. A bude-li můj syn dobrý člověk, postačí to k tomu, abych jej miloval. Budu silný za nás oba. Jsem dost silný, abych tě vyzvedl vysoko.

„Diego, můj drahý synu,“ oslovil jej Cristoforo.

Teď se chlapec ozval. „Slyšel jsem nějaké hlasy.“

„Nechtěl jsem tě probudit,“ omlouval se Cristoforo.

„Myslel jsem, že je to jen další sen.“

„Často se mu o tobě zdává,“ zašeptal otec Perez.

„Já sním o tobě, můj synu,“ řekl Cristoforo. „Zdává se i tobě o mně?“

Diego přikývl. Po celou dobu nespustil z otce zrak.

„Myslíš, že nám Duch svatý dopřává tyto sny, abychom nezapomněli na vzájemnou lásku, která nás váže?“

Chlapec opět přikývl. Pak šel k otci, zpočátku nejistý; pak však, když Cristoforo vstal a natáhl ruce, se chlapcovy kroky staly jistějšími. Když se objali, Cristofora zaskočilo, jak moc chlapec vyrostl, jak vytáhlé má paže a jak zesílil. Dlouho, předlouho jej držel v náručí.

„Řekli mi, že umíš dobře kreslit, Diego,“

„To je pravda.“

„Ukaž mi to.“

Cestu k chlapcově cele strávili v družném hovoru. „Taky znovu kreslím,“ řekl Cristoforo. „Quintanilla mi před několika lety odebral rentu, ale já ho přelstil. Neodešel jsem. Kreslím mapy pro ostatní. Kreslil jsi někdy mapu?“

„Když jednou přijel strýček Bartolomeo, ukázal mi, jak na to. Nakreslil jsem mapu kláštera. Nezapomněl jsem ani na myší díry!“

Společně se smáli celou cestu po schodech.

~~~

„Stále jen čekáme a čekáme,“ povzdechla si Diko, „a nikdo z nás nemládne.“

„Kemal ano,“ opáčil Hunahpú. „Pořád jen cvičí, dokonce i na úkor ostatních příprav.“

„Musí být silný, aby mohl proplavat pod loděmi a rozmístit nálože.“

„Myslím, že bychom měli najít někoho mladšího.“

Diko zavrtěla hlavou.

„Napadlo tě někdy, co by se stalo, kdyby dostal infarkt? Pošleme ho do minulosti zastavit Kolumba a on zemře ve vodě. Co pak? Já budu mezi Zapotéky. Odpálíš nálože ty a zadržíš Kolumba? Nebo ho necháme odplout zpátky do Evropy, aby všechno naše úsilí přišlo vniveč?“

„Už jenom sama naše cesta něco změní. Nezapomeň, že budeme přenašeči některých onemocnění.“

„Nový svět tak díky nám získá odolnost vůči neštovicím a spalničkám. Což znamená, že se více mužů a žen může těšit na roky strávené v otroctví.“

„Španělé nebyli zase tak vyspělí, alespoň ne po stránce technologií. A bez chorob, které by svědčily o nepřízni bohů, Indiáni neztratí odvahu. Určitě něco zlepšíme, alespoň do jistého stupně, Hunahpú. Já však věřím v Kemalův úspěch.“

„Máš pravdu,“ přikývl Hunahpú. „Je jako tvoje matka. Půjde si za svým, i kdyby proto měl zemřít.“

Diko se hořce pousmála.

„Vím, že právě to má v úmyslu, přestože o tom nikdy nemluví.“

„Co máš na mysli?“

„Nezmiňoval se o tom už celé roky. Myslím, že jsem ho o tom slyšela uvažovat jen jedinkrát. A pak se jednoduše rozhodl, že to udělá.“

„Co?“

„Že zemře.“

„Zemře?“

„Mluvil o tom ještě v… ach, kdysi dávno. O tom, že když se potopí jedna loď, je to neštěstí. Potopí-li se dvě, je to pohroma. A potopí-li se tři, je to trest Boží. Jaký bude mít důsledek, když si Kolumbus bude myslet, že Bůh je proti němu?“

„Nu, to je problém. Ale lodě se musí potopit.“

„Poslouchej, Hunahpú. Mluvil dál. Řekl také: ‚Kdyby jen věděli, že jim lodě do povětří vyhodil Turek. Nevěřící pes. Nepřítel Krista.‘ Potom se rozesmál. A pak zvážněl.“

„Proč jsi mi o tom neřekla dřív?“

„Protože on se o tom rozhodl nemluvit. Myslela jsem ale, že pochopíš, proč nebere ostatní přípravu vážně. Nepočítá s tím, že bude žít tak dlouho, aby některou z těch vědomostí použil. Potřebuje jen dobrou kondici, znalost trhavin a musí umět natolik španělsky, latinsky či jakkoliv, aby mohl Kolumbovým mužům říci, že to on zničil jejich lodi a že tak učinil ve jménu Alláha.“

„A poté se zabije?“

„Žertuješ? Jistěže ne. Zabijí ho křesťané.“

„To nebude příjemné.“

„Ale dostane se do nebe. Zemře pro islám.“

„Je tedy skutečně věřící?“ zeptal se Hunahpú.

„Otec si myslí, že ano. Říká, že čím je člověk starší, tím více věří v Boha, ať už si ho představuje jakkoli.“

V tom okamžiku se do jejich pokoje vrátil lékař. „Všechno dopadlo skvěle, přesně jak jsem říkal. Máte hlavu plnou zajímavých informací. Nikdo v dějinách lidstva neměl v hlavách takové znalosti, jaké nyní máte vy a Kemal!“

„Znalosti a elektromagnetické časové bomby,“ podotkl Hunahpú.

Lékař pokýval hlavou. „Ano, je pravda, že aktivované signální zařízení může po několika desítkách let vyvolat rakovinu. K jeho spuštění ale dojde až za sto let, takže si myslím, že už nebudete víc než kosti v zemi a nějaká rakovina vás rozhodně trápit nebude.“ Zasmál se.

„Připadá mi poněkud morbidní,“ zabručel Hunahpú.

„To jsou všichni lékaři,“ odpověděla Diko. „Učí je to ve škole.“

„Zachraňte svět, mladý pane a mladá dámo. Vytvořte opravdu dobrý nový svět pro mé děti.“

Na strašlivý okamžik si Diko pomyslela, že lékař nechápe, že pokud odejdou, jeho děti zmizí ze světa, stejně jako každý, kdo se ocitl v této slepé uličce času. Kéž by se jen Číňané snažili naučit lépe anglicky, přesněji by chápali, co říká zbytek světa.

Lékař se rozesmál, když viděl zděšení v jejich tvářích. „Myslíte si, že jsem tak chytrý, že vám dokážu nahradit lebeční kosti kusem kovu, a zároveň tak hloupý, že nechápu souvislosti? Cožpak nevíte, že Číňané byli moudří, když se ještě zbytek lidstva potácel v hlouposti? Pokud se vydáte do minulosti, mladý pane a mladá dámo, pak všichni lidé nové budoucnosti budou mými dětmi. A až jednou zjistí, jak přinutit tyto umělé kůstky promluvit, a naleznou všechny záznamy, pak se dozvědí o mně i všech ostatních lidech. Budou si nás pamatovat. Budou vědět, že jsme jejich předky. To je velmi důležité. Musí vědět, že jsme jejich předky, a pamatovat si nás.“ Zdvořile se uklonil a odešel.

„Bolí mě hlava,“ řekla Diko. „Nemyslíš, že máme poprosit o další prášky?“

~~~

Santangel odtrhl zrak z královny, podíval se do svých knih a usilovně se snažil uhodnout, co od něho monarchové chtějí. „Tážete se, zda si království může takovou cestu dovolit? Tři karavely, zásoby a posádku? Válka s Granadou skončila. Ano, královská pokladna si to může dovolit.“

„Lehce?“ zajímal se král Ferdinand. Skutečně tedy doufá, že by cesta mohla být pozastavena kvůli nedostatku prostředků. Jediné, co by Santangel musel říci je: „Ne lehce, ne, byla by to velká oběť.“ A král by odpověděl: Tak vyčkejme lepších časů, a celá věc by byla jednou provždy uzavřena.

Santangel se na královnu ani nepodíval, neboť moudrý dvořan nikdy nedopustí, aby se zdálo, že je-li tázán jedním z vládců, musí se zrakem poradit s druhým. Přesto koutkem oka zahlédl, jak se královna pevně chytila područek svého trůnu. Královně není výsledek lhostejný, pomyslel si Santangel. Na rozdíl od krále jí na tom záleží. Ferdinandovi je celá záležitost na obtíž, aniž by doufal v ten či onen výsledek.

„Vaše Výsosti, pokud máte jakékoli pochybnosti,“ začal Santangel, „zda je královská pokladnice schopna poskytnout potřebnou částku, rád se zaručím vlastním majetkem.“

Dvořané nejprve překvapením zmlkli, po chvíli se však sálem začalo ozývat vzrušené šuškání. Jedinou větou Santangel změnil atmosféru panující v sále. Pokud si lidé něčím byli jistí, pak tím, že Luis de Santangel ví, jak přijít k penězům. To byl jeden z důvodů, proč mu král Ferdinand v otázce financí bezmezně důvěřoval. Santangel nemusel okrádat královskou pokladnici, aby zbohatl. Byl nebývale bohatý již tehdy, když vstupoval do králových služeb, a měl čich na to, jak snadno zbohatnout ještě více, aniž by se musel stát příživníkem na královském dvoře. Pokud jej tedy vidina plavby nadchla natolik, že se za ni rozhodl zaručit…

Král se pousmál. „A pokud tuto štědrou nabídku přijmu?“

„Pokud mi Vaše Veličenstvo umožní spojit své jméno s plavbou señora Colóna, bude mi velkou ctí.“

Králův úsměv se vytratil. Santangel dobře věděl proč. Tomuto vládci velmi záleželo na tom, jak na něj lid pohlíží. Dost na tom, že musel celý život udržovat křehkou rovnováhu ve vztahu s úřadující a řádně vládnoucí královnou, aby po smrti jednoho z nich zaručil mírové sjednocení Kastilie a Aragonie. Nechtěl zavdávat příčinu k pomluvám. Rozneslo by se, že král Ferdinand nechtěl dát peníze na tuto velkou výpravu. To jen Luis de Santangel byl natolik prozíravý, že ji ochotně zaplatil.

„To je vskutku štědrá nabídka, můj příteli,“ řekl král. „Aragonie se však nehodlá zbavit svého podílu zodpovědnosti.“

„A stejně tak Kastilie,“ dodala královna a uvolněně se pustila područek.

Věděla, že si všimnu, jak je napjatá? Nebo mi chtěla dát znamení?

„Shromážděte k prozkoumání jeho žádosti novou radu,“ nařídil král. „A pokud bude verdikt příznivý, pak tomuto cestovateli poskytnu jeho karavely.“

Zdá se tedy, že všechno začne nanovo. Santangel, který celou záležitost pozoroval zpovzdálí, ale brzy poznal, že tentokrát bude ruka v rukávě. A vskutku. Tentokrát rozhodování trvalo nikoli roky, ale pouhých pár týdnů. Nová rada se skládala povětšinou z Colónových přívrženců z prvního šetření a jen několika málo konzervativních teologů, kteří mu tak důrazně odporovali. Nebylo tedy překvapením, že koncil zběžně prozkoumal Colónovy návrhy a vynesl příznivý rozsudek. Zbývalo tedy jen, aby si královna nechala Colóna povolat na dvůr a zpravila ho o rozhodnutí.

Santangel předpokládal, že po tolika letech čekání, poté, co se před několika měsíci zdálo, že vše je ztraceno, Colón přijme příznivé zprávy s radostí. Avšak Janovan dorazil ke dvoru a místo vděčného přijetí královnina rozhodnutí začal vypočítávat své požadavky. Taková nehoráznost! Tak především tento muž z lidu žádal šlechtický titul, který by odpovídal úkolu, jakým byl pověřen. A to byl pouze začátek.

„Až se vrátím z Orientu,“ nechal se slyšet, „budu mít za sebou cestu, jakou si netroufl vykonat žádný jiný kapitán přede mnou. Musím se tedy plavit s hodností admirála všech moří, čímž budu postaven na roven velkoadmirála Kastilie. Bylo by přiměřené, abych spolu s touto hodností nabyl pravomocí místokrále a generálního guvernéra ve všech zemích, které jménem Španělska objevím. Tyto tituly a pravomoci musí být nadto dědičné, aby po mé smrti přešly na mého syna a následně na jeho syny po všechny časy. Bylo by také patřičné, aby mi byla vyplácena odměna ve výši deseti procent z každého uzavřeného obchodu mezi Španělskem a novými zeměmi, a taktéž by mi mělo patřit deset procent z nalezeného nerostného bohatství.“

Je možné, že by se po těch dlouhých letech naprosté skromnosti ukázalo, že Colón je pouze dalším příživníkem?

Královna na okamžik nebyla mocna slova. Když se vzpamatovala, úsečně Colónovi sdělila, že jeho žádost zváží, a dovolila mu odejít.

Když Santangel zpravil krále o Colónových požadavcích, panovník zbrunátněl vzteky. „Jak se opovažuje vznášet nároky? Myslel jsem, že přišel ke dvoru jako pokorný prosebník. Očekává snad, že král uzavírá smlouvy s kmány?“

„Nikoli, Vaše Veličenstvo,“ odpověděl Santangel. „Očekává, že ho nejdříve povýšíte do šlechtického stavu, a poté s ním uzavřete úmluvu.“

„Předpokládám, že v těchto věcech nechce ustoupit?“

„Je velmi zdvořilý, ale ne, ze svých požadavků nesleví ani o píď.“

„Pak tedy ať odejde s prázdnou,“ odpověděl král. „Společně s královnou se chystáme uspořádat triumfální příjezd do Granady, jakožto osvoboditelé Španělska a bojovníci Boží. Kreslíř map z Janova, a troufá si žádat o titul místokrále a admirála? Nezasluhuje si ani označení señor.“

Santangel si byl jistý, že až Colón uslyší královu odpověď, ustoupí. On však jen nevzrušeně oznámil, že odjíždí, a začal se chystat na cestu.

Celý večer panoval kolem krále a královny rozruch. Santangel začínal chápat, že Colón nebyl takový blázen, když vznesl své požadavky. Celá ta léta musel zůstat a čekat, protože kdyby opustil Španělsko a vydal se se svými návrhy na anglický či francouzský dvůr, měl by za sebou již dva nezdary. Proč by o něj jevily zájem Francie a Anglie, když jej odmítly dvě velké evropské námořní mocnosti?

Nyní však vešlo ve známost, že vládci Španělska jeho návrhy přijali a rozhodli se poskytnout pro jeho plavbu potřebné prostředky. Nejednalo se již o výpravě samotné, ale o odměnách, které za ni Kolumbus sklidí. Mohl dnes odejít a být si jistý vřelým přijetím v Paříži či Londýně. Říkáte, že se vám Ferdinand a Isabela nechtějí odvděčit za vaše budoucí úspěchy? Hleďte, jak své skvělé námořníky odměňuje Francie, jaké pocty čekají ty, kdož se do Orientu plaví pod anglickou vlajkou! Po dlouhém čekání Colón nakonec vyjednával z pozice síly. Mohl odmítnout nabídku Španělska, neboť země mu již poskytla to nejdůležitější, co potřeboval – a dala mu to zadarmo.

Jak obratně umí vyjednávat, pomyslel si Santangel. Kéž by jen byl obchodníkem. Co všechno jsem mohl dokázat s takovým mužem ve svých službách! Brzy bych vlastnil hypotéku na chrám svatého Petra v Římě! Hagiu Sofii! Chrám Svaté hrobky!

Vzápětí jej však napadlo: kdyby se Colón věnoval obchodu, nebyl by mi pomocníkem, ale soupeřem. Při tom pomyšlení se otřásl.

Královna váhala. Tolik si přála, aby se plavba uskutečnila, avšak Colónovy požadavky jí ztížily možnost jeho žádosti vyhovět. Král byl nicméně neoblomný. Proč by se vůbec měl zabývat přemrštěnými nároky nějakého cizince?

Santangel sledoval, jak se otec Diego de Deza marně snaží králi jeho rozhodnutí rozmluvit. Cožpak ten člověk netuší, jak jednat s vladaři? Královskému pokladníkovi se ulevilo, když slovo záhy převzal otec Talavera. Sám však mlčel až do okamžiku, kdy se nakonec král zeptal na jeho názor.

„Colónovy požadavky jsou vskutku tak přemrštěné a nesplnitelné, jak se zdají. Král, který vyhnal Maury ze Španělska, přece neudělí takové pocty neprověřenému cizinci.“

Téměř všichni uznale přikyvovali. Předpokládali, že Santangel se snaží králi zalichotit a jakožto všichni pochlebovači byli ochotni ihned přikývnout čemukoli, co by mohlo velebit panovníka. Díky tomu se mu podařilo získat všeobecný souhlas s tím nejdůležitějším: „Colón je neprověřený cizinec.“

„Ovšemže poté, co se úspěšně vrátí z plavby, kterou se již Vaše Veličenstva rozhodla schválit a podpořit, získá pro španělskou korunu takovou moc a bohatství, že si zaslouží ještě více, než oč žádal. Pokud si je skutečně tak jist svým úspěchem, jistě bez váhání přijme vaši podmínku – že se mu všech poct dostane až po úspěšném návratu.“

Král se usmál. „Santangele, ty lišáku. Vím, že ti záleží na tom, aby Colón vyplul. Ty sám jsi však nezbohatl tím, že bys vyplácel odměnu dříve, než bylo zač, nemám pravdu? To oni na sebe berou všechna rizika.“

Santangel se zdvořile uklonil.

Král se obrátil k písaři.

„Sepište dohodu podle Colónových požadavků. Všechny ovšem podmiňte jeho úspěšným návratem z Orientu,“ dodal. Šibalsky se usmál na Santangela. „Jaká škoda, že se jakožto křesťanský král nesmím oddávat hazardu. Vsadil bych se s tebou, že Colónovi nikdy nebudu muset vyhovět.“

„Jen pošetilec by se sázel s přemožitelem Granady, Vaše Veličenstvo,“ opáčil Santangel. A ještě větší blázen by sázel proti Colónovi, dodal v duchu.

Listina byla sepsána časně zrána, krátce po poslední poradě mezi královými a královninými rádci. Poslíček, který se se zprávou vydal za úsvitu za Colónem, se vrátil celý rozrušený a dotčený. „Je pryč!“ vykřikl.

„Ovšemže,“ přikývl otec Perez. „Bylo mu řečeno, že jeho podmínky nebyly přijaty. Ale odjel teprve za úsvitu. A domnívám se, že nejede příliš rychle.“

„Pak ho tedy vraťte,“ přikázala královna. „Vzkažte mu, ať ještě jednou předstoupí před královnu, neboť ta je konečně připravena rozhodnout v jeho záležitosti. Ne, neříkejte ‚konečně‘! A pospěš si.“

Poslíček poslušně odběhl.

Zatímco čekali, až Colóna přivedou nazpět, vzal si Santangel otce Pereze stranou. „Nemyslím, že Colón je chamtivý.“

„Není,“ pokýval hlavou kněz. „Je to ve skutečnosti skromný muž. Ctižádostivý, avšak ne tak, jak se domníváte.“

„A jak tedy, když ne tak, jak si myslím?“

„Chce, aby získané tituly byly dědičné, neboť této plavbě zasvětil celý svůj život,“ odpověděl Perez. „Nic jiného svému synovi odkázat nemůže – žádný majetek, nic. Ale díky této plavbě teď bude moci učinit ze svého syna nejenom šlechtice, ale skutečně velkého pána. Chlapcova matka zemřela před lety a Colón si její smrt velmi vyčítal. Je to tedy také dar pro ni a její rodinu, nepříliš významný portugalský šlechtický rod.“

„Znám tu rodinu,“ pokýval hlavou Santangel.

„Znáte matku nebožky Colónovy ženy?“

„Je stále naživu?“

„Myslím, že ano,“ přikývl Perez.

„Pak tedy asi chápu. Jsem si jist, že tato stará dáma mu dávala velmi srozumitelně najevo, že za své styky s vyšší společností vděčí její rodině. Bylo by skutečně milé, hlavně z Colónova hlediska, kdyby to mohl obrátit, takže povznesení její rodiny mezi skutečnou šlechtu bude způsobeno jejím spojením s ním.“

„Vidím, že chápeš,“ podotkl Perez.

„Nikoli, otče Juane Perezi, nechápu nic. Proč Colón ohrozil celou výpravu jen kvůli nabubřelým titulům a absurdním požadavkům?“

„Možná proto,“ odpověděl otec Perez, „že tato cesta není koncem jeho poslání, ale začátkem.“

„Začátkem! Co může ještě chtít muž, který pro krále a královnu objeví rozlehlé nové země? Stane se místokrálem a admirálem? Získá nevídané bohatství?“

„To se ptáš ty, který jsi křesťan?“ zeptal se Perez. Poté se otočil a odešel.

Santangel se považoval za dobrého křesťana, přesto si nebyl jist, co Perez mínil. Napadala ho spousta možností, avšak všechny se mu zdály směšné, neboť na dosažení takových ušlechtilých cílů jistě nikdo nepomýšlel.

Na druhou stranu, sotvakdo mohl snít o tom, že přinutí vládce svolit k šílené plavbě do neznámých západních vod s nepříliš vysokou pravděpodobností úspěchu. A Colón toho přece dosáhl. Pokud by tedy snil o znovudobytí Římské říše, osvobození Svaté země, vyhnání Turků, těch pohanských psů, z Byzance nebo sestrojení mechanického ptáka, kterým by zamýšlel odletět na Měsíc, Santangel by proti němu jistě nesázel.

~~~

První hladomor postihl pouze Severní Ameriku, avšak nikde nebyly přebytky jídla tak velké, aby jej bylo možné zahnat. Vyslat pomoc znamenalo na mnoha jiných místech nutnost velmi se uskrovnit. Zvěsti o vraždění a chaosu v Americe přesvědčily Evropany a Jihoameričany, aby přistoupili na rozdělování potravin a odeslání pomoci, k záchraně všech to ale nestačilo.

Beznaděj podobných snah vyvolala hrozný šok, nejen proto, že se lidstvo již po dvě generace domnívalo, že svět je dobrým místem k žití. Lidé věřili, že jejich čas je časem obrody, obnovy a znovuzrození. Nyní zjistili, že jsou pouze zadním vojem ve válce, o jejímž výsledku bylo rozhodnuto ještě dříve, než se narodili. Jejich práce byla marností, protože se nic nemohlo změnit. Země byla příliš zničená.

Právě v těchto pochmurných dnech se začaly objevovat první zprávy o Tagirině projektu Kolumbus. Diskuze byla ponurá. Když došlo na rozhodnutí, nebylo jednoznačné, ale převaha hlasů pro byla drtivá. Co jiného ve skutečnosti zbývalo? Přihlížet, jak děti umírají hlady? Znovu pozvednout zbraně a bojovat o poslední kousíčky úrodné země? S úsměvem vykročit k životu v chladných jeskyních, životu v nevědomosti, jestliže existuje naděje, když už ne pro ně a jejich děti, tak alespoň pro lidstvo jako celek?

Manjam seděl vedle Kemala, který s ním přišel očekávat výsledek hlasování. Když byl verdikt vyhlášen a Kemal už věděl s jistotou, že se opravdu vydá na cestu proti proudu času, cítil současně radost i strach. Plánovat si okamžik vlastní smrti, když je prozatím v nedohlednu, je něco o hodně jiného. Avšak nyní byla cesta do minulosti otázkou několika dní a pak týdnů, než stane před Kolumbem a řekne: „Myslel sis, že Alláh dopustí, aby tyto nové země objevil křesťan? Plivu na vašeho Krista! Nemá sílu tě ochránit před mocí Alláha! Není boha kromě Alláha a Mohamed je jeho prorokem!“

A potom jednoho dne, možná, ho budoucí výzkumník Institutu minulosti uvidí, pokývá hlavou a řekne: „To je ten, který zastavil Kolumba. Ten, který položil život, aby vytvořil náš dobrý a pokojný svět. Ten, který dal lidstvu budoucnost. Stejně jako před ním Yewesweder, i tento muž změnil běh dějin.“

Potom bych nežil marně, přemítal Kemal. V dějinách, které bude moci odhalit, bych si vysloužil místo vedle samotného Yeweswedera.

Manjam se zlehka dotkl jeho ramene. „Připadáš mi smutný, příteli.“

„Skutečně?“ podivil se Kemal. „Ano. Jsem smutný a šťastný zároveň.“

„Co myslíš, jak to přijme Tagiri?“

Kemal pokrčil s jistou netrpělivostí rameny. „Kdo ví, co jí běží hlavou? Zasvětila projektu celý život a pak jí div nemusíme zacpávat ústa, abychom jí zabránili vyjít mezi lidi a nabádat je, aby volili proti tomu, na čem celý život pracovala!“

„Nemyslím, že je tak těžké jí porozumět, Kemale,“ zavrtěl hlavou Manjam. „Je to, jak říkáš – k tomuto okamžiku jsme dospěli právě díky její nezlomné vůli. Zodpovídá za celý projekt. To je pro jednoho příliš těžké břímě. Nyní však může cítit uspokojení, neboť se staví proti zničení našeho světa. Tíže konečného rozhodnutí z ní byla sňata a velká většina lidstva rozhodla za ni. Nyní už zodpovědnost za zánik světa nespočívá na jejích bedrech. Sdílí ji spolu s mnoha dalšími. Nemusí se trápit výčitkami.“

Kemal se ponuře zasmál. „Nemusí se trápit výčitkami – těch několik dní, co zbývá. Poté spolu s ostatními zmizí ze světa. Co záleží na nějakém pocitu?“

„Záleží,“ opáčil Manjam, „neboť má těch několik dní a protože těch několik dní je celá její budoucnost. Stráví je s čistýma rukama a mírem v duši.“

„A není to pokrytectví?“ namítl Kemal. „Nebýt jí, k ničemu z toho by nedošlo.“

„Pokrytectví? Nikoli. Pokrytec ví, kým skutečně je, ale přetvařuje se, aby těžil z neoprávněné důvěry. Tagiri vycítila morální dvojznačnost ve věci, o níž ví, že ji musí vykonat. Nemůže žít s pocitem, že nezasáhla, a stejně tak se obává, že nedokáže žít s pocitem, že to bude právě ona, kdo učiní ten nejdůležitější krok. Přetvařuje se tedy sama před sebou, aby mohla udělat to, co je třeba.“

„Pokud je v tom rozdíl, pak jen setsakramentsky těžko určitelný,“ odvětil Kemal.

„To je pravda,“ přikývl Manjam. „Rozdíl tu je. A je setsakramentsky těžko určitelný.“

~~~

Cestou do Palosu si Cristoforo čas od času tiskl dlaň na hruď, aby pod kabátem ucítil tuhý pergamen. Děkuji ti, můj Pane a Spasiteli. To ty jsi mi dal tuto milost a já se ti za ni bohatě odvděčím. Děkuji ti, děkuji za vyslyšení mých modliteb, za tento dar, který patří i mému synovi a mé zesnulé ženě.

Jak jel celé dlouhé hodiny, s mlčícím otcem Perezem po boku, v jistém okamžiku mu mysl zaplavily vzpomínky. Na otce, jak dychtivě kráčí ke stolu, kolem nějž sedí muži odění do drahých látek. Na otce, jak rozlévá víno. Kdy se to všechno odehrálo? Otec byl přece tkadlec. Proč nalévá víno? Co je to za vzpomínky? A proč se mu vracejí právě teď?

Odpověď však nepřicházela a kůň se trmácel krajinou a kopyty vířil prach. Cristoforo přemítá, co ho čeká. Mnoho práce, příprava cesty. Vzpomene si, co je třeba udělat, po tolika letech od poslední skutečné výpravy, které se účastnil? Na tom však nezáleží. Bude si jistě pamatovat všechno, co je nezbytné, a vykoná to, co je třeba. Ty nejtěžší překážky jsou překonány. Nyní je pevně v rukou Božích a Kristus jej přenese přes vodu a také jej přivede zpět domů. Teď ho už nic nezastaví.

9

Odchody

Cristoforo stál nedaleko kormidla a pozoroval, jak námořníci připravují karavely k odplutí. Část jeho já toužila opustit toto vyvýšené místo, přidat se k nim, pomáhat natahovat plachty, nosit na palubu bedny s posledními a nejčerstvějšími zásobami, rozhýbat ruce, nohy, celé tělo, stát se součástí posádky, součástí živého organizmu lodi.

Ale to nebyla jeho role. Bůh ho vybral, aby vedl, a taková byla přirozenost věcí, že kapitán lodi, natož velitel celé expedice, musí zůstat svým mužům vzdálen stejně jako Ježíš církvi, jejíž hlavou byl.

Cristoforo věděl, že lidé, kteří se shromáždili na pobřeží a přilehlých kopcích poskytujících výhled na moře, nepřišli kvůli němu. Dostavili se, protože Martin Pinzón, nejoblíbenější z námořníků, jejich hrdina a miláček, s sebou bral jejich syny, bratry, strýce, bratrance a přátele na otevřené moře, na výpravu tak odvážnou, až se zdála šílenstvím. Nebo snad byla tak šílená, až se zdála odvážná? Byl to Pinzón, v nějž vkládali svou důvěru. To on přivede jejich blízké nazpátek domů, pokud se vůbec kdy navrátí. Kým byl pro ně Cristóbal Colón? Pouhým pochlebovačem, který se vetřel do přízně Koruny a velí lodím z příkazu krále, nikoli pro své dovednosti. O letech, která jako chlapec strávil v janovských docích, netušili zhola nic. Nevěděli nic o jeho cestách, studiu, plánech ani snech. A především nikoho z nich nenapadlo, že by k tomuto muži mohl kdysi na portugalské pláži, která leží pár mil západně odsud, promluvit samotný Bůh. Neměli ani potuchy o tom, že samotná plavba je zázrak; a nikdy by se nezdařila, kdyby neměla Boží podporu, a proto se musí podařit.

Vše bylo hotovo. Horečné přípravy vystřídala malátnost a klidné očekávání. Všichni, kdo přihlíželi práci námořníků, nyní upírali zraky ke Colónovi.

Dobře mě sledujte, pomyslel si Cristoforo. Jakmile zvednu ruku a dám znamení, změním celý svět. Dokážu to, co by ani s vypětím sil nedokázal nikdo z těchto mužů.

Sevřel ruku v pěst a zvedl ji vysoko nad hlavu. Za halasného jásání muži zvedli kotvy a lodě se začaly vzdalovat od břehu.

~~~

Tři šedé duté polokoule stály proti sobě; tvořily trojúhelník jako misky připravené na hostinu. V každé z nich se nacházela výstroj, kterou budou Diko, Hunahpú a Kemal potřebovat ke splnění svého úkolu. V každé se nacházela část knihovny, kterou vytvořili Manjam a kolegové z jeho tajného spolku. Pokud se kterýkoli z trojice cestovatelů dostane do minulosti a pozmění dějiny natolik, že současné lidstvo zanikne, pak každá z jejích částí bude obsahovat tolik vědomostí, aby se jednou lidé z nové budoucnosti mohli učit z budoucnosti těch, kteří pro ně zemřeli. Aby mohli stavět na jejich znalostech, přemýšlet nad jejich příběhy, využívat jejich technologie, poučit se z jejich trápení. Jak smutný pokrm tyto podivné nádoby obsahují, pomyslela si Tagiri. Takový je ale svět. Vždy musí něco zemřít, aby jiné přežilo. A nyní celá společnost, světové společenství, musí proměnit svou smrt v hostinu možností pro jiné.

Diko a Hunahpú stáli vedle sebe a naslouchali závěrečným pokynům Sá Ferreiry. Kemal poněkud stranou, a ač také pozorně poslouchal, byl zjevně duchem nepřítomen. Byl už daleko, jako antilopa mezi čelistmi geparda, prostý strachu i obav. Podobně museli vypadat křesťanští mučedníci, pomyslila si Tagiri, kráčející do jámy lvové. Nebyl to pohled plný beznaděje, jaký vídala ve tvářích otroků přikovaných řetězy v podpalubí portugalských lodí. Smrt jako smrt, slyšela kdysi někoho říkat. Už tehdy tomu nevěřila a nevěřila ani nyní. Kemal ví, že kráčí vstříc smrti, ale ta smrt bude mít smysl, bude důležitá. Je vyvrcholením jeho života, dá mu účel. Takové smrti se člověk nevyhýbá, ale jde jí naproti. Je v tom jistá pýcha, ano, ale šlechetná pýcha, nikoli marnivá. Ozářená bleskem svaté oběti, která bude znamenat dobrý konec.

Tak bychom se vlastně měli cítit všichni, neboť tento den zemřeme i my, zabiti tím strojem. Kemalovi připadá, že zemře jako první, ale není tomu tak. Tento den, tuto hodinu bude jedním ze tří, kteří nezemřou, když bude páka posunuta a tyto šedivé polokoule přesunou svůj náklad a pasažéry v čase do minulosti. Jen dva z našich současníků čeká delší budoucnost než jeho.

A přesto nebylo nic špatného na tom, že se těšil ze smrti. Přestože bude umírat obklopen vztekem a nenávistí, rukou těch, kteří neporozumí, jejich nenávist bude svým způsobem poctou a jejich vztek příhodnou odpovědí na jeho úspěch.

Sá byl téměř hotov. „Přejděme od věcí důležitých k těm banálním. Zůstaňte celí uvnitř skořápky. Nevstávejte, nezvedejte ruce, vyčkejte, dokud neuvidíte, že jste dorazili na místo.“

Ukázal na dráty a kabely visící ze stropu přímo nad středy každé polokoule. „Tyto kabely, které nyní drží generátor pole, budou v případě jeho úspěšného vzniku přerušeny. Mimo časový proud se tedy budete nacházet pouze nepatrný okamžik. V okamžiku vytvoření pole dojde k přerušení obvodu a pole ihned zanikne. Ničeho z toho si samozřejmě nebudete vědomi. Budete jen svědky toho, že generátor spadne. A protože se pod ním nebude nacházet žádná část vašeho těla – doufám, že se nehodláte vystavit nebezpečí, že si zlomíte kotník, abyste si ověřili, zda jsem měl pravdu…“

Diko se nervózně zasmála. Hunahpú a Kemal vypadali nezúčastněně.

„Pád generátoru vás nijak neohrozí. Je nicméně třeba říci, že s sebou strhne kabely. Jsou těžké, ale naštěstí dráha pádu není dlouhá. Přesto si musíte být vědomi možnosti, že by vás některý z nich zasáhl. To znamená, že i přesto, že byste rádi cestovali pohodlně, vás musím požádat, abyste se co nejvíc skrčili a neohrozili úrazem úspěšné splnění svého úkolu.“

„Samozřejmě,“ přikývl Kemal. „Schoulíme se jako nenarozené děti v matčině lůně.“

„To je z mé strany všechno. Je čas vyrazit.“

Na moment všichni zaváhali. A pak nastalo poslední loučení. Hunahpú téměř beze slova objal své bratry a Hassan, Tagiri a Acho naposledy políbili Diko. Kemal stál sám, dokud k němu nepřišla Tagiri; zlehka ho políbila na tvář. Hassan jej objal, zašeptal mu několik slov z koránu a políbil jej na rty.

Kemal vylezl do své skořápky sám. Hunahpú doprovodil Diko k její a než se vydala po žebříku vzhůru, objal ji a něžně ji políbil. Slova, která si vyměnili, Tagiri neslyšela, ale věděla – stejně jako ostatní, ačkoli o tom nemluvili – že Hunahpú a Diko také přinesli osobní oběť, možná nikoli tak velkou jako Kemal, avšak i tak bolestnou a plnou sladké hořkosti. Není vyloučeno, že Diko a Kemal se ještě někdy shledají, neboť oba měli namířeno na ostrov Hispaniola – přesněji řečeno na ostrov Haiti, neboť pod svým původním jménem bude znám i v budoucnu. Ale Hunahpú cestoval do chiapaských bažin v Mexiku a je velmi pravděpodobné, že on nebo Diko zemřou dříve, než se jejich cesty budou moci znovu protnout.

To vše ovšem pouze v případě, že cesta bude úspěšná pro všechny tři. Problém simultánnosti nebylo možné vyřešit. Třebaže byly kabely přístrojů pečlivě vyměřeny, aby signál po stisknutí páky doputoval do počítačů a posléze do generátorů pole přesně ve stejný okamžik, všichni věděli, že dosáhnout toho, aby se tak stalo v dokonale stejný okamžik, není možné. Dojde k minimálnímu, ale znatelnému rozdílu v čase. Jeden ze signálů docestuje ke generátoru jako první. Jedno pole tak vznikne, byť o jednu nanosekundu, dříve než ostatní. Není vyloučeno, že změny, které toto první pole vyvolá, způsobí, že další dvě pole vůbec nevzniknou. Budoucnost, v níž se vytvořila, jednoduše zmizí.

Bylo rozhodnuto, že každý z trojice musí jednat tak, jako by byl jediným, komu se podařilo cestu uskutečnit. Každý z nich musí vykonávat svůj úkol s takovou péčí, jako by vše záviselo jen na něm, neboť tak tomu velmi pravděpodobně může být.

Všichni nicméně doufali, že k ničemu takovému nedojde, že všechny tři stroje zafungují a celá trojice dorazí do cílových míst. Diko by se měla objevit na Haiti v roce 1488, Kemal v roce 1492; Hunahpú v Chiapasu v roce 1475. „Příroda není dokonalá,“ vysvětlil jim Manjam. „Nikdy nelze dosáhnout naprosté přesnosti a tak vše závisí do jisté míry na pravděpodobnosti, na jisté toleranci pro vyrovnávání chyb a omylů. Molekuly DNA obsahují určitou možnost odchylek a jsou schopny poradit si s určitým množstvím poškození. Místo výskytu elektronů, pohybujících se ve svých kvantových slupkách, můžeme popsat jen z hlediska pravděpodobnosti, podstatné je pouze to, zda se nacházejí v jisté vzdálenosti od jádra. Planety se na svých oběžných drahách kolébají, a přesto na ní setrvávají miliardy let. Mezi vznikem jednotlivých polí tedy bude rozdíl několika mikrosekund či milisekund, dost možná setin nebo desetin sekundy. Neexistuje experimentální způsob ke zjištění, jak velký časový rozestup ještě nezpůsobí potíže. Možná onu hranici výrazně překročíme. Možná nám bude chybět zlomek nanosekundy. Není vyloučeno, že se vzdálíme cíli natolik, že veškeré naše snažení bude zbytečné. Kdo ví?“

Jak je tedy možné, pomyslela si Tagiri, že ačkoli jsem si téměř jistá, že za několik minut já, můj milovaný manžel a můj drahý syn Acho přestaneme existovat, truchlím pro Diko? Ona je přece jedním z těch, kdo přežijí. To ji čeká budoucnost. A přesto jakási zvířecí část mě samé, ta část, která cítí emoce, nepřijímá fakt mé vlastní smrti. To není smrt, když celý svět umírá s tebou. Ne, zvířecí část mého já cítí pouze to, že mě opouští mé dítě, a právě to mě zaplavuje smutkem.

Sledovala, jak Hunahpú pomáhá Diko nahoru a poté kráčí ke své skořápce a také do ní vstupuje.

Nyní byla řada na Tagiri. Políbila a objala Hassana a Acha a poté vystoupala k uzamčené kleci. Zmáčkla tlačítko, aby ji otevřela, ve stejném okamžiku, kdy Manjam a Hassan také stiskli vlastní tlačítko, a Diko, Hunahpú a Kemal se dotkli senzorů na svých generátorech polí. Zámek cvakl, Tagiri otevřela dveře klece a vešla dovnitř.

„Jsem tady,“ ohlásila.

„Připravte se,“ nařídil cestovatelům Sá.

Tagiri se nyní nacházela nad skořápkami a viděla, jak se Kemal, Diko a Hunahpú choulí nad nářadím a nástroji a dávají pozor, aby se žádná část jejich těla nenacházela pod generátorem ani mimo hranice koule, kterou za okamžik vytvoří generátor pole.

„Jste připraveni?“ zeptal se Sá.

„Ano,“ odpověděl Kemal bez zaváhání.

„Připraven,“ ohlásil Hunahpú.

„Já taky,“ oznámila Diko.

„Vidíte je?“ zeptal se nyní Sá Tagiri a dalších tří přítomných osob. Všichni čtyři potvrdili, že se cestovatelé nacházejí ve vhodné poloze.

„Až budete připravena, stiskněte páku, Tagiri,“ řekl Sá.

Tagiri zaváhala jen na moment. Zabíjím všechny, aby všichni mohli žít, připomněla si. Sami rozhodli, jak jen při svém nedokonalém chápání dokázali. Již od narození je nám předurčeno, že jednou zemřeme. Je dobré vědět, že si můžeme být alespoň jisti tím, že naše dnešní smrt může přinést něco dobrého, udělat ze světa lepší místo. Snaha ospravedlnit se brzy pominula a zůstala jen bolest, která ji sžírala celé týdny, měsíce a roky projektu.

Na prchavý okamžik si přála, aby bývala nikdy nevstoupila do Institutu a nemusela čelit tomuto okamžiku, kdy její ruka drží páku.

Kdo jiný by to ale měl udělat? zeptala se sama sebe. Kdo jiný by měl nést odpovědnost, pokud to nedokážu já? Všichni otroci čekají, až je osvobodím. Všechny nenarozené děti nesčetných pokolení lidstva čekají, až je zachráním před strašlivým koncem světa. Diko čeká, až ji pošlu vykonat tu nejdůležitější věc jejího života.

Pevně chytila rukojeť páky.

„Miluji tě,“ zašeptala. „Miluji vás všechny.“

A zatáhla.

10

Příjezdy

Neřekl Bůh Cristoforovi, že bude prvním, kdo uvidí novou zemi? Pokud ano, pak se toto proroctví musí vyplnit. Ale pokud ne, pak Cristoforo mohl dovolit Rodrigovi de Triana připsat si toto prvenství. Proč si jen přesně nepamatuje, co mu Bůh sdělil? Byl to doposud ten nejdůležitější okamžik v jeho životě, a on si jej nedokázal přesně vybavit.

Nyní však již nebylo pochyb. V měsíčním jasu, který prosvítal mraky, mohli všichni vidět pevninu: bystrooký Rodrigo de Triana ji viděl první před hodinou, ve dvě ráno, kdy ještě vypadala pouze jako šmouha odlišné barvy na západním obzoru. Nyní se kolem něj shromáždili i ostatní námořníci, blahopřáli mu a rozjařeně mu připomínali jeho dluhy, skutečné i smyšlené. A nebylo divu, neboť tomu, kdo spatří pevninu jako první, náleží po zbytek života odměna deseti tisíc maravedís ročně. To stačilo na pěkný dům se služebnictvem; z de Triany se stane pán.

Co tedy Cristoforo zahlédl již dříve téže noci? Okolo desáté? Země byla tehdy sotva blíže, než když ji za čtyři hodiny spatřil de Triana. Cristoforo však spatřil světlo, které se pohybovalo nahoru a dolů, jako by mu dávalo znamení a pobízelo jej kupředu. To jemu Bůh ukázal pevninu, a pokud má vyplnit slova Páně, musí prvenství patřit jemu.

„Je mi líto, Rodrigo,“ zavolal ze svého místa poblíž kormidla, „ale země, kterou vidíš, je jistě táž, kterou jsem viděl už v deset hodin večer.“

Všichni náhle ztichli.

„Don Pedro Gutiérrez, kterého jsem si v onen okamžik zavolal, je mým svědkem,“ pokračoval Cristoforo. „Done Pedro, povězte, co jsme viděli.“

„Viděli jsme světlo,“ odpověděl Don Pedro. „Na západě, tam kde se nyní rozkládá pevnina.“ Don Pedro byl králův majordomus – nebo, drsněji řečeno, králův špeh. Všichni věděli, že se s Colónem příliš nepřátelí. A přesto v očích prostých námořníků všichni šlechtici byli účastníky spiknutí, zaměřeného proti nim, jak jistě dokládala i tato chvíle.

„To já jsem jako první vykřikl ‚země‘,“ ohradil se de Triana, „vy jste neřekl ani slovo, done Cristóbale.“

„Uznávám, že jsem zapochyboval,“ přiznal Cristoforo. „Moře bylo rozbouřené a já nevěřil, že by pevnina mohla být tak blízko. Přesvědčil jsem sám sebe, že to nemůže být země a nechtěl jsem nic říkat, abych nevzbudil plané naděje. Avšak don Pedro mi je svědkem a to, co nyní všichni vidíme, jen potvrzuje má slova.“

De Triana byl vzteky bez sebe. Takhle nehorázně jej okrást! „Celé hodiny jsem jen napínal zrak na západ. Světlo na obloze není totéž co pevnina. To já ji viděl, já a nikdo jiný!“

V tom okamžiku se ozval Sánchez, královský inspektor – oficiální představitel krále a účetní výpravy – a jeho slova dopadla na palubu jako údery biče. „To by stačilo! Toto je královská výprava; smí snad někdo pochybovat o slovech králova admirála?“

Bylo to od něj troufalé, neboť Cristoforo se bude smět honosit titulem admirála oceánů teprve poté, co dopluje na Cipangu a šťastně se opět navrátí do Španěl. Cristoforo si dobře pamatoval, že to byl právě Sánchez, kdo předchozí noci, když don Pedro potvrdil, že i on viděl na západním obzoru světlo, trval na tom, že nic neviděli a že na západě nic není. Pokud by někdo chtěl zpochybnit Cristoforovo tvrzení, potom tedy on. Přesto Kolumba podpořil, pokud ne jeho svědectví, pak určitě jeho autoritu. To stačilo.

„Vím, že máš zrak jako ostříž, Rodrigo,“ odpověděl Cristoforo. „Kdyby na pobřeží někdo nesvítil pochodní nebo nezapálil oheň, neviděl bych vůbec nic. Avšak Bůh skrze toto světlo přivedl můj zrak ke břehům a ty jsi pouze potvrdil, co mi on ukázal o několik hodin dříve.“

Muži mlčeli, Cristoforo ale dobře věděl, že je jeho odpověď neuspokojila. Před okamžikem jásali nad náhlým zbohatnutím jednoho z nich; jako obvykle však byli svědky toho, jak mocní mužové zbavili obyčejného člověka odměny. Předpokládali samozřejmě, že Cristoforo a Don Pedro lžou, poháněni chamtivostí. Nechápali, že Colóna na cestu vyslal Bůh a že mu také nadělí tak velké bohatství, že by sotva okrádal obyčejného námořníka. Avšak Cristoforo si netroufal neuposlechnout byť jediného Božího příkazu. Pokud Bůh určil, že právě on první spočine zrakem na dalekých královstvích Orientu, pak se nemůže vzepřít Boží vůli, dokonce ani ze soucitu k de Trianovi. A nemůže se s ním o slíbenou odměnu ani podělit, neboť by se rozkřiklo, že nejednal z milosrdenství, ale snažil se umlčet své špatné svědomí, protože námořníka okradl. Jeho tvrzení musí zůstat nenapadnutelné, neboť taková je vůle Boží. A co se týkalo Rodriga de Triany, Bůh mu jistě tuto ztrátu vynahradí.

Potěšilo by jej, kdyby nyní, když je veškeré úsilí tak blízko naplnění, mu Bůh alespoň projednou vše ulehčil.

~~~

Žádné výpočty nejsou absolutně přesné. Časové pole mělo vytvořit dokonalou kouli, která přesně vyplní vnitřek skořápky a přemístí cestující časem a jejich zásoby do minulosti, zatímco kovová mísa zůstane na místě, v budoucnosti. Přesto se Hunahpú nyní kolébal v části skořápky, tvořené kovem tak tenkým, že jeho okraji viděl listy stromů. Na okamžik se zamyslel, jak se dostane ven, protože tak tenká vrstva kovu má určitě okraje schopné ho pořezat. Kov však nevydržel nápor jeho hmotnosti, rozpadl se na kousky a výstroj popadala mezi křehké střepy.

Hunahpú vstal, opatrně sesbíral tenounké plátky a odnesl je na hromadu pod strom. Před cestou se vědci nejvíce strachovali, že koule časového pole přetne nějaký strom, odříznutá část se sesune k zemi a dopadne na něj a na výstroj jako beranidlo. Rozhodlo se tedy, že přistane co nejblíže k pláži, aniž by se zároveň musel obávat, že se ocitne v moři. Výpočty však nebyly přesné a jeden z velkých stromů stál necelé tři metry od okraje pole.

Na tom už nezáleží, neboť stromu se vyhnul. Drobná odchylka velikosti pole, s níž se počítalo, raději zahrnovala více prostoru, než aby ho připravila o cenné předměty. A s trochou štěstí jej snad přepravili dostatečně přesně v čase, takže bude moci dokončit úkol dříve, než se objeví Evropané.

Bylo časně ráno a Hunahpú se nejvíce obával, že by jej domorodci zahlédli příliš brzy. Tento kousek pláže byl zvolen proto, že jej téměř nikdo nenavštěvoval; Hunahpú by byl spatřen pouze v případě, že by se vědci spletli o několik týdnů. Musí však jednat tak, jako kdyby došlo k nejhoršímu. Musí být opatrný.

Brzy se mu podařilo odnosit všechno do keřů a ukrýt. Ještě jednou se pro jistotu postříkal sprejem proti hmyzu a začal pracně přenášet výstroj z pobřeží do skrýše, kterou si vyhlédl mezi skalisky asi kilometr od břehu.

To mu zabralo převážnou část dne. Potom si odpočinul a dovolil si na okamžik luxus zauvažovat o vlastní budoucnosti. Jsem v zemi svých předků, nebo alespoň nedaleko od ní. Není návratu. Pokud svůj úkol nezvládnu, obětují mě Huitzilopochtlimu nebo snad některému ze zapotéckých božstev. I v případě, že Diko a Kemal dorazili na určené místo, nacházejí se v době o několik let později. Jsem v tomto světě sám a všechno záleží na mých schopnostech. I kdyby ostatní neuspěli, je v mé moci Kolumba zastavit. Musím jen zajistit přerod Zapotéků ve velký národ, spojit je s Tarasky, urychlit rozvoj práce se železem a stavbu lodí, zastavit Tlaxcalany, svrhnout Aztéky a připravit lid na novou víru, která zavrhuje lidské oběti. Taková maličkost.

Na papíře se všechno zdálo být tak jednoduché. Tak logické, obyčejné přecházení od jednoho kroku ke druhému. Avšak nyní, když tady neznám živou duši a jsem ponechaný sám sobě spolu s materiálem, který není možné opravit ani vyměnit, pokud se něco pokazí…

To by stačilo, přikázal si. Do setmění zbývá ještě několik hodin. Musím zjistit, kdy jsem přišel. Čeká mě několik dostaveníček.

Ještě před soumrakem lokalizoval Atetulku, nejblíže ležící zapotéckou vesnici, a protože toto místo sledoval pomocí chronohledu snad tisíckrát, poznal z činnosti obyvatel, který je den. V časovém poli tedy nedošlo k žádné závažné chybě, alespoň co se týkalo jeho příchodu. Přicestoval podle plánu a obyvatelům vesnice dá o sobě vědět zítra ráno.

Otřásl se při pomyšlení, co všechno bude třeba udělat, a vrátil se do svého úkrytu. Počíhal si na jaguára, kterého tolikrát pozoroval, a když jej skolil pomocí šipky se sedativy, zvíře zabil a stáhl z kůže, aby v ní mohl nakráčet do Atetulky. Na jaguářího muže jen tak někdo ruku nevztáhne, obzvláště pokud se bude vydávat za mayského krále, jenž přichází z tajemné zásvětní říše Xibalby. Sláva Mayů byla dávnou minulostí, avšak nikoli zapomenuta. Zapotékové neustále žili ve stínu velké mayské civilizace zpřed staletí. Interventi navštívili Kolumba v podobě boha, v nějž Janovan věřil; Hunahpú udělá totéž. Rozdíl byl v tom, že on bude muset mezi lidmi, které se rozhodl klamat a pak jimi úspěšně manipulovat, žít po zbytek svého života.

Kdysi mu to celé připadalo jako dobrý nápad.

~~~

Cristoforo by žádnou ze svých lodí nenechal plout ke břehu za šera nebo dokonce za tmy. Nacházeli se u neznámého pobřeží, a třebaže všichni toužili opět cítit pevnou půdu pod nohama, nebylo důvodu podstupovat nebezpečí, že by byť jediná loď najela na útesy nebo podvodní skály.

Za úsvitu se ukázalo, že měl pravdu. Mělčiny byly zrádné a Cristoforo přivedl lodi ke břehu pouze díky obratnému manévrování. Teď už sotvakdo namítne, že nejsem námořník, pomyslel si. Vedl by si Pinzón lépe než já?

Přesto se nezdálo, že by jej za to byl kterýkoli z námořníků ochoten začít uznávat. Rozhořčení v otázce de Trianovy odměny je doposud neopustilo. Jen ať se vztekají. Dříve, než se vrátíme, získáme dost bohatství pro všechny. Cožpak mu Bůh nepřislíbil tolik zlata, že je ani velká flotila nebude moci odvézt nazpátek? Nebo si Cristoforo tuto vzpomínku přimyslel?

Proč jsem si jen jeho slova nemohl začerstva zapsat! To však Bůh zapověděl a on proto musel spoléhat na svou paměť. Určitě tu zlato je a on ho doveze domů.

„V těchto šířkách jsme jistě u pobřeží Cipanga,“ vysvětlil Cristoforo Sánchezovi.

„Myslíte?“ zeptal se Sánchez. „Nevybavuji si žádný kus španělského pobřeží, kde by nebylo po lidských obydlích ani památky.“

„Zapomněl jste na světlo, které jsme v noci zahlédli,“ připomněl mu don Pedro.

Sánchez na to nic neřekl.

„Viděli jste někdy tak bujně kvetoucí a zelenou zemi?“ zeptal se don Pedro.

„Bůh se na toto místo usmál,“ odpověděl Cristoforo, „a svěřil je do rukou křesťanského krále a královny.“

Karavely postupovaly pomalu, ze strachu, že by v neprobádaných vodách uvázly na mělčině. Zatímco se blížily k zářivě bílé pláži, vynořilo se ze stínů pralesa několik postav.

„Lidé!“ křikl jeden z námořníků.

Že se jedná o lidi, bylo zřejmé, třebaže byli oděni pouze do bederních roušek. Mají snědou pleť, poznamenal si pro sebe Cristoforo, avšak nikoli tak tmavou jako obyvatelé Afriky. Navíc nemají kudrnaté, ale rovné vlasy.

„Takový lid jsem nikdy předtím neviděl,“ podotkl Sánchez.

„To proto, že jsi nikdy předtím nenavštívil Indii,“ opáčil Cristoforo.

„Stejně tak jsem nebyl na Měsíci,“ zabručel Sánchez.

„Nečetl jsi spis Marka Pola? Tohle nejsou Číňané, protože nemají úzké a šikmé oči. Tito muži navíc nemají nažloutlou, ale spíše rudou pleť, což vypovídá o jejich indickém původu.“

„Znamená to, že tohle tedy není Cipangu?“ zeptal se don Pedro.

„Zřejmě přilehlý ostrov. Možná jsme dopluli příliš na sever. Cipangu leží na jih nebo jihozápad odsud. Nemůžeme si být jisti přesností pozorování Marca Pola. Nebyl navigátor.“

„A vy jste?“ zeptal se suše Sánchez.

Cristoforo se ani nenamáhal věnovat mu pohrdavý pohled, který si zasloužil. „Řekl jsem, že se k Orientu doplavíme západní cestou, señore, a jsme zde.“

„Někam jsme dopluli,“ podotkl Sánchez. „Ale kde se nacházíme, to ví jen Bůh.“

„Pro Kristovy rány, říkám vám, člověče, že jsme v Orientu.“

„Obdivuji admirálovu jistotu.“

A je to tu zas, ten titul – admirál. Sánchez vyjádřil své pochybnosti, a přesto jej oslovil titulem, který mu bude náležet až po úspěšné výpravě. Nebo snad byl ironický? Vysmíval se mu?

„Mám se vydat k pevnině, pane?“ zavolal na něj kormidelník.

„Moře je stále příliš divoké,“ zavrtěl hlavou Cristoforo. „Podívejte, jak se vlny lámou o skaliska. Musíme se vydat okolo břehu a najít zátoku. Zamiřte dva stupně na jihozápad a až obeplujeme jižní cíp útesu, stočte příď na západ.“

Týž rozkaz oznámili signály i zbývajícím dvěma karavelám. Indové na ně z pobřeží volali a křičeli něco nesrozumitelného. Byli nazí a zaostalí – nebylo vhodné, aby se vyslanec křesťanských monarchů na návštěvě nové země nejprve seznamoval s těmi nejchudšími. Do nejvzdálenějších končin Východu již dříve zavítali jezuitští misionáři. Nyní, když o nich vědí, je jistě přivítá někdo, kdo zná latinsky.

Okolo poledne během plavby na sever podél západního pobřeží ostrova objevili záliv, který představoval dobrou přístupovou cestu k pevnině. Nyní již bylo zřejmé, že ostrov je malý a tedy nedůležitý. Ani jezuité by se neobtěžovali navštěvovat tak nevýznamné místo. Cristoforo byl tedy smířen s tím, že bude třeba den či dva vyčkat, než natrefí na někoho, kdo bude hoden přijmout vyslance španělského dvora.

Obloha se vyjasnila a slunce silně zářilo a hřálo, když se Cristoforo rozhodl spustit do vody člun. Za ním se po žebříku vydali Sánchez, don Pedro a jako vždy roztřesený, nebohý Rodrigo de Escobedo, notář, který měl za úkol zaznamenávat ve jménu jejich královských Veličenstev vše, co se na cestě přihodí. Slibný královský úředník, který na dvoře působil tak vznešeně, se na palubě lodi rychle proměnil ve zvracející stín, který se co chvíli vyřítil ze své kajuty k okrajníku a poté se odplížil nazpátek – pokud ovšem měl dost sil, aby vůbec vstal z postele. Nyní se již samozřejmě zocelil, a jídlo, které pozřel, tu a tam dokonce neznečistilo boky karavely. Včerejší bouře jej však opět zmohla a bylo tedy projevem velké síly vůle, že se rozhodl vydat na břeh a vykonávat povinnosti, které jej sem přivedly. Cristoforo jej tolik obdivoval za tichou zatvrzelost, že rozhodl, že se v palubním deníku neobjeví žádná zmínka o Escobedově mořské nemoci. Nechť na něj budoucí pokolení vzpomínají se ctí.

Critoforo si povšiml, že člun Pinzónovy karavely vyplul dříve, než se všem královským úředníkům podařilo nastoupit do člunu patřícího k jeho karavele. Pokud Pinzón doufá, že bude prvním, kdo vstoupí na tuto pevninu, nechť se má na pozoru. Ať už si o mých dovednostech na moři myslí cokoli, vyslancem krále aragonského a královny kastilské jsem já, a pokud se mě pokusí předběhnout, bude jeho čin souzen jako zrada.

Pinzón si tuto skutečnost zřejmě v polovině cesty ke břehu uvědomil, neboť na okamžik zastavil a nechal Cristofora, aby jej předjel a vjel na pláž. Dříve, než člun s trhnutím zastavil, přehoupl se Cristoforo přes okraj a rozběhl se vodou ke břehu. Nízké příbojové vlny jej smáčely až do pasu a mlátily mu mečem o bedra. Pozvedl královskou korouhev vysoko nad hlavu, vystoupil z vody a kráčel jemným mokrým pískem. Jakmile se ocitl až na linii přílivu, poklekl do suchého písku a políbil zemi. Poté vstal, a když se otočil, viděl, že i ostatní padli na kolena a líbali zemi.

„Tento malý ostrov nyní ponese jméno našeho Spasitele, který nás k němu zavedl.“

„San Salvador,“ zapsal Escobedo na list papíru, který s sebou v nevelké truhlici přinesl z lodi.

„Tato země je nyní majetkem Jejich Veličenstev krále Ferdinanda a královny Isabely, našich vládců a služebníků Božích.“

Escobedo vše zapsal a Cristoforo se pod svůj proslov podepsal; s ním i ostatní muži. Nikdo nebyl tak troufalý, aby své jméno napsal nad Colónovo nebo aby se podepsal písmem byť jen poloviční velikosti.

Teprve v tom okamžiku se začali z lesa vynořovat domorodci. Bylo jich hodně, všichni nazí, beze zbraní a hnědí jako kůra stromu. Vedle bujně zelených stromů a houštin se jejich pleť zdála téměř rudá. Přicházeli tiše, nesměle, s úctou v očích.

„To jsou děti?“ zeptal se Escobedo.

„Děti?“ podivil se Don Pedro.

„Nemají vousy,“ vysvětlil písař.

„Náš kapitán se taky holí,“ namítl don Pedro.

„Mají úplně holé tváře,“ řekl Escobedo.

Sánchez, který je slyšel, se hlasitě rozesmál. „Jsou nazí, jak je pámbů stvořil, a vy si prohlížíte jejich brady, zda jsou to muži?“

Pinzón, který jej mimoděk zaslechl, se rozesmál ještě hlasitěji a podělil se o vtip s ostatními námořníky.

Domorodci, kteří je zaslechli, se také rozesmáli. Nemohli se udržet a zvědavě natahovali ruce a tahali nejblíže stojící Španěly za plnovous. Bylo zřejmé, že nemají zlé úmysly, a tak Španělé neuhýbali, smáli se a vtipkovali.

Přestože sám Kolumbus byl hladce oholen, neomylně rozpoznali, že vůdcem výpravy je on, a právě k němu se vydal nejstarší z příchozích. Cristoforo k němu zkoušel promlouvat latinsky, španělsky, portugalsky i janovským nářečím, avšak neúspěšně. Escobedo přidal řečtinu a Pinzónův bratr Vicente Yáñez nadhodil několik maurských slov, která se naučil v dobách, kdy pokoutně obchodoval podél pobřeží.

„Nemají žádný jazyk,“ vysvětlil Cristoforo. Poté natáhl ruku ke zlaté ozdobě, která se vůdci houpala v uchu.

Muž se beze slova usmál, vytáhl ji z ucha a položil ji Cristoforovi do ruky.

Španělé si úlevou oddechli. Domorodci jim rozumějí docela dobře, ať už s nimi budou mluvit nebo ne. Všechno jejich zlato náleží Španělsku.

„Chci víc,“ řekl Cristoforo. „Kde jste ho vykopali?“

Protože muž nerozuměl, velitel výpravy naznačil, jak kope v písku a ‚nachází‘ v něm zlatou ozdobu. Pak ukázal do vnitrozemí.

Starý muž důrazně zavrtěl hlavou a ukázal přes moře. Na jihozápad.

„Zlato zjevně nepochází z tohoto ostrova,“ konstatoval Cristoforo. „Sotva bychom mohli očekávat, že by se v této malé a chudé osadě nacházel zlatý důl, nebo že by zde přebývali královští úředníci z Cipangu, kteří by dohlíželi na jeho těžbu.“

Vrátil ozdobu muži a otočil se ke Španělům: „Brzy uvidíme tolik zlata, že nám tento kousek bude připadat jako bezvýznamná cetka.“

Stařec však zlato odmítl a silou je vtiskl Cristoforovi do ruky. To bylo jasné znamení, na které čekal. Bůh mu sděluje, že všechno zlato tohoto místa patří jemu. Nikdo by ze své vůle nenabízel něco tak cenného, kdyby ho k tomu nepřiměl sám Nejvyšší. Výdaje za Cristoforův sen o osvobození Konstantinopole a Svaté země tedy zaplatí šperky divochů. „Přijímám tvůj dar ve jménu mých svrchovaných vládců, krále a královny Španělska,“ řekl. „Nyní se vydáme pátrat po místě, kde se zlato rodí.“

~~~

Nebyla to právě nejmírumilovnější skupinka Zapotéků na první setkání – do lesa vběhli bojovníci, pátrající po zajatci, jejž by obětovali u příležitosti začátku období dešťů. Zprvu by se zajisté domnívali, že z Hunahpúa bude skvostná oběť. Byl to ten nejvyšší a nejsilnější muž, jakého kdy viděli, a bezpochyby představoval dar výjimečné hodnoty.

Musel je tedy předejít a zjevit se jim jako ten, který již patří bohům. Nakonec, de facto, měl on zajmout je. Kdysi dávno v Jubě si byl absolutně jist, že jeho plán nemůže selhat. Tady, obklopen zpívajícím ptactvem a bzučícím hmyzem, uprostřed chiapaských bažin, mu připadal směšný, hloupý a zahanbující.

Bude muset napodobit ten nejkrutější z královských obětních rituálů, při nichž králové zároveň prolili krev a přitom neumírali. Proč museli být Mayové tak vynalézaví v sebetrýznění?

Vše ostatní bylo připraveno. Knihovnu ztracené budoucnosti uschoval na určeném místě a vchod zapečetil. Všechny předměty, které bude později potřebovat, vložil do vodotěsných nádob a zapamatoval si všechny trvalé krajinné znaky, které ho k nim opět dovedou. Vše, co bude potřebovat nyní a během prvního roku, uložil do rance, který nebude Zapotékům připadat příliš nápadný. On sám byl nahý, pomalovaný ornamenty, a vlasy měl ozdobené ptačími pery, korálky a ozdobami, takže vypadal jako král Mayů po slavné vítězné bitvě. A co bylo nejdůležitější, přes hlavu a záda měl přehozenou kůži z jaguára, kterého zabil.

Do okamžiku, kdy se skupinka bojovníků z vesnice Atetulka objeví na mýtině, zbývalo třicet minut. Pokud má být jeho krev čerstvá, bude muset počkat na poslední minutu před jejich příchodem.

Ten okamžik nyní nastal. Hunahpú si povzdechl, poklekl do měkkého listoví potemnělé mýtiny a sáhl po lokálním anestetiku. Mayové se bez něj obešli, připomněl si v okamžiku, kdy si jím potíral penis a poté několik minut čekal, než prostředek začne působit. Následně si pomocí podkožního vpichu umrtvil celou oblast genitálií a doufal, že za nějaké čtyři hodiny najde příležitost, jak opět použít anestetikum, jehož účinek tou dobou začne vyprchávat.

Měl jednu skutečnou kůstku z rejnoka a pět jejích napodobenin z různých kovů. Bral jednu po druhé do ruky a propichoval jimi volnou kůži na špičce penisu. Krev tekla proudem a smáčela mu nohy. Nejprve vzal kůstku, poté stříbrnou, zlatou, měděnou, bronzovou a železnou jehlici. Přestože necítil bolest, ke konci se ho zmocnila závrať. Že by ztratil příliš mnoho krve? O tom pochyboval. Téměř jistě se mu udělalo slabo následkem psychologického efektu perforace vlastního penisu. Být mayským panovníkem nebylo snadné. Dokázal by něco takového bez umrtvení? O tom pochyboval. Jeho předkové v něm vzbuzovali úctu, jejich barbarství jej však děsilo.

Když lovci neslyšně vběhli na mýtinu, stál Hunahpú uprostřed, ozářený kuželem světla. V jasu silného světla z lucerny, kterou měl na zemi v košíku mezi nohama a jejíž paprsky mířily vzhůru, se kovové jehly na rozechvělém těle leskly a třpytily. Jejich zrak, přesně jak doufal, spočinul na jeho ohanbí a krvi, jež mu stékala po stehnech a odkapávala z konce penisu. Zaznamenali také jeho válečné malování a – jak očekával – ihned rozpoznali jeho velikost a padli na kolena.

„Jsem Jedna Hunahpú,“ pronesl k nim v mayštině. „Jsem Jedna Hunahpú,“ zopakoval poté v jazyce Zapotéků. „Přicházím k vám z Xibalby, psové atetulčtí. Rozhodl jsem, že od nynějška již nebudete psy, ale stanete se lidmi. Pokud mě poslechnete, stanete se vy a všichni, kdo mluví jazykem Zapotéků, pány této země. Vaši synové již nebudou stoupat k oltáři Huitzilopochtliho, neboť porazím Aztéky a vyrvu srdce Tlaxcalanům a vaše lodě doplují ke každému ostrovu světa.“

Muži se roztřásli a začali naříkat.

„Rozkazuji vám říci mi, čeho se obáváte, hloupí psi!“

„Bůh Huitzilopochtli je strašlivý!“ vykřikl jeden z nich – muž jménem Yax. Hunahpú je všechny znal jménem, neboť jejich vesnici a klíčové muže z jiných zapotéckých vesnic zkoumal celá léta.

„Bůh Huitzilopochtli je téměř tak strašlivý jako Tlustá jaguáři dívka,“ řekl Hunahpú.

Yax při zmínce o své ženě zvedl hlavu a několik mužů se rozesmálo.

„Bije tě holí, když si myslí, že jsi zasázel kukuřici na nesprávné pole,“ pokračoval Hunahpú, „a ty přesto sázíš, kde se ti zachce.“

„Jedna Hunahpú,“ vykřikl Yax. „Kdo ti pověděl o Tlusté jaguáři dívce?“

„Pozoroval jsem vás všechny z Xibalby. Smál jsem se, když jsem viděl, jak úpíš pod její holí. A ty, Květiny pojídající opice, opravdu si myslíš, že jsem tě neviděl močit na kukuřičnou mouku starého Velká lebka nic, ze které jsi mu pak připravil placky? Smál jsem se, když je jedl.“

Muži se opět dali do smíchu. Květiny pojídající opice zvedl hlavu a usmál se.

„Líbila se ti má pomsta?“

„Když jsem o tvých opičích kouscích vyprávěl pánům Xibalby, smáli se, až jim tekly slzy. A když byly Huitzilopochtliovy oči plné slz, vydloubl jsem mu je prsty. Huitzilopochtli už nemá oči, protože jsem mu je vzal!“ Při těch slovech Hunahpú vytáhl z váčku, který měl na provázku zavěšený okolo pasu, dvě akrylové oční bulvy, které si vzal s sebou z budoucnosti. „Nyní ho musí po Xibalbě vodit chlapec, který mu říká, co vidí. Ostatní pánové Xibalby mu nastavují nohy a smějí se, když upadne. Přišel jsem k vám na povrch zemský, abych vás pozvedl mezi lidi.“

„Postavíme chrám a obětujeme ti všechny aztécké muže, velký Jedna Hunahpú!“ zvolal Yax.

Přesně takovou reakci Hunahpú očekával. Hodil jednou z bulev po Yaxovi, který vyjekl a třel si rameno v místě, kam jej zasáhla. Hunahpú býval kdysi velmi dobrým nadhazovačem v dětské baseballové lize; házel přesně a silně.

„Zvedněte oko Huitzilopochtliovo a slyšte má slova, psi atetulčtí!“

Yax zašmátral v listoví a zvedl umělohmotné oko.

„Proč myslíte, že byli pánové Xibalby spokojení a nepotrestali mě za tento troufalý čin? Protože Huitzilopochtli ze vší spolykané krve ztloustl. Byl nenasytný a Aztékové ho krmili krví těch, jež měli obdělávat kukuřičná pole. Vládcové Xibalby jsou již znechuceni krví a Huitzilopochtliho nechají hladovět tak dlouho, až bude tenký jako proutek.“

Muži opět zasténali. Strach z Huitzilopochtliho byl hluboce zakořeněný – a válečné úspěchy Aztéků to jen potvrzovaly – a tak strašlivé výhrůžky směřující na tak mocného boha pro ně byly příliš těžkým břemenem. Takhle se na ty malé mizery musí, pomyslel si Hunahpú. Až přijde ten správný čas, dodám jim znovu potřebnou odvahu.

„Bohové Xibalby povolali svého krále k cestě do daleké země, aby tamnímu národu navždy zapověděl pít krev mužů a žen. Neboť král z Xibalby prolije svou vlastní krev, a až se jí napijí a okusí z jeho těla, nikdy již nepocítí hlad ani žízeň.“

Hunahpú si vzpomněl na svého bratra kněze a přemítal, co by si o tomto pojetí evangelia pomyslel. Nakonec by je jistě schválil, musel by se však vypořádat se spoustou poněkud nepříjemných drobností.

„Povstaňte a pohlédněte mi do očí. Předstírejte, že jste lidmi.“ Bojovníci se opatrně zvedli a zadívali se na něj. „Tak jako já prolévám svou krev tady, král z Xibalby prolil svou krev pro pány Xibalby. Oni se napijí a už nikdy nepocítí žízeň. Ten den lidé přestanou umírat, aby nakrmili svého boha. Budou umírat ve vodě a nořit se z ní znovuzrozeni a poté po vzoru bohů Xibalby přijmou královo tělo a krev. Král z Xibalby zemřel ve vzdálené říši, a přesto opět žije. Král z Xibalby se vrací a přinutí Huitzilopochtliho, aby se před ním sklonil, a nedovolí mu okusit ze své krve ani těla dříve, než bude opět štíhlý, a to potrvá tisíc let, neboť to staré prase jedlo a pilo příliš!“

Hunahpú se rozhlédl po bázní zrůzněných tvářích. Přijmout jeho slova pro ně bylo samozřejmě obtížné. On však toto nové učení, které pro Zapotéky vypracovali společně s Diko a Kemalem, bude opakovat tak často, až je tisíce a miliony obyvatel Karibské oblasti přijmou za své, a pokud jeho přátelé uspějí, budou místní na Kolumbův příchod dobře připraveni.

I kdyby však Hunahpú měl být jediným, komu se podařilo vrátit do minulosti, připraví Zapotéky na přijetí křesťanství jako něčeho, co již dlouho očekávali. Budou moci přijmout Krista, aniž budou muset ze své víry ustoupit třeba jen o kousíček. Králem Xibalby bude Ježíš, a pokud Zapotékové uvěří, že jeho tělo zdobí drobné, ale krvavé rány v místech, která křesťanské umění zobrazuje jen výjimečně, nezbude katolíkům, než se s tímto kacířstvím naučit žít – zvlášť když Zapotékové budou mít technologickou a vojenskou sílu vzepřít se Evropě. Dokázalo-li křesťanství vstřebat myšlenky řeckých filozofů i hojné pohanské svátky a obřady a předstírat, že i ony jsou jeho součástí odjakživa, jistě si poradí i s touto drobnou zvrhlostí, kterou Hunahpú připojil k učení o Ježíšově obětování.

„Jistě se ptáte, zda já jsem tímto králem z Xibalby,“ pokračoval Hunahpú. „Nikoli, jsem jen tím, kdo přichází, aby zvěstoval jeho příchod. Nejsem ani hoden toho, abych mu zapletl pero do vlasů.“

Co by si o tom pomyslel Jan Křtitel?

„Povím vám o znamení, které bude jeho příchodu předcházet: každý z vás onemocní, a stejně tak i každá osoba z vaší vesnice. Choroba se bude šířit zemí, ale nezemřete, pokud vaše srdce nebude patřit Huitzilopochtlimu. Uvidíte, že dokonce i mezi Aztéky se najde jen málo těch, kteří skutečně milují žravého a tučného boha!“

Nechť tento příběh poslouží jako vysvětlení nákazy, kterou jim Hunahpú přináší. Bojovníci z Atetulky se už od něj nakazili virem, kterému nepodlehne ani jeden z deseti tisíc a který představuje výjimečně bezpečné očkování proti neštovicím, dýmějovému moru, choleře, spalničkám, planým neštovicím, žluté zimnici, malárii, spavé nemoci a mnoha dalším chorobám, které do něj byli vědci ze ztracené budoucnosti schopni vpravit. Stane se dětskou nemocí, která zasáhne každou novou generaci – a nejen zde, ale i v Evropě a nakonec i v Africe, Asii a na každém ostrově. To neznamená, že se neobjeví choroby nové – bylo by bláhové domnívat se, že se nevyvinou jiné bakterie a viry a nenahradí staré zabijáky. Nemoci však nebudou příčinou převahy té či oné strany v nadcházejících střetech kultur. Nikdo nebude moci použít neštovicemi infikované přikrývky k vybíjení protivně houževnatých indiánských kmenů.

Hunahpú se sklonil pro svítilnu schovanou v košíku, který stále svíral mezi chodidly. „Bohové Xibalby mi dali tento košík světla. Je v něm ukryt kousek slunce, ale ovládat jej umím pouze já.“ Posvítil jim do očí a na okamžik je oslepil. Poté prostrčil dírou v košíku prst a stiskl sotva rozpoznatelné tlačítko. Světlo zhaslo. Nebyl důvod, proč plýtvat energií. Tento „košík světla“ měl i přes solární minipanely zabudované po okraji omezenou životnost a Hunahpú ji nechtěl zkracovat víc, než bude nutné.

„Který z vás ponese dary, které vládci svěřili Jedna Hunahpúovi při jeho příchodu na tento svět, aby vám zvěstoval příchod krále?“

Záhy již všichni se zbožnou úctou odnášeli rance s předměty, které Hunahpú upotřebí v příštích měsících. Léky pro zázračná uzdravení. Zbraně k sebeobraně a zastrašení nepřátelských armád. Nářadí. Encyklopedie v elektronické podobě. Patřičné oblečení. Potápěčskou výstroj. Různé šikovné věcičky, které mu usnadní jeho úlohu poloboha.

Cesta nebyla lehká. Váha kovových jehlic mu při každém kroku napínala kůži, rány se tedy otvíraly a opět krvácely. Hunahpú si pohrával s myšlenkou, že by obřad k jejich odstranění zahájil již nyní, nakonec ji však zavrhl. Náčelníkem vesnice byl Na-Yaxhal, Yaxův otec, a k tomu, aby utvrdil jeho postavení a vstoupil s ním do potřebného vztahu, bude třeba, aby jednu z jehel vytáhl on. Hunahpú tedy pokračoval v cestě, pomalu a opatrně, doufal, že neztratí příliš mnoho krve, a přál si, aby si byl vybral méně vzdálené místo.

Když už byli nedaleko vesnice, poslal Hunahpú Yaxe s Huitzilopochtliho okem v dlaních napřed. I kdyby vše, co jim Hunahpú řekl, popletl sebevíc, hlavní poselství bude zřejmé a Atetulčtí jej budou napjatě očekávat.

A skutečně. Všichni muži z vesnice byli vyzbrojeni oštěpy a připraveni je použít; ženy a děti se schovávaly mezi stromy. Hunahpú zaklel. Tuto vesnici vybral právě proto, že je Na-Yaxhal chytrý a důvtipný. Jak si jen mohl myslet, že by takový muž vyprávění svého syna o mayském králi z Xibalby vůbec uvěřil?

„Zůstaň, kde jsi, zvěde a lháři!“ křikl Na-Yaxhal.

Hunahpú zaklonil hlavu a rozesmál se. Současně prostrčil prst do košíku světla a rozsvítil.

„Na-Yaxhale, cožpak si muž, který se dvakrát za noc budí s křečemi v břiše a průjmem, troufá předstoupit před Jedna Hunahpúa, jenž přináší košík světla z Xibalby?“ Při těch slovech mu posvítil přímo do očí.

„Ušetři mého pošetilého muže,“ zvolala Na-Yaxhalova žena, Šest dcera Kauil.

„Mlč, ženo!“ okřikl ji Na-Yaxhal.

„Dnes v noci ho skutečně dvakrát probudil průjem a silné bolesti v břiše!“ nedbala jeho příkazu. Když ostatní ženy slyšely, že potvrzuje slova tajemného cizince, zabědovaly strachy a muži rozechvěle sklonili oštěpy.

„Sešlu na tebe ještě horší nemoc, Na-Yaxhale. Po dva dny z tebe bude stříkat voda jako z fontány. Pak tě ale uzdravím a učiním tě služebníkem krále z Xibalby. Budeš vládnout mnoha vesnicím a stavět lodi, které navštíví každé pobřeží, ale jen pokud přede mnou nyní poklekneš. Pokud tak neučiníš, nechám tě padnout k zemi s dírou v těle, z níž poteče krev tak dlouho, dokud nezemřeš!“

Snad ho nebudu muset zastřelit, doufal Hunahpú. Snad mě poslechne a staneme se přáteli. Ale pokud ne, pak nebude zbytí.

„Proč se pán z Xibalby rozhodl poctít svými velkými úkoly právě mě, který jsem jen psem?“ chtěl vědět Na-Yaxhal. Bylo to z jeho strany velice slibná rétorická pozice.

„Vybral jsem tebe, protože máš ze všech psů, kteří štěkají zapotécky, k lidem nejblíže, a protože tvoje žena je již člověkem dvě hodiny denně.“

To je ocenění staré vědmy, že stanula na straně Jedna Hunahpúa.

Na-Yaxhal nezaváhal ani na okamžik a tak rychle, jak mu stárnoucí tělo dovolilo – bylo mu téměř třicet pět let – padl na zem. Zbytek vesnice jej následoval.

„Kde jsou atetulcké ženy? Vyjděte z úkrytů, vy i vaše děti. Vyjděte a pohleďte na mě! Mezi obyčejným lidem jsem byl král, a přesto jsem pouze nejpokornějším služebníkem krále z Xibalby. Vyjděte ven a pohleďte na mě!“ Položme základy pro poněkud rovnější chování k ženám již nyní, na samém začátku, pomyslel si Hunahpú. „Chci, abyste stály vedle svých rodin!“

Ženy se chvíli proplétaly davem, avšak protože byli obyvatelé Atetulky uvyklí shromažďovat se podle příslušnosti ke klanům, dokonce tváří v tvář nepříteli, netrvalo dlouho a stály po boku svých mužů a dětí.

„Nyní předstup přede mě, Na-Yaxhale. Vytáhni první jehlici z mého penisu a krví z ní si potři čelo, neboť jsi tím, jenž se stane prvním králem Království Xibalby na zemi, a budeš jím tak dlouho, pokud budeš sloužit mně, neboť já jsem sluhou krále z Xibalby!“

Na-Yaxhal jej poslechl a vytáhl jehlici z rejnoka z Hunahpúova penisu. Hunahpú nehnul ani brvou, neboť díky anestetiku cítil pouze, jak se kůže napíná. Představoval si však, jak mučivá bolest jej čeká večer. Pokud se kdy setkám s Diko, nechci slyšet žádné stížnosti ohledně útrap, jimiž musela projít ve své misi. Poté si ale vzpomněl, jakou cenu zaplatí Kemal, a zastyděl se.

Krví, která ulpěla na jehlici, si Na-Yaxhal potřel čelo, nos, rty a tváře.

„Šest dcero Kauilo!“

Před Hunahpúa předstoupila žena, jež zaujímala místo v samém středu shromážděného vládnoucího klanu vesnice.

„Vytáhni další jehlici. Z čeho je vyrobena?“

„Ze stříbra.“

„Potři si krk mou krví.“

Žena si přejela dlouhou stříbrnou jehlou přes hrdlo.

„Budeš-li sloužit králi Xibalby na zemi a mně, služebníku krále z Xibalby, staneš se matkou králů a tvoje síla bude v lodích Zapotéků!“

„Budu ti sloužit,“ zašeptala.

„Mluv hlasitěji!“ nakázal jí Hunahpú. „Tak nahlas, jako když jsi hovořila o nemocných střevech svého muže! V království Xibalby na zemi se může hlas ženy nést stejně daleko jako hlas muže!“

Víc toho pro rovnost mužů a žen nyní udělat nemohu, pomyslel si Hunahpú, avšak i to málo je revoluční počin, až se historka roznese.

„Kde je Yax!“ křikl Hunahpú.

Mladík k němu nesměle vykročil.

„Budeš poslouchat svého otce, a až odejde do Xibalby, povedeš tento lid moudře a laskavě?“

Yax padl Hunahpúovi k nohám.

„Odstraň další jehlici. Z čeho je vyrobena?“

„Ze zlata,“ odpověděl Yax, když ji vytáhl z Hunahpúova penisu.

„Potři si mou krví hruď. Až budeš hoden stát se králem, získáš dohled nad vším zlatem světa. Nikdy však nezapomeň, že nepatří tobě, ale králi z Xibalby, a nikoli žádnému ze smrtelníků. Budeš se o ně štědře a poctivě dělit se všemi, kdo pijí krev a jedí tělo krále z Xibalby.“ To by mělo pomoci v okamžiku setkání nastolit dobré vztahy mezi katolickou církví a těmito podivnými kacíři vyznávajícími jakousi ranou podobu křesťanství. Pokud bude zlato bez omezení proudit církvi, avšak pouze pod podmínkou, že vezmou za své, že jedí tělo a pijí krev krále z Xibalby, měla by tato hereze být na nejlepší cestě stát se přijatelnou obměnou katolického dogmatu. Kdo ví, přemítal Hunahpú, možná mě jednou prohlásí za svatého. O zázraky jistě nebude nouze, alespoň v dohledné době.

„Bacabe, zhotoviteli nástrojů, kovotepče!“ Hubený chlapec vystoupil z davu a Hunahpú mu nařídil zbavit ho další jehlice.

„To je měď, velký Jedna Hunahpú,“ špitl Bacab.

„Poznáš měď? Umíš s ní pracovat lépe než kdokoli jiný?“

„Umím si s ní poradit lépe než kterýkoli muž z naší vesnice, avšak jistě se v jiných místech najdou i zručnější.“

„Naučíš se ji mísit s mnoha dalšími kovy. Budeš vyrábět nástroje, jaké svět dosud nepoznal. Potři si mou krví břicho!“

Měditepec jej poslechl. Po králi, jeho ženě a jeho synovi budou nyní zpracovatelé kovů nejvýznamnějšími obyvateli v nové říši.

„Kde je Xocol-Ha-Man? Kde je hlavní stavitel lodí?“

Z dalšího klanu vystoupil silný muž se širokými rameny. Dmul se pýchou a na znamení úcty se bil do ramenou.

„Zbav mě další jehlice, Xocol-Ha-Mane. Ty, jenž jsi pojmenován po velké řece vylité z břehů, musíš mi říct, zda jsi viděl tento kov už dříve?“

Xocol-Ha-Man se dotkl bronzu a potřísnil si prsty krví. „Vypadá jako měď, jen je o něco světlejší. Nikdy jsem nic takového neviděl.“

Bacab se také podíval a i on zavrtěl hlavou.

„Vymoč se na něj, Xocol-Ha-Mane. Nechť po něm stéká proud oceánu tvých útrob! Neboť nepomaluješ své tělo mojí krví dříve, než tento kov najdeš v jiné zemi. Budeš stavět lodi a poplavíš se tak dlouho, až na severu najdeš zemi, kde znají jeho jméno. Až se vrátíš a prozradíš mi je, budeš si smět mou krví potřít třísla.“

Zůstala už jen železná jehlice. „Kde je Xoc? Ano, ta ošklivá otrokyně, kterou jsi zajal a kterou nikdo nechce pojmout za ženu!“

Kdosi vystrčil před zástup nehezkou třináctiletou dívku se zaječím pyskem.

„Vyjmi poslední jehlici, Xoc. Krev z ní si rozetři po nohou. Neboť silou tohoto posledního kovu osvobodí král z Xibalby všechny otroky. Ode dneška jsi svobodnou občankou království Xibalby na zemi. Nepatříš žádné ženě ani žádnému muži, neboť žádný muž či žena již není majetkem nikoho jiného. Tak nařizuje král Xibalby! V jeho království na zemi není zajatců, otroků ani doživotních sluhů!“

To je pro tebe, Tagiri.

Avšak to, co dostala ze soucitu, obrátila Xoc ve svůj prospěch. Vytáhla železnou jehlici z jeho penisu a pak, po vzoru mayských královen, vystrčila jazyk, levou rukou jej uchopila a pravou jej probodla. Krev jí stékala po bradě a jehlice tvořila s jejími rty podivný kříž.

Lidé zalapali po dechu. Xoc se nedomáhala laskavosti pána vůči otrokovi, jenž je propuštěn na svobodu. Domáhala se cti krále vůči královně, která mu porodí děti.

Co s tím? Kdo by při pohledu na úslužnou Xoc během měsíců otroctví tušil, že má takové ambice? Čeho tím chtěla dosáhnout? Hunahpú si pozorně prohlížel její tvář, v níž postřehl… vzdor? Zdálo se mu, jako by prohlédla celé tohle divadlo a vyzývala ho, aby ji odmítl.

Ale ne, nebyl to vzdor, ale odvaha tváří v tvář strachu. Byla vskutku nebojácná. Tento královský muž, který dle svých slov přichází ze země bohů, pro ni představoval první příležitost, jak se vymanit ze svého žalostného postavení. Kdo jí může vyčítat, že se stejně jako všichni zoufalí chopila první možnosti získat mnohem víc, než v co kdy mohla doufat? Co mohla ztratit? Ve svém zoufalství považovala jakoukoli spásu za stejně nedosažitelnou. Proč se tedy nepokusit stát královnou, když je jí tento Jedna Hunahpú ochoten pomoci?

Je tak ošklivá.

Ale také chytrá a odvážná. Proč před ní hned zavírat dveře?

Natáhl ruku a vytáhl jí jehlici z jazyka. „Nechť ti jako tato krev z úst navěky proudí slova pravdy. Nejsem král a nemohu proto mít ani královnu. Ale protože jsi smíchala svou krev s mou, slibuji, že si po zbytek života každý den vyslechnu jednu věc, se kterou se mi rozhodneš svěřit.“

Vážně přikývla, a ve tváři se jí zračila pýcha a úleva. Odmítl vzít si ji za ženu, ale přijal ji jako rádkyni. Když poklekla, aby si zkrvavenou jehlicí potřela nohy, pochopila, že se její život provždy zcela změnil. Projevil jí úctu před zraky těch, kteří s ní zacházeli tak špatně.

Když vstala, vzal ji Hunahpú za ramena, naklonil se k ní a zašeptal jí do ucha:

„Nehledej pomstu teď, když máš moc,“ řekl jí čistou mayštinou, neboť věděl, že její rodný dialekt je natolik podobný, že mu dostatečně porozumí. „Získej si mou úctu svou štědrostí a pravdomluvností.“

„Děkuji ti,“ odpověděla.

A nyní zpět k původnímu scénáři. Doufám, že takových překvapení mě nečeká víc, pomyslel si Hunahpú.

Ale samozřejmě že čeká. Zbývalo jen improvizovat. Všechny plány mohou být přizpůsobeny; pouze záměry zůstanou stejné.

„Nechť se Bacab dotkne tohoto kovu. Nechť si jej Xocol-Ha-Man také prohlédne!“

Muži předstoupili a s bázní jehlici studovali. Pouze tato jediná ze všech jehlic se nedala ohnout, ani trochu. „Tak pevný kov jsem nikdy neviděl,“ podivil se Bacab.

„Je černý,“ dodal s údivem Xocol-Ha-Man.

„Daleko za mořem je mnoho království, v nichž je tento kov stejně běžný jako zde měď. Jejich obyvatelé vědí, jak jej roztavit tak, až bude zářit jako stříbro. Tyto země již poznaly krále z Xibalby, ten však před nimi stále skrývá mnohá tajemství. Je vůlí krále z Xibalby, aby muži z jeho království na zemi nalezli tento kov a naučili se jej obrábět, avšak jen pokud jsou toho hodni! Prozatím tato jehlice z černého kovu zůstane Xoc, která byla kdysi otrokyní, a vy budete k ní nebo k jejím dětem přicházet, abyste zjistili, zda se vám podařilo najít tvrdý černý kov. Lidé ze vzdálených krajů jej nazývají ferro, herro či jer, vy jej však budete znát pod jménem xibex, neboť pochází z Xibalby a musí jej být tedy použito pouze ve službách krále.“

Polední z jehlic byla vytažena. Cítil se příjemně lehký, jako by ho jejich tíha táhla k zemi.

„Přinesl jsem vám znamení, že král z Xibalby se dotýká každého muže i ženy na světě. Tuto vesnici postihne nákaza, nikdo z vás však nezemře.“ Tento slib nemohl zcela zaručit. Imunologové tvrdili, že přibližně jeden člověk ze sta tisíc zemře. Pokud k úmrtí dojde v Atetulce, Hunahpú si jistě nějak poradí. Ve srovnání s miliony obětí spalniček a ostatních chorob ve staré verzi historie je to stále jen malá daň. „Nákaza se bude z této vesnice šířit do každé země, až se nakonec králův prst dotkne každého na světě. Všichni budou vědět, že nemoc od xibalbských bohů přichází z Atetulky. Onemocněli jste jako první, neboť jste prvním národem, který jsem navštívil, protože král z Xibalby se rozhodl, že váš národ povládne světu. Avšak nikoli tak jako Aztékové, krutě a krvavě, ale tak, jako vládne král z Xibalby – pomocí moci a moudrosti.“ Ať i viry v nákaze jsou součástí tohoto božského představení, pomyslel si.

Rozhlédl se po jejich tvářích. Zračila se v nich bázeň a překvapení, tu a tam i roztrpčení. To vše samozřejmě předvídal. Struktura vlády v této vesnici se ještě mnohokrát změní, než bude všechno dovedeno do konce. Tito lidé se stanou vůdci slavné říše. Pouze hrstka z nich obstojí; mnozí neuspějí, neboť jsou uzpůsobeni pouze k vesnickému životu. Na tom není nic neuctivého, ale někteří z nich se budou cítit odstrčení a ukřivdění. Hunahpú se je pokusí naučit, jak se spokojit se svými možnostmi, naučí je cítit hrdost na úspěchy ostatních. Lidskou povahu však nezmění. Někteří z nich jej budou na smrtelné posteli za přinesené změny proklínat. Nikdy se však nedozvědí, že nebýt Hunahpúových zásahů, byli by zemřeli mnohem dříve.

„Kde bude Jedna Hunahpú bydlet?“ zeptal se.

„V mém domě!“ vykřikl bez váhání Na-Yaxhal.

„Cožpak mohu žít v domě krále Atetulky, který se teprve před chvílí stal člověkem? Jeho dům byl domem psů! Ne, musíte mi postavit nový dům, tady, přímo na tomto místě.“ Hunahpú se se zkříženýma nohama posadil do trávy. „Nehnu se z tohoto místa dříve, než kolem mě vyrostou jeho zdi. Nad hlavou pak budu mít střechu pokrytou došky ze střech všech domů v Atetulce. Dokaž mi, že jsi král, Na-Yaxhale. Zajisti, aby mi tví lidé postavili dům dříve, než zajde slunce, a vysvětli jim všechno tak dobře, aby to provedli bez jediného slova.“

Bylo už poledne, a ač se tomuto lidu mohl zdát svěřený úkol neproveditelný, Hunahpú věděl, že není mimo jejich možnosti. Příběh o stavění domu pro Jedna Hunahpúa se rozšíří a způsobí, že ostatní uvěří, že vesnice Atetulka je hodna stát se největším ze všech měst nového království Xibalby na zemi. A právě takových příběhů bylo třeba pro povznesení národa, jenž má vládnout ostatním. Lidé musí získat neotřesitelnou víru ve své schopnosti.

A pokud nebudou před soumrakem hotovi, Hunahpú jednoduše rozsvítí košík světla a prohlásí, že vládci Xibalby tímto kouskem slunce prodlužují den, aby stavba mohla být zavčas dokončena. Tak či onak, příběh bude působivý.

Lidé se rychle rozešli za prací, kterou jim při stavbě domu určil Na-Yaxhal, a Hunahpúa nechali samotného. Konečně si mohl oddechnout. Vytáhl z jednoho ze svých zavazadel dezinfekční prostředek obsahující látky na podporu srážení krve a hojivé složky, a potřel si jím penis. Proud krve záhy zeslábl a po chvíli se zcela zastaví. Zatímco si do kůže vtíral mast, celý se třásl. Nikoli bolestí, neboť ta se ještě neozvala, dokonce ani následkem ztráty krve, ale úlevou, že ceremonie již skončila.

Při zpětném pohledu musel uznat, že ovládnout tento lid bylo opravdu tak snadné, jak se domníval v dobách, kdy svůj plán představil spolupracovníkům ve ztracené budoucnosti. Snadné, přesto však za celý svůj život nebyl tak vystrašený. Jak jen Kolumbus dokázal tak směle vytvářet budoucnost? To proto, pomyslel si, že věděl tak málo o tom, nakolik se mu to nemusí podařit. Pouze díky nevědomosti mohl beze strachu formovat svět.

~~~

„Je těžké si představit, že toto jsou ona velká království Východu, o nichž píše Marco Polo,“ poznamenal Sánchez.

Cristoforo s ním sotva mohl nesouhlasit. Colba se zdála dostatečně rozlehlá, aby byla hlavní asijskou pevninou, avšak domorodci trvali na tom, že se jedná o ostrov a že na jihovýchod od nich se rozprostírá další ostrov, Haiti, který je mnohem úrodnější a bohatší na zlato. Že by právě on byl Cipangu? Možná. Avšak muset opakovaně ujišťovat námořníky a především královské úředníky o tom, že je od onoho nevýslovného bohatství dělí ještě několik dnů plavby, jej zmáhalo.

Kdy mu Bůh dopřeje okamžik triumfu? Kdy se vyplní všechny ty sliby o zlatě a velkých říších a on se bude moci vrátit do Španělska jako místodržící a admirál všech moří?

„Co na tom záleží?“ namítl don Pedro. „To největší bohatství těchto končin máme na dosah.“

„Co tím chceš říci?“ zeptal se Sánchez. „Jediné, čeho je tu dostatek, jsou stromy a hmyz.“

„A lidé,“ dodal don Pedro. „Žijí tu ti nejlaskavější a nejmírumilovnější lidé, jaké jsem kdy viděl. K práci je není třeba pobízet a své pány poslouchají na slovo. Není v nich ani špetka vzpurnosti, cožpak to nevidíte? Dovedete si představit, kolik by takový poslušný sluha stál peněz?“

Cristoforo se zachmuřil. Stejná věc napadla i jeho, zároveň jej však zneklidňovala. Co měl Pán na mysli, když mu nařídil, aby je obrátil na víru a v tutéž chvíli zotročil? Přesto se prozatím zdálo, že země, do níž jej Bůh zavedl, žádného dalšího bohatství nemá. A bylo zcela zřejmé, že se tito divoši nehodili za vojáky křížové výpravy.

Pokud Bůh chtěl, aby se stali svobodnými křesťany, naučil by je nosit oblečení, místo aby je nechal chodit nahé.

„Jistě,“ přikývl Cristoforo. „Několik jich přivezeme Jejich královským Veličenstvům. Řekl bych však, že bude užitečnější nechat je v zemi, kde jsou uvyklí žít, aby dolovali zlato a další vzácné kovy, zatímco my je budeme učit slovu božímu a postaráme se tak o jejich spásu.“

Ostatní neměli námitek – proč nesouhlasit s něčím tak zjevným? Mimoto, stále byli slabí a unavení po nemoci, která zasáhla posádky všech tří lodí a přinutila je na několik dní zakotvit a odpočinout si. Nikdo z nich nezemřel – choroba nebyla ani zdaleka tak zákeřná jako nemoci, které Portugalci přiváželi z Afriky a které je přinutily budovat pevnosti na příbřežních ostrovech. Cristofora však stále trápila bolest hlavy a byl si jistý, že se nevyhnula ani ostatním. Kdyby nebyla tak nepříjemná, byl by si přál, aby trvala věčně, neboť muže přinutila nezvyšovat hlas. Královští úředníci se zdáli mnohem snesitelnější, když je bolest hlavy držela zkrátka.

O několik dní dříve uslyšeli o městě Cubanacán. Cristoforo se domníval, že poslední slabika jména odkazuje na velkého chána, o kterém psal Marco Polo, avšak když se ocitli ve „městě“, o němž toho domorodci tolik natlachali, ukázalo se být žalostnou sbírkou chatrčí, možná s poněkud více obyvateli než ostatní nuzné vesnice, na které na ostrově natrefili. Vskutku sídlo velkého chána! Sánchez tehdy křičel vzteky, dokonce i před posádkou. Možná, že ona nevážná choroba byla božím trestem za jeho bezdůvodné vzpurné reptání. Možná mu Bůh chtěl k jeho naříkání projednou dát důvod.

Zítra nebo pozítří zamíří k Haiti. Možná právě zde narazí na nějaké stopy velkých civilizací Cipanga nebo Kataje. A tyto mizerné ostrovy budou alespoň zdrojem otroků, a pokud královští úředníci potvrdí jeho slova před Veličenstvem, postačí to jako důvod další cesty pro případ, že by se s chánem tentokrát nesetkali.

~~~

Kemal zachmuřeně seděl na hřebenu skaliska vybíhajícího do moře, hleděl k severozápadu a vyhlížel plachty. Kolumbus stále nikde.

Avšak má-li zpoždění, přestal mít celý plán smysl. Znamená to, že už byla provedena nějaká změna, že jej něco zdrželo na Colbě. Kemal by tuto skutečnost velmi rád považoval za důkaz, že někdo ze zbývajících dvou úspěšně dorazil do minulosti, byl si však vědom faktu, že změnu mohl zapříčinit i on sám. Jediný vliv, který se mohl dostat z ostrova Haiti na ostrov Colba, byl virus, který přenášel každý z nich – a přestože přicestoval před pouhými dvěma měsíci, měla nákaza spoustu času, aby se pomocí nájezdníků v námořních kánoích rozšířila. Tak či onak, Španělé se jistě nakazili.

Nebo se přihodilo něco horšího. Mírná choroba mohla pozměnit chování Indiánů. Mohlo dojít ke krveprolití tak strašlivému, že se Evropané rozhodli zamířit domů. Nebo se Kolumbus dozvěděl něco, co ho přimělo vydat se jinou cestou – například obeplout Haiti proti směru hodinových ručiček, místo aby brázdil severní pobřeží.

Cestovatelé v čase od samého počátku věděli, že by nákaza mohla jejich úmysly zhatit, neboť se bude šířit rychleji a dál, než jsou schopni cestovat oni sami. Zároveň však představovala nejjistější a nejzákladnější aspekt jejich plánu. Co kdyby se do minulosti přemístil pouze jeden z nich a ihned nato by byl zabit? Virus by se i v takovém případě přenesl na ty, kteří by se dotkli jeho těla během prvních hodin po úmrtí. Pokud by nebylo možné uskutečnit žádnou jinou změnu, tato jediná by mohla postačit – Indiány by hromadně nepozabíjely nemoci zavlečené z Evropy.

Je to dobrá zpráva, pomyslil si Kemal. Dobře, že se Kolumbus zpozdil, neboť to znamená, že virus působí. Už jsme změnili svět. Podařilo se nám to.

On sám to však sotva považoval za úspěch. Žil z přinesených zásob, skrýval se na opuštěném výběžku, vyhlížel plachty a celou dobu čekal na okamžik, kdy bude moci uskutečnit něco osobnějšího, než bylo přenášení viru. Alláh ví nejlépe, říkal si, avšak nebyl tak zbožný, aby jej neovládala touha zašeptat Nejvyššímu do ucha několik slov. Několik velmi odvážných návrhů.

Teprve třetího dne se na obzoru objevily plachty. Avšak příliš časně. Ve staré verzi dějin připlul Kolumbus později, což se mu stalo osudným, neboť Santa Maria ve tmě narazila na podmořský útes. Nyní však svítilo slunce, a i kdyby přece jen byla tma, proudění vody a větrů bude jistě odlišné. Nezbývá tedy než zničit všechny tři lodi. A co hůř, pokud Santa Maria neztroskotá, pominou důvody, které Niñu přinutily zakotvit. Bude tedy třeba lodi následovat podél pobřeží a čekat na vhodnou příležitost. Pokud taková vůbec nastane.

Nebude-li mi přáno, přemýšlel Kemal, snad uspějí alespoň ostatní. Pokud se Hunahpúovi podaří předejít Tlaxcalany a vytvořit Zapotécko-taraskou říši, která opustí nebo omezí lidské oběti, pak si s nimi Španělé tak snadno neporadí. Pokud kdesi v přilehlých horách žije Diko, snad se jí podaří zavést nové předkřesťanské náboženství a, doufejme, také vytvořit jednotnou Karibskou říši, kterou Španělé tak snadno nezničí. Konec konců, úspěch Španělů zcela závisel na neschopnosti Indiánů organizovat opravdový odpor. To znamená, že i kdyby se Kolumbus vrátil do Evropy, dějiny se budou odvíjet jinak.

Mohl se ujišťovat sebevíc, avšak slova mu hořkla na jazyku. Pokud neuspěju, vezmu Americe padesát let klidu na přípravu na příchod Evropanů.

Dvě lodě. Ne tři. Bude to lehčí. Skutečně? Nyní, když jsou v pohybu nové dějiny, nelze vyloučit, že by bylo vhodnější, aby plavidla zůstala pospolu. Pinzón s Pintou se však od flotily odloučil, stejně jako v předchozí minulosti. Kdo ale nyní ví, zda Pinzón změní svůj názor stejně jako tehdy a vrátí se na Haiti, aby se opět přidal ke Kolumbovi? Tentokrát mohl jednoduše odplout na východ, doplout do Španělského království jako první a slavným objevitelem bude on.

To už je mimo mě, pomyslel si Kemal. Pinta se buď vrátí nebo ne. Mám Niñu a Santu Mariu a musím se postarat, aby se nevrátily do Evropy alespoň ony.

Kemal pozoroval lodě do té doby, než si byl jist, že míří k jihu, aby obepluly mys Svatého Mikuláše. Vydají se stejnou cestou jako v předchozí historii, o kousek dál na jih a poté zpátky na sever, aby zmapovaly severní pobřeží ostrova? Nic už nebylo předpověditelné, dokonce i když mu logika napovídala, že ať měl Kolumbus v předchozí verzi minulosti jakákoli důvody, jeho úmysly zůstanou i tentokrát stejné.

Kemal se opatrně vydal ke skupince stromů nedaleko vody, kde ukryl svůj nafukovací člun. Nebyl oranžový jako záchranné čluny, ale zelenomodrý, navržený tak, aby splynul s vodou. Nasoukal se do potápěčského obleku, také zelenomodrého, a dotlačil člun do vody. Naložil do něj takové množství podvodních náloží, jaké postačovalo jak na zničení Santy Marii, tak i Niñi, kdyby se naskytla taková možnost. Když byl hotov, nastartoval motor a vydal se na moře.

Za půl hodiny byl od břehu vzdálen natolik, aby mohl nabýt oprávněného přesvědčení, že jej nespatří ani námořníci s ostřížím zrakem na španělských karavelách. Teprve poté se vydal na západ, až spatřil plachty. Ke své úlevě zjistil, že Niña i Santa Maria zakotvily u mysu Svatého Mikuláše a jejich posádky se vydaly ve člunech ke břehu. Ačkoli nebylo šestého prosince, ale o tři dny později, Kolumbus učinil stejné rozhodnutí jako předtím. V těchto končinách začínalo být chladno a na Kolumba čekají v průlivu mezi Tortugou a Haiti až do čtrnáctého prosince stejné potíže jako předtím. Snad by bylo moudřejší vydat se zpátky ke břehu a počkat, až se historie zopakuje, pomyslel si Kemal.

Nebo možná ne. Protože kdyby se Kolumbus chtěl hnát za Pinzónem na východ, aby ho cestou do Španělska předhonil, mohl by tentokrát plout okolo Tortugy, zachytit příznivé pasáty a zcela se tak vyhnout zrádným pobřežním větrům, které by jej zahnaly k útesu. Tohle mohla být Kemalova poslední příležitost.

Na druhou stranu, mys se nachází příliš daleko od místa, kde žije Dičin kmen – pokud se ovšem Diko skutečně stala právoplatnou členkou oné vesnice, jejíž obyvatelé se jako první obrátili na lidi z budoucnosti o pomoc. Proč jí ztěžovat práci?

Vyčká, co se bude dít.

~~~

Zpočátku, když Pinta začala zůstávat víc a víc pozadu, pomyslel si Cristoforo, že se Pinzón chce vyhnout nebezpečnému místu. Později, když se karavela už téměř ztrácela na obzoru, se snažil přesvědčit sám sebe o tom, co mu tvrdili námořníci: posádka Pinty nevidí jeho signály. To byl samozřejmě nesmysl. Niña, která jim plula po levoboku, držela směr bez potíží. Avšak v okamžiku, kdy se Pinzónova loď přehoupla za obzor, si již byl jist, že jej bývalý pirát zradil a rozhodl se zamířit nejkratší cestou do Španěl, kde podá Jejich královským Veličenstvům zprávu dříve, než to stačí učinit Kolumbus.

Co na tom, že vedením výpravy pověřili panovníci jeho, Kolumba, co na tom, že královští úředníci krále zpraví o Pinzónově proradnosti – Pinzón se jako první bude koupat v záři slávy, Pinzónovo jménó bude žít v historii jako jméno prvního člověka, který se vrátil do Evropy z cesty do Orientu západní trasou.

Avšak Pinzón se jižními moři nikdy předtím neplavil. Nevěděl tedy, že neměnný východní vítr v nižších zeměpisných šířkách vystřídá stálý západní vítr, s nímž se Kolumbus obeznámil již při plavbách s Portugalci. Bylo tedy velmi pravděpodobné, že pokud se Cristoforo vydá dostatečně daleko na jih, dopluje do Evropy mnohem dříve než Pinzón, který bude v tom čase nucen křižovat Atlantik. Existovala dobrá šance, že Pinzónův postup bude tak pomalý, že bude nucen vrátit se na ostrovy pro doplnění zásob.

Bylo možné všechno, ale jisté nic. A Cristoforo se také nemohl zbavit pocitu naléhavosti – a jen taktak potlačovaného vzteku – který v něm vzbudila Pinzónova zrada. Nejvíc jej však trápilo, že nemá komu věřit. Posádka bezpochyby přála Pinzónovi vítězství, a před důstojníky a královskými úředníky si nemohl dovolit projevit slabost ani obavy.

Snažil se tedy alespoň rozptýlit kreslením mapy neznámého pobřeží rozlehlého ostrova, který domorodci nazývali Haiti a který on sám pojmenoval Hispañola. Tvorba map by mu snad poskytla ještě více radosti, kdyby stále postupovali vpřed, východní vítr však vál po celou dobu proti nim. Museli tedy na několik dní zakotvit na místě, které muži nazvali Komáří zátoka, a dalších několik dní strávili v Rajském údolí. V těchto končinách se mužům obzvláště zamlouvalo, neboť místní byli vyšší, lépe živení, a dvě ženy měly natolik světlou pleť, že jim námořníci přezdívali „Španělky“. Jakožto křesťanský velitel musel Cristoforo předstírat, že nemá tušení, k čemu dochází mezi posádkou a ženami, které navštěvovaly karavely. Napětí, které provázelo plavbu, v Rajském údolí částečně opadlo. Nikoli však pro Cristofora, pro kterého každý den zpoždění představoval vyšší pravděpodobnost, že Pinzón dorazí do Španělska jako první.

Nakonec se mu podařilo přinutit muže opět zvednout kotvy. Musel jim však slíbit, že tentokrát poplují po večerech a těsně podél pobřeží, kde bríza zmírňovala sílu východních větrů a odnášela je hladce na východ. I přesto, že noci byly jasné, představovala noční plavba v neznámých vodách nebezpečí, protože nikdo netušil, jaké záludnosti se mohou nacházet pod hladinou. Ale Cristoforo neviděl jinou možnost. Mohli se vydat buď západně a jižně podél ostrova, který je dost možná tak velký, že cesta potrvá několik měsíců, nebo využít pobřežního větříku a plavit se za nocí. Bůh je jistě ochrání, neboť kdyby nad nimi nebděl, celá plavba by přišla vniveč, přinejmenším v Cristoforově chápání. Nyní bylo důležité se co nejrychleji vrátit do Evropy s velkolepými zprávami, kterými by odvedl pozornost od značného nedostatku zlata a od zaostalosti tamního obyvatelstva tak, aby Jejich Veličenstva vzápětí vypravila opravdovou flotilu, v jejímž čele by mohl provádět zevrubné zkoumání a nakonec objevit zemi, o níž psal Marco Polo.

Největší starosti mu nicméně dělal úkaz, jejž nemohl vysvětlit ani sám sobě. Během dní, kdy obě lodě kotvily a on pracoval na svých mapách, se tu a tam odvracel od pobřeží a zahleděl se na širé moře. Tehdy se mu zdálo, že na vodě cosi vidí. Vždy po několika okamžicích to zase zmizelo a přítomnost něčeho neobvyklého neohlásil ani jeden z mužů. Kolumbus si byl přesto jistý, že něco skutečně viděl – jakousi skvrnu, která se barvou nepatrně odlišovala od okolního moře. Několikrát se mu dokonce zdálo, že vypadá jako muž, stojící po pás ve vodě. Když jej spatřil poprvé, ihned si vzpomněl na pověsti janovských námořníků o sirénách a dalších příšerách z hlubin. Ať už to bylo cokoli, nikdy se to nepřiblížilo, zůstávalo to daleko v moři. Byl to snad nějaký spirituální přízrak, znamení od Pána? Nebo naopak znak nepřátelství ďábla, který ve své nevraživosti čekal na příležitost, jak zhatit křesťanskou expedici?

Pouze jedinkrát zahlédl také záblesk světla – jako by ta věc měla vlastní dalekohled a sledovala ho stejně vytrvale jako on ji.

Lodnímu deníku se však s těmito pozorováními nesvěřil. Vskutku, snažil se zjevení zavrhnout jakožto projev šílenství, způsobeného pobytem v tropických krajích, a obavami ohledně Pinzóna. Až do dne, kdy časně zrána na den Božího narození došlo ke katastrofě.

Tou dobou byl vzhůru ve své kajutě. Nyní, když se loď plavila tak nebezpečně blízko pobřeží, nedařilo se mu usnout a tak většinou ponocoval, studoval své mapy nebo psal do lodního či soukromého deníku. Dnes v noci však ležel jen tak na kavalci, přemýšlel o tom, co ho doposud potkalo, podivoval se, jak se mu daří i přes překážky, které mu jiní kladli do cesty, a modlil se a děkoval Bohu za to, co mu kdysi připadalo jako projev jeho nepřízně, avšak nyní se zdálo být Jeho podivuhodným záměrem. Odpusť mi, že jsem nerozuměl, že jsem očekával, že měříš čas stejně jako my smrtelníci. Odpusť mi mé stálé obavy a pochybnosti, neboť nyní vidím, že jsi vždy stál při mně, dohlížel jsi na mé činy, chránil mě a pomáhal mi uskutečnit tvou vůli.

Loď se otřásla a z paluby se ozval výkřik.

~~~

Kemal sledoval moře pomocí noktovizoru a sotva věřil svému štěstí. Jak mohl kdy propadat obavám? Stejně jako v předchozí verzi minulosti, i nyní bylo příčinou Kolumbova zpoždění nepříznivé počasí. Čekání na správný vítr jej však nakonec na Štědrý večer přivedlo na místo nedaleko Cap Haitien s méně než patnáctiminutovým časovým rozdílem oproti Kemalovi známé historii. A stejně jako tehdy zahnaly Santu Mariu na útesy tytéž větry a proudy. Stále bylo možné plánované záměry uskutečnit.

Změnu bylo samozřejmě třeba předpokládat v lidském chování, nikoli v počasí. Přes rozšířené představy o tom, jak mávnutí křídel v Pekingu může vyvolat hurikán v Karibiku, Manjam Kemalovi vysvětlil, že pseudochaotické systémy, k nimž patří i počasí, jsou ve skutečnosti ve svém základu velmi stabilní a náhodné drobné fluktuace se v nich ztratí.

Skutečným problémem byla rozhodnutí mužů na palubě. Udělají totéž co minule? Kemal pozoroval potopení Santy Marii nejméně stokrát, neboť na něm nesmírně záleželo. Loď se potopila, protože došlo k souhře několika okolností, které nebyly neměnné. Tak předně, Kolumbus musel plout v noci – a ke Kemalově úlevě tak činil i nadále, neboť bylo třeba překonat pasátové větry. Zadruhé, Kolumbus a Juan de la Cosa, majitel a šéf Santy Marii se museli nacházet v podpalubí a svěřit kormidlo do rukou Peralonsovi Niñovi, což bylo jen správné, neboť právě on byl kormidelníkem. Niño si ale potřeboval zdřímnout a u kormidla jej vystřídal jeden z plavčíků, kterému Niño nakázal držet směr podle jedné z hvězd, což by určitě stačilo, kdyby se plavili na volném moři, avšak sotva tehdy, když proplouvali podél neznámého a záludného pobřeží.

Jediný rozdíl v celé události spočíval v tom, že nyní loď neřídil týž plavčík – podle mladíkovy výšky a pohybů Kemal i přes velkou vzdálenost poznal, že tentokrát u kormidla stojí o něco zkušenější Andrés Yévenes. Jeho dovednosti mu však sotva pomohou – pobřeží doposud nikdo nezmapoval a ani ten nejzkušenější kormidelník by nemohl tušit, že se korálové útesy nacházejí tak nehluboko pod hladinou, aniž by na sebe upozornily viditelnou změnou moře.

Zkáze lodi bylo po nárazu možné zabránit i v předchozí minulosti. Kolumbus totiž ihned vydal rozkazy, které by – za předpokladu, že by jich posádka uposlechla – loď zachránily. Santu Mariu ve skutečnosti potopil Juan de la Cosa, její vlastník, který zpanikařil a nejenže neuposlechl Kolumbovy rozkazy, ale i ostatním znemožnil je vykonat. Od té chvíle byla karavela odsouzena k potopení.

Kemal, který pozoroval de la Cosu od začátku až do konce jeho života, nebyl schopen přijít na to, proč udělal něco tak nevysvětlitelného.

De la Cosa událost líčil pokaždé jinak a zřejmě nikdy pravdivě. Kemal došel pouze k závěru, že muž zpanikařil při představě, že by se loď potopila, a opustil ji, jak nejrychleji mohl. V okamžiku, kdy se začalo ukazovat, že k vylodění všech mužů bez velkého rizika zbývá spousta času, bylo už pro loď příliš pozdě. De la Cosa však mohl sotva přiznat svou zbabělost – nebo cokoli, co ho vedlo k tak nepochopitelnému činu.

Loď se po nárazu otřásla a naklonila na bok. Kemal ji napjatě sledoval. Měl na sobě plnou potápěčskou výzbroj, byl připraven umístit pod plavidlo nálože pro případ, že by se ukázalo, že je Kolumbus přece jen zachrání. Bylo by však pochopitelně lepší, kdyby se potopilo bez nevysvětlitelných požárů či výbuchů.

~~~

Juan de la Cosa v polospánku, avšak zcela jistě uprostřed noční můry, vyklopýtal z kajuty a vylezl na příďovou nástavbu. Jeho karavela najela na mělčinu! Jak se něco takového mohlo stát? Na palubě uviděl rozzuřeného Colóna. Jako vždy jej popadl vztek, jen co Janovana spatřil. Kdyby jen lodi velel Pinzón, ten by nikdy nedovolil takové nesmysly jako plavit se v noci. On sám však nemohl dělat nic jiného než usínat s vědomím, že jeho karavela po nocích brázdí neznámé břehy. Nyní se stalo přesně to, čeho se obával, najeli na skálu. Pokud se urychleně nedostanou z lodi, všichni se utopí.

Vyděšený Andrés, plavčík, po kterém Niño pošilhával tento týden, měl jen žalostné výmluvy. „Neustále jsem pozoroval hvězdu, kterou mi Niño ukázal, a držel jsem s ní stěžeň v jedné rovině,“ opakoval vyděšeně.

Loď se prudce naklonila.

Potopíme se, pomyslel si Juan. Přijdu o všechno. „Moje karavela,“ vykřikl zoufale. „Co jste to jen provedli s mou milovanou lodí!“

Colón se k němu obrátil s ledovým klidem. „Spal jste dobře?“ zeptal se kysele. „Niño bezpochyby ano.“

Proč by majitel lodi nemohl spát? Není přece kormidelník ani navigátor, pouze vlastník plavidla. Cožpak Colón neví, že nemá téměř žádné pravomoci, mimo ty, které mu udělil on? Jakožto Bask je Juan mezi těmito Španěly cizincem stejně jako Colón. Italové se k němu chovali přezíravě, úředníci španělského dvora jím pohrdali a prostí námořníci se mu vysmívali. A nyní chtějí jeho, který nemá žádnou moc ani úctu námořníků, obvinit ze ztroskotání Santy Marii!

Loď se naklonila ještě více doleva.

Colón něco vykládal, ale Juan se na jeho slova sotva dokázal soustředit. „Záď je příliš těžká a zadrhla o podvodní útes nebo šelf. Nemůžeme plout vpřed. Budeme muset loď vyprostit pomocí kotvy.“

To byla ta nejhloupější věc, kterou kdy Juan slyšel. Je tma, loď se potápí a Colón chce zkusit jakýsi hloupý manévr místo záchrany životů? Co taky čekat od Itala – co pro něj znamenají životy Španělů? A když na to přijde, co znamenají pro Španěly životy Basků? Colón a jeho důstojníci se do člunů nalodí samozřejmě přednostně, a co se stane s Juanem de la Cosou, nebude nikoho nezajímat. A nejraději by ho tu nechali úmyslně. Věděl to, poznal jim to na očích.

„Vyprostíme se pomocí kotvy,“ zopakoval Cristoforo. „Spusťte šalupu, odvezte na něm kotvu za záď, nechte ji klesnout a poté nás pomocí rumpálu stáhněte ze skály.“

„Vím, jak se to dělá,“ odpověděl Juan. Myslí si snad ten blázen, že ho může poučovat?

„Pak na to tedy dohlédněte!“ nařídil Cristoforo. „Nebo chcete ztratit svou karavelu v těchto vodách?“

Nu, ať si Colón vydává rozkazy – neví nic. Juan de la Cosa je lepší křesťan než kdokoli z nich. Jediným způsobem, jak zachránit posádku, je přivolat na pomoc čluny Niñy. Jaképak spouštění kotvy – to je pomalé a pracné a muži by mezitím zemřeli. Juan zachrání celou posádku a muži budou vědět, komu na nich záleží. Tomu tlučhubovi Pinzónovi, který se sobecky vydal domů bez nich, jistě ne. A už vůbec ne Colónovi, který myslí jen na úspěch své výpravy, i za cenu lidských životů. Já, Juan de la Cosa, Bask, seveřan a cizinec, já jsem jediný, kdo vám zachrání životy, abyste se mohli navrátit ke svým rodinám ve Španělsku.

Juan bez váhání přikázal několika mužům, aby spustili člun. Slyšel, jak Colón rozkazuje mužům svinout plachty a uvolnit kotvu. Vskutku ohromný nápad, pomyslel si Juan. Loď klesne ke dnu se svinutými plachtami. To bude pro žraloky velký rozdíl.

Šalupa dopadla na vodu s hlasitým šplouchnutím. Posádka, skládající se ze tří veslařů, se do ní ihned spustila po lanech a začala rozvazovat uzly, aby ji uvolnila od karavely. Juan se mezitím pokusil slézt po lanovém žebříku. Protože se loď nakláněla, končil žebřík ve vzduchu a nebezpečně se houpal. Matičko Boží, modlil se, dej, abych přežil, než se dostanu do šalupy, a pak budu hrdina, který všechny zachrání.

Chodidly se již dotýkal člunu, ale ruce jako by měl přilepené k žebříku.

„Pusťte se!“ volal na něj Peña, jeden z námořníků.

Snažím se, pomyslel si Juan. Proč mě mé ruce neposlouchají?

„Takový zbabělec,“ zabručel Bartolomé.

Předstírají, že mluví potichu, pomyslel si Juan, ale pokaždé si dají záležet, abych je dobře slyšel.

Prsty povolily. Byl to jen moment. Sotva lze očekávat dokonalé sebeovládání od člověka, který právě unikl smrti utonutím.

Přelezl přes Peñu, aby zaujal své místo na zádi, u kormidla. „Veslujte,“ pobídl muže.

Jakmile zabrali, Bartolomé, který seděl na přídi, začal udávat tempo. Kdysi býval vojákem španělské armády, avšak zatkli ho pro krádež – byl jedním z těch, kteří se přidali k výpravě s výhledem na amnestii. Zbytek posádky obvykle nakládal se zločinci špatně, Bartolomé si však svými vojenskými zkušenostmi mezi nimi vynutil jistou zdráhavou úctu a u ostatních kriminálníků slepou oddanost. „Záběr,“ velel, „záběr.“

Juan po chvíli najednou prudce stočil kormidelní páku doleva.

„Co to děláte?“ obořil se na něj Bartolomé, když viděl, že se vzdalují od Santy Marii, místo aby mířili k její přídi, kde již muži začínali spouštět kotvu.

„Dělej si svoje a já budu dělat taky svoje!“ křikl Juan.

„Máme čekat pod kotvou!“ odpověděl Bartolomé.

„Ty svěříš svůj život tomu Janovanovi? Jedeme k Niñě pro pomoc!“

Námořníci nevěřili vlastním uším. To bylo jasné porušení Colónova příkazu a hraničilo to se vzpourou. Muži přestali veslovat.

„De la Coso, vy se nechcete pokusit zachránit loď?“ zeptal se udiveně Peña.

„Je to moje loď!“ křikl Juan. „A vaše životy! Veslujte dál a všechny zachráníme. Veslujte! Veslujte!“

Bartolomé začal udávat rytmus a muži opět zabrali.

Teprve teď si Colón všiml, co se děje. Juan slyšel, jak na ně volá z příďové nástavby. „Vraťte se! Co to děláte? Vraťte se a plujte pod kotvu!“

Juan se však rozohněně zadíval na námořníky. „Pokud ještě někdy chcete živí vidět Španělsko, pak ať teď není slyšet nic než údery vesel.“

Muži mlčky veslovali, rychle a rázně. Niña se přibližovala a Santa Maria mizela za jejich zády.

~~~

Je úžasné pozorovat, které události se ukážou být nevyhnutelné a které lze změnit, pomyslel si Kemal. Všichni námořníci tentokrát spali v Rajském údolí s jinými místními ženami, takže bylo zřejmé, že výběr partnerek do postele se zcela řídí náhodou. Když ale přišlo na neuposlechnutí jediného rozkazu, který mohl zachránit Santu Mariu, rozhodl se Juan de la Cosa stejně jako předtím, bez ohledu na okolnosti. Láska je náhodná; strach nevyhnutelný. Škoda jen, že tento objev nikdy nezveřejním.

S vyprávěním příběhů jsem skončil. A nyní mi zbývá jen skoncovat se životem. Kdo rozhodne, zda má smrt nebyla zbytečná? Já to budu, nejlépe, jak dokážu. Ale to už nebude záležet na mně. Udělají ze mě, cokoli budou chtít, pokud si mě vůbec budou pamatovat. Svět, v němž jsem odhalil jedno z velkých tajemství minulosti a proslavil se, už neexistuje. Nyní se nacházím ve světě, v němž jsem se vůbec nenarodil a kde nemám žádnou minulost. Osamělý muslimský sabotér, který se nějakým způsobem ocitl v Novém světě? Kdo v budoucnosti jednou uvěří tak fantastickému příběhu? Představil si, jak asi budou vypadat vědecké články, vysvětlující psychosociální původ legend o osamělém muslimském atentátníkovi z doby Kolumbovy plavby. Usmíval se a sledoval, jak muži ze Santy Marii veslují k Niñě.

~~~

Diko se vrátila do Ankuaše se dvěma vědry plnými vody, zavěšenými na vahadle, které si přehodila přes ramena. Vyrobila si je sama v okamžiku, kdy všem začalo být zřejmé, že nikdo z vesnice nemá takovou sílu jako ona. Když viděli, s jakou lehkostí nosí nádoby, se kterými se oni plahočili, cítili se zahanbeni. Vyrobila si tedy vahadlo, díky němuž mohla nosit vody dvakrát tolik, a poté trvala na tom, že pro vodu bude chodit pouze ona, aby se s ní nikdo nemusel srovnávat. K řečišti pod vodopádem chodívala třikrát denně. Udržovala se tak při síle a užívala si chvilek samoty.

Ostatní na ni již čekali; samozřejmě – voda z jejích velkých věder se přelévala do mnoha menších nádob, většinou hliněných misek. Diko už z dálky viděla, že jsou neobvykle netrpěliví. To znamená, že se událo něco nového.

„Kánoi bílých mužů si vzali vodní duchové!“ vykřikla Putukam, jen co se Diko přiblížila natolik, aby ji mohla slyšet. „Přesně v den, který jsi určila!“

„Nyní snad Guacanagarí uvěří varováním a ochrání mladé dívky.“ Guacanagarí byl náčelníkem téměř celé severozápadní části ostrova Haiti. Občas snil o tom, že jednoho dne se jeho moc rozšíří také na hory Cibao, kde ovládne i Ankuaš, své představy se však nikdy nepokusil uvést ve skutečnost v bitvě – tak vysoko se nenacházelo nic, po čem by toužil. Sny o dobytí vlády nad celým Haiti dovedly Guancanagarího v předchozí verzi historie k osudovému spojenectví se Španěly. Kdyby jej a jeho mužů Evropané nevyužili k výzvědám a posléze dokonce i v boji po svém boku, nikdy by nad domorodci nezvítězili; ostatní taínští náčelníci by se mohli sjednotit a vytvořit účinnou obranu. Nyní tomu ale bude jinak. Guacanagarí se i tentokrát nechá ovládnout svou ctižádostí, avšak nikoli se stejnými ničivými následky; se Španěly se bude přátelit jen potud, pokud se budou jevit silní. Jakmile dobyvatelé odhalí svou slabost, promění se v jejich nejhrozivějšího nepřítele. Diko znala náčelníka příliš dobře, než aby mu třeba jen chvíli věřila jediné slovo. Přesto byl pořád užitečný, neboť ten, kdo rozumí jeho touze po slávě, v něm může číst jako v knize.

Diko se sehnula a sňala vahadlo z ramen. Ostatní vzali vědra a začali z nich přelévat vodu do svých nádob.

„Že by Guacanagarí poslechl ženu z Ankuaše?“ zeptal se pochybovačně Baiku. Přinesl si tři nádoby. Malý Inoxtla se ošklivě pořezal při pádu a Baiku pro něj musí připravit napařovací obklad a čaj.

Jedna z mladších žen ihned přispěchala Diko na pomoc.

„Musí uvěřit Vidí ve tmě. Všechno, co předpověděla, se splnilo!“

Diko jako vždy popřela své věštecké nadání, přestože právě její důvěrná znalost věcí příštích zabránila tomu, aby se stala otrokyní nebo náčelníkovou pátou ženou. „To Putukam má dar zření a Baiku umí léčit. Já jen nosím vodu.“

Ostatní zmlkli, neboť nikdo z nich nikdy nepochopil, proč Diko říká něco, co zjevně není pravda. Kdo kdy slyšel o člověku, který by popíral své dovednosti? Přesto byla tou nejsilnější, nejvyšší, nejmoudřejší a nejzbožnější bytostí, jakou kdy poznali, a pokud tedy říká něco takového, musí to mít jistý význam, třebaže je jim skrytý.

Myslete si, co chcete, pomyslela si Diko. Já ale vím, že právě nastal den, od nějž neznám budoucnost o nic lépe než vy, neboť nebude budoucnosti, kterou bych si pamatovala.

„Jak se daří Mlčenlivému muži?“ zeptala se.

„Prý stále sedí ve svém člunu z vody a vzduchu a pozoruje okolí.“

Někdo jiný dodal: „Prý ho bílí muži vůbec nevidí. Jsou snad slepí?“

„Nevědí, jak se mají dívat,“ odpověděla Diko. „Neumějí vidět to, co neočekávají. Taínové při pobřeží vědí, jak loď udělanou z vody a vzduchu zahlédnout, neboť viděli, jak ji Mlčenlivý muž vyrábí a tlačí do moře. Věděli, na co se dívat. Avšak bílí muži jeho člun nikdy neviděli, a proto jejich oči nevědí, jak ho nalézt.“

„Přesto musí být velmi hloupí, když ho nevidí,“ namítl Goala, chlapec na prahu dospělosti, krátce po mužské iniciaci.

„Jsi velmi odvážný,“ pochválila ho Diko. „Nechtěla bych být tvým nepřítelem.“

Goala se zapýřil.

„Avšak ještě víc bych se bála být tvým přítelem v boji. Jsi si jistý, že tví nepřátelé jsou hloupí, protože dělají věci jinak než ty. Díky tomu přestaneš být ostražitý, tvůj nepřítel tě překvapí a tvůj přítel zemře.“

Zatímco ostatní se smáli, Goala zachmuřeně mlčel.

„Ty jsi člun z vody a vzduchu neviděl,“ pokračovala Diko. „Nemůžeš tedy vědět, jak snadné nebo obtížné je ho spatřit.“

„Chci jej vidět,“ špitl Goala.

„K ničemu by ti to nebylo,“ opáčila Diko. „Druhý takový neumí vyrobit nikdo na světě a nedokáže to ani po dalších čtyři sta let.“ Pokud ovšem vývoj nepůjde kupředu v této nové historii rychleji, pomyslela si. S trochou štěstí tentokrát technologie nezbaví lidstvo schopnosti rozumět jí, kontrolovat ji a zbavovat se jejích škodlivých vlivů.

„To, co říkáš, nedává smysl,“ zavrtěl hlavou chlapec.

Ostatní zalapali po dechu – pouze tak mladý muž může s Vidí ve tmě mluvit tak neuctivě.

„Goala si myslí,“ řekla Diko, „že muž by měl jít a spatřit věc, která bude k vidění pouze jednou za pět set let. Já vám však říkám, že za zhlédnutí stojí pouze to, z čeho se muž může učit a co může použít pro dobro svého kmene a rodiny. Muž, který spatří člun z vody a vzduchu, bude mít pouze příběh, kterému jeho děti stejně neuvěří. Avšak muž, který se naučí stavět velké dřevěné kánoe, jaké mají Španělé, může přeplout oceán s velkým nákladem a mnoha dalšími lidmi na palubě. Kánoe Španělů byste si měli prohlédnout, nikoli člun z vody a vzduchu.“

„Já bílé muže vůbec nechci vidět,“ otřásla se Putukam.

„Jsou to lidé jako ostatní,“ uklidňovala ji Diko. „Někteří z nich jsou velmi špatní a jiní velmi dobří. Každý z nich ví, jak vyrábět věci, které neumí zhotovit nikdo na Haiti, a přesto je hodně věcí, které každé z dětí na Haiti ví a kterým ti muži vůbec nerozumějí.“

„Pověz nám o nich víc!“ žadonilo několik mužů a žen.

„Pověděla jsem vám o příchodu bílých mužů již mnoho příběhů,“ zavrtěla hlavou Diko. „A dnes máme všichni spoustu práce.“

Dali najevo zklamání jako děti. Ostatně, proč se za své zklamání stydět? Všichni ve vesnici i celém kmeni si důvěřovali natolik, že se nikdo neobával vyjádřit, po čem touží. Před svými bližními skrývali pouze skutečně zavrženíhodné pocity jako strach či zášť.

Diko se s vahadlem a prázdnými vědry vydala ke svému domu – vlastně ke své chýši. Naštěstí na ni zde nikdo nečekal. Jediné ženy ve vesnici, které měly vlastní dům, byly Diko a Putukam, a od okamžiku, kdy Diko přijala první ženu, které její rozzlobený muž vyhrožoval bitím, vzala si z ní Putukam příklad a útočiště začala poskytovat i ona. Zpočátku to ve vesnici vyvolalo velké napětí, neboť Nugkui, náčelník, oprávněně vnímal Diko jako svého soupeře o moc. K násilí došlo pouze jednou, když pod ochranou noci navštívili Diko tři muži, vyzbrojení oštěpy. Trvalo jí asi dvacet vteřin, než je všechny tři odzbrojila, zlámala jim oštěpy a s ranami, modřinami a zhmožděnými svaly poslala kulhající muže pryč. Zkrátka se jí nemohli rovnat velikostí a silou – a tréninkem bojových umění.

Byli by se pokusili přemoci ji znova – šípy, šipkami, ohněm – avšak Diko je hned ráno předešla. Posbírala své věci a začala je rozdávat ostatním ženám jako dárky. Celá vesnice byla ihned na nohou.

„Kam se chystáš?“ ptali se jí. „Proč odcházíš?“

„Přišla jsem do této vesnice, protože jsem slyšela tajemný hlas, který mě sem pozval. Včera v noci jsem ale měla vidění tří mužů, kteří mě napadli v temnotě, a nyní jsem přesvědčena, že se onen hlas mýlil a já jsem v nesprávné vesnici, neboť zdejší mě tu nechtějí. Musím se tedy vydat na cestu a najít tu správnou vesnici, tu, kde potřebují vysokou černou ženu, která jim bude nosit vodu,“ zalhala Diko. Po četných námitkách souhlasila, že zůstane ještě tři dny. „Na konci třetího dne odejdu – zůstanu jen tehdy, pokud mě o to požádá jeden každý z vás a slíbí, že mě učiní svou tetou, sestrou nebo neteří. Jestliže mě tu nebude chtít jen jediná osoba, odejdu.“

Nugkui nebyl žádný hlupák. Třebaže nelibě snášel, v jaké úctě ji jeho lid chová, věděl, že její přítomností získala Ankuaš mezi Taíny, kteří žili níže v horách, výjimečnou prestiž. Cožpak k ní teď neposílali své nemocné, aby je uzdravila? Nevysílali k ní posly, aby se jí dotázali na význam jistých událostí nebo aby zjistili, jakou Vidí ve tmě předpověděla budoucnost? Než Diko přišla, pohrdaly okolní kmeny obyvateli Ankuaše za to, že žijí v chladných horách. To Diko jim vysvětlila, že jejich kmen přišel na Haiti jako první, že jejich předkové byli jako první natolik odvážní, že přepluli z ostrova na ostrov. „Dlouhý čas si tady Taínové žili tak, jak chtěli, a pak z nich Karibové chtěli udělat stejné, jako jsou sami. Avšak brzy nastane čas, kdy vaše vesnice opět povede všechen lid Haiti. Neboť právě ona zkrotí bílé muže,“ slíbila jim.

Nugkui neměl v úmyslu nechat si tuto skvostnou budoucnost ujít. „Chci, abys zůstala,“ řekl jí odměřeně.

„To ráda slyším. Navštívil jsi už Baikua ohledně té ošklivé modřiny na čele? Zcela určitě jsi narazil do stromu, když ses šel potmě vymočit.“

Probodl ji pohledem. „Někteří říkají, že děláš věci, které by žena dělat neměla.“

„Pokud je dělám, musí to být věci, o kterých se domnívám, že by je ženy dělat měly.“

„Říkají, že navádíš jejich manželky, aby se bouřily a byly líné.“

„Nikdy jsem nikoho nenaváděla k lenosti. Pracuji pilněji než kdokoli jiný a ty nejlepší z žen následují mého příkladu.“

„Pracují tvrdě, ale nedělají pokaždé to, co jim jejich muži nařizují.“

„Ale dělají téměř všechno, o co je muži prosí,“ opáčila Diko. „Zvláště když muži dělají všechno, o co prosí ony.“

Nugkui dlouho mlčky seděl a vstřebával svůj vztek.

„Ta rána na tvém rameni vypadá ošklivě,“ natáhla Diko ruku. „Byl snad někdo neopatrný s oštěpem při včerejším lovu?“

„Měníš staré pořádky,“ zavrčel.

Nyní se dostali k jádru vyjednávání. „Jsi odvážný a moudrý vůdce, Nugkui. Sledovala jsem tvé kroky dlouho před tím, než jsem k vám přišla. Věděla jsem, že ať už se vydám kamkoli, budu muset mnohé změnit, neboť vesnice, která má naučit bílé muže lidskosti, musí být jiná než ostatní. Dříve, než budou bílí muži zkroceni, čekají nás nebezpečné časy a může se stát, že právě ty svůj lid povedeš do války. Avšak náčelníkem zůstaneš i v dobách míru. Cožpak všechny ty, kdo ke mně přijdou pro rozsouzení, neposílám vždy k tobě? Cožpak ti vždy neprokazuji úctu?“

Zdráhavě přikývl.

„Viděla jsem strašlivou budoucnost, ve které přicházejí bílí lidé, tisíce za tisíci, a udělají z našich lidí otroky – ze všech, které rovnou nezabili. Viděla jsem budoucnost, v níž na celém ostrově Haiti nežil jediný Taín ani Karib, jediný muž, žena či dítě z Ankuaše. Přišla jsem, abych této hrozivé budoucnosti zabránila. Ale nemohu to udělat sama. Úspěch závisí stejně na tobě jako na mně. Nechci, abyste mě poslouchali. Nechci ti vládnout. Kdo by měl v úctě vesnici, jejímuž náčelníkovi poroučí žena? Avšak který náčelník si zaslouží úctu, nechce-li se učit moudrosti jen proto, že jí učí právě žena?“

Netečně se na ni zadíval a řekl: „Vidí ve tmě je žena, která krotí muže.“

„Muži z Ankuaše nejsou zvířata. Vidí ve tmě k nim přišla proto, že již dávno zkrotili sami sebe. Když ženy hledaly útočiště v mé či Putukamině chýši, mohli muži této vesnice rozvalit stěny a své ženy zbít či zabít – nebo Putukam a dokonce i mě. Neboť třebaže jsem moudrá a silná, nejsem nesmrtelná a je možné mně zabít.“

Nugkui při těch slovech překvapeně zamrkal.

„Muži této vesnice jsou však dobrými lidmi. Zlobí se na své ženy, ale práh mého ani Putukamina domu nepřekročí. Zůstanou před ním a počkají, až je hněv přejde. Když poté jejich ženy vyjdou ven, nemusí se bát bití a všem se žije lépe. Říká se, že já a Putukam děláme potíže, ale ty jsi náčelník. Ty víš, že se snažíme udržet mír. To se ale daří jen proto, že jej muži i ženy chtějí. Jen proto, že ty, náčelník, dovolíš, aby tomu tak bylo. Pokud bys viděl náčelníka, který jedná stejně, neměl bys jej za moudrého?“

„Ano,“ přikývl Nugkui.

„Já tě také považuji za moudrého,“ dodala Diko. „Avšak nezůstanu, pokud tě nebudu moci považovat za svého strýce.“

Zavrtěl hlavou. „To by nebylo správné. Nejsem tvůj strýc, Vidí ve tmě. Nikdo by tomu nevěřil. Věděli by, že pouze předstíráš, že jsi mou neteří.“

„Pak tedy nemohu zůstat,“ řekla a vstala.

„Posaď se,“ požádal ji. „Nemohu být tvůj strýc a nemohu být tvůj synovec, ale mohu být tvůj bratr.“

Diko před ním poklekla a objala ho.

„Och, Nugkuii, jsi člověk, kterého jsem hledala.“

„Jsi má sestra,“ zopakoval, „ale děkuji každému pasukovi, který žije v těchto lesích, že nejsi moje žena.“ S těmi slovy vstal a opustil její dům. Od té doby byli spojenci – Nugkui své slovo vždy dodrží a jeho slovo nezhatí ani ten nejrozlícenější muž. Výsledky se brzy dostavily. Muži se naučili, že místo aby se cítili zostuzeni, protože jim ženy utekly k Diko či Putukam, je lepší svůj vztek ovládnout, a už déle než rok své ženy nebili. Nyní si ženy častěji přicházely k Diko postěžovat, že po nich jejich muži už netouží, nebo poprosit o kouzlo či proroctví. Ona jim však místo toho nabízela pochopení a rady, založené na zdravém rozumu.

Nyní byla ve svém domě sama. Vzala do ruky kalendář, který si schovávala, a zopakovala si v mysli události, jež měly nastat v příštích několika dnech. Dole při pobřeží se Španělé obrátí na Guacanagarího o pomoc. Mezitím Kemal – kterého Indiáni nazývali Mlčenlivý muž –, zničí zbylé španělské lodi. Pokud se mu to nepodaří nebo pokud si Španělé postaví nové lodě a vyplují k domovu, pak bude jejím úkolem sjednotit Indiány a připravit je na boj s Evropany. Avšak pokud zde Španělé uváznou, pak bude třeba, aby se rozšířily zvěsti, které k ní přivedou Kolumba. Ve výpravě se rozpadne sociální struktura – je to téměř jisté, když zůstanou uvězněni na pevnině – a Kolumbus bude hledat ochranu. Tu nalezne v Ankuaši, a jejím úkolem bude, aby jej i každého, kdo přijde s ním, přiměla stát se součástí jejího plánu. Indiány si musela získat lstí, aby ji přijali, všichni se však ještě budou divit, jak si poradí s bílými muži.

Ach, Kemal. Připravila mu půdu tím, že ohlásila příchod mocného, mlčenlivého muže, který dokáže úžasné věci, bude se však stranit ostatních. Nevšímejte si ho, opakovala vždy, když o něm hovořila. Celou tu dobu netušila, zda skutečně přijde. S jistotou věděla jen to, že do svého místa určení mohla úspěšně docestovat pouze ona. Když se k ní doneslo, že Mlčenlivý muž žije v lesích nedaleko pobřeží, velmi se jí ulevilo. Několik dní si pohrávala s myšlenkou, že by ho navštívila. Musel se cítit ještě osamělejší než ona, odtržená od vlastní doby, ode všech, které milovala. Nebylo by to ale rozumné. Až dokončí svůj úkol, budou jej Španělé mít za nepřítele. Nesmí dopustit, aby si ji s ním spojovali, a to dokonce ani v indiánských legendách, neboť všechny tyto příběhy se brzy donesou i ke Španělům. Oznámila tedy, že chce vědět o každém jeho kroku – a že podle ní bude moudřejší nechat ho o samotě. Její přání se nedala považovat za rozkazy, ale Vidí ve tmě se těšila takové úctě, že dokonce i mezi obyvateli vzdálených vesnic, kteří ji nikdy nespatřili, si její radu všichni vzali k srdci a k onomu podivnému muži s vousem se nepřibližovali.

Před jejím domem kdosi zatleskal.

„Vstupte!“ zavolala Diko.

Závěs utkaný z rákosu se odsunul. Přišla ji navštívit Chipa, asi desetileté chytré děvčátko, které si vybrala za posla ke Cristoforovi.

„Estás pronta?“ zeptala se Diko.

„Pronta mas estoy con miedo.“ Jsem připravena, ale bojím se.

Dívenka uměla velmi dobře španělsky. Diko ji učila celé dva roky – ty dvě spolu již nemluvily žádným jiným jazykem. Chipa samozřejmě plynně hovořila i taínsky, jazykem, který byl na Haiti linguou frankou. Obyvatelé vesnice mezi sebou ovšem často rozmlouvali i jiným a mnohem starším jazykem, obzvláště při slavnostních příležitostech a svátcích. Chipa měla talent na jazyky. Bude z ní dobrá tlumočnice.

Tlumočníci Kolumbovi na první výpravě citelně chyběli. Posunky, ukazováním a výrazy tváře toho nešlo sdělit mnoho. Indiáni a Evropané se mohli bez společného jazyka jen dohadovat, co jim chce druhá strana sdělit. Docházelo tak ke směšným nedorozuměním. Každá slabika, která připomínala slovo chán, Cristofora utvrzovala v přesvědčení, že je na správné cestě do Kataje. V tuto chvíli, když se v Guacanagarího hlavní vesnici Cristoforo táže, kde najde víc zlata a Guacanagarí se slovem Cibao ukazuje k horám, Cristoforo to považuje za jinak vyslovený název Cipangu. Kdyby to však skutečně bylo Cipangu, velmi záhy by si s Cristoforem i jeho muži poradili samurajové. Znepokojivé v tomto ohledu bylo, že v předchozí minulosti Cristoforo ani jednou nezapochyboval, zda má vůbec právo zabrat každý zlatý důl, který by na Haiti mohli najít.

Pamatovala si, co Cristoforo napsal do svého deníku, když Guacanagarího lid dlouho a tvrdě pracoval, aby mu pomohl odnosit všechno vybavení a zásoby ze ztroskotané Santy Marii: „Milují svého bližního jako sebe sama.“ Jejich ctnosti považoval za ryze křesťanské – a pak se otočil na patě a usoudil, že má právo činit si nárok na všechno, co Indiáni vlastní: zlaté doly, jídlo, dokonce i jejich svobodu a životy – nechápal, že i oni mají svá práva. Konec konců, byli to cizinci. Měli tmavou kůži. Nemluvili žádným tehdejším světu známým jazykem. A tak tedy nebyli lidmi.

Právě to byla jedna z věcí, na kterou si noví zaměstnanci Institutu při studiu dějin tak těžko zvykali: způsob, jakým většina lidí po většinu času rozmlouvala s lidmi jiných národů. Vyjednávali s nimi, slibovali jim první poslední, aby vzápětí úplně obrátili a chovali se, jako by ti druzí byli zvířata. Co znamenaly sliby dané zvířatům? Jaký je třeba mít respekt k majetku, na nějž si činí nárok zvířata? Diko, stejně jako většina pracovníků Institutu, věděla, že lidé téměř všech dob svůj soucit omezovali pouze na vlastní rod či kmen. Lidé, kteří nebyli jeho členy, nebyli lidmi, ale zvířaty – nebezpečnými šelmami, vhodnou kořistí či tažným zvířetem. Jen tu a tam se objevil nějaký veliký prorok, který prohlásil za lidi i členy jiných kmenů, ba dokonce i ty, kteří hovořili jiným jazykem či měli jinou barvu pleti. Práva hostů a hostitelů se vyvíjela jen pozvolna. Dokonce i v moderních dobách, kdy se vzletná slova o rovnosti a bratrství ozývala z každého koutu světa, se myšlenka, že cizinec není člověk, skrývala těsně pod povrchem.

Co od Cristofora vlastně čekám? přemítala Diko. Prosím ho, aby se naučil vcítit do příslušníků ostatních ras v míře, jaká nebude pro lidstvo obvyklá ještě ani pět set let po jeho slavné plavbě a rozšíří se po celém světě teprve po mnoha krvavých válkách, hladomorech a epidemiích. Prosím, aby se oprostil od své doby a stal se kýmsi novým.

A tato dívenka, Chipa, bude jeho první lekcí a první zkouškou. Jak se k ní zachová? Vyslechne ji vůbec?

„Tvůj strach je pochopitelný,“ odpověděla Diko španělsky. „Bílí muži jsou nebezpeční a záludní. Jejich sliby nic neznamenají. Pokud nechceš jít, nebudu tě nutit.“

„Proč bych se pak učila španělsky?“ zeptala se dívka.

„Abychom si mohly vykládat tajemství,“ usmála se na ni Diko.

„Půjdu,“ řekla Chipa. „Chci je vidět.“

Diko přikývla v souhlasu s jejím rozhodnutím. Chipa byl příliš mladá a nevědomá, než aby chápala skutečné nebezpečí, které jí mohlo od Španělů hrozit. Ale i většina dospělých se často rozhoduje, aniž by zcela chápala možné následky svých rozhodnutí. A Chipa je jak chytrá, tak i dobrosrdečná – tato kombinace by jí zřejmě měla dobře posloužit.

O hodinu později již Chipa stála uprostřed vesnice a popotahovala si šaty spletené z trávy, které pro ni Diko utkala.

„Cítím se v tom hrozně,“ stěžovala si v jazyce Taínů. „Proč bych měla nosit něco takového?“

„Protože v zemi bílých mužů je nestydaté chodit bez oděvu.“

Všichni se zasmáli. „Proč? To jsou tak oškliví?“

„Někdy tam bývá opravdu chladno,“ vysvětlila Diko, „ale dokonce i v létě skrývají svá těla tímto způsobem. Jejich Bůh jim nařídil nosit oblečení.“

„Raději bych bohům několikrát za rok přinášel krvavé oběti, jako to dělají všichni Taínové, než abych na svém těle neustále nosil takový ošklivý domeček,“ nechal se slyšet Baiku.

„Říká se,“ ozval se mladý Goala, „že bílí muži nosí krunýř jako želvy.“

„Jejich krunýře jsou pevné a oštěpy je tak snadno neprorazí,“ vysvětlila Diko.

Vesničané opět utichli a přemýšleli, co by to pro ně znamenalo, kdyby došlo k bitvě.

„Proč k těmto želvím mužům posíláš Chipu?“ zeptal se Nugkui.

„Tito želví muži jsou nebezpeční. Jsou však také mocní a někteří z nich mají dobré srdce, jen je musíme naučit lidskosti. Chipa přivede bílé muže k nám a až budou připraveni učit se ode mne, naučím je to. A vy je také budete učit.“

„Čemu bychom mohli naučit muže, kteří umějí stavět stokrát větší kánoe než my?“ opáčil Nugkui.

„I oni nás budou učit. Ale ne dříve, než budou připraveni.“

Nugkui stále vypadal skepticky.

„Vím, co si myslíš, Nugkui.“

Čekal, co řekne.

„Nechceš, abych poslala Chipu jako dar Guacanagarímu, neboť si bude myslet, že nyní vládne i Ankuaši.“

Nugkui pokrčil rameny. „To už si myslí. Proč ho o tom ale ujišťovat?“

„Protože bude muset dát Chipu bílým mužům. A jakmile Chipa bude u nich, bude pracovat pro dobro naší vesnice.“

„Chceš říct pro dobro Vidí ve tmě,“ ozval se muž za jejími zády.

„Třebaže se jmenuješ Yacha,“ řekla, aniž by se otočila, „ne vždy jsi moudrý, můj bratranče. Pokud ale nejsem jedna z vás, stačí říci, a já odejdu do jiné vesnice a dovolím, aby se její obyvatelé stali učiteli bílých mužů.“

Její slova vyvolala okamžité pozdvižení. O několik chvil později již Baiku a Putukam odváděli Chipo dolů po horském svahu, pryč z Ankuaše, pryč z Ciboa, vstříc nebezpečí i slávě.

~~~

Kemal doplaval pod trup Niñy. V bombách mu zbývala dýchací směs na dvě hodiny, což bylo pětkrát více, než bude potřebovat, pokud vše půjde, jak si natrénoval. Odsekat z trupu lodi přilepené vilejše z části poblíž čáry ponoru mu trvalo o něco déle, než předpokládal – pracovat s dlátem pod vodou je poněkud zdlouhavé. Konečně však byl hotov a z kapsy na břiše vytáhl sadu náloží. Stranu s kumulativní vložkou přiložil k trupu lodi a následně aktivoval mechanizmus, který skobami připevnil nálože k dřevu. Jakmile je umístil, zatáhl za provázek na konci. Ihned ucítil, jak voda zteplala. Navzdory tomu, že byly nálože vyrobeny tak, aby většina energie směřovala do dřeva, unikalo do vody tolik tepla, že co nevidět začne vřít. Rychle odplaval zpět ke svému člunu.

Za pět minut dřevo uvnitř trupu zachvátily divoké plameny. Nálože dál vytvářely teplo, které přispívalo k tomu, aby se oheň rychle šířil.

Španělé nebudou mít o příčině požáru v podpalubí ani tušení. Dříve, než se k Niñě budou moci přiblížit, bude dřevo, k němuž připevnil nálože, spálené na popel, a železné pláště náloží klesnou k mořskému dnu. Několik dalších dnů budou vydávat slabý sonarový signál, což Kemalovi umožní odplavat a později se pro ně vrátit. Španělé budou mít za to, že požár vznikl nešťastnou náhodou. A budou o tom přesvědčeni i ti, kteří budou místo prohledávat v příštích stoletích.

Nyní bude vše záviset na tom, zda se Pinzón zachová tak, jak má, a vrátí se s Pintou na Haiti. Pokud ano, Kemal vyhodí do vzduchu poslední karavelu a rozmetá ji na kousíčky. Nikdo neuvěří, že se jednalo o nehodu. Každý, kdo to uvidí, si bude jist, že loď zničil nepřítel.

11

Setkání

Když Guacanagarího ženy předvedly Chipu před cizince, byla vyděšená. Poslouchat vyprávění o bílých mužích s vousy bylo něco jiného než se s nimi opravdu setkat. Byli vysocí a odění do hrůzu nahánějících šatů. Opravdu vypadali, jako by na ramenou nosili dům – a na hlavě střechu! Kov helmic na slunci jasně zářil a jejich prapory barvami připomínaly lapené papoušky. Kdybych dokázala tkát takové látky, přemýšlela, odívala bych se do nich a žila pod střechou z kovu, který nosí na hlavách.

Guacanagarí ji pilně zasypával posledními pokyny a varováními a ona musela předstírat, že jej poslouchá, přestože vše potřebné věděla od Vidí ve tmě a přestože poté, co promluví k bílým mužům španělsky, nebudou Guacanagarího plány důležité.

„Povíš mi přesně, co skutečně říkají,“ nařizoval jí. „A ne aby sis k tomu, co jim řeknu, přidala byť jen jediné slovo. Rozumíš, ty horské hádě?“

„Udělám vše, co mi přikazuješ, velký náčelníku.“

„Jsi si jistá, že opravdu umíš mluvit tím jejich ohavným jazykem?“

„Pokud ne, rychle to poznáte z jejich tváří.“

„Řekni jim tedy tohle: Velký Guacanagarí, náčelník celého Haiti od Cibao až k moři, je hrdý, že nalezl tlumočníka.“

Nalezl tlumočníka? Chipu jeho pokus vyšachovat Vidí ve tmě nepřekvapil, byla jím však znechucena. Obrátila se k bílému muži v těch nejkřiklavějších šatech, jaké kdy viděla, a začala mluvit. Avšak dříve, než stačila cokoli říci, Guacanagarí do ní strčil nohou, až upadla tváří na zem.

„Projev jim úctu, ty horský slimáku!“ křikl na ni. „A vůbec, tohle není jejich náčelník, ty hlupačko. Je to tamten muž, ten s bílými vlasy.“

Měla to vědět – muže, jehož Vidí ve tmě nazývala Colón, měla poznat nikoli podle honosnosti jeho šatu, ale podle věku, vážnosti, kterou mu přinesla léta.

Nyní, když ležela na zemi, začala znovu. Zpočátku se maličko zajíkala, přesto však vyslovovala španělská slova velmi zřetelně. „Můj pane Cristóbale Colóne, přišla jsem, abych sloužila jako váš tlumočník.“

Odpovědělo jí ticho. Když zvedla hlavu, viděla, jak se bílí muži, oči vytřeštěné úžasem, mezi sebou radí. Snažila se poslouchat, co říkají, ale mluvili příliš rychle.

„Co říkají?“ zeptal se Guacanagarí.

„Jak mám něco zaslechnout, když mluvíte?“ odsekla Chipa. Věděla, že je opovážlivá, avšak pokud měla Diko pravdu, Guacanagarí nad ní brzy ztratí všechnu moc.

Colón nakonec vystoupil před ostatní a promluvil.

„Kde ses naučila španělsky, mé dítě?“

Mluvil rychle a s jiným přízvukem než Vidí ve tmě, avšak tohle byla přesně ta otázka, kterou jí bylo řečeno, že má očekávat.

„Naučila jsem se španělsky, abych se mohla dozvědět o Ježíši.“

Zatímco její znalost jazyka bílé muže překvapila, tato slova je zcela ohromila. Opět se začalo ozývat rozrušené šeptání.

„Co jsi mu řekla?“ dožadoval se Guacanagarí.

„Ptal se mě, kde jsem se naučila mluvit jeho řečí, a já mu odpověděla.“

„Říkal jsem ti, aby ses o Vidí ve tmě ani slovem nezmínila!“ rozezlil se náčelník.

„Nezmínila,“ zavrtěla hlavou dívka. „Mluvila jsem o bohu, kterého uctívají.“

„Myslím, že se mě snažíš oklamat,“ zakabonil se Guacanagarí.

„Nechci.“

Colón znovu přistoupil a vedle něj stál muž v objemném oděvu.

„Toto je Rodrigo Sánchez de Segovia, královský inspektor flotily,“ představil muže Colón. „Rád by se tě na něco zeptal.“

Tituly pro Chipu nic neznamenaly. Věděla, že musí mluvit s Colónem.

„Jak víš o Kristovi?“ zeptal se Segovia.

„Vidí ve tmě nám řekla, abychom vyhlíželi příchod člověka, který nás poučí o Kristu.“

Segovia se usmál. „Tím člověkem jsem já.“

„Ne, pane. Colón je tím člověkem.“

Číst pocity ve tvářích bílých mužů bylo snadné – ukazovaly vše, co se odehrávalo v jejich nitru. Segovia měl velkou zlost. Vrátil se však mezi ostatní a nechal Colóna stát samotného před ostatními bílými muži.

„Kdo je Vidí ve tmě?“ zeptal se Colón.

„Moje učitelka,“ odpověděla Chipa. „Poslala mě jako dar Guacanagarímu, aby mě přivedl k tobě. Ale není můj pán.“

„Je tedy tvou paní Vidí ve tmě?“

„Nemám jiného pána kromě Ježíše Krista,“ zopakovala přesně slova, která byla dle Vidí ve tmě tím nejdůležitějším, co mohla říci. Nyní, když na ni Colón oněměle hleděl, dodala několik slov v jazyce, kterému nerozuměla. Tím jazykem byla janovština, a proto jí mohl rozumět pouze Cristoforo, když pronesla slova, která slyšel už kdysi na pláži poblíž Lagosu: „Byl jsi ušetřen, abys mohl nést kříž Páně.“

Padl na kolena. Řekl něco, co znělo jako tatáž divná řeč.

„Nemluvím tou řečí, pane,“ pravila Chipa.

„Co se děje?“ vyzvídal Guacanagarí.

„Náčelník se na mě zlobí,“ pokračovala Chipa. „Zbije mě, protože jsem vám neřekla to, co mi nakázal.“

„Nikdy,“ odpověděl Colón. „Jestliže ses odevzdala Kristu, pak jsi pod naší ochranou.“

„Nepohněvejte si Guacanagarího kvůli mně, pane. Nyní, když jste přišli o dvě lodi, budete potřebovat jeho přátelství.“

„Ta dívka má pravdu,“ přikývl Segovia. „Nebude to poprvé, co dostane výprask.“

Ale bylo by to poprvé, pomyslela si Chipa. Bijí snad bílí lidé v jejich zemi děti?

„Můžete jej požádat, aby vám mě daroval,“ navrhla.

„Jsi tedy otrokyně?“

„Guacanagarí si to myslí,“ odpověděla. „Vždy jsem však byla svobodná. Vy ze mě otroka neuděláte, viďte?“

Vidí ve tmě jí vysvětlila, že tato otázka je velmi důležitá.

„Nikdy nebudeš otrokyně,“ slíbil. „Řekni mu, že jsme velmi potěšeni a děkujeme mu za jeho dar.“

Chipa očekávala, že o ni požádá. Ihned si však uvědomila, že zvolil mnohem lepší způsob – pokud předpokládá, že mu ji už daroval, Guacanagarí bude sotva moci vzít svůj dar zpět. Otočila se tedy ke Guacanagarímu a stejně jako to udělala včera, kdy se poprvé setkala s náčelníkem pobřeží, padla před ním na zem. „Velký bílý náčelník, Colón, je se mnou velmi spokojený. Děkuje ti za to, že jsi mu věnoval tak užitečný dar.“

Guacanagarí nehnul ani brvou, ona však věděla, že je vzteky bez sebe. Nijak jí to nevadilo – nikdy toho muže neměla v lásce.

„Řekni mu,“ pokračoval Colón za jejími zády, „že mu věnuji svůj klobouk, který bych nikdy nedal nikomu jinému než velkému králi.“

Přeložila jeho slova do taínštiny. Guacanagarí překvapeně vyvalil oči. Natáhl ruku.

Colón si sňal z hlavy klobouk, a místo aby jej položil náčelníkovi do ruky, vlastnoručně mu jej nasadil na hlavu. Guacanagarí se usmál. Chipa si pomyslela, že s tou střechou na hlavě vypadá ještě hloupěji než bílí muži. Viděla však, že na ostatní muže jeho kmene to udělalo velký dojem. Byla to dobrá výměna. Mocný talisman za otravnou neposlušnou horalku.

„Vstaň, dítě,“ přikázal jí Colón. Podal jí ruku a pomohl jí vstát. Měl dlouhé, štíhlé prsty. Tak jemné kůže se nikdy nedotýkala, snad jen u nemluvňat. Je možné, že Colón nikdy nepracoval? „Jak ti říkají?“

„Chipa,“ odpověděla. „Ale Vidí ve tmě říkala, že mi při křtu dáte nové jméno.“

„Nové jméno,“ přikývl Colón. „A nový život.“ Poté tiše, aby jej nikdo jiný neslyšel, dodal: „Ta žena, kterou nazýváš Vidí ve tmě – můžeš mě k ní odvést?“

„Ano,“ přikývla Chipa. Poté dodala něco, co by možná Vidí ve tmě slyšela nerada. „Kdysi mi řekla, že pro to, aby se s vámi mohla setkat, se vzdala své rodiny a muže, kterého milovala.“

„Mnoho lidí přineslo velké oběti,“ odpověděl Colón. „A teď, byla bys ochotná něco přeložit? Nyní, když naše lodě lehly popelem, potřebuju Guacanagarího pomoc při stavbě přístřeší pro mé muže. Potřebuji také, aby vyslal posla s dopisem pro kapitána mé třetí lodi, v němž jej žádám, aby pro nás přijel a odvezl nás domů. Odjedeš do Španělska s námi?“

Vidí ve tmě žádnou cestu do Španělska nezmiňovala. Dokonce říkala, že bílí muži nikdy neopustí Haiti. Chipa však naznala, že není nejlepší chvíle zmiňovat se právě o této předpovědi. „Pokud tam poplujete, půjdu s vámi,“ přikývla.

~~~

Pedro de Salcedovi bylo sedmnáct let. Ačkoliv byl pážetem vrchního velitele flotily, nikdy se proto nepovyšoval nad obyčejné námořníky ani plavčíky. Ne, ale cítil se lepším – proto, že na rozdíl od nich netoužil po všech těch ošklivých indiánských ženách. Tu a tam zaslechl, co si o nich povídají – přestože se časem naučili nezatahovat ho do takových rozhovorů. Podle všeho se nedokázali přenést přes skutečnost, že domorodé ženy chodí nahé.

Ale ne ta nová, pomyslel si. Chipa. Ona chodí oblečená a mluví španělsky. Všichni ostatní tím byli udiveni, on však ne. Oděv a znalost španělštiny se očekává od civilizovaných lidí. A ta dívka bezpochyby civilizovaná byla, přestože zatím nebyla křesťanka.

Po pravdě nebyla křesťankou vůbec, pokud mohl Pedro soudit. Samozřejmě slyšel všechno, co říkala vrchnímu veliteli, avšak když dostal příkaz postarat se o její bezpečí, využil příležitosti si s ní popovídat. Rychle zjistil, že nemá ani to nejmenší ponětí o tom, kdo byl Kristus, a její představy o křesťanství byly přinejlepším chabé. Na druhou stranu, neříkala, že ona tajemná Vidí ve tmě slíbila, že je slovu Božímu bude učit Colón?

Vidí ve tmě. Co je to za jméno? A jak je možné, že se k nějaké Indce doneslo proroctví o Colónovi a Ježíši? Takové vidění muselo přijít od Boha – ale proč si vybral ženu? A k tomu nepokřtěnou?

I když, pokračoval v úvahách Pedro, Bůh promluvil i k Mojžíšovi, a Mojžíš byl Žid. Bylo to sice v dobách, kdy byli Židé vyvoleným národem a nikoli špinavými a odpornými zloději a vrahy křesťanů, je to nicméně věc hodná zamyšlení.

Pedro se zamýšlel nad spoustou věcí. Nad čímkoli, co ho odvádělo od myšlenek na Chipu. Protože tyto myšlenky ho velmi znepokojovaly. Někdy se sám sebe ptal, zda není stejně nízký a vulgární jako námořníci a lodníci, kteří byli tak lační po smilstvu, že jim připadaly přitažlivé dokonce i tyto indiánské ženy. Ne, on je skutečně jiný. On s Chipou žádné postranní úmysly nemá. Připadá mu ošklivá, a pro Kristovy rány, vždyť ani nemá ženské tvary! Je to ještě dítě. Copak je nějaký zvrhlík, aby po ní toužil? Přesto měla v hlase a tváři cosi, co ji v jeho očích činilo krásnou.

Co to bylo? Její plachost? Zjevná hrdost, s jakou vyslovovala složité španělské věty? To, jak se dychtivě vyptávala na jejich oděvy, zbraně či ostatní členy výpravy? Ta sladká drobná gesta, která dělala, když se styděla za chybu? Jakási průzračnost její tváře, jako kdyby jí pletí prosvítalo světlo? Něco takového není možné, ona nezáří. Je to jen zdání. Příliš dlouho jsem byl sám.

Přesto zjišťoval, že jedinými jeho povinnostmi, na které se v příštích dnech těší, je péče o Chipu a jejich společné rozhovory. Trávil s ní co nejvíce času a občas zanedbával své další úkoly. Když byl s ní, jednoduše na všechno zapomněl. A koneckonců, společné chvilky vyplňovali užitečnými věcmi. Dívka ho učila jazyku Taínů. Pokud bude šikovný, budou mít tlumočníky dva, ne jenom jednoho. To se jistě bude hodit.

On ji na oplátku učil abecedu. To Chipu zajímalo ze všeho nejvíc a učila se velmi rychle. Pedro netušil, proč jí na tom tolik záleží, vždyť ženy přece umět číst nepotřebují. Ale pokud ji to baví a pomůže jí to k lepšímu pochopení španělštiny, proč ne?

Když jednou vyrýval písmena do hlíny a ona je četla, objevil se Diego Bermúdez. „Šéf tě chce,“ oznámil mu stroze. Dvanáctiletý chlapec ještě netušil, co se sluší a patří. „A tu holku. Chystá se na výpravu.“

„Kam?“ zeptal se Pedro.

„Na měsíc,“ odpověděl Diego. „Všude jinde jsme už byli.“

„Chystá se do hor,“ řekla Chipa. „Chce se setkat s Vidí ve tmě.“

Pedro se na ni ohromeně podíval. „Jak to můžeš vědět?“

„Protože to Vidí ve tmě říkala.“

Zase to její tajnůstkaření. Co je vlastně ta Vidí ve tmě zač, čarodějnice? Pedro se nemohl dočkat setkání s ní. Bude si však muset omotat růženec třikrát okolo zápěstí a celou dobu držet v dlani kříž. Nemá smysl nic riskovat.

~~~

Chipa si musela vést dobře, pomyslela si Diko. Z podhůří celé ráno přibíhali poslíčci a přinášeli zprávy o příchodu bílých mužů. Nejznepokojivější z nich přicházely od Guacanagarího; byly plné skoro jasných výhrůžek, pro případ, že by se taková zapadlá horská vesnička, jako je Ankuaš, chtěla jakkoli vměšovat do jeho plánů. Nebohý Guacanagarí – i v předchozí verzi dějin podlehl iluzi, že má vztahy se Španěly pod kontrolou, že je využije k vlastním cílům. Výsledkem bylo, že skončil jako kolaborant, který zradil ostatní indiánské vůdce, až byl i on sám zničen. Nebyl o nic chytřejší než ti, kdo se domnívají, že zkrotili tygra, protože jej drží za ocas.

Cristoforo zavítal na mýtinu několik hodin po poledni. Ale Diko nebyla venku mezi těmi, kdo ho vítali. Prozatím naslouchala dění venku z vnitřku svého domova a vyčkávala.

Nugkui s velkou pompou uvítal velkého bílého náčelníka a Cristoforo stejně laskavě odehrál svou roli. Diko s uspokojením naslouchala jistotě v Chipině hlasu. Svého úkolu se zhostila velmi dobře. Diko si jasně vzpomínala na její smrt v předchozí verzi historie. Když jí nebylo o moc víc než dvacet pět let, zabili dobyvatelé její děti těsně před tím, než sama zemřela na následky znásilnění. Nyní žádnou z těch hrůz nepozná. To dodávalo vyčkávající Diko sebedůvěru.

Když uvítací obřad skončil, zeptal se Cristoforo, kde najde Vidí ve tmě. Nugkui jej samozřejmě varoval, že rozmlouvat s černou obryní je marněním času, tím však jeho zájem ještě víc podnítil, přesně jak Diko předpokládala. Zanedlouho stál před jejími dveřmi a Chipa nakukovala dovnitř. „Smí vejít?“ zeptala se taínsky.

„Vedeš si dobře, má milá neteři,“ pochválila ji Diko. Mluvily spolu výhradně španělsky už tak dlouho, že jí připadalo zvláštní vrátit se k jazyku jejího kmene. Bylo to však nezbytné, neboť nechtěla, aby jim Cristoforo rozuměl, alespoň pro tuto chvíli.

Chipa se usmála a sklonila hlavu. „Přivedl s sebou i své páže. Je velmi vysoký, pohledný a má mě rád.“

„Pozor, aby tě neměl rád až příliš,“ napomenula ji Diko. „Ještě nejsi žena.“

„Ale on je muž,“ opáčila se smíchem Chipa. „Mám je pozvat dovnitř?“

„Kdo přišel s Cristoforem?“

„Všichni lidé ve velkých domech. Segovia, Arana, Gutiérrez, Escobedo. Dokonce i Torres.“ Chipa se znovu zahihňala. „Věděla jsi, že jej s sebou vzali jako tlumočníka? Neumí taínsky ani slovo.“

Nemluvil ani japonsky, hindsky nebo malajsky, mandarínskou ani kantonskou čínštinou ani žádným z dalších jazyků, kterých by bylo třeba, kdyby Cristoforo skutečně doplul na Dálný Východ. Ubozí krátkozrací Evropané vyslali Torrese, neboť uměl číst hebrejsky a aramejsky, což byly řeči považované za základ všech ostatních jazyků.

„Nechť vrchní velitel vejde,“ přikývla Diko. „A může s sebou vzít i to tvé páže. Pedro de Salcedo?“

Chipa nevypadala nijak překvapeně, že Diko zná jeho jméno. „Děkuji,“ usmála se a vyšla ven, aby uvedla hosty.

Diko si nemohla pomoct, ale byla nervózní – ne, proč se obelhávat? Byla vyděšená k smrti. Konečně se s ním setká, s mužem, kterému zasvětila svůj život. A scéna, která se odehraje, dosud neexistovala v žádných dějinách. Byla tak zvyklá znát každé jeho slovo dřív, než ho vyslovil. Jaké to asi bude teď, když ji bude moci překvapit?

Avšak co naplat. Ona má mnohem větší možnosti jej překvapit, a ihned je využila, když k němu promluvila v jeho rodné řeči. „Dlouho jsem na toto setkání čekala, Cristoforo.“

Navzdory přítmí viděla, jak mu tvář zrudla hněvem, vyvolaným tímto nedostatkem respektu. Přesto mu jeho důstojnost nedovolila, aby trval na svých titulech. Místo toho se soustředil na to, co bylo opravdu důležité. „Odkud znáš jazyk mé rodiny?“

Odpověděla portugalsky: „Není toto jazyk tvé rodiny? Ten, jímž mluvila tvá zesnulá žena, ten, v němž dodnes přemýšlí tvůj starší syn. Věděl jsi o tom? Mluvíš s ním tak často, abys věděl, co si myslí?“

Cristoforo byl rozčilený a vyděšený. Přesně v to doufala. „Víš věci, které nikdo jiný nezná.“ Samozřejmě nemluvil o rodinných záležitostech.

„Království ti budou ležet u nohou,“ napodobila co nejpřesněji hlas Interventů z jeho vidění. „A miliony těch, jejichž duše spasíš, ti budou blahořečit.“

„Zdá se, že nepotřebujeme tlumočníky,“ podotkl.

„Řekneme tedy dětem, aby odešly?“ zeptala se Diko.

Cristoforo oběma cosi pošeptal. Pedro ihned vstal a vykročil ke dveřím, ale Chipa se ani nepohnula.

„Chipa není tvá služebná,“ podotkla Diko. „Poprosím ji však, aby odešla.“ Otočila se k dívce a řekla taínsky: „Chci, aby mi vrchní velitel pověděl věci, které nemá slyšet nikdo jiný. Mohla bys odejít?“

Chipa bez váhání vstala a zamířila ke dveřím. Diko si s potěšením povšimla, že jí Pedro přidržel dveřní závěs. Chlapec už o ní uvažoval nejen jako o člověku, ale jako o dámě. Byl to průlomový okamžik, třebaže si to nikdo kromě Diko neuvědomoval.

Diko a Cristoforo osaměli.

„Odkud to všechno víš?“ zeptal se náhle Cristoforo. „Všechny ty sliby – všechna ta království, která mi budou ležet u nohou, která –“

„Vím o nich,“ přerušila ho Diko, „neboť mě sem vyslala táž síla, která tobě na počátku seslala ona slova.“ Ať si vše nyní vyloží po svém – později, až pochopí víc, připomene mu, že nelhala.

Z jednoho ze svých zavazadel vytáhla malou svítilnu na sluneční energii a postavila ji mezi sebe a Cristofora. Když ji zapnula, zakryl si oči a prsty vytvořil znamení kříže. „To nejsou čáry,“ řekla. „Je to předmět, který vyrobili mí lidé, na místě, kam bys nikdy nemohl docestovat. Avšak jako každý předmět jednou doslouží a já nevím, jak vyrobit nový.“

Poslouchal, a jakmile jeho oči přivykly světlu, znovu se na ni zadíval. „Jsi tmavá jako Maurka.“

„Jsem Afričanka, avšak ne Maurka. Pocházím z jižnějších krajů než Maurové.“

„Jak ses sem tedy dostala?“

„Myslíš, že jsi jediný, kdo cestuje? Myslíš, že jsi jediný, kdo může být vyslán do dalekých zemí pro záchranu duší pohanů?“

Colón vstal. „Vidím, že po všech mých zápasech jsem teprve teď narazil na skutečnou překážku. Poslal mě snad Bůh do Indie jen proto, aby mi ukázal černošku s kouzelnou lampou?“

„Nejsi v Indii,“ opravila ho Diko. „Ani v Kataji nebo na Cipangu. Ty leží daleko, daleko na západ. Nacházíš se ve zcela jiné zemi.“

„Opakovala jsi slova, která mi řekl sám Bůh, abys mi vzápětí řekla, že se Bůh mýlil?“

„Zkus si pořádně vzpomenout. Názvy jako Kataj, Cipangu nebo Indie vůbec nezazněly.“

„Odkud to víš?“

„Viděla jsem tě klečet na pláži a slyšela jsem tě přísahat ve jménu Otce, Syna a Ducha svatého.“

„Proč jsem tedy neviděl já tebe? Pokud jsem mohl vidět svatou Trojici, proč ne tebe?“

„Sníš o velkém vítězství křesťanství,“ řekla Diko. Jeho předchozí otázku pominula, neboť ji nenapadala odpověď, které by porozuměl. „O osvobození Konstantinopole.“

„Které bude pouhým krokem na cestě k osvobození Jeruzaléma,“ přikývl.

„Ale já ti říkám, že zde, v těchto končinách, žijí miliony duší, které by přijaly křesťanství pouze tehdy, kdybys jim je nabídl mírumilovně a láskyplně.“

„Jak jinak bych to mohl udělat?“

„To se ptáš ty? Do svého deníku sis už zapsal, jak tyto lidi přinutit pracovat. Už mluvíš o jejich zotročení.“

Pronikavě jí pohlédl do očí. „Kdo ti ukázal můj deník?“

„Nejsi ještě připraven, abys tento lid učil křesťanství, Cristoforo, protože sám ještě nejsi křesťan.“

Napřáhl ruku k úderu. Překvapilo ji to, protože nebyl násilník.

„Och, když mě udeříš, dokážeš tím, jak dobrý jsi křesťan? Ano, pamatuji si všechny příběhy o tom, jak Ježíš zbičoval Máří Magdalénu a také ty o bití Marie a Marty.“

„Neudeřil jsem tě.“

„Ale zprvu jsi chtěl, nemám pravdu? Proč? Jsi výjimečně trpělivý člověk. Všichni ti kněží tě trápili a soužili celé roky, a ty jsi ani jednou neztratil sebeovládání. Přesto by ses nerozpakoval po mně ohnat. Proč, Cristoforo?“

Mlčky na ni hleděl.

„Řeknu ti proč. Pro tebe nejsem člověk. Jsem pes, dokonce méně než pes, protože toho bys nezbil, že? Jsi stejný jako Portugalci. Když vidíš černou ženu, vidíš otroka. A tito hnědí lidé – můžeš je naučit Kristovu evangeliu a pokřtít je, ale to ti nebrání v tom, abys je zotročil a okradl je o jejich zlato.“

„Můžeš psa naučit chodit po zadních, ale člověka tím z něj neuděláš.“

„Ach, jaká moudrost! Přesně tak mluví velmoži o lidech jako tvůj otec. Ano, může se oblékat do vybraných látek, a přesto zůstane venkovským balíkem, který si nezaslouží kouska úcty.“

„Jak se opovažuješ takhle mluvit o mém otci!“ vykřikl rozlíceně.

„Říkám ti, že dokud budeš s těmito lidmi jednat ještě hůře než janovští páni s tvým otcem, nikdy Boha nepotěšíš.“

Závěs na dveřích se odsunul a Pedro s Escobedem nakoukli dovnitř. „Slyšel jsem křik, pane!“ řekl Escobedo.

„Odcházím,“ řekl Cristoforo.

Sklonil hlavu a vyšel z Dičina domu. Diko zhasla lampu a vykročila za ním do odpoledního slunce. Všichni vesničané se shromáždili okolo a všichni Španělé stáli s rukou na jílci meče. Když spatřili Diko – tak vysokou, tak černou – užasli, a někteří z nich začali vytahovat meče. Cristoforo jim však naznačil, aby je opět schovali. „Jdeme,“ oznámil. „Tady není nic pro nás.“

„Vím, kde je zlato!“ vykřikla Diko španělsky. Jak očekávala, všichni bílí muži zpozorněli. „Nepochází z tohoto ostrova. Těží se dále na západ. Vím, kde je. Mohu vás tam zavést. Mohu vám ukázat tolik zlata, že se příběhy o něm budou vyprávět navždy.“

„Pak nám ho ukaž, ženo. Vezmi nás tam,“ ozval se tentokrát Segovia, královský inspektor.

„Jak? Vždyť nemáte loď.“

Španělé mlčeli.

„I kdyby se vrátil Pinzón, nebude vás moct odvézt do Španělska,“ pokračovala.

Muži se na sebe překvapeně podívali. Odkud toho ta žena tolik ví?

„Víš, kdy ti to zlato ukážu, Colóne?“

Colón se k ní otočil. „Kdy?“

„Až budeš víc než zlato milovat Krista,“ odpověděla.

„Kristus je mi nade vše,“ opáčil Cristoforo.

„Až budeš milovat Krista více než zlato, poznám to.“ Ukázala na vesničany. „Bude to tehdy, až při pohledu na ně neuvidíš otroky, sluhy, cizince ani nepřátele, ale bratry a sestry, kteří si jsou před zraky Boha rovni. Dokud se nenaučíš pokoře, Cristóbale Colóne, bude tě stíhat jedna pohroma za druhou.“

„Ďábel,“ sykl Segovia. Většina Španělů se pokřižovala.

„Neproklínám tě,“ dodala, „žehnám ti. Vše zlé, co tě potká, bude trestem Božím za to, že při pohledu na Jeho děti vidíš otroky. Sám Ježíš tě varoval: Kdokoli ublíží jednomu z těchto maličkých, tomu by bylo lépe, kdyby ho hodili do moře s mlýnským kamenem na krku.“

„I ďábel může citovat Písmo svaté,“ ozval se Segovia, neznělo to však příliš přesvědčivě.

„Pamatuj na to, Cristoforo. Až bude vše ztraceno, až tě tví nepřátelé uvrhnou do hlubin beznaděje, přijď ke mně v pokoře a já ti pomohu vykonat dílo Boží na tomto místě.“

„Dílo Boží mi pomůže vykonat Bůh,“ odvětil Cristoforo. „Nepotřebuji pohanskou čarodějnici, když mám Jeho po svém boku.“

„Nebude stát při tobě, dokud nepožádáš tento lid o prominutí, žes o nich přemýšlel jako o divoších.“ Po těch slovech se k němu otočila zády a vrátila se do domu.

Poslouchala, jak se Španělé venku chvíli překřikují. Někteří z nich ji chtěli chytit a zabít na místě. Cristoforo však byl moudřejší. Jakkoli byl rozezlen, věděl, že viděla věci, která zná pouze on a Bůh.

Mimoto, domorodci byli v převaze. Ať byl Cristoforo jakýkoli, byl především opatrný. Nepouštět se do boje, pokud není předem vyhraný – taková byla jeho filozofie.

Když odešli, vyšla Diko opět z domu. Nugkui byl rudý vzteky. „Jak se opovažuješ tak pohněvat bílé muže? Nyní se spřátelí s Guacanagarím a nás už nikdy nenavštíví!“

„Věř mi, že bys je nechtěl za přátele dříve, než se naučí lidskosti,“ řekla Diko. „Dříve, než bude všemu konec, bude Guacanagarí žadonit, aby se spřátelili s někým jiným. Povím ti ale jedno. Ať se stane cokoli, ať všichni vědí, že se nemá nic stát Colónovi, jejich bělovlasému náčelníkovi. Rozhlas to v každé vesnici a v každém klanu: zkřivte Colónovi jeden vlas a Vidí ve tmě vás prokleje.“

Nugkui se zamračil.

„Netrap se, Nugkui,“ řekla. „Myslím, že se Colón vrátí.“

„Možná nechci, aby se vracel,“ odsekl Nugkui. „Možná jen chci, abyste oba odešli!“ Věděl však, že zbytek vesnice by s jejím odchodem nesouhlasil. Mlčky stála a hleděla na něj. Po chvíli se otočil a odešel do lesa.

Teprve pak se Diko vrátila do svého domu, posadila se na svou spací rohož a roztřásla se. Cožpak přesně tak to neplánovala? Rozlítit Cristofora, avšak současně zasít do jeho mysli zrno změny? A přesto, kdykoli si představovala jejich setkání, nikdy nepočítala s tím, že Cristoforo je tak silná osobnost. Tolikrát ho pozorovala, viděla, jakou moc má nad lidmi, avšak dnes poprvé pohlédl do očí jí. Zneklidnil ji jako každého z Evropanů, kteří s ním měli tu čest. O to více nyní obdivovala ty, kteří mu nepodlehli, a měla pochopení pro ty, kdo se mu zcela podřídili. Dokonce ani Tagiri neměla tak plamenné oči jako tento muž. Nebylo divu, že si Interventi vybrali právě jej jako svůj nástroj. Kdyby se stalo, co se mělo stát, Cristoforo by zcela jistě dosáhl svého cíle.

Jak si vůbec kdy mohla představovat, že zkrotí toho muže a včlení ho do vlastních plánů?

Ne, řekla si v duchu, nemám v úmyslu jej zkrotit. Chci mu jen ukázat lepší, správnější způsob, jak dosáhnout svých snů. Až to pochopí, pohlédne na mě s vlídností, nikoli se vztekem.

~~~

Cesta z hor byla dlouhá, a nejenom proto, že si někteří z mužů chtěli vybít svůj vztek na Chipě. Cristoforo byl zabrán do myšlenek, když vtom si všiml, že se Pedro snaží dívku bránit vlastním tělem před strkáním a nadávkami Arany a Gutiérreze. „Nechte tu dívku,“ přikázal jim.

Pedro i Chipa se na něj vděčně podívali.

„Ta dívka není otrokyně,“ pokračoval Cristoforo. „A není ani voják. Pomáhá nám z vlastní vůle, abychom ji mohli poučit o Kristu.“

„Je to pohanská čarodějnice, stejně jako tamta!“ štěkl Arana.

„Zapomínáš, s kým mluvíš,“ napomenul ho Cristoforo.

Arana na známku podřízenosti rozmrzele sklonil hlavu.

„Pokud se Pinzón nevrátí, budeme potřebovat pomoc domorodců při stavbě nové lodi. Bez této dívky se opět vrátíme k dorozumívání znaky, zvuky a posunky.“

„Tvoje páže se učí tu jejich hatmatilku,“ nadhodil Arana.

„Moje páže se naučilo několik tuctů slov,“ opravil ho Cristoforo.

„Pokud se té holce něco stane,“ pokračoval Arana, „vždycky se můžeme vrátit nahoru pro tu černou děvku a donutit ji, aby tlumočila.“

„Nikdy vás neposlechne!“ křikla na ně Chipa vztekle.

Arana se rozesmál. „Až bychom s ní skončili, poslouchala by jako dítě, žádný strach!“ Smích byl drsnější a hrubší. „Navíc by se naučila, kde je její místo na světě.“

Cristoforo naslouchal jeho slovům se smíšenými pocity. Část jeho já s nini plně souhlasila, další část však nemohla zapomenout, co mu Vidí ve tmě řekla. Dokud nebude domorodce považovat za sobě rovné…

Při té myšlence se otřásl. Tihle divoši že by mu měli být rovni? Pokud by Bůh chtěl, aby mu byli rovni, byli by se narodili jako křesťané. Přesto nemohl popřít, že Chipa je stejně chytrá a dobrosrdečná jako každá křesťanská dívka. Toužila také poznat slovo Boží a nechat se pokřtít.

Avšak uč ji, pokřti ji, obleč ji do pěkných šatů, a přesto zůstane snědá a ošklivá. Stejně tak dobře by mohl obléknout opici. Vidí ve tmě se staví proti přírodě, když si myslí, že to může být jiné. Bezpochyby ji poslal ďábel, ve své poslední zoufalé snaze zastavit jej a odvést od jeho cíle. A stejně tak ďábel přiměl Pinzóna, aby odplul s Pintou.

Když se vrátil ke zpola dostavěné palisádě, za níž se Španělé utábořili, byla už téměř tma. Z tábora se ozýval smích a bujaré veselí a on se chystal rozlítit na muže kvůli nedostatku disciplíny, vtom si však uvědomil příčinu jejich radosti. Muž, který stál nedaleko velkého ohniště a bavil shromážděné námořníky různými historkami, byl sám Martin Alonzo Pinzón. Vrátil se.

Když se Cristoforo vydal přes otevřené prostranství mezi branou palisády a ohništěm, muži, včetně Pinzóna, umlkli a mlčky jej sledovali. Jakmile se přiblížil natolik, aby nemusel zvyšovat hlas, začal jej Pinzón zahrnovat omluvami.

„Nedovedete si představit mé zděšení, když jsem vás cestou z Colby ztratil v té mlze z dohledu, vrchní veliteli.“

Taková lež, pomyslel si Cristoforo. Poté, co se pobřežní opar rozplynul, byla Pinta stále dobře viditelná.

„Pak jsem si ale pomyslel – proč nepokračovat v průzkumu, když už jsme se oddělili? Zastavili jsme na ostrově Babeque, kde se podle obyvatel Colby mělo nacházet zlato, ale nenašli jsme ani šupinku. Avšak na východ odtamtud, podél pobřeží tohoto ostrova, ho jsou spousty. Za kousek pentle mi dali kusy zlata tlusté jako mé dva prsty, a někdy dokonce velké jako moje pěst!“

Natáhl obrovskou, silnou a mozolnatou ruku.

Cristoforo, který nyní od kapitána Pinty nestál dále než pět stop, stále mlčel. Byl to Segovia, kdo promluvil. „Samozřejmě vypracujete úplný soupis získaného zlata a vložíte ho do společné pokladny.“

Pinzón zrudl. „Z čeho mě to obviňuješ, Segovio?“

Mohl bych tě obvinit ze zrady, pomyslel si Cristoforo. Zcela jistě ze vzpoury. Proč ses vrátil? Protože jsi nedokázal plout proti východnímu větru dál než já? Nebo protože sis uvědomil, že kdyby ses do Španělska vrátil beze mě, mohli by ti klást otázky, na které bys neuměl odpovědět? Nejenže jsi neloajální a nedůvěryhodný, ale jsi také příliš zbabělý, abys svou zradu dokončil.

To vše nicméně zůstalo nevyřčeno. Cristoforův hněv, jakkoli patřičný, stejně jako hněv na Vidí ve tmě, nemá nic společného s důvodem, proč jej sem Bůh poslal. Královští úředníci Pinzónem zřejmě pohrdají stejně jako on, avšak námořníci k němu vzhlížejí, jako by byl Karel Veliký nebo El Cid. Pokud si ho Cristoforo znepřátelí, ztratí kontrolu nad posádkou. Segovia, Arana a Gutiérrez to nechápou. Jsou přesvědčeni, že moc pochází od panovníka. Cristoforo však věděl, že základem je poslušnost. Zde, mezi těmito muži, platilo Pinzónovo slovo víc než slovo krále. Cristoforo tedy spolkl svůj vztek, neboť Pinzóna potřeboval k dokončení úkolu, který mu svěřil Bůh.

„Z ničeho tě neobviňuje,“ konstatoval. „Jak by vůbec někoho mohlo něco takového napadnout? Ten, kterého jsme ztratili, se vrátil. Kdybychom měli vykrmené tele, porazil bych ho na tvou počest. Ve jménu Jejich Veličenstev tě vítám zpět, kapitáne Pinzóne.“

Pinzónovi se očividně ulevilo, Cristoforovi však neunikl jeho prohnaný pohled.

Myslí si, že má navrch, pomyslel si. Věří, že mu všechno prominu. Jakmile se však vrátíme do Španělska, Segovia jistě podpoří moji verzi události. Uvidíme, kdo bude na koni.

Usmál se, napřáhl ruce a toho prolhaného mizeru objal.

~~~

Hunahpú pozoroval tři taraské kováře, jak pracují se železem, které je naučil tavit, s pomocí dřevěného uhlí, které je naučil vyrábět. Sledoval, jak zkoušejí jeho tvrdost proti bronzovém ostří a hrotům šípů. Sledoval, jak je zkoušejí – proti kameni. Když byli hotovi, padli před ním na zem v gestu oddané podřízenosti.

Hunahpú trpělivě vyčkal, až skončí s uctíváním – hrdinovi z Xibalby bylo třeba prokázat čest bez ohledu na to, zda je objev, který jim přinesl, uchvátil či nikoli. Poté jim nakázal, aby se zvedli ze země.

„Bohové Xibalby vás dlouhá léta pozorovali. Viděli, jak pracujete s bronzem. Viděli, jak tři z vás pracují se železem. Celou tu dobu se mezi sebou přeli. Někteří z nich vás chtěli zničit. Jiní ale říkali: Ne, Taraskové nejsou tak krvežízniví jako Aztékové nebo Tlaxcalané. Nebudou tento černý kov používat k obětování tisíců životů, neboť pak by nebylo nikoho, kdo by obdělával kukuřičné lány, a pole by se proměnila ve vyprahlé pustiny.“

Nebudou, přikyvovali Taraskové.

„Nyní tedy přicházím s úmluvou, kterou jsem již nabídl Zapotékům. Jistě jste už ten příběh slyšeli tucetkrát.“

Muži opět přikývli.

„Pokud odpřísáhnete, že už nikdy neobětujete jediný lidský život ve jménu kteréhokoli boha a válčit budete jen proto, abyste ochránili sebe či jiný mírumilovný lid, pak vás naučím ještě další tajemství. Naučím vás, jak učinit tento černý kov ještě tvrdším, až bude zářit jako stříbro.“

Chceme znát tvá tajemství. Uděláme pro to všechno. Ano, přísaháme. Poslechneme velkého Jedna Hunahpúa ve všem.

„Nepřišel jsem, abych vám vládl. Máte svého vlastního krále. Žádám vás jen, abyste dodrželi tuto úmluvu. Nechť se váš král chová k Na-Yaxhalovi, králi Zapotéků, jako ke svému bratru, a nechť jsou Taraskové bratry a sestrami Zapotéků. Zapotékové jsou mistry velkých kánoí, které plují na otevřeném moři, a vy jste mistry ohně, který mění kámen v kov. Zasvětíte je do tajů kovářského řemesla a oni vás naučí všechny taje stavby a ovládání lodí. Nebo se vrátím do Xibalby a řeknu bohům, že si nevážíte daru vědění!“

Poslouchali se široce otevřenýma očima a slíbili všechno, co po nich chtěl. Jeho slova se co nevidět donesou ke králi, avšak když mu ukážou, co svede železo, a dodají, že Jedna Hunahpú ví jak vyrobit kov ještě tvrdší, přistoupí na spojenectví i on. Hunahpúovo úsilí bude završeno. Aztéky a Tlaxcalany obklíčí nepřítel s železnými zbraněmi a velkými a rychlými loděmi. Huitzilopochtli, ty starý podvodníku, tvé krvelačné dny jsou sečteny.

Dokázal jsem to, pomyslel si Hunahpú, dokonce ještě dříve, než jsem čekal. I kdyby Kemal a Diko neuspěli, potlačil jsem zvyk krvavých obětí, sjednotil jsem národy Střední Ameriky a dal jim dostatečnou technologii, aby mohly vzdorovat Evropanům, pokud přijdou.

V okamžiku, kdy si blahopřál, jej zachvátil silný stesk po domově. Bože, dej, ať je Diko naživu, modlil se v duchu. Dej, ať může vykonat svou práci a učiní z Kolumba prostředníka mezi Evropou a Amerikou, aby nikdy nedošlo ke krvavé válce.

~~~

V táboře Španělů se podávala večeře. Při této příležitosti se shromáždili všichni důstojníci i muži, mimo čtyř, kteří stáli na stráži, a dvou dalších, hlídajících loď. Cristoforo spolu s ostatními důstojníky večeřeli odděleně od ostatních, jedli však stejné pokrmy – většinu z nich jim opatřili Indiáni.

Ti je však neobsluhovali. Muži se obsluhovali sami a plavčíci obsluhovali důstojníky a úředníky. Byly kolem toho vážné problémy, které začaly tím, že Chipa odmítla Indiánům tlumočit Pinzónovy rozkazy. „Nejsou sluhové,“ řekla. „Jsou vaši přátelé.“

Rozzlobený Pinzón začal dívku bít, a když jí Pedro přispěchal na pomoc, srazil hocha na zem a ztloukl i jej. Když vrchní velitel trval na tom, že se musí omluvit, Pinzón jej nicméně bez okolků poslechl a chlapci se omluvil. „Neměl se mě snažit zastavit. Je to ale vaše páže a omlouvám se za to, že jsem je potrestal. Měl jsem to nechat na vás,“ dodal pak s pohledem na Colóna.

„Omluv se i té dívce,“ přikázal mu Colón.

Pinzón si odplivl. „Ta malá děvka odmítla udělat, co jsem jí řekl. Byla drzá. Sluhové takhle s pány nemluví.“

Kdy se z Pinzóna stal pán? pomyslel si Pedro, avšak držel jazyk za zuby. To je záležitost vrchního velitele, nikoli jeho.

„Není tvoje služka,“ odpověděl Colón.

Pinzón se nestydatě zasmál. „Všichni hnědí jsou sluhové od přírody.“

„Pokud by tomu tak skutečně bylo,“ odpověděl Colón, „poslouchali by i bez bití. Jaký to odvážný muž, který bije malé dítě. Jistě o tvé odvaze jednou složí píseň.“

To Pinzóna umlčelo – alespoň před ostatními. Od toho okamžiku se již nikdo nepokusil přinutit domorodce, aby mu posloužili. Pedro však věděl, že Pinzón nezapomene a neodpustí Colónovi jeho pohrdavý tón ani veřejné ponížení. Začal Chipu nabádat, aby odešla.

„Odejít?“ podivila se. „Vždyť ještě neumíš tak dobře taínsky, abych si mohla něco takového dovolit.“

„Pokud se něco přihodí,“ řekl jí tehdy Pedro, „Pinzón tě zabije. Vím to.“

„Vidí ve tmě mě ochrání,“ namítla.

„Vidí ve tmě je daleko,“ odpověděl Pedro.

„Pak mě tedy ochráníš ty.“

„Ach, jistě, stejně dobře jako posledně,“ povzdechl si. Věděl, že ji ochránit nedokáže a věděl také, že ona neodejde. Znamenalo to život ve věčném strachu; pozoroval, jak ji muži sledují, jak si šeptají za velitelovými zády, jak projevují podporu Pinzónovi. Viděl, že se chystá vzpoura. Čekalo se jen na vhodnou příležitost. Když se o tom Pedro snažil s Colónem promluvit, odmítl vrchní velitel své páže vyslechnout a nechal se slyšet, že ačkoli ví, že muži upřednostňují Pinzóna, netroufnou si vzbouřit se proti vyslanci královské koruny. Kéž by tomu Pedro mohl věřit.

Ten večer tedy dohlížel na plavčíky, kteří obsluhovali důstojníky. Neznámé ovoce již znali všichni a každý pokrm byl hostinou. Muži byli nyní zdravější než před vyplutím. Navenek se zdálo, že vztahy mezi Pinzónem a vrchním velitelem jsou dokonalé. Pedro však odhadoval, že jediní, se kterými by Colón v případě nebezpečí mohl počítat, jsou pouze Segovia, Arana, Gutiérrez, Escobedo, Torres a on sám. Jinými slovy, královští úředníci a velitelovo páže. Jistě, v nitru by byli na Colónově straně i někteří z řadových členů posádky, avšak netroufli by se postavit ostatním mužům. Mimoto, královští úředníci by nebojovali na Colónově straně z loajality vůči veliteli. Byli jednoduše věrni myšlence správného řádu a vlády. Ne, když začnou potíže, nenajde Colón kromě Boha prakticky nikoho, kdo by mu pomohl.

Chipu by v takovém případě čekala jistá smrt. Raději bych ji zabil já sám, pomyslel si Pedro, než abych dovolil Pinzónovi, aby na ni vztáhl ruku. Zabil bych ji a potom bych zabil sebe. Lepší řešení – proč nezabít Pinzóna? Pokud už přemýšlím o zabíjení, proč si nevybrat ty, které nenávidím, místo těch, které miluji?

S těmito pochmurnými myšlenkami podal Pinzónovi další mísu s plátky melounu. Kapitán na něj mrkl a usmál se. Ví, na co myslím, a vysmívá se mi, pomyslel si Pedro. Ví, že tuším, co chystá. A ví také, že jsem bezmocný.

Náhle přerušil poklidný večer hlasitý výbuch. Téměř v tutéž chvíli se země pod Pedrem otřásla a tlaková vlna přicházející od moře mu podtrhla nohy. Upadl přímo na Pinzóna, který zaklel a začal ho bít. Pedro co nejrychleji vstal a Pinzón brzy pochopil, že jejich srážku nezpůsobila Pedrova nemotornost. Výbuch povalil většinu posádky a vzduchem vířil kouř a popel, který směrem k vodě houstl.

„Pinta!“ vykřikl Pinzón. Všichni se ihned rozkřičeli a běželi oblaky dýmu ke břehu.

Pinta však nehořela. Jednoduše zmizela.

Večerní vánek pozvolna odnesl kouř a oni konečně zahlédli oba muže, kteří měli být na stráži. Pinzón je začal tlouci mečem naplocho, dokud Colón nenařídil několika mužům, aby jej od nich odtrhli.

„Moje loď!“ křičel Pinzón. „Co jste udělali s mou lodí?“

„Kdybys je přestal bít a nekřičel,“ ozval se Colón, „možná bychom se od nich dozvěděli, co se přihodilo.“

„Moje loď je zničena a oni ji měli hlídat!“ řval Pinzón a snažil se vytrhnout mužům, kteří ho drželi.

„Byla to moje loď, král a královna ji darovali mně,“ řekl Colón. „Nařizuji, aby ses okamžitě začal chovat jako muž a kapitán!“

Pinzón zuřivě přikývl a lodníci ho pustili.

Jedním z mužů na hlídce byl Rascón, spolumajitel Pinty. „Martine, je mi líto, ale co jsme měli dělat? Přinutil nás nastoupit do šalupy a pádlovat ke břehu. Pak nám nařídil schovat se za tamten balvan. A potom – vyhodil loď do povětří.“

„Kdo?“ zeptal se Colón, přehlížeje skutečnost, že muž nepodal hlášení jemu, ale Pinzónovi.

„Člověk, co ji zničil.“

„Kde je teď?“ zeptal se Colón.

„Nemůže být daleko.“

„Vydal se tím směrem,“ ukázal Gil Pérez, druhý strážce.

„Señor Pinzón bude tak laskav a zorganizuje pátrání.“

Pinzónova zuřivost se tak vhodně nasměrovala. Bleskově rozdělil muže na skupinky a nezapomněl nechat slušný oddíl na hlídání tábora před krádeží nebo záškodníky. Pedro musel uznat, že Pinzón je dobrý velitel, rozhodný a schopný dát jasný příkaz, kterého muži ihned uposlechnou. To z něj činí ještě nebezpečnějšího nepřítele, pomyslel si.

Když se muži pustili do hledání, stál Colón na břehu, pozoroval kousky dřeva, co se pohupovaly na vlnách.

„I kdyby vybuchly všechny zásoby střelného prachu najednou,“ zavrtěl hlavou, „ani to by nezničilo loď tak dokonale.“

„Co to jen mohlo způsobit?“ zeptal se Pedro.

„Bůh,“ odpověděl vrchní velitel. „Nebo snad ďábel. Indiáni střelný prach neznají. Pokud najdeme viníka, myslíš, že to bude Maur, Pedro?“

Vrchní velitel si tedy vzpomněl na kletbu té čarodějnice z hor. Jedna pohroma za druhou. Co mohlo být horší než ztratit poslední loď?

Když však viníka našli, viděli, že muž není Maur. A nebyl ani Indián. Byl bílý, mohutný, silný a měl plnovous. Jeho šat musel vypadat podivně ještě dříve, než z něj zůstaly cáry. Přivlekli ho, s garotou na krku, a přinutili ho pokleknout před Colónem.

„Musel jsem posádku držet, aby vůbec zůstal naživu a mohl jste si s ním promluvit, pane,“ řekl Pinzón.

„Proč jsi to udělal?“ zeptal se Colón neznámého.

Muž odpověděl španělsky – se silným přízvukem, avšak srozumitelně. „Když jsem poprvé slyšel o vaší výpravě, přísahal jsem, že pokud uspěje, nikdy se nevrátíte do Španělska.“

„Proč?“ chtěl vědět Colón.

„Jmenuji se Kemal,“ odvětil muž. „Jsem Turek. Není boha kromě Alláha a Mohamed je jeho prorokem.“

Bezvěrec. Pohan. Ďábel, cedili skrz zuby rozzuření námořníci.

„Vrátím se do Španělska,“ sykl Colón. „Nezastavíš mě.“

„Hlupáku!“ zasmál se Kemal. „Jak se chceš vrátit, když jsi obklopen nepřáteli?“

„Jediným nepřítelem jsi ty, nevěřící pse!“ zaburácel Pinzón.

„Jak myslíte, že bych se sem dostal bez jejich pomoci?“ Kývl bradou k přihlížejícím. Poté se zadíval Pinzónovi přímo do očí a spiklenecky na něj mrkl.

„Lháři!“ vykřikl Pinzón. „Zabte ho! Zabte ho!“

Muži, kteří drželi Turka, ihned poslechli, třebaže Colón zvedl hlas a křičel, aby to nedělali. Bylo možné, že jej v tom návalu vzteku neslyšeli. Turek neumíral dlouho. Místo aby jej uškrtili, utáhli mú garotu tak pevně a trhli s ní tak prudce, že mu zlomila vaz. Muž sebou škubl a bezvládně klesl k zemi.

Nakonec se rozhostilo ticho, které přerušil Colónův hlas. „Hlupáci! Zabili jste ho příliš rychle. Nestihl nám nic říct.“

„Co bychom se od něj dozvěděli, kromě lží?“ odplivl si Pinzón.

Colón se na něj dlouze a hloubavě zadíval. „To už nikdy nezjistíme, že? Mohu jen říci, že jeho rychlá smrt potěšila jen ty, které by mohl nazvat spiklenci.“

„Z čeho mě to obviňujete?“ obořil se na něj Pinzón.

„Z ničeho jsem tě neobvinil.“

Až nyní si Pinzón uvědomil, že podezření na sebe obrátil sám svými činy. Přikývl a usmál se. „Rozumím, vrchní veliteli. Konečně jste našel způsob, jak zpochybnit mou věrnost. Co na tom, že jste kvůli tomu musel vyhodit mou karavelu do povětří.“

„Pozor na to, co říkáš vrchnímu veliteli!“ křikl na něj Segovia. Jeho hlas práskl jako úder biče.

„Ať si on dává pozor na to, co říká mně! Vůbec jsem se nemusel s Pintou vracet. Prokázal jsem svou oddanost. Každý z těchto mužů mě zná. Já nejsem cizinec. Jak vůbec víme, že je Colón křesťan, natož Janovan? Konec konců, ta černá čarodějnice i ta malá děvka tlumočnice znají jeho rodný jazyk, kterému nerozumí jediný poctivý španělský občan.“

Pinzón během těch událostí nebyl přítomen, pomyslel si Pedro. Přirozeně, muži vedli hodně řečí o tom, kdo mluvil jakým jazykem a s kým.

Colón se klidně zadíval na Pinzóna. „Nebylo by této expedice, kdybych o to neusiloval polovinu svého života. Myslíš, že bych všechno zničil nyní, když je úspěch nadosah?“

„I tak byste nás nikdy nedostal zpátky, vy pokrytče!“ křičel Pinzón. „Proto jsem se vrátil, když jsem viděl, jak těžké je plout na východ proti větru. Věděl jsem, že nejste tak dobrý námořník, abyste mého bratra a mé přátele dovedl domů.“

Colón si dovolil pousmát se. „Kdybys byl tak skvělý námořník, věděl bys, že na sever odsud převládají západní větry.“

„A jak to víte vy?“ Pohrdání v Pinzónově hlase bylo neslýchané.

„Hovoříte s velitelem flotily Jejich Veličenstev,“ napomenul ho Segovia.

Pinzón se na chvíli odmlčel; možná mluvil o tom, co měl na srdci, příliš otevřeně, alespoň pro tuto chvíli.

„V době, kdy jsi byl pirát,“ řekl Colón tiše, „jsem se já plavil s Portugalci okolo pobřeží Afriky.“

Ze znepokojeného bručení mužů Pedro poznal, že vrchní velitel právě učinil závažnou chybu. Řevnivost mezi muži z Palosu a námořníky z portugalského pobřeží byla veliká, umocněná tím, že Portugalci byli nade vší pochybnost lepšími a smělejšími mořeplavci. A vmést Pinzónovi do tváře jeho pirátskou minulost – inu, v nejtěžších obdobích války s Maury, kdy nebylo možné obchodovat, byl pirátem každý z Palosu. Colón si vylepšil svou pověst jako námořník, ale okamžitě ztratil poslední zbytky loajality, kterou k němu tito muži dosud cítili.

„Zbavte se těla,“ přikázal Colón. Otočil se k mužům zády a odešel do tábora.

~~~

Posel, který přiběhl od Guacanagarího se zprávou o smrti Mlčenlivého muže, se smál, až se za břicho popadal. „Bílí muži jsou tak hloupí, že jej nejprve zabili a až potom ho chtěli mučit.“

Diko mu naslouchala s úlevou. Kemal zemřel rychle. A Pinta je zničena.

„Musíme sledovat vesnici bílých mužů,“ řekla. „Bílí muži se brzy obrátí proti svému náčelníkovi, a my se musíme postarat, aby neodešel nikam jinam než do Ankuaše.“

12

Útočiště

Žena z hor jej uhranula, Cristoforo však věděl, že k tomu nepoužila kouzla. Prokletím bylo, že nedokázal myslet na nikoho a nic jiného než na ni a na to, co mu řekla. Všechno jej přivádělo zpátky k výzvám, které vyřkla.

Seslal mu ji snad skutečně Bůh? Nebyla konec konců prvním ujištěním o správnosti jeho cesty, kterého se mu dostalo od okamžiku zjevení na pláži? Tolik toho věděla; znala slova, která k němu pronesl Spasitel. Jazyk jeho mládí v Janově. Věděla o výčitkách, jež si dělal kvůli Diegovi, kterého přenechal na výchovu mnichům v La Rábidě.

Přesto se ani zdaleka nepodobala tomu, co hledal. Nebývají andělé oslnivě bílí? Alespoň tak je ztvárňují všichni malíři. Možná tedy není anděl. Proč by mu ale Bůh poslal do cesty ženu – a k tomu Afričanku? Nejsou snad černí lidé ďábly? Všichni to potvrzují, a Španělé dobře vědí, že černí Maurové bojovali jako démoni. A Portugalci říkají, že černí divoši z guinejského pobřeží provádějí kouzla a uctívají ďábla a dokážou na bílé muže seslat nemoci tak rychlé, že ti nebožáci zemřou, sotva vkročí na africké břehy.

Na druhou stranu – nebylo nejdůležitějším cílem této cesty pokřtít ty, s nimiž se na jejím konci setká? Pokud je lze pokřtít, znamená to, že mohou být spaseni. A pokud mohou být spaseni, pak má ta žena možná pravdu, a jakmile budou obráceni na víru, měli by mít i stejná práva jako Evropané.

Avšak nyní jsou divochy. Chodí nazí. Neumějí číst ani psát.

Ale mohou se to naučit.

Kéž by jen dokázal vidět svět očima svého pážete. Mladého Pedra beznadějně okouzlila Chipa. Třebaže je snědá, podsaditá a ošklivá, má hezký úsměv a nikdo nemůže popřít, že je stejně chytrá jako španělská děvčata. Poznávala Krista. Trvala na tom, že chce být co nejdřív pokřtěna. Až se stane dítkem Božím, nebude pod stejnou ochranou jako kterýkoli jiný křesťan?

„Musíte být opatrný, pane,“ nabádal ho Segovia, „věci se vám začínají vymykat z rukou. Pinzón je nezvladatelný – poslouchá jen ty rozkazy, se kterými souhlasí, a ostatní muži plní jen jeho rozkazy.“

„A co bych s ním měl udělat?“ zeptal se Cristoforo. „Vsadit ho do želez?“

„Přesně to by udělal král.“

„Král má pouta. Naše leží na dně moře. Král má také tisíce vojáků, kteří dohlížejí na to, aby ostatní plnili jeho rozkazy. Kde jsou mí vojáci, Segovio?“

„Nezískal jste si patřičnou vážnost.“

„Jsem si jist, že vy byste si na mém místě vedl lépe.“

„To není vyloučeno, pane.“

„Vidím, že duch neposlušnosti je nakažlivý,“ odpověděl Cristoforo. „Buďte však klidný. Jak řekla ta černá žena z hor: bude mě stíhat jedna pohroma za druhou. Možná, že po příští z nich se jakožto králův inspektor ocitnete v čele výpravy vy.“

„Jistě bych nebyl o nic horší než vy.“

„O tom nepochybuji. Ten Turek by nezničil Pintu a požár na Niñě byste uhasil vlastní močí,“ opáčil jízlivě Cristoforo.

„Vidím, že jste zapomněl, čím jménem mluvím!“

„Jen proto, že vy jste zapomněl, z čí moci velím. Pokud jste zmocněncem krále, nezapomeňte, že mně týž muž udělil ještě větší pravomoci. Pokud se Pinzón rozhodne rozmetat poslední zbytky mé autority, nebudu jediný, kdo tím utrpí.“

Sotva však Segovia odešel, vrátil se Cristoforo k hloubání nad tím, co od něj Bůh vlastně očekává. Co může udělat pro to, aby se muži opět vrátili pod jeho velení? Pinzón je donutil stavět nové plavidlo, oni však nebyli loďmistry z Palosu, ale obyčejnými námořníky. Domingo byl šikovný bednář, ale vyrobit sud není totéž co zhotovit kýl. Lopez byl tmelař, nikoli tesař. Ano, zruční byli téměř všichni, neměli však se stavbou lodi žádnou zkušenost a nikdo z nich neměl ani potřebné znalosti.

Přesto nezbývalo než se o to pokusit. A pokud se jim to nepodaří nyní, musí se o to pokusit znovu. V této otázce byli Colón s Pinzónem zajedno. Rozepře přinášel způsob, jakým muži nakládali s Indiány, bez jejichž pomoci by se neobešli. Štědrý duch spolupráce, který Guacanagarího lidé kdysi projevili při vykládání Santy Marii, již dávno vyprchal. Čím více jim Španělé přikazovali, tím méně Indiáni pracovali. Každý den jich přicházelo méně a méně, a s těmi, kteří vytrvali, se zacházelo čím dál hůře. Zdálo se, jako by každý Španěl, bez ohledu na svou hodnost i stav, měl za všech okolností právo rozkazovat – a trestat – každého Indiána, bez ohledu na věk, bez ohledu…

Ty myšlenky mi vnukla ona, uvědomil si opět. Než jsem s ní mluvil, nikdy mě ani nenapadlo zpochybňovat právo bílých mužů rozkazovat barevným. Teprve když otrávila mou mysl svou podivnou interpretací křesťanství, začal jsem si všímat, jak Indiáni v tichosti vzdorují snahám být bráni jako otroci. Nebýt jí, považoval bych je stejně jako Pinzón za bezcenné, líné divochy. Nyní ale vidím, jak jsou tiší, vlídní, jak nechtějí vyvolávat žádné rozmíšky. V tichosti strpí výprask – ale pak odejdou nadobro. Kromě některých, kteří se i přes bití stále vracejí, a to z vlastní vůle, avšak vyhýbají se těm nejkrutějším z nás. Ale ze všech sil pomáhají ostatním. Když Kristus hovořil o nastavení druhé tváře, neměl na mysli právě toto? Přinutí-li tě muž, abys s ním ušel jednu míli, pak ujdi dobrovolně i druhou – není právě to projevem křesťanství? Kdo jsou tedy skuteční křesťané? Pokřtění Španělé, nebo nepokřtění Indiáni?

Obrátila jeho svět vzhůru nohama. Tito Indiáni nevědí nic o Kristu, a přesto žijí podle Spasitelova slova, zatímco ze Španělů, kteří po dlouhá staletí bojovali v jeho jménu, se staly krvelačné bestie, jakkoliv nebyli o nic horší než kterýkoli jiný národ Evropy. O nic horší než Janovan se svými krevními mstami a vraždami. Co když jej sem Bůh nepřivedl proto, aby osvítil pohany, ale aby se od nich učil?

„Taínové nejsou ve všem lepší než vy,“ tvrdila jednou Chipa.

„My máme lepší nástroje,“ souhlasil Cristoforo. „A lepší zbraně.“

„Myslela jsem – jak se to říká? Taínové zabíjejí lidi kvůli bohům. Vidí ve tmě říkala, že až nám přineseš učení o Kristu, pochopíme, že se jeden člověk kdysi obětoval za všechny, aby už nebyly potřeba další oběti. Tehdy Taínové přestanou zabíjet lidi. A Karibové je přestanou jíst.“

„Svatá matko Boží,“ ozval se Pedro. „To opravdu dělají?“

„Lidé z nížin to tvrdí. Karibové jsou strašliví netvoři. Taínové jsou lepší než oni. A my z Ankuaše jsme lepší než Taínové. Ale Vidí ve tmě říká, že až přijde ten pravý čas, uvidíme, že vy jste nejlepší.“

„My Španělé?“ zeptal se Pedro.

„Ne, on. Vy, Colóne.“

Jen se mi snaží lichotit, pomyslel si Cristoforo. To proto Vidí ve tmě učila Chipu a ostatní obyvatele své vesnice říkat podobné věci. Ta slova mě těší jen proto, že jsou tak odlišná od zákeřných pomluv, které se o mně šíří mezi posádkou. Vidí ve tmě chce, abych místo španělské posádky považoval za svůj lid obyvatele Ankuaše.

A co když to tak má být? Co když skutečným smyslem této cesty bylo dostat mě sem, kde jsem se mohl setkat s lidmi, které Bůh připravil na přijetí Kristových slov?

Ne, to není možné. Pán hovořil o zlatě, velkých národech, křížových výpravách. O zapadlé horské vesničce se nezmínil ani slovem.

Říkala, že až budu připraven, ukáže mi zlato.

Musíme postavit loď. Musím udržet posádku pohromadě alespoň do té doby, než postavíme loď a vyrazíme do Španělska. Pak se sem vrátíme s větší silou. Mnohem disciplinovanější. Už žádný Martin Pinzón. Přivezeme ale také kněze, mnoho kněží, aby učili Indiány. To Vidí ve tmě jistě uspokojí. Stále to vše můžeme dokázat, pokud se mi jen podaří udržet klid do chvíle, než se loď dostane na moře.

~~~

Putukam mlaská obavou. „Chipa říká, že tam dole jsou věci velmi špatné.“

„Jak špatné?“ zajímala se Diko.

„Říká, že mladík jménem Pedro neustále Colóna přemlouvá, aby odešel. Říká, že se jej někteří z mužů snažili přesvědčit, aby varoval svého náčelníka. Chtějí ho zabít.“

„Kdo?“

„To už si nevzpomínám, Vidí ve tmě,“ zasmála se Putukam. „Myslíš, že jsem stejně chytrá jako ty?“

Diko si povzdechla. „Proč nechce pochopit, že musí odejít, a že musí přijít sem?“

„Je sice bílý, ale pořád je to muž,“ odvětila Putukam. „Muži si vždycky myslí, že všechno vědí lépe, a tak nenaslouchají radám.“

„Kdybych se tam vydala a dávala na Colóna pozor, kdo bude nosit vodu?“ zeptala se Diko.

„Než jsi přišla, také jsme nosili vodu,“ odvětila Putukam. „Dívky teď tloustnou a lenivějí.“

„Pokud odejdu, abych bděla nad Colónem a mohla ho ve zdraví přivést sem, kdo ohlídá můj dům, aby do něj Nugkui nenastěhoval někoho jiného a nerozdal všechny mé věci?“

„Baiku i já se budeme střídat,“ odpověděla Putukam.

„Pak tedy půjdu,“ řekla Diko. „Ale nebudu jej nutit. Musí sem přijít sám, z vlastní vůle.“

Putukam jí věnovala zkoumavý pohled.

„Nenutím lidi dělat věci proti jejich vůli,“ durdila se Diko.

Putukam se usmála. „Já vím, Vidí ve tmě. Ty je jen nenecháš na pokoji tak dlouho, dokud nezmění názor. Z vlastní vůle.“

~~~

Příčinou vypuknutí vzpoury byl Rodrigo de Triana. Snad proto, že měl víc důvodů Colóna nenávidět než kdokoli jiný, nebo proto, že jej velitel připravil o odměnu za to, že jako první spatřil novou pevninu. Nezdálo se však, že by se povstání odehrávalo podle nějakého plánu. Poprvé se o něm Pedro dozvěděl od Taína jménem Mrtvá ryba, který přiběhl za ním a Chipou tak rychle, až sotva dýchal, a mluvil tak překotně, že mu Pedro nerozuměl, i přes své pokroky ve studiu jazyka. Chipa mu však rozuměla a tvářila se rozzlobeně. „Znásilňují dívku jménem Papouščí pírko,“ vysvětlila. „Ještě není žena. Je mladší než já.“

Pedro ihned zavolal na Cara, zlatníka, aby přivolal důstojníky. Poté s Chipou běželi ven z palisády za Mrtvou rybou.

Papoušci pírko vypadala jako mrtvá. Bezvládná jako hadrová panenka. Stáli nad ní Moger a Clavijo, dva z kriminálníků, kteří se přihlásili na plavbu výměnou za svobodu. Bylo jasné, že tihle dva dívku znásilnili – avšak Rodrigo de Triana a několik dalších námořníků z Pinty se smíchem přihlíželo.

„Přestaňte!“ křikl na ně Pedro.

Muži se na něj podívali, jako by byl otravný hmyz na posteli, který se musí setřepat.

„Vždyť je to dítě!“ křikl na ně.

„Teď už je ženou,“ odplivl si Moger a spolu s ostatními se opět dal do smíchu.

Chipa se vydala k ležící dívce. Pedro se ji pokoušel zastavit.

„Ne, Chipo!“

Ale Chipa jako by si neuvědomovala, že nebezpečí hrozí i jí. Snažila se jednoho z mužů obejít, aby se dostala k Papouščímu pírku. Námořník ji ale odstrčil – přímo do náruče Rodriga de Triany.

„Chci se jen podívat, jestli žije,“ prosila Chipa.

„Nechte ji na pokoji,“ řekl Pedro. Ale teď už nekřičel.

„Zdá se, že tu máme dobrovolnici,“ ušklíbl se Clavijo a přejel dívce prsty po tváři.

Pedro tasil meč, přestože neměl nejmenší šanci byť proti jedinému z nich. Věděl však také, že jinou možnost nemá.

„Schovej ten meč,“ zaslechl za sebou Pinzónův hlas.

Když se otočil, uviděl Pinzóna v čele skupiny důstojníků. Colón stál nedaleko za nimi.

„Pusť ji, Rodrigo,“ nařídil Pinzón.

Poslechl, ale Chipa, místo aby utekla do bezpečí, běžela k dívce, stále bezvládně ležící na zemi, a položila jí hlavu na hruď, aby zjistila, zda Papouščímu pírku tluče srdce.

„Vraťte se do tábora a dejte se znovu do práce,“ nakázal mužům Pinzón.

„Kdo je za tohle zodpovědný?“ chtěl vědět Colón.

„Už jsem si to s muži vyřídil,“ ozval se Pinzón.

„Skutečně? Ta dívka je ještě dítě. Byl to ohavný zločin. A taky velmi stupidní. Jak velkou pomoc teď asi můžeme očekávat od Indiánů, co myslíte?“

„Pokud nám nebudou chtít pomoct dobrovolně,“ řekl Rodrigo de Triana, „pak je přinutíme, aby nám pomohli.“

„A při té příležitosti jim vezmete ženy a všechny znásilníte. Tak jsi to myslel, Rodrigo? Tak se chovají křesťané?“ pokračoval Colón.

„Jste vrchní velitel, nebo biskup?“ zeptal se Rodrigo. Muži se zasmáli.

„Řekl jsem, že už jsem se o to postaral, pane,“ zopakoval Pinzón.

„Tím, že jste je poslal zpět k práci? Myslíte, že budeme někdy hotovi, budeme-li se muset bránit Taínům?“

„Tihle Indiáni nejsou bojovníci,“ zasmál se Moger. „Přepral bych každého muže z jejich vsi jednou rukou, a ještě bych si při tom pískal a utíral si zadek.“

„Je mrtvá,“ řekla Chipa. Vstala od dívčina těla a chtěla se rozběhnout k Pedrovi, ale Rodrigo de Triana ji chytil za rameno.

„Stalo se, co se nemělo stát,“ řekl Colónovi. „Ale není to až tak důležité. Jak řekl Pinzón, vraťme se do práce.“

Na okamžik si Pedro pomyslel, že vrchní velitel celou věc přejde, stejně jako už tolik urážek a náznaků pohrdání. Snaží se udržet klid, věděl Pedro. Ale tohle bylo jiné. Muži se začali vytrácet a vraceli se zpět k táboru.

„Zabil jsi dívku!“ vykřikl Pedro.

Chipa se k němu rozběhla, ale Rodrigo ji opět zadržel. Měl jsem počkat o něco déle, pomyslel si Pedro. Měl jsem držet jazyk za zuby.

„To by stačilo,“ okřikl je Pinzón. „Už o tom nechci nic slyšet.“

Avšak Rodrigo nemohl nechat obvinění jen tak. „Nikdo ji nechtěl zabít,“ řekl.

„Kdyby byla z Palosu,“ pokračoval Pedro, „zabil bys lidi, kteří jí to udělali. Zákon by to vyžadoval!“

„Paloské dívky nechodí nahé,“ poznamenal Rodrigo.

„To ty jsi barbar!“ křikl na něj Pedro. „Podle toho, jak držíš Chipu, jsi dokonce i teď připraven znova vraždit!“

Pocítil na rameni Colónovu dlaň. „Pojď ke mně, Chipo. Budu potřebovat tvou pomoc, abych vysvětlil Guacanagarímu, co se stalo,“

Chipa se jej okamžitě snažila poslechnout. Rodrigo jí v tom chtěl zabránit, ale viděl, že ho nikdo nepodporuje, a tak ji pustil. Chipa se ihned rozběhla k Pedrovi a Colónovi.

Rodrigo však musel mít poslední slovo. „Tak, Pedro, vypadá to, že ty jsi jediný, kdo smí vojíždět indiánský holky.“

Pedro byl vzteky bez sebe. Tasil meč a vykročil. „Nikdy jsem se jí ani nedotkl!“

Rodrigo se rozesmál. „Podívejte, chce bránit její čest! Myslí si, že ta malá hnědá děvka je dáma!“ Námořníci se rozesmáli.

„Schovej ten meč, Pedro,“ nakázal chlapci Colón.

Pedro poslechl a vrátil se k Chipě a Colónovi.

Muži se znovu vydali k táboru. Rodrigo to však nedokázal celé jen tak v tichosti přejít. Neodpustil si několik poznámek, které pronesl dostatečně nahlas, aby je všichni slyšeli. „Taková šťastná rodinka,“ procedil skrz zuby za všeobecného smíchu. „Nejspíš v ní taky oře svou brázdu.“

Zdálo se, že vrchní velitel si jich nevšímá. Pedro věděl, že to bylo to nejrozumnější, co mohl udělat, nedokázal však přestat myslet na mrtvou dívku, kterou nechali ležet na mýtině. Kde je spravedlnost? Mohou běloši beztrestně nakládat s Indiány, jak se jim zlíbí, a nikdo je nepotrestá?

Důstojníci prošli branou palisády jako první, za nimi následovali ostatní. Ti, kteří měli co do činění se znásilněním – ať již přímo nebo jen přihlíželi – šli jako poslední. Jakmile se brána za nimi zavřela, otočil se Colón k Aranovi, konstáblovi flotily: „Zatkněte je, pane. Obviňuji Mogera a Clavija ze znásilnění a vraždy. Trianu, Vallejose a Franka obviňuji z neuposlechnutí příkazů.“

Snad kdyby Arana nezaváhal, důraz v Colónově hlasu by odhodlání povstalců nadobro zlomil. Ale znejistěl a začal se rozhlížet, aby zjistil, kteří z mužů pravděpodobně rozkazu uposlechnou.

Rodrigo de Triana tak získal dost času, aby se vzpamatoval.

„Nedělejte to!“ křikl. „Neposlouchejte ho! Pinzón nám přece řekl, že se máme vrátit k práci. Přece nedopustíte, aby nás Janovan nechal zbičovat kvůli takové hlouposti?“

„Zatkněte je,“ zopakoval Colón.

„Ty, ty a ty,“ poručil Arana. „Zatkněte Mogera a Clavija za –“

„Nedělejte to!“ vykřikl Rodrigo de Triana.

„Pokud bude Rodrigo de Triana dále podporovat vzpouru,“ pokračoval Colón, „zastřelte ho.“

„To by se vám tak líbilo, Colóne! Pak byste se nemusel s nikým přít o to, kdo oné noci zahlédl pevninu jako první!“

„Vrchní veliteli,“ řekl Pinzón tiše. „Proč hned mluvit o střílení?“

„Dal jsem rozkaz zatknout pět námořníků,“ řekl Colón. „Očekávám, že můj rozkaz bude splněn.“

„To si počkáte pekelně dlouho!“ vykřikl Rodrigo.

Pinzón natáhl ruku a dotkl se Aranova ramene, aby muže zastavil. „Vyčkejme, až vášně opadnou, vrchní veliteli,“ navrhl.

Pedro překvapením zalapal po dechu. Viděl, že Segovia a Gutiérrez jsou stejně pobouřeni jako on. Pinzón se vzbouřil, ať už úmyslně či nikoli. Postavil se mezi vrchního velitele a konstábla, a zabránil Aranovi vykonat Colónův rozkaz. Nyní stál před Colónem a zpříma se mu díval do očí, jako by ho vyzýval k činu.

Colón ho jednoduše ignoroval a promluvil k Aranovi. „Čekám.“

Arana se otočil k trojici mužů, které předtím vyvolal. „Udělejte, co jsem vám přikázal.“

Muži stáli jako přibití. Hleděli na Pinzóna a čekali.

Pedro viděl, že Pinzón neví, co si počít. Nejspíš nevěděl, co chce. Nyní již bylo zcela zřejmé, pokud už to nebylo zřejmé dříve, že jakmile jsou muži znepokojení, je velitelem expedice Pinzón. Přesto byl dobrým velitelem a věděl, že disciplína je pro přežití nezbytná. A také věděl, že pokud se chce někdy vrátit do Španělska, nemůže to učinit, bude-li mít ve svých záznamech vzpouru.

Avšak kdyby Colóna nyní poslechl, ztratil by podporu svých lidí. Cítili by se zrazeni. Klesl by v jejich očích.

Takže… Co je pro něj důležitější? Oddanost paloských mužů, nebo zákon moře?

Jak by se býval rozhodl, se už nikdo nedozví – Colón mu k tomu nedal příležitost. „Zdá se, že si Pinzón myslí, že o tom, které rozkazy vrchního velitele se budou plnit a které ne, rozhoduje on,“ řekl Aranovi. „Zatkněte Martína Pinzóna za porušení subordinace a vzpouru.“

Zatímco Pinzón váhal, zda překročit hranici, Colón rozpoznal prostý fakt, že tak již učinil. Věděl, že zákon a právo jsou na jeho straně. Pinzón však měl sympatie téměř všech mužů. Sotva Colón vydal rozkaz, muži nesouhlasně zaburáceli, obklopili jej, chopili se jeho i ostatních důstojníků a vlekli je doprostřed tábora.

Na Pedra a Chipu všichni zcela zapomněli. Muži podle všeho zvažovali vzpouru už dost dlouho, aby teď dobře věděli, koho je třeba zneškodnit: samotného Colóna, samozřejmě, a také královské úředníky. A taktéž pokladníka Jácoma el Rica; Juana de la Cosu, neboť nebyl Palosan, ale Bask, a těm není radno věřit; lékaře Alonsa, dělostřelce Lequeitia a bednáře Dominga.

Pedro se co nejopatrněji kradl k bráně. Nacházel se asi třicet yardů od místa, kde vzbouřenci drželi důstojníky a ostatní loajální členy posádky, ale věděl, že by si někdo mohl všimnout otevření brány. Vzal Chipu za ruku a řekl jí v lámané taínštině: „My běžet. Až brána otevře.“

Na znamení, že rozumí, mu stiskla ruku.

Pinzón si zřejmě uvědomil, že to pro něj vypadá velice zle, jelikož muži nezajali společně s důstojníky jej ani jeho bratry. Pokud Colónovy stoupence do jednoho nezabijí, bude proti němu mít kdo svědčit. „S tím nesouhlasím,“ řekl zřetelně. „Musíte je ihned pustit.“

„Ale jdi, Martine,“ křikl Rodrigo. „Vždyť tě obvinil ze vzpoury.“

„Já se ale nevzbouřil, Rodrigo,“ opáčil Pinzón tak hlasitě, aby ho všichni slyšeli. „Nesouhlasím s touto akcí. Nedovolím vám, abyste v ní pokračovali. A pokud neposlechnete, budete muset zajmout i mě.“

Rodrigo po chvíli pochopil. „Vy tam,“ rozkazoval tak přirozeně, jako kdyby se narodil, aby byl velitelem. „Zadržte i Pinzóna a jeho bratry.“ Pedro z místa, kde stál, neviděl, zda na ně přitom Rodrigo spiklenecky mrkl, něčeho takového však sotva bylo třeba. Všichni věděli, že jen plní Martinovo přání. Pinzón se chtěl vyhnout nařčení ze vzpoury.

„Nikomu neubližujte,“ prosil je Pinzón. „Pokud alespoň v koutku duše doufáte v návrat do Španělska, nikomu neubližujte.“

„Ten prolhanej bastard mě chtěl nechat zbičovat!“ křičel Rodrigo. „Uvidíme, jak se bičování bude líbit jemu!“

Pokud si troufnou vztáhnout ruku na Colóna, uvědomil si Pedro, pak Chipa nemá naději. Skončí jako Papouščí pírko, jestliže se nedostanou z tábora a neutečou do lesa.

„Vidí ve tmě jistě bude vědět, co dělat,“ pošeptala mu Chipa taínsky.

„Tiše,“ odpověděl jí Pedro. Pak skončil s taíno a pokračoval španělsky: „Jakmile otevřu bránu, vyběhneš ven a zamíříš k nejbližším stromům.“

Přiřítil se k bráně a zvedl těžkou závoru. Vzbouřenci se najednou dali do křiku. „Brána! Pedro! Zastavte ho! Chyťte tu holku! Nesmí se dostat do vesnice!“

Brána byla těžká a Pedrovi se ji téměř nedařilo odsunout. Zdálo se mu, jako by se o to snažil celou věčnost, třebaže to byla pouze chvilka. Slyšel výstřely z mušket, ale žádná z kulek neudeřila nikde poblíž – na takovou dálku muškety nejsou příliš přesné. Jakmile se brána pootevřela natolik, aby jí Chipa mohla proklouznout, udělala to a Pedro ji následoval o okamžik později. Pronásledovatelé jim však byli v patách a nezbývalo jim než utíkat. Pedro se neodvážil ani na okamžik zastavit, aby zjistil, jak jsou daleko.

Chipa běžela mýtinou jako laňka a skočila do mlází na okraji lesa, aniž by se pohnul jediný lísteček. Pedro si vedle ní připadal jako nemotorné tele. Hlasitě dusal, byl celý zchvácený a meč ho při běhu pleskal do stehna a lýtka. Zdálo se mu, že kroky za svými zády slyší blíž a blíž. Nakonec, z posledních sil, skočil do křoví, úponky rostlin ho však chytily za vlasy a omotaly se mu okolo krku, jako by jej chtěly stáhnout nazpět.

„Tiše,“ zašeptala Chipa. „Přestaň se tak škubat a nikdo tě neuvidí.“

Její slova ho uklidnila. Když přestal zuřivě mávat rukama, zjistil, že bude-li se pohybovat pomalu, lehce se protáhne mezi úponky a větvičkami, které ho drží. Jakmile vklouzl do houštin, následoval Chipu ke stromu s nízko rostoucími větvemi. Dívka se na jednu z nich lehce vyhoupla. „Vracejí se k táboru,“ oznámila.

„Nikdo nás nepronásleduje?“ Pedro byl maličko zklamaný. „Určitě si myslí, že nejsme důležití.“

„Musíme přivést Vidí ve tmě,“ řekla Chipa.

„To nebude třeba,“ uslyšeli ženský hlas.

Pedro se rozhlížel na všechny strany, ale stále se mu nedařilo zjistit, odkud hlas přichází. Chipa byla bystřejší. „Vidí ve tmě!“ vykřikla. „Už jsi tady!“

Nyní ji viděl i Pedro. Temný tvar ve stínech.

„Pojďte se mnou,“ vyzvala je. „Colón je ve velkém nebezpečí.“

„Můžete je zastavit?“ zeptal se Pedro

„Buď tiše a následuj mě.“

Jakmile však Vidí ve tmě vykročila, zmizela mu z očí. Vydal se tedy za Chipou a brzy doputoval k vysokému stromu. Když vzhlédl, spatřil Chipu a Vidí ve tmě vysoko ve větvích. Vidí ve tmě držela v ruce jakousi podivnou mušketu. Ale k čemu jí bude zbraň, když jsou tak daleko?

~~~

Diko sledovala dění hledáčkem uspávací pušky. Mezitím, co se musela postarat o Pedra a Chipu, vzbouřenci svlékli Cristofora do pasu a přivázali ho ke sloupu jedné ze svých chatek. Moger se jej chystal co nevidět začít bičovat.

Kdo byli ti, jež svým vztekem vyburcovali dav? Rodrigo de Triana, samozřejmě, a Moger a Clavijo. Kdo další?

„Pokud jsi tady byla celou dobu, Vidí ve tmě, proč jsi nepomohla Papouščímu pírku?“ tiše jí za zády promluvila Chipa, které pevně objímala další větev.

„Pozorovala jsem tábor,“ odpověděla Diko. „O ničem jsem nevěděla až do chvíle, kdy jsem spatřila, jak pro tebe běží Mrtvá ryba. Mýlili jste se. Papouščí pírko nezemřela.“

„Neslyšela jsem tlukot srdce.“

„Byl velmi slabý. Ale poté, co bílí muži odešli, dala jsem jí něco, co jí pomůže. A poslala jsem Mrtvou rybu pro ženy z vesnice, aby jí pomohly.“

„Kdybych jen neřekla, že je mrtvá, pak by se nic –“

„Dříve či později by se objevila jiná záminka,“ přerušila ji Diko. „To byl důvod, proč jsem tu čekala.“

I bez dalekohledu Chipa věděla, že Colóna trestají. „Bičují ho,“ špitla dívka.

„Tiše,“ napomenula ji Diko.

Pečlivě zamířila na Rodriga a stiskla spoušť. Ozvalo se tiché zasyčení. Rodrigo se ošil. Znovu zamířila, tentokrát na Clavija. Další tlumený sykot a Clavijo se poškrábal na hlavě. Zacílit na Mogera bylo obtížnější, neboť se hýbal, když Colóna bičoval. Avšak ani tentokrát neminula. Moger se zarazil a poškrábal se na krku.

Zbraň představovala poslední možnost, jak zasáhnout. Drobné, laserem naváděné střely se okamžitě po zásahu odrazily od kůže a zanechaly v ní jehličku nepatrnou jako včelí žihadlo. Do několika vteřin narkotikum doputovalo do mozku, rychle utlumilo agresivitu, učinilo muže pasivními a apatickými. Nikoho nemohlo zabít, ale když vůdcové náhle ztratí zájem, zbytek davu by se měl také uklidnit.

~~~

Cristoforo nikdy nebyl skutečně bit, dokonce ani jako chlapec. A přestože tak velkou fyzickou bolest doposud nezažil, zdála se mu mnohem snesitelnější, než očekával. Třebaže při každé ráně bezděčně zasténal, hrdost jej neopouštěla. Vrchního velitele nikdo neuslyší žadonit o milost nebo naříkat pod bičem. Budou si navždy pamatovat, jak statečně nesl jejich zradu.

Moger k jeho překvapení skončil po pouhém půltuctu ran. „To by stačilo,“ oznámil.

Bylo to téměř k neuvěření. Ještě před několika okamžiky byl námořník vzteky bez sebe, rozhořčený, že jej Colón nazval vrahem, a vykřikoval, že mu ukáže, jak chutná jeho hněv.

„Odvažte ho,“ přikázal Rodrigo. I on mluvil mnohem klidněji, téměř lhostejně. Zdálo se, jako by z nich nenávist najednou vyprchala.

„Omlouvám se, můj pane,“ šeptal Andrés Yévenes, když mu odvazoval ruce. „Měli zbraně. Co bychom my ostatní proti nim zmohli?“

„Vím, kdo mi zůstává věrný,“ odpověděl šeptem Cristoforo.

„Co to děláš, Yévenesi? Vykládáš mu, jaký jsi dobrák?“ obořil se na něj Clavijo.

„O tom nepochybuj,“ odsekl Yévenes vzpurně. „Nejsem na vaší straně.“

„Jako by na tom někomu záleželo,“ opáčil Rodrigo.

Cristoforo nemohl uvěřit, jak se Rodrigo změnil. Vypadal tak lhostejně. A s ním i Moger a Clavijo, kteří měli ve tvářích týž otupělý výraz. Clavijo se co chvíli škrábal na hlavě.

„Hlídej ho, Mogere,“ nařídil Rodrigo. „A ty taky, Clavijo. Pokud nám vyklouzne, máte vy dva nejvíc co ztratit. A vy, hoši, zavřete ostatní do Segoviovy chaty.“

Poslechli jej, avšak všichni se pohybovali poněkud pomaleji a většina z nich vypadala zasmušile nebo zahloubaně. Nyní, když je nepoháněl Rodrigův vztek, se mnohým celá věc rozležela v hlavě. Co s nimi bude, až se vrátí do Palosu?

Až nyní si Cristoforo uvědomil, nakolik mu bič ublížil. Když se pokusil udělat krok, zatočila se mu ze ztráty krve hlava a zavrávoral. Slyšel, jak několik mužů zalapalo po dechu a další zamručeli. Jsem na to příliš starý, pomyslel si Cristoforo. Bylo-li bičování nevyhnutelnou součástí mého osudu, mělo mě postihnout, když jsem byl mladší.

Když mu o chvíli později lékař Juan v jeho chatě mazal záda jakousi štiplavou mastí a zakryl je pruhem tenkého plátna, sykal Cristoforo bolestí. „Snažte se příliš nehýbat,“ radil mu Juan – jako by bylo třeba něco takového zdůrazňovat. „Plátno neodstraňujte, ochrání rány před mouchami.“

Cristoforo ležel a přemítal nad tím, co se přihodilo. Chtěli ho zabít. Byli plní zloby. A pak, zcela náhle, jako by z nich veškerý hněv vyprchal. Co jiného by to mohlo znamenat, než že Duch svatý obměkčil jejich srdce? Pán nade mnou bdí. Nechce, abych zemřel už teď.

Pomalu a opatrně, aby nedopatřením nestrhl obvaz nebo si nepřivodil příliš velkou bolest, se pokřižoval a pomodlil. Mohu stále ještě splnit tvoji misi, pane? I poté, co znásilnili tu dívku? I poté, co se proti mně vzbouřili?

Zřetelně, jako kdyby stála vedle něj, mu v hlavě zaznívala slova oné ženy: „Jedna pohroma za druhou. Dokud se nenaučíš pokoře.“

Co mínila tou pokorou? Byla to snad lekce pro něj?

~~~

Na sklonku odpoledne se několik Taínů z Guacanagarího vesnice přehouplo přes palisádu – myslí si snad bílí muži, že několik kůlů zastaví ty, jež se odmala šplhali do korun stromů? – a brzy se jeden z nich vrátil za Diko a Guacanagarím se zprávami.

„Muži, kteří jej hlídají, usnuli.“

„Dala jsem jim trošku jedu,“ přiznala Diko.

Guacanagarí ji probodl pohledem. „Nevidím jediný důvod, proč by ses měla vměšovat do našich záležitostí.“

Nikdo z ostatních však s chováním náčelníka k černé šamance ze starobylé horské vesnice nesouhlasil. Chovali ji v posvátné úctě a nepochybovali, že by mohla v mžiku otrávit každého, koho by se jí zachtělo.

„Sdílím tvůj hněv, Guacanagarí,“ řekla Diko. „Ty a tvůj lid jste těmto mužům nikdy nic zlého neprovedli, a podívej, jak vám odplácejí vaši dobrotu. Jednají s vámi hůře než se psy. Avšak ne všichni bílí muži jsou takoví. Bílý náčelník se pokusil potrestat ty, kteří znásilnili Papouščí pírko. To proto jej ti zlí připravili o moc a tak strašlivě ho zbili.“

„To znamená, že nebyl skutečný náčelník,“ nechal se slyšet Guacanagarí.

„Je to velký muž,“ opáčila Diko. „Chipa a tento chlapec, Pedro, jej znají lépe než kdokoli jiný kromě mě.“

„Proč bych měl věřit bílému klukovi a podlé, ulhané holce?“ chtěl vědět Guacanagarí.

Pedro se k Dičinu překvapení naučil taínsky tak dobře, že mu byl schopen odpovědět: „Protože jsme všechno, na rozdíl od vás, viděli na vlastní oči.“

Všechny Taíny, účastnící se válečné porady a shromáždění v lese nedaleko palisády překvapilo, že Pedro mluví jejich řečí. Diko si nemohla nevšimnout údivu v jejich tvářích. Na okamžik se odmlčeli, a znovu promluvili teprve poté, co se jim vrátil obvyklý klid. Svým sebeovládáním a zdánlivě lhostejnou odezvou jí připomněli Hunahpúa. Na okamžik se jí sevřelo srdce žalem nad jeho ztrátou. Už je to hodně dávno, musela si připomenout. Dnes už ničeho nelituji.

„Jed brzy vyprchá,“ vysvětlila mužům. „A zlí muži se rozvzpomenou na svůj hněv.“

„My si náš hněv budeme pamatovat navždy,“ opáčil jeden z Guacanagarího mladých válečníků.

„Pokud pozabíjíte všechny bílé muže, dokonce i ty, kteří se ničím neprovinili, pak nejste o nic lepší než oni,“ řekla jim Diko. „Předpovídám, že pokud budete zabíjet v hněvu, budete litovat.“

Třebaže mluvila klidně, hrozba v jejích slovech byla opravdová – viděla, že se nad ní všichni důkladně zamysleli. Věděli, že má velkou moc a nikdo z nich nebyl natolik lehkovážný, aby se jí otevřeně postavil.

„Troufáš si nám zakazovat, abychom se chovali jako muži? Zakazuješ nám bránit svou vesnici?“ zeptal se Guacanagarí.

„Nikdy bych vám nezakazovala cokoli,“ odpověděla Diko. „Jen vás prosím, abyste ještě vyčkali a měli oči otevřené. Bílí muži začnou brzy opouštět svůj tábor. Domnívám se, že jako první odejdou ti, kteří budou chtít zachránit svého náčelníka. Po nich půjdou další dobří muži, ti, kteří vám nechtějí ubližovat. Musíte jim ukázat cestu do hor ke mně. Prosím vás, abyste jim neubližovali. Pokud budou chtít jít ke mně, nebraňte jim.“

„I kdyby tě chtěli najít proto, aby tě zabili?“ zeptal se Guacanagarí. Byla to záludná otázka, díky ní by získal pod záminkou Dičiny bezpečnosti možnost zabít, kohokoli se mu zamane.

„Umím se ochránit sama. Pokud se vydají do hor, prosím vás, abyste jim nebránili a neubližovali jim. Až zůstanou jen ti špatní, poznáte to. Bude to jasné vám všem, ne jenom jednomu či dvěma. Až přijde onen den, budete moci jednat jako muži. Avšak pokud se i tehdy některý z nich rozhodne odejít do hor, necháte ho jít.“

„Ne ty, kteří znásilnili Papoušci pírko,“ ozval se Mrtvá ryba. „Nikdy, i kdyby po tom sebevíc toužili.“

„Souhlasím,“ přikývla Diko. „Pro ně nebude útočiště.“

~~~

Cristoforo se probudil v temnotě. Zvenčí k němu doléhaly hlasy. Slovům nerozuměl, avšak to ho netrápilo. Nyní už chápal. Prozřel díky snu. Místo aby snil o svém vlastním utrpení, zdálo se mu o dívce, kterou znásilnili a zabili. Ve snu spatřil tváře Mogera a Clavija tak, jak je musela vidět ona nebohá dívka, naplněné chtíčem, výsměchem a nenávistí. Prosil je, aby přestali – je přece jen malá dívka, pouhé dítě. Je však nic nezastavilo. Neznali slitování.

To jsou lidé, které jsem sem přivezl, uvažoval Cristoforo. A ještě jsem je nazýval křesťany. Zatímco mírumilovné Indiány jsem měl za divochy. Vidí ve tmě mi říkala jen čistou pravdu. Tito lidé jsou dětmi Božími, čekají pouze na křest a slovo Boží, aby se mohli stát křesťany. Někteří z mých mužů jsou také hodni být křesťany, společně s nimi. Pedro mi šel celou dobu příkladem. Naučil se vidět Chipinu duši, zatímco my ostatní vnímali pouze pleť, nehezkou tvář a podivné způsoby. Kéž bych jen býval ve svém srdci takový jako Pedro. Uvěřil bych Vidí ve tmě a nepotkalo by mě všechno to neštěstí – ztráta Pinty, vzpoura, bičování. Největší pohromou však je, že jsem odmítl slovo Boží, protože mi náš Nejvyšší neseslal posla, jakého jsem očekával.

Dveře se otevřely a rychle se zavřely. Uslyšel přibližující se kroky.

„Jestliže jsi mě přišel zabít,“ řekl Cristoforo, „buď natolik čestný a ukaž mi svou tvář.“

„Tiše, prosím, můj pane,“ odpověděl příchozí. „Někteří z nás se sešli, aby promysleli, co dál. Rozhodli jsme se, že vás osvobodíme a odvedeme z tábora. Poté porazíme ty zatracené povstalce a –“

„Ne,“ přerušil ho Cristoforo. „Žádný boj, žádné krveprolití.“

„Co tedy máme dělat? Copak se jimi máme nechat ovládat?“

„Vesnice Ankuaš, nahoře v horách,“ řekl Cristoforo. „Tam půjdeme. Já a všichni mí věrní. Zmizíme rychle a bez boje. Podél proudu nahoru do hor – do Ankuaše. To je místo, které nám určil Bůh.“

„Ale když si vzbouřenci postaví loď…“

„Myslíš, že se jim to někdy podaří?“ zeptal se Cristoforo pohrdavě. „Budou po sobě podezíravě pokukovat, a když se jeden druhému podívá do očí, bude vědět, že si navzájem nevěří.“

„Máte pravdu, pane. Už teď si někteří šeptají, že se Pinzón staral jen o to, aby nebyl obviněn ze vzpoury. Někteří si vzpomínají, jak jej ten Turek obvinil z napomáhání.“

„Takový nesmysl,“ zavrtěl hlavou Cristoforo.

„Pinzón byl u toho, když Moger a Clavijo slibovali, že vás zabijí, a neřekl ani slovo. A Rodrigo vztekle pochodoval po místnosti a klel a vyčítal si, že vás nezabil už odpoledne. Musíme odsud.“

„Pomoz mi na nohy.“

Tělem mu projela ostrá bolest. Cítil, jak mu čerstvé strupy popraskaly a po zádech mu stéká krev. Neměl však na vybranou.

„Kolik vás je?“ zeptal se.

„Většina plavčíků je s vámi. Všichni se Pinzónovým dnešním chováním cítí zahanbeni. Někteří důstojníci zvažují, že by se vzbouřenci vyjednávali, a Segovia s Pinzónem dlouze rozmlouval. Předpokládám, že se snažili najít nějaký kompromis. Pravděpodobně chce Pinzóna jmenovat velitelem –“

„Stačí,“ přerušil ho Cristoforo. „Všichni jsou vystrašení, všichni dělají to, co považují za nejlepší. Řekni svým přátelům toto: poznám, kdo mě nezradil, protože ten se vydá do hor do Ankuaše. Budu tam. Tam mě najdou, ve společnosti Vidí ve tmě.“

„Té černé čarodějnice?“

„Je v ní víc Boha než v polovině zdejších rádobykřesťanů,“ opáčil Cristoforo. „Řekni jim všem, že pokud se kterýkoli z nich chce navrátit do Španělska a mít mě za svědka své loajality, pak odsud musí prchnout za mnou do Ankuaše.“

Nyní již stál oblečen do kalhot, s košilí volně přehozenou přes záda. Víc by na svých rozdrásaných zádech sotva snesl, a za vlahé noci, jako je tato, mu jistě chladno nebude.

„Můj meč,“ přikázal.

„Dokážete ho nést, můj pane?“

„Jsem vrchní velitel této výpravy. Svůj meč si ponesu sám. A ať všichni vědí, že ten, kdo mi přinese mé deníky a mapy, bude po návratu do Španělska odměněn tak bohatě, že se mu o tom ani nesnilo.“

Muž otevřel dveře a oba se důkladně rozhlédli, zda je nikdo nesleduje. Po chvíli kohosi spatřili. Podle útlé chlapecké postavy poznali Andrese Yévenese. Mával na ně, aby si pospíšili. Až nyní Cristoforo uviděl, kdo mu přišel na pomoc: Juan de la Cosa, onen Bask, jehož zbabělost a neposlušnost přivodila zkázu Santy Marii. „Dnes večer jsi odčinil svou chybu, Juane,“ řekl mu Cristoforo.

De la Cosa jen pokrčil rameny. „To víte, my Baskové – nikdy nevíte, co od nás čekat.“

Cristoforo se o něj opřel a vydal se přes prostranství k palisádě tak rychle, jak jen bylo v jeho silách. Zdáli k nim doléhal smích a zpěv opilých námořníků. To proto jej tak špatně hlídali.

K Andrésovi a Juanovi se přidalo několik dalších mužů: všichni plavčíci a Escobedo, úředník, který nesl nevelkou truhlu.

„Moje deníky,“ zašeptal Cristoforo.

„A vaše mapy,“ dodal Escobedo.

De la Cosa se usmál. „Mám mu o slíbené odměně říct já, nebo to uděláte vy, pane?“

„Kteří z vás jdou se mnou?“ zeptal se Cristoforo.

Překvapeně se na sebe podívali. „Chtěli jsme vám jen pomoci přes zeď,“ přiznal de la Cosa. „Nás nechtěj…“

„Budou vědět, že jsem to nemohl dokázat sám. Většina z vás by měla odejít se mnou. Tak zabráníte tomu, aby začali prohledávat tábor a obviňovat jednoho po druhém, že jste mi pomohli. Budou si myslet, že se mnou odešli všichni mí věrní.“

„Já zůstanu,“ navrhl Juan de la Cosa, „a vyřídím ostatním to, co jste mi řekl. Zbytek ať jde s vámi.“

Vytáhli Cristofora na palisádu. Zaťal zuby bolestí, přehoupl se přes kmeny a dopadl do trávy na druhé straně. Téměř okamžitě se ocitl tváří v tvář jednomu z Taínů. Mrtvá ryba, poznal ho, třebaže rozeznat za svitu měsíce jednoho Indiána od druhého bylo téměř nemožné. Indián mu přiložil prst na rty. Tiše, naznačoval.

Ostatní přelezli kůly mnohem rychleji. Jisté potíže nastaly s truhlou s deníky a mapami, brzy se však na druhé straně ocitla i ona, následovaná Escobedem.

„Jsme všichni,“ oznámil Escobedo. „Bask se rychle vrátil k ostatním, aby si nevšimli, že zmizel.“

„Mám strach o jeho život,“ poznamenal chmurně Cristoforo.

„On se ještě více obával o váš, pane.“

Všichni Taínové byli ozbrojení, avšak drželi zbraně volně a nezdálo se, že by jimi chtěli hrozit. Mrtvá ryba vzal Cristofora za ruku a sesazený velitel jej následoval k lesu.

~~~

Diko opatrně odstranila obvazy. Rány se hojily dobře. Se smutkem pomyslela na to, jak málo antibiotik jí zbývá. Inu, co naplat. V tomto případě postačila a s trochou štěstí už další potřebovat nebude.

Cristoforo zamrkal.

„Tak přece jen nebudeš spát navěky,“ usmála se na něj Diko.

Otevřel oči a pokusil se zvednout z rohože. Ihned však klesl zpátky.

„Jsi stále slabý. Samotné bičování ti dost ublížilo, a cesta do hor ti ještě přitížila. Už nejsi mladík.“

Nepatrně přikývl.

„Spi, zítra se budeš cítit o mnoho lépe.“

Zavrtěl hlavou. „Vidí ve tmě,“ začal.

„Můžeš mi to říct zítra.“

„Omlouvám se,“ hlesl.

„Zítra.“

„Jsi dcerou Boží.“ Mluvilo se mu těžko, lapal po dechu a sotva otvíral ústa. „Jsi má sestra. Jsi křesťanka.“

„Zítra,“ zopakovala.

„Nezáleží mi na zlatu.“

„Já vím,“ přikývla.

„Myslím, že mi tě seslal Bůh.“

„Přišla jsem, abych ti pomohla proměnit zdejší lid ve skutečné křesťany. Mnou počínaje. Zítra mě začneš učit o Kristu, abych mohla být prvním pokřtěným v této zemi.“

„Proto jsem sem přišel,“ zašeptal.

Pohladila ho po vlasech, tváři a ramenech. Zatímco se nořil do snu, odpovídala mu stejnými slovy: „Proto jsem sem přišla.“

~~~

O několik dní později se v Ankuaši objevili královští úředníci a několik dalších věrných mužů. Cristoforo, který už byl nyní schopen každý den vstát a chvíli chodit, je ihned zapřáhl do práce. Pomáhali vesničanům s jejich prací, učili je španělsky a sami poznávali taínský jazyk. Plavčíci se této prosté práce ujali zcela přirozeně. Pro královské úředníky však bylo mnohem těžší spolknout svou pýchu a pracovat bok po boku s vesničany. Ale nikdo je k ničemu nenutil. Pokud nepomáhali, byli jednoduše ignorováni, než si uvědomili, že zde v Ankuaši stará hierarchická práva nemají místo. Pokud nepracovali, jako by neexistovali – a tito muži byli zvyklí něco znamenat. Jak se dalo předvídat, jako první na svou hodnost zapomněl Escobedo a Segovia byl poslední. Čím těžší bylo břímě úřadu, tím těžší bylo je odložit.

Poslíčkové přinášeli z údolí novinky. Po odchodu královských úředníků se velení v táboře ujal Pinzón, avšak práce na stavbě lodi brzy ustaly a mezi Španěly se údajně začaly objevovat potyčky. Další lidé se rozhodli prchnout a odejít. Nakonec došlo k boji. Výstřely pušek doléhaly až do hor.

Té noci přišel do vesnice tucet mužů, mezi nimi i samotný Pinzón. Měl poraněnou nohu a v očích slzy, neboť jeho bratr Vincente, kapitán Niñi, byl zabit. Když mu ošetřili rány, trval na tom, že veřejně požádá vrchního velitele o odpuštění. Cristoforo mu je ochotně udělil.

Nyní, když padly poslední zábrany, se poslední dva tucty mužů, kteří zůstali v táboře, vypravily zajmout několik Taínů, z nichž by učinili otroky a děvky. Vrátili se bez zajatců, dva Taínové a jeden Španěl však v boji zemřeli. K Diko záhy dorazil posel od Guacanagarího. „Zabijeme je, hned teď,“ zopakoval náčelníkova slova. „Zůstali jen ti špatní.“

„Došlo na má slova,“ pokývala hlavou Diko. „Říkala jsem Guacanagarímu, že poznáte, až přijde ten pravý čas. A protože jste vyčkali, je jich nyní jen hrstka a vy je snadno přemůžete.“

Zbývající vzbouřenci spali v táboře obehnaném palisádou, aniž by přijali jakékoli mimořádné bezpečnostní opatření. Když se ráno probudili, zjistili, že muži z hlídky jsou mrtví a tábor obsadili rozzuření a dobře vyzbrojení Taínové. Na vlastní kůži okusili, že vlídnost byla pouze jedním z rysů taínské povahy.

~~~

Do letního slunovratu roku 1493 byl všechen lid z Ankuaše pokřtěn a Španělům, kteří se naučili dostatečně dobře taínsky, bylo dovoleno ucházet se o ženy z Ankuaše či přilehlých vesnic. Tak, jako se Španělé učili taínským způsobům, začali se také obyvatelé vesnice učit od Španělů.

„Zapomínají být Španěly,“ postěžoval si Cristoforovi jednoho dne Segovia.

„Stejně tak ale Taínové zapomínají být Taíny,“ odpověděl Cristoforo. „Stávají se novými lidmi, takovými, jaké tento svět dosud nepoznal.“

„Jakými?“ otázal se Segovia.

„Nejsem si jist,“ odvětil Cristoforo. „Myslím, že opravdovými křesťany.“

Rozmlouval s Vidí ve tmě každý den dlouhé hodiny a začínal si uvědomovat, že navzdory všem tajemstvím, která ta žena zná, i všem podivným schopnostem, není anděl ani žádná jiná nadpřirozená bytost. Byla ženou, stále mladou, třebaže se jí v očích zračila velká bolest i moudrost. Byla ženou a stala se mu přítelkyní. Proč by ho to mělo překvapovat? Všechno dobré, co jej v životě potkalo, pramenilo z lásky silných žen.

13

Smiřování

Bylo to setkání, které se mělo zapsat do dějin.

Cristóbal Colón byl Evropan, který vytvořil Karibskou ligu, konfederaci křesťanských kmenů ve všech zemích obklopujících Karibské moře od východu, severu a jihu.

Yax byl zapotéckým králem, který pokračoval v práci svého otce a dokončil sjednocení všech zapotéckých kmenů, uzavřel spojenectví s Taraským impériem, přemohl Aztéky a jeho království kovářů a stavitelů lodí dosáhlo nejvyšší kulturní úrovně na západní polokouli.

Úspěchy obou mužů si byly pozoruhodně podobné. Oba ve svých zemích zamezili všudypřítomnému zvyku lidských obětí. Oba rozšířili nové náboženství – druh křesťanství – tak podobné formy, že když se setkali, nebyl problém je sjednotit. Colón a jeho muži předali tajemství evropské navigace a loďařství Taínům; a později, po jejich obrácení na víru, také Karibům. Za vlády Yaxe se zapotécké lodi vydávaly na daleké obchodní cesty, podél obou břehů Zapotécké říše. Ostrovy v Karibském moři byly chudé na železo, ale poté, co Colón a Yax spojili obě říše, žilo ještě dost lidí z Colónovy evropské posádky, kteří se vyznali v práci se železem, takže mohli Taraskům pomoci pokročit ve výrobě střelných zbraní.

Historikové považovali jejich setkání v Chichén Itzá za nejvýznamnější mírový krok v dějinách. Představme si, co by se stalo, kdyby Alexandr Veliký nedobyl říši Peršanů, ale nabídl by jí spojenectví? Kdyby se Římané a Parthové stali jedním národem? Kdyby křesťané a muslimové, Mongolci a Chánové…

To však bylo nepředstavitelné. Stejně nepředstavitelné jako spojení Karibské ligy a Zapotéckého impéria – ale toto spojení bylo faktem.

Na rozlehlém hlavním náměstí v Chichén Itzá, kde se kdysi obětovávalo a mučilo ve jménu mayských bohů, objal křesťan Colón pohana Yaxe a pokřtil jej. Poté mu představil svou dceru a dědičku Beatrici Tagiri Colónovou a Yax představil svého syna Ya-Hunahpúa Ipoxtliho. Beatrice Tagiri a Ya-Hunahpú byli na místě oddáni a Colón a Yax se zřekli trůnu v jejich prospěch. Samozřejmě oba nadále měli skutečnou moc až do své smrti jako poradci nových panovníků. Spojenectví tak přetrvalo a zrodil se stát známý jako Karibia.

Byla to moudře řízená říše. Všechny kmeny a jazykové skupiny, které se staly její součástí, si směly vládnout i nadále samy, zároveň však bylo zavedeno několik zákonů závazných pro všechny, které umožňovaly volný pohyb a obchod. Přestože se křesťanství nestalo státním náboženstvím, byla přijata všeobecná myšlenka nenásilí a společného vlastnictví půdy a zotročování či lidské oběti byly přísně zakázány. Z těchto důvodů historikové označují toto setkání Yaxe a Colóna, jež se uskutečnilo o letním slunovratu roku 1519 křesťanského kalendáře, za počátek éry humanizmu.

Vliv Evropanů – když vezmeme v úvahu, že Colón měl k dispozici pouze hrstku úředníků a námořníků – byl velmi silný. Protože domorodé kmeny Haiti neznaly písmo, nebylo nijak překvapivé, že Taínové a Karibové převzali písmo španělské a španělština se později stala v celé Karibské lize jazykem obchodu, správy a kronikářství. Konec konců, španělština již měla zavedené výrazy pro obchod, právo i křesťanskou věrouku. A přesto to z žádného hlediska nebylo dobytí Karibiku Evropany. Španělé se vzdali myšlenky osobního vlastnictví půdy, jež byla ve starém světě příčinou mnoha zla a nespravedlností. Naučili se také tolerovat jiná náboženství, jiné kultury a jazyky, aniž by se je snažili sjednotit silou. Když se porovná chování Colónovy expedice v Novém světě se záznamy o nesnášenlivé inkvizici, vyhánění Židů či válce proti Maurům, je zjevné, že i když španělská kultura poskytla několik užitečných nástrojů – lingua franca, abeceda, kalendář – byli to Taínové, kdo naučil Španěly, co to znamená být křesťany.

Yaxe a Colóna spojovala ještě další podobnost. Oba měli tajemné rádce. Říkalo se, že Yaxův poradce, Jedna Hunahpú, přišel ze samotné zásvětní říše Xibalby, a že právě on nařídil Zapotékům, aby skoncovali s lidskými oběťmi a obrátili se k bohu, jenž obětoval sám sebe a v němž později poznali Ježíše Krista. Colónovým rádcem byla jeho choť, žena pleti tak tmavé, že údajně pocházela z Afriky, to však samozřejmě nemohla být pravda. Ženu, které Taínové říkali Vidí ve tmě, Colón – a historikové – poznali jako Diko; avšak význam tohoto jména nebyl jasný. O její úloze toho badatelé věděli méně než o roli Jedna Hunahpúa, bylo však dobře známo, že když Colón uprchl vzbouřencům, byla to právě ona, kdo jej přijal pod svou střechu, uzdravil a přijetím křesťanství mu pomohl zahájit velké dílo, spočívající v obracení lidu Karibského moře na víru. Někteří historikové se domnívali, že to právě ona zkrotila krutost španělských křesťanů. Samotný Colón však byl postavou natolik silnou, že pro ně bylo obtížné získat jasnou představu o komkoli, kdo žil v jeho stínu.

Onoho dne roku 1519, když oficiální ceremonie skončily a oslavy a hostiny na počest spojení obou království už trvaly dlouho do noci, se odehrálo ještě jedno setkání, jehož jedinými svědky byli jeho účastníci. Setkali se na vrcholku velké pyramidy v Chichén Itzá, hodinu před úsvitem.

Přišla jako první, nedočkavě čekala v temnotách. Když konečně vystoupil na vrcholek a spatřil ji, na okamžik nebyl mocen slova – stejně jako ona. Posadili se naproti sobě. Vzala s sebou rohože, aby nemuseli sedět na tvrdém kameni, on přinesl něco jídla a pití. Společně v tichosti pojedli, skutečnou hostinou však byly jejich vzájemné pohledy.

Nakonec přerušila ticho jako první: „Byl jsi úspěšnější, než jsme doufali, Hunahpú.“

„I ty, Diko.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, bylo to snadnější, než jsem očekávala. Změnil se. Interventi vybrali dobře, když ho učinili svým nástrojem.“

„A to jsme z něj udělali i my? Náš nástroj?“

„Ne, Hunahpú. Já z něj učinila svého muže. Máme sedm dětí. Naše dcera je královnou Karibie. Byl to dobrý život. A zdá se, že tvá manželka, Xoc, je milující a laskavá žena.“

„To ano. A taky silná.“ Usmál se. „Třetí nejsilnější žena, kterou jsem kdy poznal.“

Najednou jí po tváři začaly stékat slzy. „Ach, Hunahpú, tolik mi matka chybí.“

„I mně. Občas vídám ve snech, jak natahuje ruku a tiskne páku.“

Natáhla ruku a položila mu ji na koleno. „Zapomněl jsi někdy na naši lásku, Hunahpú?“

„Ani na den. Ani na jedinou hodinu.“

„Často jsem si říkala: Hunahpú by na mě byl tak pyšný. Bylo to ode mě nečestné? Těšit se na den, kdy ti budu moci ukázat, čeho jsem dosáhla?“

„Kdo jiný kromě tebe by mohl chápat, čeho jsem dosáhl? Kdo jiný než já by měl chápat, jak moc tvé úspěchy předčily naše sny?“

„Změnili jsme svět,“ řekla.

„Alespoň prozatím,“ přikývl. „Lidé si stále mohou najít způsob, jak zopakovat staré chyby.“

Pokrčila rameny.

„Řekla jsi mu něco?“ zeptal se Hunahpú. „O tom kdo jsme a odkud přicházíme?“

„Jen tolik, kolik byl schopen pochopit. Ví, že nejsem anděl. A ví také, že byla jiná verze dějin, ve které Španělsko zničilo obyvatele Karibiku. Jakmile jsem mu o tom pověděla, proplakal celé dny.“

Hunahpú přikývl. „I já se to snažil Xoc vysvětlit, avšak ona má za to, že mezi Xibalbou a Institutem minulosti je jen nepatrný rozdíl. Bohové nebo vědci, ona v tom prakticky nevidí rozdíl. A víš, co se mě týče, musím s ní souhlasit.“

„Nepřipadalo mi, že jsme bohové, když jsme žili v minulosti,“ řekla Diko. „Viděla jsem kolem sebe jen matku, otce a jejich přátele.“

„A pro mě to prostě byla práce. Než jsem potkal tebe. Nebo ty mě. Důležité je, že jsme se potkali.“

Diko přesvědčeně přikývla. „To je tak dávno.“

Naklonil hlavu a podíval se na ni úkosem. Diko okamžitě věděla, že se jí chystá položit významnou otázku. „Je pravda, že se nechystáš plout s Colónem na východ?“

„Nemyslím, že by Španělsko bylo připraveno přijmout, že žena jejich vyslance pochází z Afriky. Bylo by to pro ně příliš velké sousto.“

„Je starý, Diko. Možná se návratu domů nedožije.“

„Já vím,“ zašeptala.

„Nyní, když se Atetulka stala hlavním městem Karibie, přistěhuješ se za námi? Můžeš vyčkávat u nás, než se vrátí.“

„Nepředpokládáš snad, že bychom začali ve svém věku dávat špatný příklad? Ačkoli přiznávám, že bych ráda viděla oněch dvanáct jizev, které podle legend prý zdobí tvé… tělo.“

Hunahpú se rozesmál. „Ne, nedělám ti návrhy. Miluji Xoc a ty miluješ Colóna. Nám oběma ještě zbývá příliš mnoho práce, než abychom si mohli dovolit ji ohrozit. Jen jsem doufal ve tvou společnost. Ve společné rozhovory.“

Zamyslela se, ale po chvíli zavrtěla hlavou. „Bylo by to pro mě… příliš těžké. Už teď je to velmi těžké. Když tě vidím, vracejí se mi vzpomínky na minulý život. Tehdy jsem byla někým jiným. Možná k vám tu a tam zavítám. Jednou za pár let. Přijeď na Haiti a navštiv nás v Ankuaši. Moje Beatrice se jistě bude chtít podívat do svých rodných hor – v Atetulce na pobřeží musí být strašlivé vedro.“

„Ya-Hunahpú se už nemůže dočkat cesty na Haiti – slyšel, že tam ženy chodí nahé.“

„Na některých místech stále ano. Ale teď jsou v módě jasné barvy oděvů. Myslím, že bude zklamaný.“

Hunahpú ji vzal za ruku. „Já zklamaný nejsem.“

„Ani já ne.“

Seděli tak dlouhou, předlouhou dobu.

„Myslel jsem na třetího z nás, který si také zaslouží místo na vrcholku této věže.“

„Také jsem na něj myslela.“

„Změnili jsme kulturu tak, aby se Evropa a Amerika-Karibie mohly setkat bez rizika něčí zkázy,“ řekl Hunahpú. „On však byl tím, kdo nám k tomu poskytl čas.“

„Zemřel rychle,“ vysvětlila. „Ale ještě se mu podařilo zasít mezi Španěly zrno pochybnosti. Musel to být strašlivý okamžik. Jsem ráda, že jsem při něm nebyla.“

První paprsek úsvitu se objevil nad džunglí na východě. Hunahpú si při pohledu na nebe povzdechl a vstal. I Diko vstala a narovnala se v celé své výšce. Hunahpú se zasmál.

„Zapomněl jsem, jak jsi vysoká.“

„Na stará kolena se už maličko hrbím.“

„Pořád jsem o kus menší,“ usmál se na ni.

Dolů z pyramidy se vydali každý zvlášť. Nikdo je neviděl. Nikdo by neuvěřil, že se znají.

~~~

Cristóbal Colón se vrátil do Španělska na jaře roku 1520. Nikdo na něj již pochopitelně nečekal. O zmizení tří karavel, které vypluly na západ, se vykládaly legendy; a jméno Colón se zde, ve Španělsku, stalo synonymem pro šílené nápady.

Byli to Portugalci, kdo navázal spojení s Indií, a jejich lodi nyní dominovaly všem mořským cestám v Atlantiku. Právě začínali prozkoumávat pobřeží velkého ostrova, který podle bájné země pojmenovali Hy-Brasil, a někteří se domnívali, že by to mohl být celý světadíl. Hlavně poté, co se vrátila loď se zprávami, že se na severozápad od prvně objevených pustin nachází rozlehlá džungle s řekou tak širokou a mohutnou, že voda v moři zůstává sladká ještě dvacet mil od jejího ústí. Zemi obývali primitivní a slabí divoši, které bylo možné snadno přemoci a zotročit – mnohem snadněji než divoké Afričany, které také před dobyvateli ochraňovaly choroby, pro bílé lidi smrtelné. Námořníci, kteří přistáli na Hy-Brasil, sice onemocněli, nákaza však rychle odezněla a nikdy nezabíjela. Ti, kteří chorobu prodělali, tvrdili, že se cítí zdravější než kdykoli předtím. Tato „nákaza“ se nyní šířila Evropou, aniž zabíjela, a povídalo se, že tam, kam brazilská nemoc zavítá, se již nikdy nevrátí mor ani neštovice. Hy-Brasil se tedy zdála být vskutku podivuhodnou zemí, a Portugalci chystali novou výpravu, která by prozkoumala její pobřeží a pokusila se nalézt místo pro zásobovací stanici. Možná, že ten blázen Colón přece jen nebyl takový blázen. A pokud by se tady opravdu našlo pobřeží příhodné k doplňování vody a potravin, bylo by skutečně možné plout dál na západ až k Číně.

To bylo v době, kdy se u pobřeží Portugalska nedaleko městečka Lagosu objevila flotila tisíce lodí, která mířila na východ ke Španělsku ke Gibraltarské úžině. Portugalská galeona, která zahlédla cizí lodě první, jim směle vyplula naproti. Ale když bylo jasné, že tyto cizí lodi pokrývají hladinu moře od horizontu k horizontu, naznal kapitán, že bude moudřejší loď otočit a co mu stačil vítr v plachtách, pádil do Lisabonu. Portugalci z jižního pobřeží tvrdili, že trvalo tři dny, než celá flotila proplula úžinou. Některé z lodí se přiblížily ke břehu natolik, že pozorovatelé mohli s jistotou říci, že námořníci jsou hnědé barvy pleti a patří k dosud neznámé rase. Tvrdili také, že lodě byly silně vyzbrojeny; každá z nich by se stala vážným soupeřem i té nejlítější válečné galeoně portugalské flotily.

Portugalští námořníci raději zamířili do přístavu a vyčkali, až neznámá flotila přepluje. Pokud je to nepřítel, bude lepší jej nedráždit a doufat, že se rozhodne dobýt některou z východněji položených zemí.

První z lodí zakotvila v Palosu. I kdyby si náhodou někdo vzpomněl, že z téhož přístavu kdysi vyplul Colón, mezi oběma událostmi by jen stěží hledal souvislost. Vylodivší se hnědí muži způsobili poprask, neboť mluvili plynulou španělštinou, byť měli podivný přízvuk a používali mnoho nových výrazů. Říkali, že přicházejí z království Karibia, které se rozprostírá na rozlehlém ostrově mezi Evropou a Čínou. Trvali na setkání s mnichy z La Rábidy a právě těmto svatým mužům doručili tři truhlice plné ryzího zlata. „První je určena králi a královně Španělska, jakožto projev díků za tři lodi, které k nám poslali před dvaceti osmi lety,“ nechal se slyšet vůdce Karibijů. „Druhá je darem církvi svaté, abychom jí umožnili vyslat misionáře, kteří budou šířit slovo Ježíše Krista v každém koutě Karibie, všem, kteří budou chtít naslouchat. Třetí představuje cenu, kterou zaplatíme za kus země, bohaté na vodu a s dobrým přístavem. Zde vystavíme palác pro otce naší královny Beatrice Tagiri, v němž přijme návštěvu španělského královského páru.“

Jen několik mnichů z La Rábidy si vzpomínalo na dny, kdy tam byl Colón častým hostem. Jeden z nich si jej však pamatoval velmi dobře. Ponechal ho tam jako chlapce, aby se mu dostalo vzdělání, zatímco sám vyjednával na královském dvoře, aby později vyplul na západ, hledaje svůj šílený cíl. Když se otec nikdy nevrátil, složil mladík slib svatosti a nyní byl proslulý svou zbožností. A právě tento mnich si vzal velitele karibijské flotily stranou: „Mluvil jsi o třech lodích, které k vám vyslalo Španělsko. Vedl je Cristóbal Colón, že ano?“

„Ano, souhlasí,“ odpověděl hnědý muž.

„Přežil? Je stále naživu?“

„Nejen to, je také otcem naší královny Beatrice Tagiri. To pro něj chceme vystavět palác. A protože si jej pamatuješ, můj příteli, prozradím ti, že v hloubi srdce nechce stavět palác pro krále a královnu Španělska, třebaže je tam přijme. Chce postavit ten palác, aby do něj pozval svého syna Diega, aby zjistil jeho osud a požádal ho o odpuštění za to, že se nevrátil dříve, už před lety.“

„Já jsem Diego Colón.“

„Předpokládal jsem to,“ přikývl snědý muž. „Vypadáš jako on. Jen mladší. A tvá matka musela být krásná, neboť všechny rysy, které jsi zdědil po ní, tvou tvář zkrášlují.“ Ani se při těch slovech neusmál, Diego však nepřehlédl veselé jiskřičky v jeho očích.

„Vyřiď mému otci, že osud rozdělil mnohé rodiny a pouze nehodný syn by žádal o omluvu otce, který se navrátil.“

Pozemek byl zakoupen a sedm tisíc Karibiů začalo obchodovat v jižním Španělsku. Vyvolali hodně komentářů a nemálo strachu, ale sami tvrdili, že jsou křesťané. Navíc vydávali zlato tak lehce, jako by je vykopávali v zemi jako prach, a jejich vojáci byli dobře vyzbrojení a velmi disciplinovaní.

Výstavba paláce pro otce královny Beatrice Tagiri trvala celý rok. A když byl hotov, ukázalo se, že ve skutečnosti jde spíše o město než o palác. Španělští architekti byli požádáni o projekty katedrály, kláštera, opatství a univerzity; španělští dělníci, velmi dobře placení, pracovali bok po boku s podivnými snědými muži z Karibie. Ženy, které připluly s námořníky, se začaly pozvolna ukazovat na veřejnosti; v létě se odívaly do lehkých, zářivě barevných rouch, a když přišla zima, naučily se oblékat do teplejších španělských oděvů. V době, kdy bylo karibijské sídlo dokončeno a španělští monarchové pozváni na návštěvu, obýval město stejný počet Španělů jako Karibiů, a všichni pracovali a modlili se společně.

Španělští učenci učili karibijské a španělské studenty na univerzitě; španělští kněží učili Karibie latině a službě v chrámu; španělští obchodníci přijížděli do města prodávat potraviny a další zboží a odjížděli s podivuhodnými předměty ze zlata a stříbra, mědi a železa, látek a kamene. Pozvolna zjišťovali, že ne všichni Karibiové jsou křesťany, a že v jejich zemi není důležité, kdo je a kdo není křesťan. Všichni bez ohledu na víru byli občany se stejnými právy. Ta idea byla zajisté divná a nikoho ze španělské vládnoucí vrstvy ani nenapadlo ji zavádět. Dokud se však pohané mezi Karibii nebudou snažit obracet na svou víru křesťanské Španěly, rozhodli se jejich přítomnost tolerovat. Konec konců, tito Karibiové měli tolik zlata. A tolik rychlých lodí. A tolik znamenitých pušek.

Když král a královna Španělska dorazili – žalostně se pokoušeli ukázat svůj majestát uprostřed přepychu karibijského města – byli uvedeni do velkého trůnního sálu v nádherné budově. Dovedli je se všemi poctami k páru trůnů a požádali je, aby se usadili. Teprve tehdy ohlásil svůj příchod otec karibijské královny. Když dokráčel ke svým hostům, poklekl před nimi.

„Královno Juano, je mi líto, že se vaši rodiče nedožili mého návratu z expedice, na kterou mě vyslali v roce 1492.“

„Cristóbal Colón tedy nebyl šílenec,“ usmála se. „A královnino rozhodnutí nebylo pošetilostí.“

„Cristóbal Colón,“ pokračoval, „byl věrným služebníkem králem a královny. Avšak mýlil jsem se v odhadu, jak daleko leží Čína. Co jsem objevil, byla země, o níž Evropané doposud neměli tušení.“ Na stůl před trůny položil nevelkou truhlu, z níž vytáhl čtyři knihy. „Zde jsou deníky z mé plavby a dlouhých let, která následovala. Dříve jsem se vrátit nemohl, neboť mé lodi byly zničeny. Avšak jak mě královna Isabela pověřila, udělal jsem vše pro to, abych přivedl co nejvíce duší ke Kristu. Má dcera, Beatrice Tagiri, se stala královnou Karibie, a její choť Ya-Hunahpú králem. Tak jako vaši královští rodičové svým sňatkem spojili Aragonii a Kastilii, spojily se skrze mou dceru a jejího královského manžela dvě říše v jeden národ. Nechť jsou jejich děti stejně dobrými a moudrými vládci Karibie, jako jste vy vládci Španělska.“

Poslouchal, jak královna Juana a král Henrique přijali jeho deníky a pronesli děkovné řeči. Avšak po celou dobu myslel na to, co mu řekla Diko: v oné jiné minulosti, v té, kde jeho lodě nebyly zničeny a on se vrátil s Niñou a Pintou domů, Španělsko následkem jeho objevů natolik zbohatlo, že královnu Juanu provdali za jiného muže. Ten však zemřel mlád a jeho smrt ji dohnala k šílenství, takže jako regent nejprve vládl její otec a posléze její syn. Jak zvláštní, že jedna ze změn, které skrze něj Bůh uskutečnil, zachránila tuto šlechetnou královnu před tak strašlivým osudem. To se však ona nikdy nedozví, protože ani on ani Diko jí to nikdy neprozradí.

Poté, co skončili s děkovnými proslovy, věnovali mu král s královnou výměnou mnoho – alespoň na španělské poměry – vzácných darů, které po návratu do své nové vlasti předá králi Ya-Hunahpúovi a královně Beatrici Tagiri. Všechny je s díky přijal.

„Karibie je velmi rozlehlá země,“ pronesl k panovníkům, „a je tam mnoho míst, v nichž doposud nezaznělo jméno Kristovo. Země je také bohatá na mnohé suroviny a rádi bychom začali obchodovat se Španělskem. Prosíme vás o vyslání kněží, kteří budou učit náš lid. Prosíme o vyslání kupců, kteří s nimi budou obchodovat. Jelikož je Karibie zemí mírumilovnou, kde neozbrojený člověk může kráčet z jednoho konce království na druhý bez obav, nebude třeba, abyste posílali vojsko. Moje dcera a její choť vás žádají o velikou laskavost: prosí, abyste sdělili ostatním evropským panovníkům, že zatímco jejich kněží a obchodníci jsou vítáni, objeví-li se v karibijských vodách válečná loď, bude bez milosti poslána na mořské dno.“

Varování bylo dostatečně jasné – bylo jasné od okamžiku, kdy se tisíce lodí karibijské flotily objevily na dohled portugalského pobřeží. Portugalský král se již nechal slyšet, že upustil od svého úmyslu prozkoumat Hy-Brasil, a Cristoforo si byl jist, že stejně prozíraví budou i ostatní vládcové.

Obě strany připravily a podepsaly listiny o věčném míru a zvláštním přátelství mezi španělskými a karibijskými monarchy. Po jejich podpisu se audience nachýlila ke konci.

„Mám ještě jednu prosbu na Vaše Veličenstva,“ pronesl Colón. „Toto město všichni znají pouze jako La Ciudad de los Caribianos, město Karibiů. To proto, že jsem mu nemohl dát jméno dříve, než vás osobně požádám o svolení pojmenovat je po vaší šlechetné královské matce, Isabele Kastilské. Nebýt její víry v Krista a důvěry v mou osobu, nikdy by nevyrostlo a stejně tak by nikdy nevzniklo přátelství mezi Španělskem a Karibií. Dáte mi k tomu svolení?“

Svolení bylo neprodleně uděleno a královský pár se zdržel o týden déle, aby se mohl zúčastnit slavnosti spojené s pojmenováním města na Ciudad Isabella.

Když odjeli, začala skutečná práce. Převážná část flotily se chystala na brzký návrat do Karibie, avšak nyní byla karibijská pouze její posádka. Cestujícími byli španělští kněží a obchodníci. Cristoforův syn Diego odmítl bohatství, které mu jeho otec nabídl, a požádal o svolení být mezi misionáři odjíždějícími do Karibie jedním ze zástupců františkánů. Podařilo se diskrétně vypátrat také Cristoforova druhého syna, Fernanda. Jeho děd, obchodník z Córdoby, jej vychoval tak, aby mohl zčásti převzít jeho živnost. Cristoforo mladého muže pozval do Ciudad Isabella, kde jej oficiálně uznal svým synem a věnoval mu k obchodování jednu z karibijských lodí. Společně ji pojmenovali Beatrice de Córdoba po Fernandově matce. Fernanda potěšilo, že stejné jméno dal Colón i své dceři, nynější královně Karibijské říše. Cristoforo mu sotvakdy naznačil, že není zcela jednoznačné, která z Beatricí se mu stala inspirací.

~~~

Cristoforo z oken svého paláce sledoval, jak osm set karibijských lodí vyplouvá zpět do nového světa a odváží jeho dva nejstarší syny za jejich odlišným posláním. Pozoroval také, jak dalších sto padesát lodí vyráží ve skupinách po třech, čtyřech či pěti lodích a odváží vyslance a obchodníky do každého evropského přístavu a každého muslimského města. Viděl, jak se do Ciudad Isabelly sjíždějí vyslanci, princové, význační obchodníci, učenci a klerikové, aby se učili od Karibiů a ti od nich.

Všechno, co mu Bůh slíbil na oné pláži nedaleko Lagosu, se tedy vyplnilo. Zasloužil se o to, aby slovo Boží poznaly miliony duší. Království mu ležela u nohou a bohatství, které mu prošlo rukama a které spravoval, zcela předčilo sny janovského chlapce. Syn tkalce, který se kdysi strachy choulil před krutostí urozených pánů, se stal největším z nich, aniž by se kdy sám musel uchýlit k násilí. Již nesčetněkrát poklekl, aby Bohu poděkoval za jeho laskavost.

Ale v tichu noci, když ustal ruch velkého města, jej výhled z balkonu na moře přiměl zavzpomínat na svou zanedbávanou ženu Felipu; na svou trpělivou milenku Beatrici v Córdobě; na lady Beatrici de Bobadilla, která zemřela dříve, než se mohl vítězně navrátit do Gomery. Vzpomínal na své bratry a sestry v Janově, kteří zemřeli dříve, než se k nim mohla donést slova o jeho slávě. Myslel na roky, které mohl trávit s Diegem a Fernandem, kdyby byl neopustil Španělsko. Je vůbec možné dosáhnout vítězství beze ztráty, bolesti a lítosti?

Poté myslel na Diko. Nikdy nebyla ženou jeho snů; byly doby, kdy měl podezření, že kdysi milovala jiného muže, jenž byl pro ni stejně ztracen, jako byly obě Beatrice pro něj. Diko byla jeho učitelkou, spolupracovnicí, milenkou, přítelkyní, matkou mnoha dětí, skutečnou královnou, když tvořili velkou říši z tisíce vesnic na padesáti ostrovech a dvou kontinentech. Miloval ji. Vděčil jí za mnohé. Byla pro něj darem od Boha.

Bylo tedy od něj tak nevděčné, když si v této chvíli přál hodinu rozhovoru s Beatrici de Bobadilla? Když si přál ještě jednou políbit Beatrici z Córdoby a smát se příběhům, které mu vyprávěla? Ukázat své mapy a deniky Felipě, aby i ona věděla, že utrpení, které mnohým přinesla jeho posedlost, nebylo zbytečné.

Všechno, co je dobré, přichází skrze strádání. To Cristoforo zjistil, když se ohlížel za svým životem. Šťastný život není život bez oběti, ale život, v němž oběť nebyla marná. A právě takový život jsi mi nadělil, můj Pane.

~~~

Pedro de Salcedo a jeho žena Chipa připluli do Ciudad Isabella na podzim roku 1522. Přivezli Colónovi dopisy od dcery, zetě a především od Diko. Zastihli starce, jak podřimuje na balkonu. Sílící vítr, slibující déšť, přinášel vůni moře. Pedro se jej zdráhal probudit, ale Chipa byla přesvědčená, že vrchní velitel nebude chtít čekat. Pedro jím tedy lehce zatřásl. Colón je ihned poznal. „Pedro,“ zašeptal. „Chipo.“

„Přivezli jsme vám dopisy, pane,“ oznámil Pedro. „Převážně od Diko.“

Colón se usmál, vzal dopisy a neotevřené si je položil do klína. Znovu zavřel oči a zdálo se, že zase upadl do dřímoty. Pedro a Chipa jen tak stáli a pozorovali jej s láskou a steskem po dávných dnech a velkých úspěších. Náhle jako by jej něco probudilo. Vytřeštil oči, zvedl ruku a prstem ukázal k moři. „Konstantinopol!“ vykřikl.

Sesul se zpět do křesla a ruka se mu svezla. Co to bylo za podivný sen? podivili se.

O několik okamžiků později si Pedro při pohledu na sedícího starce povšiml, že se něco změnilo: muž nedýchal. Pedro se sklonil a políbil jej na čelo. „Sbohem, vrchní veliteli,“ řekl. „Buď s Bohem, příteli,“ zašeptala Chipa a také jej políbila do bílých vlasů. Poté odešli oznámit osazenstvu paláce, že velký objevitel je mrtev.

Epilog

Jistý karibijský archeolog, jenž v roce 1955 vedl vykopávky poblíž místa přistání Cristóbala Colóna, si povšiml, že téměř dokonale zachovalá lebka zde objevená je těžší, než by se dalo očekávat. Tuto zvláštní odchylku si poznamenal, a když se o několik týdnů později nakrátko vrátil na univerzitu v Ankuaši, nechal ji zrentgenovat. Ukázalo se, že uvnitř lebky se nachází kovová destička.

Uvnitř lebky? Nemožné! Ovšem při zevrubnějším průzkumu skutečně objevili vlasově tenké stopy po operaci, která by mohla vpravit do lebky implantát. Kosti se však tak dokonale nehojí. Jak ostrý musel být skalpel, který zanechal tak nepatrné stopy? Takový zákrok není možné provést ani nyní v roce 1955, natož na sklonku patnáctého století.

Za přítomnosti několika asistentů jako svědků a neustálého fotografování každého kroku archeolog lebku rozřízl a destičku vyňal. Byla vyrobena ze slitiny, jakou dosud neviděl; pozdější testování ukázalo, že ji lidstvo dosud nevyvinulo. Samotný kov však nebyl tím nejdůležitějším. Jakmile jej oddělili od kosti, zjistili, že se ve skutečnosti skládá ze čtyř tenkých plátků, hustě popsaných téměř mikroskopickým písmem. Zápis byl ve čtyřech jazycích – rusky, čínsky, španělsky a arabsky. Byl rozvláčný, neboť vysvětloval pojmy, které nebylo v roce 1500 možné stručně popsat v žádném z těchto jazyků. Jakmile však zprávu rozluštili, ihned pochopili, co se po nich žádá. Zpráva oznamovala, jakou rádiovou frekvenci použít a jaký signál vyslat, aby aktivovali vysílací zařízení ukrytého archivu.

Uposlechli pokynů a archiv byl nalezen. Příběhy, které uchovával, byly neuvěřitelné, a přesto o nich nebylo pochyb, neboť archiv samotný byl nade všechny pochybnosti produktem technologie, která dosud na Zemi neexistovala. Jakmile se seznámili s jeho obsahem, začalo se pátrat po dalších dvou archivech. Všechny společně vypověděly příběh nejen o stoletích a tisíciletích před příchodem Kolumba, ale také o podivné a děsivé minulosti, která nebyla mezi rokem 1492 a vytvořením archivů. Pokud se dosud našli nedůvěřivci, jejich pochybnosti o pravosti nálezu se rozptýlily v okamžiku, kdy vykopávky na místech zmiňovaných v těchto archivech vedly k nálezům, které potvrzovaly vše, co bylo možné potvrdit.

Existovala tedy kdysi jiná minulost? Přesněji řečeno dvě různé minulosti, obě vymazané intervencemi v minulosti?

Náhle začaly legendy a pověsti o Colónově ženě Diko a Yaxově rádci Jedna Hunahpúovi dávat smysl. Historikové také opětovně prozkoumali ještě tajemnější příběhy o Turkovi, který údajně záměrně zničil Pintu a jejž zabili Colónovi muži, a porovnali je s plány, o nichž vypovídaly archivy. Nebylo pochyb o tom, že se všichni tři cestovatelé dokázali úspěšně dostat do minulosti. A nepochybně uspěli.

Dvěma z cestovatelů časem již lidstvo vybudovalo hrobky a pomníky. Zbývalo pouze postavit třetí, zde na pobřeží Haiti, vložit do něj lebku a vytesat na ni Kemalovo jméno, den jeho narození, který leží stovky let v budoucnosti, a jako datum úmrtí – rok 1492.

ZDROJE

Michael F. Brown: Tsewa’s Gift: Magie and Meaning in an Amazonian Society, Smithsonian Institution Press 1985. Třebaže Brown zkoumá kulturu bezprostředně nespojenou s žádným lidem okolí Karibského moře, jeho analýza užití magie se mi zdála velmi zajímavá: s cílem využití elementů této kultury magické učinil jsem Ankuaš reliktem kultury pretaínské, která bezpochyby mohla mít společné kořeny s kmeny zkoumanými Brownem na horní Amazonce.

Geoffrey W. Conrad, Arthur A. Demarest: Religion and Empire, Cambridge University Press 1984. Důležitá práce popisující roli náboženství a ideologie při vzniku dvou velkých amerických říší, které Evropané objevili – a zničili – v 16. století. Teorie autorů je nejen pronikavá a často docela přesvědčivá, ale stejně tak je příkladem racionální perspektivy: Conrad i Demarest si nemyslí, že jejich teorie vysvětluje „vše“, jak se to děje až příliš často. Soudí pouze, že vysvětlují věci alespoň částečně, a že jiná vysvětlení, která neberou v úvahu náboženství a ideologii, jsou nedostatečná, což se zdá samozřejmé, třebaže oba tyto činitele jsou často ignorovány jak historiky, tak i novináři, archeology a dokonce kulturními antropology, kteří by to měli vědět nejlépe.

Gianni Granzotto: Christopher Columbus, University of Oklahoma Press 1985. Nejlépe napsaná a nejvyváženější Kolumbova biografie, jakou jsem četl. Granzotto neposuzuje Kolumba etikou našich dnešních dnů, ani ho neidealizuje; z této knihy vystupuje nejlepší obraz živého člověka, jaký je možno získat z dokumentů a spekulací.

Francine Jacobs: The Tainos: The People Who Welcomed Columbus, Putnam 1992. Teprve kniha pro mládež, vydaná dlouho po termínu, ve kterém jsem měl odevzdat vydavateli dokončený román, mi přinesla podrobnosti denního života a kmenové politiky obyvatel Hispanioly. Styl samozřejmě není vědecký, ale informace jsou cenné, a třebaže mým záměrem bylo zcela vymazat z dějin události popisované Jacobsovou, doporučuji tu knížku všem, kdo chtějí vědět, co se doopravdy dělo v naší verzi historie.

Alvin M. Josephy Jr.: America in 1492: The World of the Indian Peoples Before the Arrival of Columbus, Knopf 1991. Kdybych dokončil svou knihu v termínu, musel bych se obejít bez pomoci tohoto perfektního díla o kulturách původních Američanů. Kromě konkrétních podrobností, týkajících se dávno ztracených kmenů z Karibských ostrovů, mi také dalo dobré základy v otázkách obecných, jakými by se mohl zabývat Institut minulosti – ale závěry, k nimž došli hrdinové knihy stran kultur obou Amerik jsou dílem buď mým, nebo samotných postav; pokud jsou tam nějaké chyby, Josephy a jeho spolupracovníci jsou odpovědní výlučně za fakt, že jsem nechyboval ještě více.

Linda Schele, David Friedel: A Forest of Kings: The Untold Story of the Ancient Maya, Marrow 1990. Můj přítel Dave Dollahite mi vtiskl tuto knihu do ruky, i když jsem se vzpouzel s tím, že se zabývám Aztéky a ne Mayi. Dave se ukázal moudřejším než já. Aztékové si byli intenzivně vědomi své kulturní závislosti na Toltécích, a před nimi na Mayích, a tato prefektní kniha mi dovolila seznámit se s myšlením původních obyvatel Střední Ameriky. Autoři píší způsobem rigorózně vědeckým, ale bez zbytečného zatemňování obrazu, a jejich loajalita s kulturou Mayů činí tuto knihu čímsi jako pohledem zevnitř. Objektivita autorů zachází občas příliš daleko, když čas od času opouštějí morálně neutrální pohled na kulturu krvavých obětí a staví se do pozice omluvné, a příležitostně dokonce souhlasné. Když se utrpení obětí mučení a krvavých rituálů stává pouze „nešťastným“, čtenář pochopí, že existuje něco takového jako přílišná morální benevolence vůči danému tématu. Avšak právě to způsobilo, že dílo A Forest of Kings pro mně bylo nesmírně cennou četbou: pozoroval jsem, nakolik jsou současní američtí vědci schopni akceptovat kulturu krvavých obětí, a to mi pomohlo pochopit, jakým způsobem je mohli přijímat sami Středoameričané.

Popol Vuh, Simon & Schuster, 1985. Překlad svaté knihy Mayů, skutečně cizí mytologie. Tato kniha je neocenitelnou pomocí pro někoho, kdo touží vcítit se do kultury i myšlení lidí Střední Ameriky v době příchodu Španělů. Příběh bratrů Jedna Hunahpú a Sedm Hunahpú a jejich synů pochází bezprostředně z tohoto textu; lituji pouze, že jsem nemohl zapracovat delší verzi.

Tzvetan Todorov: The Conquest of America, Harper & Row 1884. Tato kniha způsobila, že jsem zatoužil napsat román o Kolumbovi. Todorovova analýza kultur stojících proti sobě, rozdílů ve způsobu myšlení Indiánů a Evropanů, které vedly k dobytí Ameriky – a především jeho pohled na Kolumba, Cortése a Moctezumu – se mi zdála správná a osvětlila mi mnohá tajemství americké minulosti. Je to nejenom chytrý esej na téma kultur ocitnuvších se v konfliktu, ale také příručka, jak přemýšlet o veřejném mínění.

Card, Orson Scott (*1951)

Málokterý americký spisovatel dokáže svou tvorbou zapůsobit na čtenáře tak hluboce, jako to ve vrcholných dílech předvedl americký spisovatel Orson Scott Card, jenž se právě pro tuto schopnost právem stal během osmdesátých let minulého století jedním z předních představitelů fantastického žánru a toto postavení si udržel dodnes. Narodil se 24. 8. 1951 v Richlandu ve státu Washington, v letech 1971 až 1973 působil jako misionář mormonské církve v Brazílii a dnes žije v Greensboro v Severní Karolíně. Začínal jako autor divadelních her, do žánru vstoupil novelou Ender’s Game (1977-nom. Hugo, česky Enderova hra-První setkání/Laser-books 2004) v magazínu Analog. O rok později získal Cenu Johna W. Campbella pro nadějného nováčka roku. V debutovém románu Hot Sleep (1979) vyslal dlouhověkého telepata Jasona Worthinga do vesmíru na palubě lodi vezoucí lidská embrya, výukové roboty a jiný materiál, s cílem založit a vést na jiné planetě zemědělskou kolonii. V upravené a přepracované podobě vyšel román pod názvem The Worthing Chronicle (1983). Do stejného prostředí jsou zasazeny také povídky shrnuté ve sbírce Capitol (1979) a souhrnným vydáním celého cyklu je kniha The Worthing Saga (1990), doplněná o několik navazujících příběhů. Kratší práce z raného období shrnuje sbírka Unaccompanied Sonata and Other Stories (1980), jejíž titulní povídku Unaccompanied Sonata (Omni 1979-nom. Hugo a Nebula, česky Sonáta bez doprovodu-Ikarie 11/93) známe i u nás.

Hrdina románu Songmaster (1980, česky Mistr písní/Laser-books 2007) byl jako dítě unesen a prodán do pěveckého domu, kde je objeven jeho zcela neobvyklý hudební talent. Ten ho již v chlapeckém věku zavede do služeb galaktického císaře, následující pokojný život však naruší palácové spiknutí. Román obsahuje známé povídky Mikal’s Songbird (Analog 1978-nom. Hugo a Nebula) a Songhouse (Analog 1979-nom. Hugo). Po zvláštní planetě putuje hrdina románu A Planet Called Treason (1979), později přepracovaného jako Treason (1988, česky Zrada/Návrat 2000 a Laser-books 2011). Potomci vyhnanců, kteří zde našli domov, se díky značnému nedostatku zdrojů potřebných k technologickému rozvoji zaměřili na prohlubování schopností předků. Potomci geologů jsou tak schopni komunikace s kamenem, potomci biologů se naučili regenerovat chybějící části lidského těla; hrdina příběhu je pro vrozenou genetickou vadu vyhnán z domova a na své pouti získá neuvěřitelné schopnosti, díky nimž změní budoucnost celé civilizace. Následovala fantasy Hart’s Hope (1983), kde obyvatelstvo země strádající pod pustošivou nadvládou kruté královny vidí naději na osvobození v magii. Román vznikl rozšířením stejnojmenné novely z antologie Chrysalis (ed. Roy Torgeson 1980).

Rozhodujícím průlomem v Cardově spisovatelské kariéře se stalo rozvedení debutové práce do románu Ender’s Game (1985-Hugo, Nebula, česky Enderova hra/Laser 1994, Laser-books 1998, 2002, 2008), kde jsou v galaktické válce proti mimozemské rase úlového typu využívány intuitivní vůdčí schopnosti dětského protagonisty. Zdá se, že jedinou nadějí pro lidstvo je právě geniální chlapec Andrew Wiggin, přezdívaný Ender, který skutečně dovede dlouholetou válku k totálnímu vítězství. Na závěr však Ender zjišťuje, že celý konflikt byl jen velkým nedorozuměním, které způsobilo vzájemně odlišné chápání pojmu inteligence. Děj románu si všímá především chlapcova důmyslně vedeného výcviku ve vesmírné bitevní škole. Napravit vinu za vyhlazení celého inteligentního druhu se Ender snaží v románu Speaker for the Dead (1986-Hugo, Nebula, Locus, česky Mluvčí za mrtvé/Laser 1995, Laser-books 2002 a 2010). Nový domov pro dosud nezrozenou královnu úlu, která mu byla svěřena, nalezne na planetě Lusitanie, kde se nachází další nehumanoidní mimozemská rasa. Vláda Hvězdného kongresu se v obavě před tamním ničivým virem, který může v budoucnu ohrozit celé lidstvo, rozhodne planetu preventivně zničit a s ní i oba mimozemské druhy i spolu s lidskou kolonií. Román překvapil posunem od dobrodružné četby k příběhu s hlubokým filozofickým podkladem. Oba díly vyšly společně v knize Ender’s War (1986). Snahy změnit rozhodnutí kongresu popisují závěrečné svazky série Xenocide (1991-nom. Hugo, česky Xenocida/Classic 1995 a Laser-books 2002) a Children of the Mind (1996, česky Děti ducha/Laser-books 1998, 2002), kde se životní osudy hlavního hrdiny uzavřou.

Události odehrávající se paralelně s dějem prvního svazku celého cyklu popisuje úvodní svazek Stínové série: Ender’s Shadow (1999, česky Enderův stín/Laser-books 2001), Shadow of the Hegemon (2001, česky Hegemonův stín/Laser-books 2003), Shadow Puppets (2002, česky Stínové loutky/Laser-books 2004) a Shadow of the Giant (2005, česky Obrův stín/Laser-books 2008), jejíž děj se soustředí především na malého Fazolka, Enderova neméně geniálního společníka z Bitevní školy pro velitele vesmírné flotily. První setkání Endera s umělou inteligencí Jane líčí povídka Investment Counselor (Far Horizons, ed. Robert Silverberg 1999, česky Investiční poradce-SF legendy/BETA 2000). Různé kratší práce cyklu shrnuje nepříliš rozsáhlý soubor First Meetings (2002, rozš. 2003, česky První setkání/Laser-books 2004), kde se poprvé objevily povídky The Polish Boy (2002, česky Polský chlapec) a Teacher’s Pest (2003, česky Obtížný student).

Úspěch Stínové série autora podnítil k napsání nových prací z enderovského prostředí. Ve svém internetovém magazínu Intergalactic Medicine Show zveřejnil několik kratších příběhů o Enderovi a vedlejších postavách Enderovské a Stínové série. Jde o povídky Mazer in Prison (2005), Pretty Boy (2006) a Cheater (2006), souhrnně vydané v antologii Orson Scott Card’s InterGalactic Medicine Show Anthology (eds. sp. Edmund R. Schubert 2008). Samostatně publikovaná novela A War of Gifts (2007, česky Válka o dárky/Laser-books 2009) se odehrává během prvních Enderových let na Bitevní škole a zobrazuje konflikt mezi žáky a instruktory, v jehož středu je prostý akt vánočního daru přátelům, jenž je však v přímém rozporu se zákazem oslavy jakýchkoli nábožensky založených svátků.

Události dějově zasazené mezi Enderovou hrou a Mluvčím za mrtvé zobrazuje román Ender in Exile (2008, česky Ender ve vyhnanství/Laser-books 2010). Dvanáctiletý Ender je tu po svém vítězství nad mimozemským nepřítelem sice prohlášen za hrdinu, ale vlády stojící v opozici k vesmírné flotile se ho snaží vylíčit jako netvora. Jako čestný guvernér jedné z nově založených vesmírných kolonií se snaží vrátit k normálnímu životu a přitom přemýšlí o roli, kterou sehrál při zabití tisíců lidí i celé mimozemské civilizace. Některé části románu vyšly v online magazínu Intergalactic Medicine Show pod názvy A Young Man with Prospects (2007), The Gold Bug (2007), Ender’s Stocking (2007), Ender’s Homecoming (2008) a Ender in Flight (2008). Jakýmsi zastřešujícím dílem obou cyklů (Endera a Fazolka) by se měl stát román s pracovním názvem Shadows in Flight (dosud nepublikováno), ačkoli autor si v tomto případě není zcela jist, zda k jeho napsání vůbec dojde.

Do zajímavé sbírky The Folk of the Fringe (1989) byl shrnut mormonsky orientovaný cyklus povídek z postkatastrofického světa budoucnosti, ve kterém Card klade důraz především na snahu o vybudování nové civilizace. Nejznámějšími součástmi souboru jsou povídky The Fringe (F&SF 1985-nom. Hugo a Nebula, česky Okraj-F&SF 4/97) a America (IASFM 1987, česky Amerika-Nejlepší povídky sci-fi 1988/Laser 1993).

Příhody magií nadaného chlapce z alternativní Ameriky v dobách osidlování západu popisuje úspěšná románová série Příběhy Alvina Tvůrce: Seventh Son (1987-Locus, Ditmar, nom. Hugo a WFA, česky Sedmý syn/Laser-books 1999 a 2009), Red Prophet (1988-Locus, nom. Hugo a Nebula, česky Rudý prorok/Laser-books 2000 a 2009), Prentice Alvin (1989-Locus, nom. Hugo a Nebula, česky Učeň Alvin/Laser-books 2009), Alvin Journeyman (1995-Locus, česky Tovaryš Alvin/připravuje Laser-books), Heartfire (1998) a The Crystal City (2003). Celá série by měla být uzavřena sedmým románem Alvin Master (dosud nepublikováno), ovšem pro Carda bude velice obtížné završit mohutnou ságu na stránkách jediného románu, což je zřejmě příčinou, proč se k jeho napsání spisovatel dosud neodhodlal. První tři svazky vyšly společně pod názvem Hatrack River: The Tales of Alvin Maker (1989), následující dva poté v knize Alvin Wandering (1998). Magické nadání propůjčuje Alvinovi schopnost vnořit se do srdce věcí a přetvořit je podle svého. V jeho příběhu jsou zakódovány životní osudy zakladatele mormonské církve Josepha Smithe (1805-1844). První díl série obsahuje známou novelu Hatrack River (IASFM 1986-World Fantasy Award, nom. Hugo a Nebula), nazvanou dle Alvinova rodiště, které propůjčilo jméno i autorovým oficiálním webovým stránkám http://www.hatrack.com/. Druhý díl obsahuje povídku Carthage City (IASFM 1987), třetí díl povídky Runaway (IASFM 1987) a Dowser (IASFM 1988-Čtenářská cena Asimov’s SF), pátý díl povídku Gooses (Amazing 1998) a z poslední doby zbývá jmenovat také „alvinovské“ novely Grinning Man (Legends, ed. Robert Silverberg 1998, česky Šklebil-Legendy/Beta 1999) a The Yazoo Queen (Legends II, ed. Robert Silverberg 2003).

V poutavém románu Wyrms (1987, česky čorvi/Laser-books 1998) podnikne odvážná mladá dívka pouť za záhadným Nečorvem, aby se následně stala rozhodující silou v nadcházejícím období změn na planetě mnoha inteligentních ras.

Některé kratší práce byly vydány rovněž v souborech Cardography (1987) a The Maps in a Mirror: The Short Fiction of Orson Scott Card (1990-Locus), který ve čtyřech dílech pojmenovaných The Changed Man (1992, česky Hrobka písní/Laser-books 2002), Flux (1992), Monkey Sonatas (1993) a Cruel Miracles (1993) shrnuje značnou část autorovy povídkové tvorby. Povídky napsané v pozdější době vyšly ve sbírce Keeper of Dreams (2008). Souborem tří povídek a z nich vytvořených divadelních her je titul Posing as People (2005). Z prací mimo známé cykly jmenujme především tituly Eye for Eye (IASFM 1987-Hugo a Seiun, česky Oko za oko-Ikarie 5/97), Dogwalker (IASFM 1989-Locus, nom. Hugo, česky Pejskař-Ikarie 11/92 a Nejlepší povídky sci-fi 1990/Laser 1995) a Vessel (F&SF 1999, česky Nádoba-F&SF CZ Podzim 2008).

Rady začínajícím autorům poskytují knihy Character and Viewpoint (1988) a How to Write Science Fiction and Fantasy (1990-Hugo), v nichž Card zúročil zkušenosti z výuky psaní na různých univerzitách či ve workshopech. Novelizací stejnojmenného filmu je román Abyss (1989, sp. James Cameron), v němž se pracovníci podmořské stanice setkají s mimozemskou civilizací. Chování obyvatel planety Harmonie je psychologicky usměrňováno počítačem v románové sérii Návrat domů: The Memory of Earth (1992, česky Vzpomínky na Zemi/Classic 1996), The Call of Earth (1992), The Ships of Earth (1994), Earthfall (1995) a Earthborn (1995). Série popisuje výpravu na téměř zapomenutou Zemi, kde obyvatelé planety hledají pomoc poté, co řídící počítač začne vykazovat známky poruchy a na planetě zbavené kontroly se pozvolna objevují známky propukajícího chaosu. První tři díly vyšly společně jako Homecoming: Harmony (1994), další dva jako Homecoming: Earth (1995). Autor přiznává, že původně plánoval mnohem odvážnější dějové rozpětí série zobrazující mnohé další osudy postav, ovšem dle smlouvy mělo jít o pentalogii, kterou se mu i tak podařilo uspokojivě uzavřít.

Na pomezí literatury hlavního proudu a temné fantasy se pohybuje částečně autobiografický román Lost Boys (1992), v němž se Card mimo jiné vyrovnává s mozkovým postižením svého syna. Jde o rodinné drama, ve kterém rodiče bojují s neviditelným zlem za záchranu nejstaršího potomka. Titul vznikl na základě působivé povídky Lost Boys (F&SF 1989-Locus, nom. Hugo a Nebula, česky Ztracení chlapci-F&SF 2/92). Ve výborném románu Pastwatch: The Redemption of Christopher Columbus (1996, česky Vykoupení Kryštofa Kolumba/Laser-books 2011) se obyvatelé nijak lákavé budoucnosti snaží přesvědčit Kryštofa Kolumba o tom, že myšlenky křesťanství jsou morálně zcela neslučitelné s otroctvím a imperiálním dobyvatelstvím. Příběh je ceněn především pro věrohodné vykreslení charakteru samotného Kolumba, který je zde popsán jako zbožný muž a charismatický vůdce. Ukázkou z ve své době dlouho připravovaného románu byla novela Atlantis (Grails: Quests, Visitations and Other Occurences, ed. Richard Gilliam, Martin H. Greenberg & Edward E. Kramer, 1992). Card chtěl původně na román navázat dvojicí volných pokračování napsaných na biblické motivy Pastwatch: The Flood (nepublikováno) a Pastwatch: The Garden of Eden (nepublikováno), ovšem nakonec usoudil, že původní příběh je natolik nosný, že by ho byť jen volným pokračováním spíše znevážil.

Po tragické smrti rodiny tráví svůj čas hrdina románu Homebody (1998) při renovaci starých domů a na cestě z města do města narazí v americkém Greensboro na dům s neméně tragickou minulostí. Neklidný a bohatý samotář z románu Treasure Box (1996) potkává dívku svých snů, s níž se také velmi brzy ožení, idylické štěstí však záhy pokazí setkání s její nanejvýš podivnou rodinou. Hrdinou fantasy románu Enchantment (1999) je americký student původem z Ukrajiny, jenž se po letech vrací do své domoviny a z věčného spánku probudí zakletou princeznu. S tou poté putuje do její minulosti, kde se utká se zlou čarodějnicí Babou Jagou. Planetoložka Carol Jeanne Coccioloneová se spolu s rodinou a v doprovodu geneticky upravené inteligentní opičky účastní kolonizační vesmírné výpravy v dlouhá léta plánované trilogii Mayflower (sp. Kathryn H. Kiddová), z níž zatím vyšel pouze první díl Lovelock (1994), na druhém dílu jménem Rasputin (dosud nepublikováno) se stále ještě pracuje. Pohádkový příběh pro dospělé čtenáře Magie Mirror (1999) kombinuje středověké motivy se současností, knihu bohatě ilustroval Nathan Andrew Pinnock. Neméně výpravně ilustrovanou knihou je krátký román Robota (2003), který za doprovodu obrazů Douga Chianga sleduje boj tenčící se lidské civilizace proti neúprosným robotickým zabijákům. Fantasy Magie Street (2005) je příběhem zvláštního sirotka, jenž se okolí velkoměstského prostředí afroamerické čtvrti odlišuje nejen tím, že dokáže proniknout do fantastického světa, v němž mají události přímý vliv i na všední realitu.

Zajímavou politickou fikcí je románová dvojice The Empire Duet: Empire (2006) a Hidden Empire (2009), v níž se Spojené státy propadají do krvavého konfliktu dvou politických přesvědčení, zatímco většina národa se snaží nastolit mír uprostřed hroutícího se amerického snu. Obě knihy dějově doplňuje počítačová hra Shadow Complex, jejíž scénář napsal spisovatel Peter David. Samostatně vydaná novela The Space Boy (2007) je příběhem chlapce, jenž se červí dírou vydá za záchranou matky ztracené v neznámém světě. Román Invasive Procedures (2007, sp. Aaron Johnston) popisuje snahu zdiskreditovaného vědce vyvinout lék na celou řadu genetických chorob. Léčba je však díky své náročnosti potenciálně nebezpečná, což vede až ke snahám o zastavení přelomového výzkumu.

Úvodním svazkem nové fantasy série Serpent World má být román Pathfinder (2010), příběh dospívajícího Rigga, nadaného nezvyklou schopností nahlížet do minulosti okolních lidí. Náhlá otcova smrt a následující setkání s podobně nadaným chlapcem ho donutí přehodnotit vše, co kdy znal a věděl. Podobným projektem je epická fantasy The Lost Gate (2010), první část plánované trilogie Mithermages, ve které v sobě chlapec Danny, dosud poklidně žijící v odlehlé Virginii, objeví sílu otevřít bránu mezi Zemí a magickým světem Westil. Jeho talent z něj ovšem udělá cíl vražedných snah. Trilogie se vrací do světa známého z povídek Sandmagic (Swords Against Darkness 4, ed. Andrew J. Offutt 1979, česky Písečná magie-Ikarie 12/94) a Stonefather (Wizards, ed. Jack Dann & Gardner Dozois 2007, česky Otec hor-Čarodějové/Triton 2009).

Do budoucna Card připravuje např. román pro mládež The Bully and the Beast (2009), jenž vznikne rozvedením jedné z jeho povídek. Sestavil také antologie Dragons of Light (1980), Dragons of Darkness (1981), Future on Fire (1990, sp. Martin H. Greenberg), Black Mist and Other Japanese Futures (1997, sp. Keith Farrell), Future on Ice (1998), Masterpieces: The Best Science Fiction of the Century (2001 – č. Mistrovské kusy: Nejlepší SF 20. století/Laser-books 2003) a Empire of Dreams and Miracles: The Phobos Science Fiction Anthology (2002, sp. Keith Olexa) a Hitting the Skids in Pixeltown: The Phobos Science Fiction Anthology 2 (2003, sp. Keith Olexa a Christian OToole). Historický román z amerického západu Saints (1984=Woman of Destiny) je příběhem morálně i duševně silné členky mormonské církve. Zcela přirozený život Mojžíše oproštěný od všech legend citlivě tlumočí román Stone Tables: A Novel (1997). V trilogii historických knih čerpajících z biblické knihy Genesis osvětlil osudy několika pozoruhodných žen té doby, patří sem romány Sarah (2000), Rebekah (2001), Rachel & Leah (2004) a The Wives of Israel (dosud nepublikováno). Do fantastiky nespadají také antologie Turning Hearts: Stories of Family Life (1994) a knihy Listen, Mom and Dad (1978), Ainge (1982), Saintspeak (1982) a A Storyteller in Zion (1993). Autorovu básnickou tvorbu shrnuje kniha An Open Book (2003).

V poslední době se Card věnuje rovněž fenoménům moderní kultury, k seriálu Lost upřel jako editor nebeletristických eseji pozornost v knize Getting Lost (2006), naopak profesor Snape a jeho vztah k slavnému Harry Potterovi je předmětem knihy The Great Snape Debate (2007, sp. Amy Bernerová a Joyce Millmanová). Autorovým dílem se zabývá např. Michael R. Collings pod tituly In the Image of God: Theme, Characterization, and Landscape in the Fiction of Orson Scott Card (1990) a Storyteller: The Official Bibliography and Guide to the Works of Orson Scott Card (2001) či Edith S. Tysonová v knize Orson Scott Card: Writer of the Terrible Choice (2003). I přes jisté námitky vůči víře promítající se často i do jeho tvorby je Orson Scott Card stále velmi významnou postavou světové fantastiky a podle všeho jí i nadále zůstane, ačkoli jeho dílo není předvídatelné a mnohdy se místo ohlášených projektů věnuje zcela jiným knihám, což věrní čtenáři ne vždy přijímají s povděkem. Přesto je každá jeho kniha spojována s velkým očekáváním, jak lze u autora podobného věhlasu očekávat.

Martin Šust

Orson Scott Card

VYKOUPENÍ KRYŠTOFA KOLUMBA

Obálka Patrik Krásný

Překlad Andrea Peprlová

Odpovědný redaktor Tomáš Jirkovský

Jazykový redaktor Helena Šebestová

Sazba provedena v LATeXu

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Vydalo Nakladatelství Laser-books s.r.o.

Úslavská 2, Plzeň 326 00

tel+fax: 377 246 407

www.laser-books.cz

v edici Laser jako 419. publikaci

Edice Mistrovská díla SF svazek 31.

Plzeň 2011, vydání 1.

Prodejní cena včetně DPH 279 Kč

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai