Félicien Champsaur

Král opic

Harry Smith Lauwer doktoru Abrahamu Goldrymu ve Filadelfii

Borneo, Riddle - Temple.

My dear friend, když jsem na Váš příkaz opouštěl Filadelfii, byla to pro mě otázka života nebo smrti. Moje vážné nervové onemocnění by skončilo sebevraždou. Pravda, vydělal jsem obrovské jmění, ale za cenu naprostého přepracování a hnusu nad veškerým lidským snažením. Proto jsme se uchýlili do krajiny, kam lidská civilizace dosud nepronikla. Měl jste pravdu, příroda je tu velkolepá a probouzí mě k životu.

Dal jsem na Vás, milý doktore, a odjel se svojí dcerou Mabel, Vaší kmotřenkou, na Borneo - když útěk od civilizace, tak ať už to stojí za to. Jenom na pobřeží Čínského moře se tu pěstuje rýže a tabák, jinak je celá zbývající část ostrova nesmírným pralesem kořenovníků, kokosovníku, palem ságových a arekových, gumovníků, pryskyřičníků a obrovských bambusů. Tahle džungle je k mé velké radosti obydlena pouze orangutany, nosorožci a slony. Jaká úleva mít pokoj od lidí!

Zatím co Vám vyťukávám na rozhrkaném psacím stroji tento dopis, konečky prstů mi od klapek až k srdci proudí spokojenost. Přivodil jste moje zachránění, můžete je považovat za jeden z nejlepších případů ve Vaší lékařské kariéře. Od doby, kdy jsme se před půl rokem rozloučili, se mnoho změnilo. I přes nejsrdečnější pohostinství majora Benneta jsem potřeboval ještě více samoty. Až jsem konečně pár set mil od něho našel to pravé.

Totiž: za jedné výpravy do nitra ostrova jsme narazili na zříceniny jakéhosi prastarého chrámu. Hned mě napadla klukovská fantastická myšlenka, usídlit se v něm. Proč bych, krucinál, na stará kolena nemohl uskutečnit klukovský a fantastický sen? Podržte se, ten sen mě stál 10 miliónů dolarů, ale současně přispěl k mé záchraně, neboť jsem byl po čtyři měsíce plně zaměstnán organizováním oprav, dodávkami materiálu. Povolal jsem z Indie inženýry a dělníky, kteří jsou jedině schopni provést podobnou práci.

Kde zůstala burza, kde cenné papíry, obligace, šílenství finančního kolotoče! Do Imbuku jsem si dal poslat vše potřebné k zařízení nového sídla - nábytek, čalouny, koberce, nádobí… V tomhle mi major Bennet hodné pomohl. On, moje dcera, její vychovatelka a jen dvacet nejvěrnějších sluhů, to je všechno, co potřebuji. Pardon, ještě mi scházíte Vy, doktore. Takže doufám, že se uvolníte ze svých povinností a brzo za námi přijedete.

Zvlášť Mabel si Vás přeje mít. Zatím se nenudí, pro jejích sedmnáct let je všechno kolem příliš nové a vzrušující, jenže se strachem očekávám, kdy jí moje otcovská společnost už stačit nebude.

Abych nezapomněl, sdělte nám prosím něco o tom Archibaldu Wilsonovi, který před půl rokem silně flirtoval s mojí dcerou. Jestli se nemýlím, byl by pro ni docela slušnou partií.

Ještě se vrátím ke zdejší přírodě. Je nádherná. Kolem Riddle-Templu jsem dal vykácet stromy a zkypřit půdu, ale kolem dokola je pak už jen les, panenský les, bující v plné kráse a divokosti. Až do ložnice slyšíme skřeky opic a divoký řev tygrů. Z důvodů bezpečnosti jsem dal obklopit celý náš chrám silnou ohradou z kůlů, ale za ní je již divočina, divočina!

Tu a tam podnikáme s Mabel a několika sluhy, dobrými lovci, do pralesa výpravu. Ukořistili jsme už nádherné tygří kůže a sloní kly.

Pokud jde o orangutany, dosud jsem je nezahlédl. Setkali jsme se jen s jinými druhy opic. Vy, doktore, jako horlivý pozorovatel opičího světa, mohl byste tady bádat a pozorovat, malých opiček máme doma už deset, obveselují nás, jsou legrační, milé. Kromě toho jistě najdete ve zdejší tropické květeně zajímavé, možná i neznámé druhy. Takže Vás sem lákají: květiny, opice a Vaši přátelé.

Harry Smith Lauwer

Mabel Smith-Lauwerová Abrahamu Goldrymu

Milý kmotříčku!

Vytrhla jsem tatínkovi při podpisu pero z ruky, abych Vám sama mohla napsat, na psacím stroji to neumím. Velká novina! Chytili jsme orangutana! A jak krásného a velkého! Určitě nikdy nikdo neviděl tak velkého! Je větší než papá a ten je vysoký pět stop a devět palců. Chycený orangutan se mi zdá pokročilejší proti těm, které jsem kdysi viděla v ZOO, chodí skoro zpříma a jeho ruce nevisí pod kolena. Zároveň má jeho tvář jakýsi napoleonský výraz a dělá zvláštní pohyb rty, který se podobá úsměvu.

Jistě uvěříte, že chycení toho chlapíka nebylo lehké. Malá černoška, kterou mi nedávno dal papá jako dárek, sloužila za vnadidlo. Ráda bych Vám osobně popovídala, jak se to všechno seběhlo, ano, řeknu Vám napínavé podrobnosti, až přijedete. Hlavní je polapení toho nádherného obrovského chlupatce.

Kmotříčku, prosím, prosím, udělejte si čas a zajeďte do pralesa žasnout. V dopise jste se zmiňoval, že můj poslední ctitel Archibald Wilson ještě nenalezl útěchu v jiné náruči, cha! Vyřiďte mu, že má nástupce, že jsem zapředla originální flirt s vysokým chlupatým pánem, slyšícím na jméno U-A. Můj přítel U-A vyslovuje totiž jasně tohle slovo, domyslela jsem si, že jde nejspíš o jméno tohoto opičáka. Mohu opravdu napsat opičáka? Zdá se mi, že v mnohém předčí leckterého muže. U-A bylo jistě jeho jméno, slyší na ně a nastavuje uši, když o něm hovoříme.

Přijeďte, milý kmotříčku, čekáme na Vás. U-A Vás bude zajímat! Přijeďte rychle, považte: U-A, U-A!

Zdraví Vás srdečně Vaše Mabel

ZÁHADNÉ ZŘÍCENINY CHRÁMU NA OSTROVĚ

Major Bennet se usídlil na pozemcích, které dostal jako odměnu za své statečné chovaní.

Po ukončení své aktivní důstojnické kariéry totiž přijal postupně různá zaměstnání, nejprve u Indické společnosti, pak ve službách Holanďanů. Právě tenkrát piráti zvaní “lovci hlav” vyloďovali často svoje lidi na Jávě i na malých ostrovech podrobených holandskému panství. Na jedné z jejich posledních výprav bylo umučeno i několik Evropanů. Tento čin volal o pomstu. Proto major Bennet proti pirátům vytáhl se dvěma sty evropských vojínů a čtyřmi stovkami kuliů. “Lovci hlav” uprchli do středu ostrova, kde se cítili být bezpečně chráněni neprostupnými pralesy, řekami, bažinami a močály. Celý měsíc si Bennetova trestná výprava razila cestu, byla již téměř bez potravy, zdraví si udržovala chininem, avšak nevypálila ani jedinou střelnou ránu. Tak se jim podařilo napadnout piráty nečekaně. Strašlivá bitka trvala skoro celý den, nakonec přesila “lovců hlav” kapitulovala.

Major Bennet dal sestrojit vory, na kterých se přeplavil k moři s celou svojí výpravou i třemi stovkami zajatců. Za den tak urazili vzdálenost, jaká jim při cestě tam trvala měsíc. Na moři u ústí řeky již čekalo holandské loďstvo, s velkou slávou nalodilo statečné mstitele a piráty předalo řádnému soudu k potrestání.

Jako odměnu za tento hrdinný čin obdržel major Williem Bennet rozsáhlé pozemky. Sice na místě pro běžného smrtelníka poněkud nebezpečném, ale major se nebál nebezpečí. Svojí odvahou a spravedlností si dovedl zjednat bázeň i úctu domorodců. Zanedlouho se mu nablízku usadili další Evropané, takže zde za čas vznikla osada. Major se oženil s Meg Sultenovou, sestrou irského osadníka a souseda.

Dobrá tato žena byla pravou perlou ve vedení domácnosti i podniku, ale povahu měla naprosto nesnášenlivou. Báli se jí všichni služebníci, bály se jí obě dcery, čtyři synové, popravdě řečeno se jí bál i sám major. Aby měl klid, snášel rezignovaně všechny její rozmary.

Aby se na čas zbavil své ženy a aby povyrazil hosta, pořádal major Bennet výpravy do okolí. Na jedné z nich přivedl Harry Smith Lauwera i s dcerou, pravou americkou krasavicí, ke zříceninám chrámu. Ležely uprostřed pralesa. Kdo chrám vystavěl a kdy, jakému kultu byl zasvěcen? Neznámo. Ale vznešenost slohu i propracovanost sochařské výzdoby a další i jiné detaily napovídaly na vznešenou civilizaci šerého dávnověku. Žulový a mramorový baobab odolal zubu času, třebaže bujná vegetace zakryla stavební skvost téměř dokonale.

Jak si vysvětlil existenci takovéto památky uprostřed divokého ostrova? Že by byl ostrov kdysi spojen s Indií? Architektonický sloh chrámu tomu nenapovídá, jedná se spíše o variantu odnože indicko čínské. Ať už je tomu jakkoli, výsledný dojem byl ohromující. Stavba měla tři terasy nad sebou, ty spočívaly na mramorových a portýrových sloupech s nevídanými dříky vroubkovanými i spirálovitě točenými, podivuhodné hlavice byly každá jiná. Báseň z kamene a slunečního světla ústila do sálu s mozaikovou dlažbou. Místy pronikla bujná tropická vegetace až do otevřených galerií, ale to všechno by se dalo opravit, kdyby…

Major Bennet kradmo pozoroval tvář svého hosta, pásl se na jeho úžasu, nadšení. Ano, omrzelý obličej miliardáře ožil.

“Škoda, přeškoda, že taková krása je tady pohřbena. A zdá se na věky,” zamumlal Harry Smith.

“Ještě větší škoda by byla,” odvětila Mabel, “kdyby budoucí turisté rozebrali stavbu na ozdobu svých domácích krbů, dobře si pamatuju na trapný dojem z antických zlomků za vitrínami muzea. Co bylo krásné pod modrou oblohou Řecka, to žalostně zešedne rozkouskováno a vystaveno, hlídáno zřízencem.”

Major se vmísil do hovoru: “Bylo by zapotřebí miliardáře, navíc miliardáře s uměleckým cítěním, který by znovu oživil tenhle monument.” A v zamyšlení pokýval hlavou: “Takový člověk ovšem není…”

“Já!” zvolal Harry Smith. Sám sebou překvapen opakoval: “Ovšem, já!”

“To by byl, příteli, nápad hodný Američana, jako jste vy. Navíc byste v tak velkolepém podniku našel vzrušení, které by vám dalo zapomenout na vaši nervovou chorobu.”

“Ano, já,” napřímil se Harry Smith.

NEJNOVĚJŠÍ FLIRT MISS MABEL

Šest týdnů po doručení Mabelina dopisu se objevil Dr. Goldry v Riddle-Templu a jeho první slova byla: “Kde je orangutan?”

“Chvilku strpení, kmotříčku, napřed vám musím povědět, jak jsme ho polapili. Celou dobu se na to povídání těším, neujdete mu.”

“Dobrá, dobrá, Mabel, pospěšte si!”

“Doufám ovšem, doktore, že nás nechcete opustit za nějakých deset dní?”

“Ne, tentokrát jsem volný. Je mi už přes padesát a dost jsem se napracoval pro jiné, nyní chci žít sám pro sebe a dopřát si čas na své záliby. Archibald Wilson, ten čiperný hoch, zlikviduje mé obchodní záležitosti a přiveze mi sem hotovou bilanci. Jestli si pospíší, bude tu co nevidět. A on si pospíší, má za kým,” usmál se doktor na svoji plavovlasou, svěžestí mládí zrovna kvetoucí kmotřenku.

“Archibald, můj poslední flirt?!”

“Taky doufám, že bude poslední!” zahromoval naoko doktor, “nelíbí se mi tohle střídání mládenců, jak je provozují dnešní mladá děvčata.”

“Kmotříčku, mezi nás, mladé, se nepleťte, nerozumíte nám ani za mák. Chcete slyšet o mém chlupatém hrdinovi?” “Kvůli němu jsem přijel!”

“Tak poslouchejte,” usadila se Mabel pohodlně do proutěného křesla a pokynula doktorovi, aby si přisedl k ní. “Byl jednou jeden král a ten měl dceru, kterou velmi miloval. Jmenovala se princezna Di-lů…”

“Žertujete, miss Mabel, a já se celý třesu na historii o orangutanovi!”

“Budete-li mě vyrušovat po každém druhém slově, nedozvíte se ji nikdy,” zatřásla nádhernou hřívou, vodopádem vonících loken, “nuže, začnu znova. Byl jednou jeden černošský král a jmenoval se Muni-Wali. Stalo se, že jej sousední potentát zajal a prodal do otroctví, spolu s jeho služebníky. Náš černý monarcha se dostal do služby pana Jamese Cernuma, Jihoameričana. Protože nebyl hloupý, prokázal svému pánovi mnoho dobrých služeb, takže James Cernum jej posléze propustil z otroctví. To bylo za války Severu proti Jihu. James Cernum měl syna Lloyda, pro kterého koupil velké pozemky na Borneu, a mladý Lloyd si sem přivezl s sebou i nešťastného Muni-Waliho, jemuž, bylo tenkrát kolem padesáti, jako vám. Oba se stali sousedy majora Benneta, brzy s ním uzavřeli styky obchodní i přátelské… sledujete mě, doktore?” “Poslouchám.”

“Mezi služebnictvem majorovým byla jedna domorodá dívka ze Sumatry, velice hezká, takže černý monarcha se do ní zamiloval. Požádal o ni, byl vlídně přijat, tak si vzal roztomilou Malajku za ženu. Měl s ní dva syny a o pět let později dceru, černou a velice hezkou. To je ta princezna Di-lů, dnes dvacetiletá, o níž vám vyprávím.”

“Visím na vašich rtech a představuju si, co všechno mě ještě čeká.”

“Území postoupené Lloyd Jamesu Cernumovi je, podobně jako Riddle-Temple, na samém okraji pralesa. Před dvěma lety se pustil Lloyd na radu Muni-Waliho do kácení vzácných stromů, které slibovalo tučný zisk. Princezna Di-lů oba často doprovázela a bavila se chvíli pozorováním práce, chvíli květinami, ptáky. Jednoho dne usnula uprostřed her pod košatým liliovníkem na hebkém mechu. Nevšimli si toho ani její otec, ani Lloyd, postupovali při práci dál a dál. Až po nějaké době zpozorovali její zmizení. Opravdu zmizení, protože hledali celý zbytek dne, druhý den, třetí, týden, ale milou princeznu nenašli. Tak uplynuly celé měsíce. Po dvou letech Muni-Wali smutkem a lítostí zemřel.”

“To opravdu nezní vesele. Avšak co bylo dál, miss Mabel, co bylo dál?”

“Před dvěma měsíci jsme byli v lese na výletě, já, můj otec a čtyři z našich lovců. Najednou jsme zaslechli výkřiky, volání o pomoc. Prodírali jsme se porostem tím směrem - hrůza, tygr se sápe na kmen kokosové palmy, kam se vyšplhala mladá černoška. Nebudete mi věřit, ale byla jsem to právě já, kdo první stiskl kohoutek pušky, po mně i otec, sláva, tygr je zasažen! Ale černoška sjela z kmene a místo díků za záchranu se dala na útěk. Naši lovci ji však dostihli, poručila jsem jim to. Kdo něco podobného jakživ slyšel, bát se svých zachránců! Museli jsme ji i spoutat. Teprve po dvou týdnech se nám ji podařilo přimět k životu jakž takž civilizovanému.”

“Uhodl jsem, byla to Di-lů.”

“Ano. Unesli ji orangutani a žila mezi nimi skoro dva roky. Zapomněla svoji řeč, kulturní návyky, všechno. Snad se jí mezi opicemi i líbilo. Teprve major Bennet z ní vykřesal jiskřičky znovu nabyté lidskosti. Di-lů byla u nás tři dny, když jeden z lovců upozornil papá, že se jeden “divý muž” potuluje kolem chrámu.“Divý muž?” přerušil ji doktor.

“Tak říkají Malajci orangutanům, podle jejich legend jsou orangutani lidmi jako my, jenže inteligentnějšími. Předstírají němotu, aby nemuseli pracovat.”

“Pozoruhodný výklad.”

“Vyhlédli jsme všichni před bránu a spatřili velkého opičáka, který před našimi pohledy uprchl do lesa. Řekli jsme o něm večer Di-lů. To je on, to je U-A, chci znovu k němu! volala. K čertu, odpověděl můj otec, byla by znovu ztracena. Už jsem napsal Cernumovým, aby o všem vyrozuměli její bratry. Tady se dá podniknout něco lepšího, poradil Bennet, použijeme ji jako vnadidla.”

“Cože?” neudržel se doktor.

“Právě tak jsme se ptali i my. Ale potom jsme pochopili. Po velkém naléhání a přemlouvání došla i princezně chytrost toho nápadu. A poslechla nás.

Vyšla před ohradu a opičák se jí obezřele ukázal. Byla by se za ním v prvním popudu rozběhla, ale pojistili jsme si ji řetízkem. Proto začala sama volat, odpovídat na skřeky orangutana. Ten dlouho váhal, Di-lů mu však dávala na srozuměnou, že nejsme nepřátelé, právě naopak. Netvor se pomalu přibližoval. Princezna před ním ustupovala spolu s námi do ohrady, usmívala se a vábila ho posunky. V ohradě už byl prostřený stůl, u kterého jsme zasedli. Po půl hodině hodování jsme poručili Di-lů, aby zpívala. Opičák se jako očarován zvukem jejího hlasu dal vlákat dovnitř. Dělali jsme, jako bychom si toho nevšímali. Princezna mu hodila banán, on se přiblížil ještě blíž. Konečně se osmělil natolik, že seděl na zemi pár metrů od našeho stolu a ládoval se ovocem, které jsme mu dávali. Chvílemi směrem k Di-lů vyrážel výkřik U-A! U-A! Nejspíš si uvědomil ve své srstnaté mozkovici, že jeho bývalá milenka je opět mezi svými. Když jsme nakonec vcházeli do domu, tvářil se chvíli, jako by mínil jít za námi, pak se ale otočil a odběhl do lesa. Zavřeli jsme za ním bránu. Druhý den se všechno opakovalo, přiblížil se k nám ještě blíž. Abychom vzbudili jeho důvěru, ozbrojili jsme se pouze revolvery. Zkrátka, během týdne…”

“Co během týdne?” těžce oddychoval doktor.

Mabel udeřila na zvonek.

“Žoza,” přikázala sluhovi, “přiveďte mastr U-A!”

Neuplynula ani minuta a majestátně vešel sám veleop oblečený do ležérního flanelu. Uklonil se na pozdrav a přistoupil k Mabel, která mu gestem vládkyně nastavila ruku. Vzal tu něžnou ručku americké krásky do svých pazourů a přitisknul ji k pyskům.

“To je můj nový flirt, můj nejnovější flirt, milý doktore, no nestojí to za to?”

ORANGUTAN UNESE ČERNOŠKU

Po celé dva dny, kdy doktor pobýval v Riddle -Templu, se téměř neodloučil od svého nového přítele U-A, pro hostitele a miss Mabel si ukradl jen ty chvilky, kdy jej provázeli po svém majetku. Přestože stavební práce stále pokračovaly, chrám z větší části již nabyl svého bývalého vzezření. Tři patra sloupořadí zbavená lián se odrážela od blankytné modři tropické oblohy a vzbuzovala představu téměř antického majestátu.

Harry Smith ponechal pietně neobydlenou obřadní část bývalého chrámu a nastěhoval se do těch pokojů, které kdysi sloužily jako příbytky kněží. Za komolou pyramidou tří pater se táhlo prostranství se stinnými stromořadími obklopené krytými galeriemi, spočívajícími na lehkých, cizelovaných sloupech. Vzadu pak byl rozsáhlý rybník, dosud sice bez vody, avšak miliardář jej hodlal co nejdříve vrátit původnímu účelu. Byl to komplex neobyčejně velký; levá strana křídla hlavních budov, vyhrazená pro Smitha a jeho hosty, by mohla pojmout tisíc obyvatel. Stejně tak strana pravá, kde dnes pobývalo služebnictvo. Kdysi tu muselo být rušno, jen stáje pro slony by i dnes pojmuly nejméně sto těchto tlustokožců.

Doktor si to všechno spolu s Mabel a jejím otcem prohlédl, byl nadšen, udiven, ale jak jen mohl, spěchal ke svému novému chlupatému příteli. Sám jej provázel po Riddle-Templu a vysvětloval mu taje i zvláštnosti zdejší architektury, snad si ani neuvědomoval, že nehovoří s některým ze svých kolegů ve Filadelfii, nýbrž s orangutanem. Opičák ostatně, jak se alespoň zdálo, poslouchal se zájmem a nedal jediným gestem najevo netrpělivost.

Po exkurzi chrámem přešel výklad na přírodopis a doktor za chůze studoval svého společníka: “Milý U-A, již dlouhou dobu mám rozpracováno velké dílo pojednávající o lidoopech, předchůdcích člověka myslícího, jako lékař jsem bedlivě studoval všechno, co by mohlo objasnit otazníky kolem našeho původu. Měl jsem v ruce lebku fosilního člověka, mimochodem dosti podobnou s lebkou vaší jak co do objemu, tak co do úhlu lícního. Dovolíte mi, abych prohmatal vaši lebku?”

U-A svolil, ba projevil při delikátním úkonu jisté potěšení.

“Ano, ano,” mudroval doktor, “je zde nesporná souvislost. Čím déle vás pozoruji, tím více mě překvapuje vaše podobnost s našimi původními předky. Až na výšku. Vy byste byl obrem i mezi lidmi, jen kdybyste se držel trochu víc zpříma. No vytáhněte se trochu, takhle, vidíte? - Táák, a teď stůjte rovně. Člověče, jste o celou hlavu vyšší než já. O celou hlavu! - Cože? Aha, unavuje vás to, dobrá, vymyslím pro vás zvláštní tělocvik, udělám z vás gentlemana, jako že se Goldry jmenuju. No ano, vlastně, váš obličej nemá onoho blbého výrazu, jak tomu jest u ostatních veleopů, zajímavé, vaše hrozivé oči nepostrádají výraznosti, dokonce jako kdybych v nich viděl doutnat úsměv. Co kdybych vás naučil se smát? Smích je totiž vlastností pouze lidskou. Chcete to zkusit?”

“Uh! Ah! U-A!” To zachrochtání dunělo jako burácení hromu. “Uh! Ah! Chrrr! U-A!”

“By God, nesmíte se smát jako hrom, aby nezačalo pršet!”

Doktor rozveselen vlastním vtipem hleděl na křivou opičákovu hubu. Leč to se orangutanovi nelíbilo, neboť náhle uchopil doktora za límec, zvedl do výše a prudce s ním třepal. Pak si však nejspíš uvědomil, že nejedná jako gentleman, pustil doktůrka, vyskočil na obrovský lamarinový strom a zmizel v jeho listí.

“Jedno naučení z toho plyne,” bručel si pod nos doktor a rovnal svoje kosti, “smích rozzuří lidoopa, má za to, že si z něj člověk tropí legraci. Pozor. Pozor na to!”

Kdyby byl doktor mohl dál sledovat svého miláčka, učinil by i mnoho jiných cenných pozorování. Sotva se totiž vzdálil, sešplhal op z koruny stromu, strhl ze sebe šaty a poskočil několikrát radostí. Na to se rozběhl po čtyřech k dřevěné ohradě. Jednal rychle, protože jeho noví přátelé ho nikdy nadlouho nespustili z očí.

U palisády se mu s vynaložením všech sil podařilo odvalit kamenný kvádr, ano, byla pod ním ta díra, v níž si kdysi hrával. A co víc, dalo se jí prolézt ven na svobodu. Orangutan se rozhlédl, za několik minut měla nastat noc, do té doby snad nikdo slabé místo ochrany domu neobjeví. Vrátil se pod strom, oblékl svoje šaty. V tom okamžiku zazněl zvon, oznamující večeři. Spěchal na svoje místo u stolu, hned vedle doktora Goldryho, který jej učil jíst po evropsku.

Všichni zasedli na svá místa, veselá večeře začala. Přes výčitky doktorovy zapomínal někdy U-A na dobré způsoby a pomáhal si nohama, samozřejmě k živé radosti miss Mabel i jejího otce. Při jejích salvách smíchu se rozhlížel nelibě. To podnítilo doktora k vyprávění o svém dobrodružství.

Mabel se rozveselila ještě více: “Ale já se mohu smát, na mě se pro můj smích můj flirt zlobit nebude, viď že ne, U-A?”

Nastavila mu ruku. Ale místo obvyklého polibku ji orangutan prudce odstrčil.

“Podívejme na to ošklivé zvíře,” zamračila se, “můj smích se nelíbí jeho veličenstvu, králi opic. Co nejde po dobrém, půjde po zlém, třeba s bičem!”

“Ale, ale, drahé dítě, nezlob se pro takovou hloupost,” domlouval jí Harry Smith. “Tebe zhýčkali gentlemani a nezapomínej, že zde máš co činit s opicí, navíc opicí jen krátce ochočenou! Časem si jistě zvykne i na náš smích a nebude ho považovat za posměch. Nemám pravdu, U-A?”

Orangutan byl rozhodně ve špatné náladě. Vztyčil se v celé své mohutnosti a začal si bušit prackami do prsou.

“Zuří!” vykřikl doktor zoufale. “Dejte si pozor, jsme beze zbraní, může nás všechny pomordovat!”

Pohled na opičáka byl hrozný, ale nádherný. Z očí mu sršely blesky. Uchopil židli a roztříštil ji o zem. Oba muži se vrhli k Mabel, aby ji ochránili svými těly.

Vtom povstala černá princezna Di-lů, rozevřela náruč a prosila orangutana: “U-A! U-A!”

Jako zázrakem zanechal své divokosti. Pokynul černošce, ta jej uposlechla a přistoupila k němu. Vzal ji něžně za ruku a oba spolu couvali ke dveřím. Když dveřmi prošli, prudce je za sebou přirazil.

“Naštěstí jsou závory uzavřeny,” první se vzpamatoval Harry Smith, “uspořádáme na ně dobrodružnou honbu za svitu pochodní. Ale pak zavřem chlapíka důkladně, dokud nebude lépe ochočen.”

“Prodělal jsem hodně strachu,” přidal se doktor, “však to byl od vás nešťastný nápad, miss Mabel, dát se do smíchu! Vždyť se nám všechno tak pěkně dařilo! Bavili jsme se spolu jako dva dobří kamarádi. Konec konců, děkujme mladé černošce, že jsme z celé šlamastyky šťastně vyvázli.”

“Ubohá dívka, myslela, že je už navždy osvobozena od svého tyrana!”

“Jen se nemylme, tyrani bývají někdy právě pro svoji krutost milováni.”

Harry Smith zazvonil: “Svoláme naše lidi a dáme se do hledání únosce. Ostatně, možná, že odešel docela klidně do svého pokoje.”

Sluhové se vhrnuli dovnitř, všichni ozbrojeni.

“Alláh budiž pochválen, vaše excelence je živa a zdráva!”

“Dva lokajové,” referoval jiný, “se pokusili orangutana s černoškou zastavit. Ale opičák jim rozbil hlavy o sebe navzájem, leží v krvi na chodbě. Ostatní nás zburcovali.”

Harry už osnoval plán nastávající honby. “Pochodně, lana! ” vykřikoval, “úspěšného lovce odměna nemine, ale chci mít opičáka živého, rozumíte, živého!”

Hledali a pátrali nejméně hodinu. Bez výsledku.

“Ha!” zvolal náhle Tu-Wang, majordom. “Tady je díra, opičák uprchl ven z ohrady!”

Všichni se shlukli u místa útěku. Cáry flanelového obleku ležely v otvoru. Doktor srdnatě seskočil do jámy a prolezl ven. Temný prales byl klidný.

“U-A, vrať se!” zavolal. “Vrať se, U-A!”

Z dálky, odkudsi z výše tropických stromů se ozvala výhružná a současně ironická odpověď: “U-A! U-A!”

“Vraťme se, příteli,” nařizoval Harry Smith. “Pronásledování v noci by bylo šílenstvím. Vrátíme se a poradíme se, co dál.”

Otvor přikryli balvanem. Tři muži měli, co dělal, aby těžký kámen odvalili zase na původní místo.

Odešli zpět do salónu, kde čekala miss Mabel.

“Tak co je s vaším přítelem…?” zeptala se nedočkavě doktora.

“Bohužel, přišli jsme pozdě. Ten darebák měl k útěku všechno předem připraveno a to svědčí o jeho inteligenci téměř lidské. Jsem přesvědčen, že jen čekal na příležitost pláchnout!”

“Nejvíc mě mrzí, že jsem už napsal bratrům té černošky,” bručel Harry, “přijdou si pro ni. Co jim řeknu?”

Ale doktor byl optimistický: “Proč naříkáte? Snad ještě není všem dnům konec, U-A dostaneme, určitě ho zase chytíme.”

“Milý příteli, je vidět, že je pro vás prales v Borneu dosud španělskou vesnicí. Skrývá tisíce a jedno nebezpečí!”

“Sázím se, že U-A dostanu!”

“To si tedy hodně dlouho počkáme.”

“Proč se zahrabávat tady v Riddle-Templu?” vmísila se do hovoru Mabel. “Proč neuspořádáme na orangutana hon jako na lva nebo tygra?”

“Za tygry a slony nemusíme daleko, kdežto za těmito veleopy se budeme trmácet bůhvíkam a zase zpátky…”

“Dobrá, dobrá! Půjdu za ním bůhvíkam a zase zpátky,” rozčílil se Goldry, “a pro mě za mě uspořádám loveckou výpravu třeba vlastním nákladem. Zítra zajdu k Bennetovi a promluvím s ním o tom.”

LOVECKÉ PŘÍPRAVY

Nazítří odjel Abraham Goldry do Bílého domu, aby se poradil s majorem Bennetem o zamýšlené výpravě.

Ten se hned zpočátku neubránil úsměšku.

“Opravdu milý příteli,” pravil, “takovou výpravu nelze podniknout ze dne na den. Vlastními prostředky na to nestačíme. Potřebujeme přinejmenším muže zkušené v podobném druhu sportu, a věřte, není jich moc, ba právě naopak. Nicméně, jste-li pevně odhodlán…”

“Jsem,” odtušil klidně doktor. “I krátká doba mi stačila, abych U-A důkladně prostudoval. Právě pro jeho útěk po něm tím více toužím. Má inteligenci, kterou vyniká nad své druhy, jsem přesvědčen, že bych z něj dokázal vychovat unikátního lidoopa, atrakci salónů.”

“A nemyslíte, že jeho inteligence znamená právě pro nás nevýhodu?”

“Nežertujte. Přece nás, vzdělané a světa znalé muže, nechcete srovnávat s opicí!”

“Dobrá, postarám se tedy o všechno, čeho je k výpravě třeba. Sám se jí taky účastním.”

Vtom vešel sluha a přinesl dopis. Major jej rozevřel, přelétl zraky a vzápětí se zasmál:

“Přichází posila, jako na zavolanou. Bratři černošky Di-lů. Že prosím, jen ať vejdou!”

Vstoupili dva mladí, svalnatí černoši. Major se ujal představování:

“Josua a Jakub Muni-Waliové, bratři unesené dívky. Zde věhlasný doktor Abraham Goldry z Filadelfie.” Odfrkl si a zachmuřil se. “Pánové,” otočil se k příchozím, “musím vám sdělit smutnou zprávu. Po čtyřnedělním pobytu u mého přítele Harry Smitha vaše sestra padla znovu do spárů svého únosce. Je to dobrodružná historie. Doktor Goldry vám všechno vylíčí a odvede vás do Riddle-Templu, jestli se chcete odebrat na místo, kde se všechno sběhlo…”

“A já vás upozorňuji, pánové,” vpadl doktor, “že jsem rozhodnut zmocnit se únosce, osvobodit vaši sestru.”

“Děkuji vám, pane, za sebe i za bratra. Samozřejmě i my se zúčastníme toho podniku. Jsme zaměstnáni u pana Jamese Cernuma hledáním vzácných dřev, takže jsme pronikli skoro deset mil do pralesa a s opicemi máme nějaké zkušenosti, ” naznačil Josua posuňkem střelbu. “Protože se jedná o sestru, přibereme padesát našich dřevorubců, půjdou s námi, určitě!”

“Skvělé!” vykřikl Bennet. “Já přidám dvacet malajských lovců. Kromě toho se obrátím na několik svých zdejších přátel. Myslím, že když budeme všichni dobře vyzbrojeni, mohli bychom mít úspěch. Zatím, pánové, jste mými hosty, buďte srdečně vítáni!”

Po tomhle uvítání vtrhla do pokoje paní Bennetová, nejspíš pilně naslouchala za dveřmi:

“Pomalu, pomalu!” vřeštěla po způsobu ctihodných manželek. “Zas už si nakládáte plnou porci dobrodružství, prales, pušky, lovci a co já sama doma. Vždycky jsem tvrdila, že tihle Smithové nám zavaří nepříjemnosti, teď ještě doktor Goldry, ten nám do sbírky chyběl, copak nepřivedl na svět dost křesťanů, aby se na stará kolena musel zabývat ještě opicemi, ať se k nim rovnou odstěhuje na strom, když si s nimi rozumí, živit se může banány, ananasem, žonglovat kokosovými ořechy…”

Její jekot plynule přešel k polohlasnému brumlání, při kterém se všemožně starala, aby hostům na stole nic nechybělo. Ostatně, oba bratři jí byli sympatičtí. Synové černého exkrále představovali ukázkové exempláře směsi krve asijské a africké. Postavy měli nádherné, jen jejich obličejům chyběla podle bělošských měřítek ta pravá krása. Hloupí také nebyli.

Meg Bennetová úplně roztála, když se v rozhovoru dověděla, že sliční černoši se oženili se dvěma sestrami z Irska.

“To už rovnou patříte do rodiny!” rozplývala se ta dobrá žena.

Pak už se přípravy k výpravě do slova a do písmene řítily vpřed. Bennet najal výtečné malajské lovce, většinou bývalé piráty s nebývalými zkušenostmi v činnostech ponurých i temných. Oba bratři se dohodli se svými bývalými pány Jamesem a Lloydem, kolik lidí dají k dispozici.

Bylo ujednáno, že poslední válečná porada bude v Riddle-Templu. Mezitím přišel do Bílého domu Archibald Wilson referovat doktorovi o likvidaci jeho živnosti ve Filadelfii. Sto třicet tisíc dolarů přivezl Goldrymu v kožené tašce. Doktor Archibalda rovnou odvedl do Riddle-Templu. Byl zvědavý, jestli Mabel bude mladíkovi znovu nakloněna po nezdařeném “posledním flirtu”. Nepochyboval, že ano. Vždyť Archibald Wilson byl o tolik hezčí, než orangutan!

DVA SOKOVÉ: AMERIČAN A ANGLIČAN

Jenže když mladý Američan přišel do Riddle-Templu, našel tam soka. Anglického residenta na Borneu, sira Silvena Gordena, vlastníka velké farmy na západním pobřeží. Dostavil se jako soused vyměnit si zdvořilosti s novým pánem obnoveného chrámu. Harry Smith jej srdečně uvítal, jeho ješitnosti tahle návštěva lichotila. Jenže ještě více než velkolepá historická stavba zaujala sira Gordena krása mladičké Američanky.

A tak, když navečer doktor s Archibaldem přišli, nalezli nového hosta vesele se smějícího s půvabnou Mabel.

“Ale to je hotová armáda, se kterou hodláte vyrukovat proti ubohému veleopovi, pánové. Nestydíte se, tolik na jednoho?”

“Vy sama byste o tom zajisté mohla dlouho vyprávět,” usekl její veselí doktor, “viděla jste orangutana vzteklého, překročila jste mrtvoly obou sluhů, jeho obětí, to je snad málo?”

“Máte pravdu,” přidal se pán domu, “bratři Muni-Waliové předpovídají množství opic, náš násilník nemusí být sám. Byla by to víc než neopatrnost, odvážit se do pralesa jinak, než s velkým počtem lidí důkladně vyzbrojených. Nejdříve taky musíme osvobodit Di-lů, teprve potom se pokoušet o polapení lidoopa.”

“Jen ať mně některá ta potvora vleze do rány,” kasal se Archibald, “co do rány, pod ruku! Rád bych viděl opici, která by se mohla

měřit se silou téhle paže,” vystavil na odiv svůj biceps, když předtím pečlivě vyhrnul rukáv bělostné košile.

Angličan se jen ironicky pousmál: “Nerad raním vaši lidskou ješitnost, ale pochybuji, že byste něco pořídil. Promiňte, jestli se mýlím, avšak jsem přesvědčen, že byste nic nepořídil ani proti jedinému z gentlemanů, které znám v Londýně.” Od toho vychrtlého skrčka to bylo jistě troufalé.

“Nenašel jsem v Americe přemožitele!” vybuchl Wilson.

“Byl byste ho snadno našel v Anglii,” odsekl suše Silven Gorden.

Mabel se bavila. Jestli vynikal Archibald silou, ztepilostí a mládím, Gorden s ním mohl úspěšně soupeřit zlomyslně suchým anglickým humorem.

ZHÝČKANÉ DĚCKO

“Vy tedy, doktore, věříte v úspěch našeho hledání v pralese?” zeptal se Silven Gorden.

“Zajisté!” odpověděl Abraham, “bude nás hodně a pak, půjdou s námi i Malajci, kteří už nějaký ten hon na lidoopy mají za sebou.”

Silven Gorden se otočil na dalšího přítomného: “A vy, pane Smith?”

“Původně jsem chtěl, jenomže zde nemohu zanechat svoji dceru samotnou.”

“Co pravíte, papá? Ale já nemíním zůstat v Riddle-Templu, samozřejmě půjdu s vámi!”

“Myslíte to vážně, miss Mabel?” zvolal Gorden. “Zdejší džungle je skoro neproniknutelná a těžko přístupná i mužům hodně otužilým!”

“Tentokrát, Mabel, nemohu vašemu přání vyhovět,” pravil vážně Harry Smith, “bylo by to šílenství, navíc vaše přítomnost mezi lovci by působila jenom nepříjemnosti. Ne, nejde to.”

“Chcete se mi posmívat, otče? Z čeho soudíte, že se mých sedmnáct let, křehkých a jemných na pohled, avšak vytrénovaných ve všech možných sportech, nevyrovná starému doktorovi? Můj kmotříček není otužilý ani za mák, jaktěživ nesportoval, a přece by od výpravy neustoupil.”

“Váš otec má pravdu,” vmísil se Archibald. “Sama víte, že lépe než kdokoli jiný dovedu ocenit vaši všestrannou sportovní vyspělost. Ale zde se nejedná o nějaký den únavy. Pronásledování může trvat celé týdny.”

Mabel, bledá hněvem, se rozkřikla: “Všichni mě dráždíte! Ať je zde jakékoli nebezpečí, chci je podstoupit.”

“Výborně!” přidal se k ní Gorden, “ani Amazonka by nemluvila lépe. K ďasu! Pánové, bude nás snad dost, abychom dovedli polapit opici a ochránit ženu. Co se mne týče, obdivuji se vám, miss, a schvaluji váš záměr.”

Archibald se zamračil; jeho sok přizvukuje Mabel, aby u ní stoupl ve vážnosti: “Je-li tomu tak, schvaluji rovněž. Nevěděl jsem, že se má sir Gorden zúčastnit výpravy.”

“Nebyl jsem dosud rozhodnut, ale chování miss Mabel mi naznačilo, že by byla hanba sedět doma.”

Do rozhovoru se vmísila služka: “Pralesy jsou zde nebezpečnější, než si kdo z vás dovede představit, páni. Vydáváte se na lov orangutana, ale co tygři, divocí sloni, hadi…”

“O!” přerušil ji Gorden, “naše miss Mabel je přece ženou. A od dob pramáti Evy se její krásné dcery nebojí hadů.”

Služka se však nedala: “Jenže opice, páni, opice jsou zrovna takoví nemravové jako muži, vzpomeňte na Di-lů!”

“To je pravda,” přitakal Angličan, “orangutani zbožňují ženy, zvláště blondýny, ale nepohrdnou ani černoškou, já bych mohl povídat, co jsem se dočetl…”

“Snad nemyslíte, že Di-lů…?” zvolala Mabel.

“Jsem si tím jist. Copak by měla jinak takovou moc nad veleopem? Ostatně - šla s ním dobrovolně.”

“To všechno jsou povídačky pro strašení holčiček. Trvám na svém rozhodnutí a nebojím se chlupáče!”

“Vám není úzko, miss Mabel, při pomyšlení, že by vás orangutan unesl a vy se stala někde v džungli jeho ženou?”

“Jste blázínek, my dear, U-A na mě nikdy nepomýšlel se žádostí, chtěl se mi pouze zalíbit. Kdy se tedy vydáme na cestu?”

“To záleží na majoru Bennetovi. Jakmile přijde se svými malajskými lovci.”

“Budu mít tedy dost času vrátit se domů a sehnat svoji četu dobrovolníků,” pravil Gorden. “Míním jich přivést asi padesát, jednak Evropanů, jednak domorodých sluhů.”

“Šik, šik!” dala se Mabel do tance, “orangutani ať se třesou a U-A…”

“Na mou věru, bude to alespoň dobrá příležitost očistit od nich ostrov. Jsou to zvířata příliš nebezpečná.”

Mabel se pousmála: “Ne nebezpečnější nežli muži!”

U-A! U-A! U-A!

Začala horečná činnost. Harry Smith a Archibald byli stále na cestě mezi Riddle-Templem a Bílým domem, kam se major Bennet již vrátil ze Sumatry.

Najal dvacet Malajců, kteří k velké radosti Meg, jeho hubaté ženy, nesměli vkročit do stavení. Tábořili ve vlastních chatrčích, narychlo postavených kolem.

Malajci vypadali spíš jako piráti, jakými vskutku byli kdysi jejich předkové. Pirátské řemeslo zaměnili za stav lovecký, ten také odpovídal jejich divoké povaze. Byli malých postav a neklidných nervů. Zuby se jim podle domorodého zvyku černaly kaší z pepře a vápna.

Ruch v Bílém domě brzo narostl četnými průvody nosičů přinášejících potraviny, zbraně a potřebné nástroje. Harry Smith objednal telegraficky až z Ameriky dynamitové patrony i strojní pušky.

Postupně, jak všechno docházelo, Bennet posílal lidi i bedny se zbožím do Riddle-Templu. Naštěstí tam nebyla nouze o místo. Vposled dorazila i družina tří stovek kuliů, kteří měli na cestě pralesem zastávat úlohu soumarů.

Po dvou měsících horečných příprav byl konečně stanoven den odchodu.

Napřed měli jít Malajci, jejichž úkolem bylo pátrat po stopách orangutanů. Měli proto o den předcházet hlavní armádu a označovat jí cestu.

Za nimi postupovali bratři Muni-Waliové se svými dřevorubci. Pak Gorden a jeho lidé. Nakonec družina “sportovců”: Harry Smith a jeho půvabná dcera, Archibald, doktor Abraham Goldry a domácí služebnictvo. Docela vzadu pak nosiči - kuliové.

V předvečer zahájení výpravy uspořádal Harry Smith velkolepou hostinu pro všechny. Páni byli usazeni na jedné z chrámových teras, ostatní na dvoře uprostřed. Jedině Malajci raději hodovali ve svých chýších. Sám Harry Smith si neodpustil slavnostní projev.

“Druhové! Americká vlajka byla v mé osobě pohaněna lesním mužem. Mám si to nechat líbit? Snad bych to i překousl, ale můj host a přítel, doktor Abraham Goldry, byl rovněž uražen, ba i mé dceři se dostalo urážky. Mimo to byla mladá černá princezna, kterou jsem zachránil a měl vrátit její rodině, unesena a odvlečena tímto… tímto… individuem. Věc se tedy týká dvou vážených rodin. Pro svoji osobu, jak jsem už řekl, bych opičákovi odpustil, poněvadž náš klasik pravil… pravil…”.

Harry prudce šťouchl doktora, který vedle něj mlčky přikyvoval: “Co, ke všem čertům, náš klasik pravil?”

Abraham Goldry pokrčil rameny: “Nalévejte punč, snad si Harry zatím vzpomene!”

Tento skvělý řečnický výkon byl přivítán potleskem těch, kteří vůbec něco pochytili. Ostatní se k potlesku přidali, neboť dobrého jídla i pití bylo dost.

Mezi tím se Malajci již vydali na cestu. V husté tmě se prodírali spletí větví i lián, sami podobni opicím nebo tygrům. Za sebou jako stopy zanechávali zlomené větve a zářezy v kmenech.

Tři ženy šly s nimi. U domorodců na malajských ostrovech liší se obě pohlaví skoro jen účesem, oděv je pro všechny stejný. Beze slov putovala družina po celou noc. Do svítání urazila asi dvě míle bez nejmenší nehody. Zaslechli sice řev tygrů, hadí sykot a zběsilý běh tu i tam, ale ke střetnutí se žádnou šelmou nedošlo.

Ve dne se shromáždili pod větvemi obrovského liliovníku a ženy připravily jídlo: hrst rýže, několik banánů a číšku palmového vína. Náhle jeden Malajec zdvihl ostražitě ruku, žvýkání jedlíků na chvíli ustalo. Bylo slyšet jen šumění vody.

“Pramen,” dovtípil se Malajec a obrátil se k jedné z žen, “Ravo, běž se tam podívat!”

Mladá žena vzala láhev od vypitého palmového vína a vzdálila se. Z dálky bylo slyšet rány seker, dřevorubci razili cestu hlavní části výpravy.

Velitel Malajců ukázal na jednoho svého druha: “Vrátíš se a povedeš pány až sem. Je tady pramen a dnes večer tu rozbijí tábor. Běž!”

Náhle se ozval výkřik z té strany, kam Rava odešla. Všichni vyskočili a běželi k prameni. Po několika krocích se ocitli u průrvy, na jejímž dně bublal potůček. Sestup na dno této štěrbiny byl celkem snadný, sešplhali dolů a pátrali po dívce.

Strašlivý řev nad jejich hlavami způsobil, že bezděky pohlédli vzhůru. Na druhé straně strže, vysoko na vrcholu žulové zdi, stálo asi dvacet orangutanů, kteří se bušili pěstmi do prsou a vydávali nepředstavitelné skřeky.

Jeden z Malajců si však povšiml, že dole v propasti na druhé straně potoka obrovská opice pobíhá podél skály a na jejím rameni visí jakoby zlomené tělo Ravy. Bylo jisté, že omdlela.

Malajec upozornil ostatní. Jako uhranutí pak všichni pozorovali, jak opičák našel dostatečně pevnou liánu a za její pomoci šplhal nahoru ke svým druhům, kteří ho povzbuzovali křikem. Po únosci se střílet nedalo, protože by zajisté zasáhli i nebohou mladou ženu.

“Palte po ostatních!” rozkázal vůdce.

Karabiny spustily střelbu proti opicím, dvě z nich padly a zmizely za náspem. V tom okamžiku dospěl veleop k vrcholu. Obrátil se, vztyčil v celé své výšce, zdvihl do vzduchu svoji oběť:

“U-A! U-A! U-A!”

Ostatní orangutani jej přivítali jásotem, který zněl skoro lidsky: “U-A! U-A! U-A!”

PRALES NA BORNEU

Prales! toto slovo budí všeobecně představu nádherného rostlinstva, místa, kde obrovské stromy hýří rašícím listím svých korun a bujná vegetace pokrývá zemi kobercem mechu a květů. Do tohoto ráje svítí slunce, vždy zářící, dodává zlatavého třpytu nejsytějším barvám plodů i pohádkových ptáků. Vždy je však daleko od snivého očarování ke skutečnosti.

Naše družina cestovatelů od Riddle-Templu dospěla na půdu dost vhodnou pro chůzi. V sousedství byl les prořídlý následkem pokácení stromů na stavbu palisád. Ale o málo dále vypadalo to už docela jinak, a dřevorubci bratří Muni-Waliů museli se dát do práce. Mabel, která se z počátku divila, že všichni jdou pěšky, pochopila, že je nemožné použít koní. Panenský prales, místo, kde snad milióny let panuje bujná vegetace tropických krajin jako neomezený vládce. Stromy, ať jsou jakéhokoli druhu, nevyrážejí zde z půdy, nýbrž z prsti vytvořené z odumřelých rostlin a dřeva, jak se časem navrstvilo. Ze stromu padlého stářím nebo bleskem, a hnijícího na zemi v celé spoustě cizopasných rostlinek, vyrůstají výhonky, které rychle rostou, táhnou se, jak jen mohou, ke slunci, k jeho světlu, k jeho teplu, neboť pod stromy pralesa slunce nevnikne nikdy. Spletené liány pak všude, až do nekonečna na všechny strany obzoru, spojují temena jednotlivých stromů, tvoří nad celým lesem jakýsi strop z chvějící se zeleně různých odstínů, jímž slunce nepronikne. Hluboký polostín modro-zelenavého zbarvení panuje pod tímto listovím. U kořenů staletých stromů, na směsi z rozkládajících se rostlin, hluboké někdy až dvacet metrů, rostou obrovité houby a jedovaté rostliny. Po vrásčité a červotočivé kůře stromů visí zachyceny nádherné orchideje tvarů a barvy nevylíčitelně podivné. V této hlubině rostlinných trosek, všude tam, kde půda tvoří prohlubeň na způsob rokle, hojné vody tropických bouří utvoří bažiny nebo močály. Zde hnijí nakupené rostliny a hemží se celý svět hrozných a jedovatých plazů. Tvoří-li půda naopak suchou vypuklinu, je útulkem a královstvím strašných červených mravenců, dosahujících délky až tří centimetrů. Mimo plazů zde žijí ještě milióny much všech druhů a velikostí; a největší nejsou vždy nejobtížnější a nejnebezpečnější. Zde pobíhají pavouci s těly velkými jako slepičí vejce, stonožky dlouhé dvacet centimetrů, obrovští švábi, světlušky, nádherné svítilky, zářící v noci jako hvězdy. A všechen tento život, tak úchvatný i hrozný, kolotá šíleně, dráždivé a divoce. Ve výši, docela nahoře nad tím vším, blíže k slunci a jeho světlu, poletují ptáci různé velikosti i tvaru, s peřím hrajícím všemi duhovými barvami. Větve a liány úpí pod tíží květů a plodů. Nahoře je slyšet výkřiky a zpěv; dole vládne ticho, rozklad a smrt. Naštěstí čas od času se objeví v této smrtelné poušti rozkošná oáza. Kdo ji stvořil?

Tornádo, blesk? Tornádo, smršť, která rve a vytrhává a ničí, mnohdy na prostoře několika mil, nezanechá po sobě nic než holou poušť, zbavenou všeho, co je schopno růst. Blesk, který po suchých měsících proměňuje vše v prach a oheň. A oheň, bleskem zažehnutý, nalézá potravu již hotovou. A tak celý les vzplane požárem; je to pohled úchvatný i hrozný.

Obrovské stromy, ožehovány ohněm od kořene až k temeni, praskají jako šrapnely, vystřikují hotový proud mízy a pryskyřice, jež hoří jako alkohol. Tu vše prchá na všechny strany. Vysoká zvěř, plazi, ptáci - to vše utíká nebo se stává obětí plamenů. A tam, kde tyčilo se obrovské nakupení všech druhů jedinců z říše rostlinné i živočišné, zůstávají jen nesmírné roviny popela a škváry. Ale za několik týdnů vyráží už nová tráva, vítr zanese sem semena, která v půdě, ohněm zúrodněné, rychle vyrůstají k novému životu. Brzy celý ten úžasný život začíná znova. A po několik let je to hotový ráj, který svojí svěžestí a světlem, jež sem dosud proniká, živě se odráží od hrůzného lesa ležícího kolem. Znova bují zde život divoký, nezkrotný a bujný. A pod těžkým tropickým sluncem znova vyrůstá hrůzné peklo zeleně, květů, jedů, hniloby a neobyčejných zvířat, děsných tlam, očí i drápů…

NA SEŽEHNUTÉ ROVINĚ

Pralesem postupovala dlouhá řada lovců, šla vpřed, klouzala uprostřed této pouště v bujném kvasu. Miss Mabel, to rozkošné luxusní stvoření, kráčela tiše, přemožena vším tím, těžkou hlavu zahalenou v trojnásobný gáz, dožadovala se pokynem přispění svých dvou žebronících milenců: Archibalda, červeného, zpoceného, udýchaného, ale přes to stále pevného; Silvena Gordena, chladného, suchého, pevné chůze a stále ostražitého oka. Dřevorubci se snažili učinit jim cestu schůdnou, vychytat před nimi všechnu tu havěť, sídlící v tůních, které zaházeli proutím a kmeny stromů. Přes to postupovala kolona vpřed jen zvolna, o tři až čtyři míle cesty denně.

Naštěstí objevila se šestého dne velká rovina, rozsáhlá prostora zbavená všeho požárem, po kterém už nezbývalo pražádných stop, mýtina bez hranic, táhnoucí se do nekonečna až na kraj obzoru. Byl to hotový oddych pro naše cestovatele. Harry Smith prohlásil, že si odpočinou celý den, zatímco Malajci půjdou na obchůzku. Po únosu Ravy byli lovci jako vzteklí zuřivostí, takže major Bennet musel vynaložit všechnu svoji autoritu, aby je udržel, aby se neodtrhli od výpravy a netáhli sami proti opicím. Pojednou objevil se potůček, linoucí se mezi vysokými travinami, a celá výprava lovců lidoopů zastavila se na jeho březích.

U-A A JEHO LIDSTVÍ

Za touto rovinou, táhnoucí se asi na dvanáct kilometrů, začínal znova les, ale zcela jiný. Půda zdvihající se k obzoru, hrbolatá s četnými průrvami, prozrazovala všude stopy sopečného původu krajiny. Stromy nebyly tak košaté, husté křoviny střídaly se s místy vyprahlými a písčitými, četné prameny vytékaly na úpatí pahorků, prchaly v malých bystřinách nebo v lehkých peřejích, tvořily na konec říčku, která spěla spojit se o nějakých 50 mil dále s řekou Am-Ankang, vlévající se do moře pár mil od Imbuku. Celá řada vlnitých zakřivenin, tvořící prohlubiny a vyvýšeniny v horském pásu, byla jakousi předehrou před vlastním hřebenem vrcholů.

Každá z těchto hrbolatin tvořila zelené lučiny, zastiňované většinou shluky stromů odrůd užitečných nebo drahocenných. Chlebovníky, palmy kokosové, liliovníky a banánovníky střídaly se s plamennými tulipány zlatově rudých květů a tamariandami. Zde bujely smrtonosné rostliny, tam zase diskoreje s jedlými kořeny, drahocenný ságovník a durian, hnusně páchnoucí, ale chuti nesmírně lahodné. Onde zase bambusy s chutnou dření a zvláštní, výživný salát, rostoucí všude na malajských ostrovech.

Zde žila po staletí rasa orangutanů mimo dosah výbojů Holanďanů a ostrovanů. “Zde vládl U-A”, poslední potomek lidského křížení. Vyhledávání žen orangutany není nic nového. Tito lidoopové odedávna unášeli ženy a používali jich jako svých samic. Ovšem asimilace se zdejším lidem domorodým, opičí podoby, byla snadná.

Před třemi generacemi praděd U-A přivedl si nádhernou Malajku, která, neznámo jak, dostala se na ostrov Borneo, a jež dobrovolně opustila plantáž, kde byla zaměstnána, a uprchla s velkolepým lidoopem do pralesa, aby nemusela nic dělat. V oněch dobách, kdy ještě panovalo otroctví, nebylo vzácností, že otrokyně sama opustila plantáž svého pánu, aby žila “ve společné domácnosti” s orangutanem, který ji nesmírně imponoval svým mužstvím. Mentalita černocha celkem nevyniká příliš nad duševní úroveň orangutanů. A pro černošské ženy byla zde ještě necudná výhoda, ježto opové v jistém oboru daleko předčí člověka.

Z tohoto spojení zrodil se zvláštní kříženec: jakási směsice degenerované opice a australské ženy. Tento op jen živořil a zemřel mladý, ale zplodil samičku orangutana, která porodila opici normální. Zrozený op nalezl si družku mezi samičkami svého plemene, a z tohoto spojení vzešel U-A, který jevil velkou příbuznost se svojí pramátí: měl vyšší postavu a vyvinutější bradu, větší lehkost při chůzi zpříma, a ducha ještě lstivějšího než duch jeho druhů. My, lidé, si velice zakládáme na své inteligenci, které jsme dali jméno “pud”. Člověk postupem času dospěl k tomu, aby konal vše, co je škodlivé jeho zdraví, jeho lásce a jeho rozplemeňování. Naproti tomu zvíře nečiní nikdy nic z toho, co se příčí rozumu. Člověk ví, že alkohol, opium a tabák škodí jeho zdraví, že působí jeho degeneraci. A přece vymýšlí jejich výrobu a užívá všeho nesmírně. Ovšem, protože opice je zvíře člověku nejbližší, snadno si osvojí naše neřesti. Ale jednak neví o jejich škodlivosti, a aby se opíjela nebo kouřila, je třeba, aby ji tomu napřed člověk naučil. Zvláště pak je opice nadána kromě pudu napodovacího, lstivostí daleko více než člověk, neboť dovede si dát masku netečnosti, aby zakryla své úmysly a city, a pod touto maskou se dokonale přetvařovat. Zamýšlí-li člověk nějaký čin nebo se obírá nějakými myšlenkami, které by rád utajil, nechť se sebe více namáhá, aby je neprozradil, přece aspoň malé sevření rtů nebo záblesk v jeho očích jej prozradí. Naproti tomu u opice tomu tak není. Jedině vztek dovede oživit její jinak bezvýraznou tvář. Náhle, aniž by se to dalo z něčeho předem usoudit, jedna ze čtyř paží tvorových udeří nebo uchopí.

U -A jevil charakteristickou vlastnost, nabytou zkřížením s člověkem: jeho ústa mohla jevit jakýsi neurčitý úsměv, který se prozrazoval i znatelným svraštěním víček. A doktor Abraham Goldry se nemýlil, když na něm shledal anatomickou podobnost s předhistorickým člověkem. Tento orangutan byl vpravdě skoro člověkem, ba dokonce vynikal nad leckterého jednotlivce rasy bílé, černé nebo žluté. Tím se vysvětluje jeho nepopiratelná nadvláda nad ostatními opicemi.

NAPOLEONSKÝ DUCH OPICE

Geniální orangutan U-A, lidoop daleko bližší rase lidské nežli kterýkoli z jeho druhů, měl nad svým opičím kmenem absolutní moc, jako kdysi César Julius Augustus nad lidmi.

Ani z těch jeho poddaných, vynikajících nad něho silou - kteří, nadáni silou a obratností a stálou bdělostí svalů i pudu, bývali v čele nepřátelských vpádů, a řídili honbu v pralese, sledováni slabšími spojenci, jejich klienty - ani jediný nebyl by se odvážil překročit nějaký rozkaz tohoto krále nebo se protivit jeho vůli, byť se i leckdy projevovala způsobem sebevíce tyranským a velitelským.

U-A, obdařený genialitou autokrata, dovedl využít k svému prospěchu vyšších schopností některých svých poddaných a jejich převahy a nadvlády, ba i význačného postavení. Jednotlivce, u nichž pozoroval neobyčejné vlastnosti, jimiž se odlišovali od ostatního davu, činil veliteli celých oddílů a skupin, nebo jim přiznal důležité místo pomocníků a rádců ve své tělesné družině. A skutečná kázeň, jako prostý stroj s nemnoha kolečky, jejichž čepem byla pýcha jednotlivých podvůdců, vládla v celé této opičí obci, čítající něco přes tisíc jednotlivců, samců i samiček.

Mimo to v období klidu mohli se tito hodnostáři vesele oddávat své líné netečnosti u stolu králova, vždy bohatě zásobeného všemi druhy jídel. U-A se oddával rád zahálce, vášnivě rád podnikal lovy v ohromném pralese, vyhledával války se sousedními kmeny a zvláště dychtil po vítězných trofejích v boji s lidmi, kterým - veden k tomu snad závistí - snažil se podobat co nejvíce, chovaje k nim brzo zášť, brzo svrchovaný obdiv ať už přiznaný, či nikoli. Tyto vlastnosti tvořily trvale charakteristický rys jeho povahy.

Již jako “chlapec”, karikatura příštího obra-netvora, hned v prvých létech svého života, podrobil si družinu jiných dětí orangutanů, vybíral si je k četným odvážným podnikům, z nichž pokaždé vzešel zisk nebo nějaká hodnost pro členy jeho kmene. V této době byl totiž jeho kmen podroben jinému kmeni opic s tvářemi obrostlými černým vousem. Svoji zchytralostí a silnou ctižádostí dovedl se U-A vetřít v přízeň starých náčelníků, zejména jednoho z nich, Kom-Iče, váženého velice jako potomka prastaré rasy.

Na jedné výpravě podařilo se mu s mladíky jím vybranými vyplenit holandskou farmu a uloupil, tam spoustu věcí, vyrobených lidmi. Tím získal veliký vliv i v kmeni, jenž držel jeho druhy v otroctví. Vychvaloval se mocí, neboť toho bylo třeba, měli-li jej přijmout mezi sebe a udělit mu velení. Potom, při návratu z úspěšné války, jistý láskou svých podřízených, dovedl rozdmýchat nespokojenost už dávno dřímající - právě jako u lidí - proti vládnoucí dynastii starých náčelníků, tyranů, vydřiduchů, kradoucích poddaným jejich samičky. Po předstíraném boji proti rebelantům postavil se do čela vzpoury sám a provedl ji vítězně ve prospěch svého kmene, obrostlého vousem ryšavým.

U-A, jak to vídal u lidí, jejichž počínání poprvé sledoval na svých četných toulkách po údolích a rovinách, vybral si za svůj palác jednu z přirozených slují, již objevil na horské stráni, zarostlé křovím a zelení. Zde nahromadil ukradené hliněné nádoby, cáry lidského oděvu, šňůry korálů ukradené Malajcům, vázy a skleněné nádoby, ba i zbraně uloupené lidem, jejichž používání neznal. Mimo to byly zde pečlivě narovnány velké zásoby potravin - vymáhané jako daň od poddaných.

Těchto desátků a trofejí dovedl užívat, aby upevnil svou moc pomocí zvědavosti a chtivosti orangutanů, jimž vládl. Vrozenou dovedností a vědomostmi, jakož i jistým pudem, získal pro sebe všechny síly svého kmene, nad nimiž pak vládla už jen příroda a strašný a bohatý prales.

Postupně, jak vzrůstala jeho moc, rostla v něm ctižádost živená tím, že viděl často lidi a seznal, že ač daleko se mu nevyrovnají silou tělesnou, přece jsou pány nad zvířaty, ba i nad opicemi, jim tak podobnými. U-A, považující se za tvora vrcholného, již dávno se snažil urvat lidem tuto prestiž, a když se mu to nepodařilo - neboť vždycky a stále byl lidmi považován jen za zvíře -, odkoukat jim prostředky, jimiž udržují svoji nadvládu.

Především hájil energicky svoje výsostné postavení. Plný pýchy a vědomého sobectví, chtěl být v očích svých poddaných bytostí od nich zcela odlišnou, za jakou se považoval a jakou vpravdě byl.

Dovedl přemoci některé slabosti své rasy a potlačil v sobě strach před bouří, opicím tak vrozený. Často, když nebe planulo blesky mezi vysokými větvemi a obrovskými stromy, a když hrom burácel duněním, jako když prohnilý strom padá na zem, která se chvěje pod pádem tohoto obra, orangutani, strachem se tetelící, spatřili na skalisku nebo na vrcholu stromu nebo uprostřed mýtiny obrovskou postavu svého krále, vzdorujícího nebesům.

Vytušil dobře účinek šarlatánství v odvaze, činil prudké pohyby a vyrážel výkřiky k nebesům, jakoby skutečně měl moc poroučet živlům, velet blesku a být tak dirigentem v tomto strašlivém orchestru.

Protože nebyl nikdy ztrestán za tuto odvahu, stával se smělejším a nebojácným i vůči jiným jevům, jež naplňovaly jeho druhy hrůzou. Jeho odvaha byla bezmezná a snad právě proto dopadlo to s ním vždy šťastně. Právě tak opilec projde často bez úrazu největším nebezpečím.

Jako vládce všeobecně uznávaný, jako král, rozhodující neomezeně o osudech svého kmene, U-A vyrážel často svoje jméno, v čemž spatřovali buď hrozbu, nebo naději opice s vousy černými i s vousiskem ryšavým. Neboť přemožení rozmnožili vítězný kmen a během let jejich krev se smísila; nadále nebylo žádné nepřátelství mezi oběma sjednocenými rasami.

Rodiny a kmeny nepřátelské neodvážily se už unášet ženy kmene, jemuž vládl U-A.

Právě tak jako mezi lidmi, tak i mezi temnými duchy zvířat tvoří se legendy vzniklé buď ze strachu, nebo z obdivu. Když v některém kraji ovčácký pes dokáže svoji sílu a zažene hafany z cizích stád, anebo když kohout v některém kurníku shromáždí kolem sebe větší počet samiček a naučí své soky respektovat jeho vládu, všichni se mu vyhýbají strachy, slabí pak hledí se vetřít v jeho přižeň a hledají u něho ochrany.

Taky orangutanové - zcela jak to činívají lidé - šířili pralesem na celou řadu mil kolkolem slávu svého vládce, všemocného, nejsilnějšího, největšího a nejodvážnějšího z opic své rasy.

Za svých dalekých potulek dostal se U-A až k chatrčím Malajců, ba až k příbytkům bělochů. A na jedné takovéto toulce zaslechl zvuk sekery při porážení stromů, přiblížil se opatrně a nalezl Di-lů, spící ve stínu vysokého stromu.

Zpočátku se bavil pohledem na to malé, hezké stvoření, daleko krásnější než samičky orangutanů, a přece tolik se jim podobající. Pak jeho rozdrážděný pud vzbudil v něm neodolatelnou touhu po mimořádném objetí, touhu zmocnit se tohoto mladého masa, nezarostlého tak chlupy jako on sám. A tak po Di-lů k ukojení svého chtíče rázem skočil a zdvihnul ji tak lehce, jako by to byla nějaké ovce.

Když se dost pokochal úžasem ostatních opic nad svojí kořistí, dovedl těžit z tohoto spojení, vycítil, že tento milostný svazek dodává mu ještě větší úcty. Zdali nemuseli orangutani respektovat ho již vzhledem k tomuto vyššímu svazku, kterým se tolik blížil k tyranu zvířat, k všemocnému vrahu, vítězi nad přírodou - člověku?

Potom Di-lů, z níž učinil svoji ženu, velmi rychle přilnula k svému milenci - netvoru, celým tělem. Projevovala mu svoji náklonnost, složenou dílem ze smyslnosti, vrozeného strachu a poslušnosti, především ale nalézala zlomyslnou rozkoš v tom, že pod mocnou ochranou týrala ostatní opice, bila je, ba i zraňovala, vylévala si na nich svoji touhu po ukrutnosti krásné ukrutnice, jakou byla; přesto, že zase klesla na stupeň zvířete jako ony, zůstávala přece ženou.

A tak tedy jedině U-A požíval její přízně.

I v tomto vynikal nad své druhy, neboť pro podobnou lásku nenalézali příkladu, pokud sahala jejich krátká paměť.

Pak přišel únos Ravy.

Ačkoli byla útlejší a jemnější krásy nežli Di-lů, i tato Malajka dovedla držet v uctivé vzdálenosti ostatní, jichž se nemusila obávat díky ochraně hnusného netvora, který násilím stal se jejím pánem. Ostatně U-A, žárlivý na svoje ženy a neméně na svoje osobní výsady, jež si osvojil, vzdaloval od sebe své poddané, ba i své dvořany dostatečně, aby neprohlédli, na jakém dětinství spočívá prestiž, kterou si chrání s opatrností augura.

Již to, že překonal svůj původní strach před ohněm (což zůstávalo ostatním nepochopitelné) - již to bylo v očích jeho poddaných hrůzným příznakem jeho všemohoucnosti.

Uloupil lidem již různé předměty a jejich ženy. Mimoto odcizil jim onu neznámou, strach nahánějící věc, oheň, který sžíral obrovské stromy, jehož záře zaháněla šelmy a noční tvory, všechny, kteří nejsou lidmi! A výpravy a vpády, jež pořádal čím dále častěji, byly korunovány úspěchem.

Tento chlupatý vladař dovedl vyrážením slabik a pohyby rozptýlit své druhy, jež metodicky vedl za výboji; dodával nové síly těm, kdo klesali, choval opatrně zálohy, dovedl ve tmě pralesa vést svoji zvířecí armádu, právě jako ji dovedl naučit poslušnosti a zlomit odpor těch nejsmělejších, kteří se odvážili s ním soupeřit.

Jeden z nich, kterého učinil vůdcem a jemuž svěřoval různá poslání, osmělil se nést přes rameno větev podobnou ručnici, kterou on sám - zmocnil se jí na jedné z výprav - nosil jako žezlo, neuměl ji použít jinak. U-A, použiv své karabiny jako kyje, jedinou ranou skolil odvážlivce a dokázal tak lež soka, který si chtěl osvojit jeho autoritu. A následovaly jiné příklady, které měly blahodárný vliv, v mezidobích, kdy návyk snadno mohl působit pochybnosti o králi, jehož nic nebylo sto zdolat.

Posléze, když U-A objevil karavanu bílých lidí, postupující lesem, a mezi nimi ženu, odvážný orangutan ihned pojal v duchu nejctižádostivější úmysl: jako král touží po nové koruně, zmocnit se bílé ženy. Tak měl by potom ve svém držení k ukojení své vášně tři ženy, představující tři typy ženského lidství známé jemu a jeho poddaným.

Jako malý král nebo princ hledí pojmout za manželku dědičku mocné říše, jako nějaký Bonaparte, hazardní odvážlivec, jejž vynesla dovednost vládnout hesly a davy, tak i U-A, diktátor, král, Napoleon mezi opicemi, hrdina a vítěz, kul plány, jak se zmocnit Mabel, aby ji učinil královnou na vrcholu své moci.

JÁ! U-A! JÁ!

Šest dní již uplynulo od únosu Ravy. Tři měsíce byl U-A zase ve svém království se svojí obvyklou družinou: dvaceti vybranými orangutany, tvořícími jeho osobní stráž. Jeho původní kmen skládal se kdysi asi ze čtyřiceti párků, ale po vítězných taženích opičího vladaře přibyli k tomu členovu kmenů přemožených. Nyní bylo jeho poddaných na osm set, stejně samců jako samic. Byla to největší obec lidoopů, jaká se kdy utvořila. Až posud snil dobyvatel jen o ovládnutí své rasy, ale krátký pobyt u Harryho Smitha vzbudil v něm nové úmysly; v jeho mozku se zmítaly divné nápady. Byl u něho více než u ostatních jeho poddaných vyvinutý onen vzácný dar - paměť. Ne snad, že by byla tak vyvinutá jako u lidí, ale na rozdíl od ostatních opic (jimž se této schopnosti naprosto nedostává) U-A si pamatoval události staré několik měsíců. Život v Riddle-Templu zanechal v jeho mozku dojem nesmazatelný a poté, co odtamtud uprchl, prožíval znovu bez nesnází i nejmenší příběhy, na něž se lehce upamatovával. Zvláště pak jeden obraz jej neustále pronásledoval: obraz Mabel Smithové. Vždyť byl takový rozdíl mezi krásnou Američankou a ženami, které měl!

Vzpomínal na jasné a svěží maso, na oči barvy pro něho prazvláštní, vlasy, vypadající jako pohyblivé světlo. Oslněn tím vším, veleop toužil po tomto mase, určeném pro bledé muže, oblečené ve směšné látky, kteří mu připadali jako tvorové slabí, a přece vyšší než on sám. Mimo to tito bohové otvírali neustále ústa, jimiž vydávali tisíceré zvuky a zajímali se mezi sebou, jak se zdálo, o věci neznámé. Řeč opic je vskutku velice jednoduchá: asi třicet slov, ve skutečnosti spíše hrdelních skřeků.

Nicméně těmito nemnoha slovy a pomocí velmi živé mimiky dovedli si orangutani sdělovat vše, co mohlo budit zájem jejich rodu. Někteří dokonce měli své jméno, které vykřikovali, když se bili v prsa. Tímto způsobem chtěli říct: “Já jsem U-A!… já U-O!… já Brrzay!” Tak se jmenovali tři vynikající hodnostáři kmene.

ŠIMPANZ KO-ZÝ

Asi před rokem přišel do pralesa opičák nepatřící k jejich rase, vyhublý, chudokrevný šimpanz, vyčerpaný únavou. Objevil se jednoho jitra a dožadoval se útulku. Většina vůdců byla pro to, vyhnat ho nebo zabít, ale. U-A vzal vetřelce v ochranu a nařídil, že má být vpuštěn do jejich obce. Tento šimpanz, označující se jménem Ko-Zý, stal se brzy oblíbencem a důvěrníkem vladařovým. Nebyl obyčejnou opicí: náležel kdysi k družině jakéhosi amerického kočujícího komedianta. Býval představen obecenstvu jako opice velmi civilizovaná, napodobil dokonale gentlemana ve fraku, s bílou kravatou, vedoucího si velmi sebevědomě; jedl, pil, kouřil, podával ruce a podepisoval se na pohlednice podávané divákům cirkusu. Loď vezoucí cirkus ztroskotala jednoho dne za bouřky na skaliskách, která se táhnou po některých březích Bornea. Co se stalo s cestujícími? Šimpanz, čerta se o to staral, zachytil se na jedné z plujících trosek a dostal se šťastně na břeh.

Spatřil lesy a zapomenul na vštípenou mu civilizaci, zmizel v nich jako v úkrytu. Zajisté to byl atavismus, neboť Ko-Zý až dosud spatřil jen lesy namalované na plátně. Byl chycen jako novorozeně, na to odvlečen a kojen černoškou, která nečinila rozdílu mezi ním a vlastním černým dítětem. V pralese se proto musel Ko-Zý krušně zaučovat, neboť jeho vrozená opičí výchova byla ochromena společenskými návyky. Na štěstí pro něho jeho přemety a poskoky přivedly jej do království veleopa U-A.

Již před rokem osvojil si Ko-Zý znovu všechny opičí zvyky, a ač neměl sílu a čilost orangutanů, dovedl si uhájit mezi nimi vynikající postavení. Jsa důvěrníkem vládcovým, vyměňoval s ním svoje dojmy, takže U-A navázal svá vlastní dobrodružství na příběhy, o kterých mu vyprávěl tento op - umělec, a usiloval spolu s ním proniknout záhady evropského života. Hloubavý U-A často o těchto věcech přemýšlel, když se navrátil do svého paláce. Neboť na rozdíl od ostatních orangutanů, sídlících v jakýchsi boudách na stromech, bydlil se svými ženami v jeskyni, mající několik místností. V největší z nich, ústící navenek, zdržoval se obyčejně monarcha, ležel na lůžku z listí nebo seděl skrčen po orientálském způsobu s nohama zkříženýma za širokým kamenem, který sloužil za stůl, na nějž jeho ženy kladly jídla. V druhé sluji bydlely ženy: harém skládal se ze tří mladých opičích samic, z černošky Di-lů a Malajky Ravy. Král velmi často vcházel do svého harému, neboť se na rozdíl od ostatních orangutanů nikdy nepářil veřejně. Tato část opičího řádu mu dodávala prestiže a úcty, proti níž si málokdo troufal jednat. Ba akt páření byl dokonce zakázán v přílišné blízkosti krále, který trestal přísné ty, kdo se proti tomuto zákazu provinili.

Když se před třemi dny vrátil, namáhal se U-A, aby vylíčil svému důvěrníku vše, co se událo v Riddle-Templu; líčil mu, jak nejlépe dovedl osobu Mabel, a tázal se zcestovalého opa, zdali viděl bytosti podobné. Zajisté, že viděl. Ba měl dokonce intimní styky s několika ženami, bohatými a blazeovanými, které hledaly v obětí šimpanzově nové vzrušení smyslů!

U-A udiven nad tím, ptal se na podrobnosti. Tak tedy toto božstvo bylo samičkou? Mělo to tedy pohlaví jako orangutani? Jako Di-lů, jako Rava? Ko-Zý přisvědčoval hlavou, bylo to totéž, jsou méně chlupaté a navoněné bůhví čím, zapáchalo to ošklivě. Divné záblesky zazářily v očích králových. Kdyby to byl věděl, byl by v Riddle-Templu odvlekl tuto světlovlasou bohyni místo Di-lů. Ale ještě bylo dost času. Zvědové jím vyslaní oznámili, že Evropané pokračují v pronásledování a co nejdříve vpadnou na jejich území. U-A byl nerozhodnut. Má vyčkat útoku, nebo mu předejít? Nejednal správně. Starost, aby přivedl k sobě Ravu a čas věnovaný na to, aby přemohl odpor hezké Malajky, jíž nemohl se zmocnit hned naponejprv bez použití násilí, to vše umožnilo lovcům, že vyšli z lesa a nalézali se nyní v příznivějším postavení.

Měli k obraně hojnost bojovníků, mohl postavit do boje tři sta dospělých “mužů” v plné síle. Ale věděl, že jeho nepřátelé mají u sebe zbraně, vrhající smrt na dálku. Při únosu Ravy jeden z jeho druhů byl zabit, druhý poraněn.

SAMOVLÁDCE

Shromáždil tedy kolem sebe hlavní náčelníky a vyložil jim celou situaci. Harr, hněvem kypící, který se tolik vyznamenal za vzpoury orangutanů s ryšavou hřívou, navrhoval táhnout ihned proti nepříteli a potřít jej. Naproti tomu rozvážný Brrzay mínil, že je nutno vyčkat a útočit jen v noci, pokud možno v lese. Stejného mínění byl i Ru-U. Nepřítel neznal jejich kraj a postupoval vpřed jen po stopě Raviných únosců. Nebylo by nesnadné vlákat ho do jednoho z místních lesů a zde z větví a lian zahájit boj.

“To jsou způsoby příliš opatrnické,” mínil Harr. “Nám přísluší bojovat za plného dne, tváří v tvář, nechť vidí nepřátelé, že jsme otužilí vojáci a že se jim vyrovnáme!”

Kri-Kri a Flu-Hů, mladí orangutani rovněž osvědčené statečnosti, živě tleskali. Brrzay pokrčil rameny a podrbal se na zadnici opovržlivým gestem. Což mělo znamenat: “To je vidět nerozvážnou mládež! Nač zbytečně prolévat drahocennou krev! Můžeme zvítězit snadno a bez nebezpečí. Nač zanechávat vdovy a sirotky?” A ukázal na samičky a jejich mláďata, shromážděné v kruhu mimo jeskyni.

Tam stály opičí matky a hádaly, co se asi děje v poradním sboru, neboť bylo vidět, jak se samci rozčiluji a jak spolu živě hovoří.

“Bah!” zvolal znovu Harr, “co záleží na několika mrtvých a zmrzačených, můžeme-li dobýt nesmrtelné slávy!”

“Slávy!” pravil jeden lysý stařec, slyšící na jméno Trréé, “jaké to prázdné slovo! Ty sníš o slávě, protože doufáš, že vyjdeš z bitvy živ a zdráv. Ale jestliže tvoje tělo předčasně shnije na slunci, co ti prospěje tvoje sláva? Věřte mi, děti, nic dobrého nekouká z války, a nechť mně velký U-A promine, moudřejší bylo by bývalo nechat tyto loutky jejich rodinám, nežli přilákat k nám lidi, vysílající blesky.”

U-A - takto vpleten do věci - obrátil se k starci s podrážděnou tváří, sršící hněvem:

“Kdo je zde pánem? K čemu mám svoji moc, nemohu-li dělat, co se mi zlíbí? Tito lidé dopustili se neopatrnosti, že nás pronásledují až sem. Neboť já jsem měl v úmyslu jít k nim. Tato země je naše. Ponecháme-li jim volnost, zítra nás tyto bílé opice vytlačí do lesů na západě, zdecimují nás, a snad leckteré z vás stihne neštěstí, že se octnou jako vězňové v železných klecích. Věřte mně, nesmíme usnout v nečestném míru, zatímco nepřátelé vpadají do naší země. Já sám pobyl jsem jako vězeň pár dní mezi lidmi a vím, jaké to je. Dík za radu, přátelé. Ale mé rozhodnutí je konečné. Chci rozšířit hranice mé říše až k moři a vyhnat vetřelce.” Zde učinil pohyb, jakoby objímal celý svět. “Já jsem vyvolenec a představitel bohů jimi seslaný. Z toho důvodů jste mně povinni naprostou poslušností. Splním svoje svaté poslání a udělám z vás vládnoucí národ.”

Všichni se uctivě ukláněli. Ba, někteří dokonce lehli na břicho a lízali jeho nohy. Mezi nejservilnějšími prudký Harr skláněl se v prach u králových nohou, jal se mu na znamení úcty prohrabávat kožich a hledal drobné cizopasníky, které s rozkoší pojídal, kdykoli některého ulovil. U-A jej odstrčil:

“Abych vyhověl vaší radě, rozdělím útok. Harr a Kri-Kri se stem dobrovolníků budou volně útočit kde a jak uznají za vhodné, snaží se vlákat bílé do lesa, kde na ně budou čekat Brrzay a Ru-U rovněž se stem dobrovolníků. Já se zbytkem armády budu tvořit zálohu, hotov přispět jedné nebo druhé skupině v případě nebezpečí. Připravte se. Útok podnikneme za svítání!”

Když U-A dokončil tuto řeč, provázenou posunky, rada se rozešla a vůdcové začali svolávat svoje čety.

MALPY, DURANI A PAVIÁNI

Mezi skupinami pahorků, hlavním stanem orangutanů a táborem Evropanů a Asiatů, táhl se les asi deset mil široký. Protože se nalézal na vyvýšené rovině, skýtal tento les zcela jiný pohled nežli prales, jímž právě s takovými nesnázemi prošla karavana lovců.

Stromy náležely většinou vzácnějším druhům: mahagonovníky, chinovníky, pinie a ve vlhčí části bambusy. Půda, která zde byla tvrdší, nebyla tak pokryta cizopasnými rostlinami. Jen hustá křoví lentišku a zvláštní odrůdy ostnatého rákosu překážely v postupu. V listí stromů se to hemžilo ptactvem a opicemi. Mezi nimi bylo mnoho hnědých malp, roztomilých zvířátek se zlomyslnou tváří a posměvačnýma očima. Chvílemi přihnala se jich celá stáda jako vichr, zachvácena panikou před nějakým duranem pestrolícím nebo paviánem, kteří jim zdáli hrozili a skřípali zuby. Když jejich strach přešel, věnovaly se malpy zase svému hraní a poskakování.

Příchod lidí rozrušil všechny obyvatele těchto samot. A tak pozorovali vetřelce, sledovali pozorně každý jejich pohyb a snažili se pochopit, co asi je pohnutkou tohoto vpádu dvounožců. Brzy seznali, na čem jsou, neboť Malajci, vyslaní na obchůzky, vraceli se do tábora vždy s kořistí, aby doplnili zásoby pro kuchyni čerstvým masem. Ale malpy stále poskakovaly bezstarostně ve větvích, hrály si mezi sebou, dělaly kotrmelce a přemety.

PŘÍBĚHY SE SLONY

Po noci strávené v klidu a odpočinku, poprvé od té doby, co opustili Riddle -Temple, se všichni probudili posilněni a v dobré náladě. Již od svítání panoval všude živý ruch a každý se zaměstnával tím, že spravoval, pokud se dalo, poškození, vzniklá dlouhým pochodem buď na obuvi, na nosných řemenech nebo roztrženém oděvu. Mabel přišla od říčky, ve které se vykoupala osvěžující lázní.

Měla na sobě zcela prostý oděv, v kterém se uplatňovala její mladistvá krása a lepost její postavy lépe, nežli v nejkoketnější parádě: krátkou sukni z hrubé lněné látky, z níž vykukovaly její malé nožky, obuté v botky z hnědé kůže. Kabátec z plavého plátna, stažený v těle koženým pasem, nesoucím revolver a schránku na patrony, svými záhyby dával tušit formy jejího poprsí. Pod bílou čapkou povykukovaly kadeře, věnčící jakoby zlatem tento energický obličej pevných tahů, ač nepostrádající delikátnost linií. Za pochodu nepřestávala Mabel žertovat; přes úmornou únavu a obtížné přecházení roklí a strží nedbala nesčetných běd cesty ani obtížného hmyzu a tušených nebezpečí, smála se drobným příhodám v bláznivé radosti bezstarostné dívčiny, která se dovede bavit vším i ničím. Její veselost dodávala síly mužům. Lidé z družiny je provázející ji pozorovali v uctivém obdivu a pátrali očima po závoji únavy v těžkých chvílích, kdy ochablost zmocňuje se i nejsilnějších a podkopává jejich energii.

Přes svoji zdánlivou lhostejnost, jakou Mabel obyčejně projevovala vůči Wilsonovi, mladá dívka dovedla ocenit vynikající vlastnosti i skutečnou náklonnost Archibalda, svého pseudoženicha. Intimita společného pochodu sbližovala často mladé lidi a Mabel, stále koketní, snažila se zachovat stejnou roztomilost k Archibaldovi i Gordenovi. Rozmarná dívka nalezla vždy nějakou roztomilou frázi, kterou oblažila Wilsona, načež s vybranou srdečností věnovala se Gordenovi, který dovedl osvěžit jednotvárnost pochodu vtipným slovem nebo povzbuzením, nebo galantní poklonou.

Často se jeho anekdoty a líčení prožitých loveckých i jiných dobrodružství končívala galantní frází, na niž Američanka odpovídala rozkošným úsměvem, což dráždilo Archibalda a povzbuzovalo jeho soka.

Již celý týden si Mabel stěžovala. Podle jejího názoru stávaly se tyto namáhavé dny pochodu příliš jednotvárnými. Přála si změny, ba nebezpečí. Proto byla ráda, když posléze vyšli z nekonečného pralesa, stále stejného.

Nový kraj lišil se od dřívějšího. Po zažitých útrapách přišlo trochu klidu v méně divoké přírodě velice vhod a bylo dvojnásob příjemné. A zde malajští lovci navrátili se do tábora. Donesli své úlovky do kuchyně a odebrali se ke stanům Američanů.

Bylo to po prvé, co byl stan postaven, což působilo nesmírnou přitažlivostí na malé malpy, které si zvolna dodávaly odvahy a přibližovaly se ze stromu na strom, od křoviska ke křovisku až skoro na dosah tábořících. Jedna z nich dokonce nebála se chopit malé zrcátko, které jí Mabel podala, a mladá miss dlouho se bavila úžasem hezkého zvířete a jeho směšnými grimasami.

To-Wang mezitím přistoupil k majoru Bennetovi, který, kromě Gordena, jediný rozuměl malajskému jazyku.

“Je něco nového?” otázal se major.

“Ano, pane, setkali jsme se s “divými muži”.”

“A viděl jsi zajatkyni?”

“Ano, naši sestru Ravu. Chtěla jít k nám, ale “diví mužové” ji odvlekli.”

“Kolik jich bylo?” “Asi tucet.”

“Není-li jich příliš mnoho, půjde to. Máš nějaký plán?” To-Wang pokrčil rameny:

“Především musíme přesně vědět, kolik je jich… a kde se nalézá jejich osada.”

“Cože pravíš? Jejich osada?…”

“Ano, “diví mužové” si staví příbytky na stromech a v celých skupinách, právě jako my na zemi. Až najdeme to místo, sestavím si svůj plán.”

“A ty myslíš, že je to v tomto lese?”

“Vím, že jsme viděli Ravu a dvanáct orangutanů. To je vše. Vrátil jsem se, abych vám to sdělil.” “Počkej!”

Major sdělil svým přátelům zprávu malajského vůdce a obdržel ode všech souhlas, proto pravil opět To-Wangovi:

“Můžeš pokračovat v pátrání. Zítra za svítání zase vyrazíme.”

Neúnavný lovec pozdravil a pokynul svým lidem, zmizel s nimi opět v lese, v patách celou kupu zvědavých opic. Tentokráte se výletníci zase sešli v čas oběda, sedli pohodlně u “tabule” bohatě a pestře pokryté.

“Konečně,” pravil Goldry, “přejdeme k činům. Cítím velké pohnutí. Jen aby se nic zlého nestalo mému příteli veleopovi!”

“Váš obr,” zvolala Mabel, “zaslouží co proto, jednak za své poslední chování, jednak na pamětnou pro příště!”

“Však není hlavní vina na něm, nečinili jsme dobře, že jsme se mu posmívali.”

“Jaká škoda! Což se nesmí člověk smát, když má u sebe některé z těchto zvířat?”

“Zvířat?” čertil se doktor, “to je otázka. Co se mne týče, vážím si U-A, svého vrstevníka, jako předka.”

“Myslete si to, ale nepovídejte to,” pravil Silven Gorden.

“Já se přiznám, že kdykoli jsem viděl tyto veleopy, nikdy jsem se neubránil jisté nevolnosti! Je opravdu až příliš mnoho podobnosti mezi nimi a člověkem, takže pohled na ně musí nás silně dojmout, zvláště, jsou-li smrtelně poraněni. Viděl jsem umírat jednoho, raněného mým přítelem. Díval se na nás s takovým výrazem výčitky v tváři, že se můj přítel Paddy Mac-Ferdan zapřísáhl, že nikdy již nestřeli po orangutanovi.”

“Tak co tedy zde vlastně chcete?” otázal se ironicky Archibald. “Já, jak jsem vám hned při odchodu řekl, chci chránit miss Mabel Smithovou, bude-li v nebezpečí.”

Archibald se chystal k odpovědi; Mabel ho předešla:

“Děkuji vám,” pravila suše, “ale dovedu se hlídat sama.”

“Vím, že máte nejen krásu Diany, bohyně lovu, ale i její neohroženost. Avšak jsou nebezpečí nepředvídaná, kdy může prospět pomoc druhého, a já sám bych se nijak nestyděl v případě nebezpečí dožadovat se vaší odvahy.”

Mabel se pousmála:

“Můžete se na mne spolehnout.”

“Eh! jsme v krajině,” pravil major, “kde nesmí člověk opovrhnout žádným přispěním. Jsou situace, za kterých by nerozvážnost byla šílenstvím. Slyšte. Povím vám o jednom dobrodružství z mládí, při kterém, přiznávám se beze studu, zažil jsem strach. Bylo to v době tažení Holanďanů na Borneu. Sloužil jsem jako poručík pod velením plukovníka Werspicka. Už tři dny jsme prolézali pralesem, jako jsme právě činili my, jenže s tím rozdílem, že jsme si museli cestu razit sami. A tak jakmile jsme někde učinili zastávku, svalili jsme se únavou a spali jak zabití. Jednou z rána byl jsem vyburcován ze spánku strašlivým povykem. Kolem mne hrozná změť polámaných větví, výkřiky umírajících a střelné rány, a za tohoto hluku slyšel jsem - poprvé - chrochtání rozzuřených slonů. Na štěstí byl blízko mne obrovský kmen, v jehož silných kořenech jsem rychle zmizel. Slyšte tedy, co se stalo… K ránu zamířila k našemu tábořišti rodina slonů: samec, samička a mládě, hezky již povyrostlé. Mezi hlídkami nalézal se jeden skotský dobrovolník, pamatuji se posud na něho. Jmenoval se Jiří Barnard, a měl jsem ho velmi rád, neboť on jediný, kromě plukovníka, mluvil anglicky. Tento chudák Jiří měl zrovna hlídku, když sloni přišli. Až dosud je znal jen ze zvěřince. Protože tato zvířata kráčela přímo proti táboru, bál se o své druhy a střelil po samci, jenž kráčel v čele. Poraněný tvor byl zachvácen zuřivostí, právě jako jeho družka a mládě. Mužové, překvapení ve spaní a náhle probuzení, jako já, v tom zmatku prchali na všechny strany. Plukovník zachoval úžasnou duchapřítomnost a hleděl je sehnat dohromady a ukrýt je za hromadou skalisek, která sloužila za útulek pro náš tábor. Podařilo se mu shromáždit většinu z nich v jakési slepé soutěsce, jejíž vchod byl příliš úzký, než aby se tam sloni mohli dostat. To vše trvalo sotva několik minut, a již leželo tu a tam asi patnáct mrtvol hrůzně rozšlapaných, mezi tím předměty sloužící nám na našem tažení. Konečně sloni neviděli již žádných nepřátel, uklidnili se a zašli do lesa. Tu jsem vylezl ze svého úkrytu a začal hledat kamarády. První mrtvola, na kterou jsem narazil, byla mrtvola ubohého Jiřího, v pravém smyslu rozplácnutá jako placka. Poklekl jsem vedle něho a propukl v pláč. Tak jsem setrval hezkou chvíli, jako bez vědomí… Náhle horký dech přes obličej mne vytrhl z mé tuposti: obrovský slon stál u mne a kýval mně svým obrovským chobotem před obličejem. A v té chvíli poznal jsem strach, ukrutný strach, který mne přimrazil k zemi. Slon díval se na mne očima blyštícíma se hněvem. Byl to týž, kterého jsme poranili, a vrací se nyní k své oběti? Či zcela nový příchozí? Myslím spíš, že to byl jiný, neboť zdálo se, jako by chápal, co se událo. Ale neměl zakrvácené nohy? Konečně popošel ještě krok, a očima i chobotem ohledával mrtvolu, načež se zase obrátil ke mně. A tu s nadlidským úsilím obrátil jsem se k němu s pozdviženýma a sepjatýma rukama a obličejem mokrým od slz. Prohlížel si mne dlouho; na to se ke mně obrátil zády a vrátil se pomalu do lesa. I padl jsem na mrtvolu Jiřího a omdlel; ano, omdlel jako nějaká slečinka! Následkem celé příhody bylo, že jsme pokračovali v pochodu s polovinou zbraní a střeliva, zásob, nářadí a nádobí, které bylo rozbito na kusy. Naštěstí bedna s obsahem chininu zůstala bez pohromy. Jedině díky tomuto povzbuzujícímu léku dospěli jsme cíle a měli štěstí, že jsme zvítězili… Dosud jsme se se slony nesetkali a nepřál bych ani vám podobné setkání!”

HISTORIE S TYGRY

“Myslíte,” otázal se Abraham Goldry, “že tito sloni by vás byli napadli i kdyby hlídka na ně nebyla zaútočila?”

“Nemohu říci, ale myslím, že nikoli. Ani ve stavu divokém není slon ukrutný, a vidíte, že není ani necitelný k lítosti. Proto bych nezabil žádné z těchto zvířat, leda kdyby to bylo naprosto nezbytné.”

“To je hezké! Máme mezi sebou už jednoho podivína, který chce šetřit opice. A teď zase major bere v ochranu slony. Tak nám tedy zbývají už jen tygři…” historii. Nuže, sire Gordene, jen sem s ní! Je to ostatně mezi lovci zvykem, a já doufám, že si z naší výpravy odnesu nejen krásnou tygří kůži, ale i hodně strachu, jako byl strach majorův.”

“Nepřejte si ničeho takového, miss Mabel! Podobná přání přinášívají neštěstí.”

“Bah! Jste snad pověrčivý?”

“Drahé dítě, jsme v zemi Malajské, zemi tisícerých božstev a ďáblů, nemůžete žádat, aby člověk neměl aspoň trochu strachu z neznáma.” Miss Mabel Smithová vpadla výbuchem smíchu: “Sire Gordene! Ten tygr!… ten tygr!?”

“Když si to přejete, budiž!… Bylo to pár měsíců po mém příchodu na ostrov. Začal jsem své území soustavně prozkoumávat, abych podle toho učinil nejvýhodnější rozhodnutí. Přes moje území se táhla úzká, ale velmi hluboká propast, na jejímž dně tekla malá říčka. Jednou z rána dal jsem se podél jejího toku, abych se přesvědčil, dá-li se někde přejít, či bude-li třeba postavit několik můstků. Tak jsem tedy jel na nádherné abyanské klisně, na zvířeti mírném a poddajném. Kráčela volným poklusem, řehtala radostně v ranním větříčku. Pojednou ucítil jsem zezadu prudký náraz, a má klisna učinila tak prudký poskok a zarazila se tak náhle, že jsem přeletěl přes její hlavu a spadl do rokle. Zachytil jsem se, veden přirozeným pudem, na křoviskách, takže tím můj prudký přemet byl hodně brzděn. Nicméně sklouzl jsem rychle na dno a padl po hlavě do potoka, který zde byl pět až šest stop hluboký. Jen po velkém úsilí dostal jsem se ven a ihned jal jsem se vylézat po protějším srázu, neboť zvuky, které se ozývaly nad mojí hlavou, mne příliš nelákaly, abych se pokusil vylézt na této straně. Potřeboval jsem skoro hodinu, nežli jsem se vydrápal na druhé stěně této rokle, tak neschůdné, že jsem musel několikrát zase slézt, abych si vyhledal místo přístupnější. Konečně jsem se octnul nahoře. Na druhé straně jsem viděl nádherný párek tygrů, který se dvěma mláďaty si pochutnával na mrtvole mého koně. Šťastnou náhodou se stalo, že tygr minul se asi cílem a skočil na hřbet mého koně -… a tak od onoho dne přísahal jsem boj na život a na smrt těmto kočkovitým šelmám. Jakmile je mně ohlášen nějaký tygr, nedám si pokoje, dokud ho neskolím. Tak jsem jich odpravil už šestnáct.”

“Já vás dohoním!” zvolala Mabel. “Jsem tu teprve pár měsíců a už jsem zabila dva!”

“Vy jste povolána, miss Mabel, pobít hodně obětí,” pravil galantní Angličan, “a ty, které zabijete, nebudou na tom ještě nejhůř.”

“Jste jako na čekané na vtipné průpovědi, jako já na tygry. Nuže dobrá, co kdybychom tak uspořádali leč na rovině? Snad budeme mít štěstí, že se setkáme s nějakým zajímavým zvířetem. Vaše dvě historky vzbudily ve mně vražedné choutky!”

“Dle vašeho rozkazu!” zvolal Archibald, který nezažil dosud žádné dobrodružství se šelmami, o kterém by mohl vyprávět a doufal, že se mu k nim naskytne hojně příležitostí.

“Tak tedy,” pravila miss Mabel vesele, “co abychom prozkoumali tyto malé skupiny stromoví, které leží před vlastním lesem?”

SUP, HAD A PROUD MRAVENCŮ

Bylo ujednáno, že drvoštěpové a Gordenovi dobrodruzi budou dělat nadháněče. Byla to opravdu veselá výprava; krajina oplývala zvěří, rány ozývaly se na všech stranách a slibovaly bohatou kořist při návratu. Celé dvě hodiny oddávali se lovci své vášni, jak srdce ráčilo. Žádné nebezpečné zvíře nebylo hlášeno. Proto počáteční ostražitost nakonec značně ochabla a každý šel jednotlivě za vlastním dobrodružstvím. Zvláště Mabel, kterou dráždila pozornost jejích dvou ctitelů, s jakou ji hlídali, pomýšlela, jak by jim unikla a šla po svém, nestřežena svými ochránci.

Aniž si toho všimli, přiblížili se nimrodové k lesu. Dobrodružná dívka vplížila se do jakési skalnaté průrvy, porostlé silnými stromy a trnitým houštím. Chvílemi se zastavovala a naslouchala, dávala pozor, uslyší-li nějaké zvíře, a zároveň, aby slyšela výstřely a nevzdálila se příliš od ostatních.

Náhle sebou trhla leknutím. Jako padající kámen řítil se z výšin obrovský sup na kořist, kterou dívka nemohla vidět. O minutu později jej spatřila, jak se těžce vznáší ze skaliska a drží v zobáku hada dlouhého nejméně dva metry. Pták roztáhl široká křídla a dal se v let, unášel plaza, který asi měl sloužit k rodinným hodům. Mabel namířila na něj, vystřelila a obrovský pták zasažen do hlavy klesl k zemi jako bleskem zasažen. Smělá lovkyně jala se vylézat na skalisko, aby se zmocnila své kořisti. Dostala se tam, prohlížela si supa; byl to nádherný exemplář. Jeho rozepjatá křídla měřila více než čtyři metry. Barvy byl navrchu černě hnědé, vespod bledé, téměř bílé, a opatřen byl strašlivými drápy a mocným zobákem.

Bude to - uvažovala - nádherná ozdoba na stropě naší jídelny v Riddle -Templu!

Avšak nesnáz spočívala v tom, kterak jej odnést; vážil nejméně 30 kilogramů. I jala se volat, ale neslyšeli ji. Vystřelila do vzduchu několik ran, zase bez výsledku.

Eh, což! Nechám jej ležet zde, a pošlu pro něj naše lidi!

Chystala se slézt ze skaliska, když v tom podivný hluk upoutal její pozornost. Podívala se dolů a vlasy se jí zježily hrůzou. Kolem obrovského balvanu pohybovala se jakási černá říčka, jejíž vlny dotýkaly se jeho pat. Zároveň vycházel až k ní zvláštní charakteristický zápach. Tato černá záplava, to bylo stěhování mravenců, a Mabel si byla dobře vědoma nebezpečí, které jí hrozí, neboť po cestě, kudy táhla tato záplava kousavého hmyzu, vše zmizelo, rozpitváno, rozkrájeno, utrháno a stráveno těmito milióny ukrutných zvířátek, největšími svého druhu, dosahujícími délky dvou centimetrů.

Balvan byl obklopen touto záplavou na víc než šest metrů dokola. Někteří mravenci již vylézali na kámen, přivábeni zápachem supova těla a jeho krve. Dá-li se za nimi celá armáda, zmizí brzy skalisko a Mabel je ztracena. I uchopila mrtvého ptáka i hada a hodila obojí na pospas mravencům a jejich nesčetným vše ničícím kusadlům. Zakrátko byla obě těla úplně rozpitvána a zůstaly z nich jen kostry dokonale obrané a vyleštěné. Déle než dvě hodiny ta černá záplava pohybovala se kolem tohoto zvláštního kamenného podstavce. Mabel ohromena strachem s úzkostí sledovala pochod pekelné armády. Konečně zazněly z dálky hlasy, volání a výstřely, na něž Mabel odpověděla výstřelem ze své pušky. O pár minut později vynořili se z rokle Archibald, Gorden, doktor a Mabelin otec, Harry Smith, provázeni dvaceti lovci. Archibald, Američan, chystal se už vrhnout do tohoto pohyblivého proudu mravenců, ale Gorden jej zadržel. Neboť znamenalo to jistou smrt pro Američana a Mabel by zachráněna nebyla.

Angličan rychlým pohledem posoudil situaci. Na jeho pokyn vylezl jeden z lovců na blahovičník, který čněl nablízku do výše asi 20 metrů. Pak slézal dolů a srážel cestou jednotlivé větve. A tak za půl hodiny byl strom oklestěn na holý stožár. Ten byl podťat u kořene a poražen tak, že padl na skalisko, na němž stála Mabel, a tvořil takto jakýsi můstek mezi ní a lovci. Mabel, která úzkostlivě sledovala práci svých zachránců, neztrácela ani vteřiny. Sotva se kmen dotkl vrcholku balvanu, vystoupila na improvizovaný přechod a přešla po něm k svému otci. Ačkoli se snažila ovládnout mocné vzrušení, přece projevila se slabost jejího pohlaví a klesla, upadnula do nervového záchvatu a křečovitého pláče.

Čtyři lovci roztáhli své široké pásy, na které ji položili, a osm statných chlapíků doneslo ji takto do tábora.

Jinak byl výsledek lovu bohatý. Ulovení daňkové, kanci, ptáci a opice všech velikostí představovali aspoň čtyři sta kilogramů nejrůznější zvířeny. Všichni byli horlivě zaměstnáni stahováním a oškubáváním. Všude byly zapalovány ohně, slibující hojnost pečené a lahůdek k večeři.

Mabel se uchýlila do svého stanu, kde odpočívala. Její nervové rozrušení se zvolna uklidňovalo. Doktor jí podal uklidňující i posilující lék, zároveň jí činil výčitky, které mladá dívka tentokrát přijala bez přílišného podráždění.

Navečer vrátili se do tábora Malajci. Nezpozorovali nic znepokojujícího a soudili, že bude nutno postupovat dále novým lesem, a To-Wang tvrdil, že nemohou být vzdáleni od sídla veleopů více než dva nebo tři denní pochody.

NEVIDITELNÍ SPOLEČNÍCI

Druhého dne zrána malá armáda měla zase své obvyklé vzezření a chystala se vkročit do nového moře zeleně, které však nyní slibovalo mnohem snadnější přístup nežli předchozí les. Mabel, zcela již zotavena a vyzbrojená do nebezpečí, jevila velkou radost, když se objevil na blízku nesmírný les: nedotčené chrámové lodi ze stromů a jejich kmenů jako sloupů, chrám přírody, kam posud nevkročil člověk jejich plemene.

Karavana vnikla pod větvoví obrovských liliovníků a palem, jejichž temena mizela ve spleti lián barvy zlatožluté, ryšavé, hnědé, zelené, barvy tmavého nebo bledého smaragdu. Myriády divných rostlin, prazvláštní orchideje a trnité kaktusy různých tvarů, kulaté jako hlavy obrů, postříkány červenými květy, podobaly se rtům nebo ranám. Jiné zase s listy drsnými a špičatými vypadaly jako hrozící šípy, poseté trny. Zde rostly houby obrovských rozměrů, barvy růžové, fialové, bílé, nahnědlé. Zde i všude kolem květy s podivnými korunkami otvíraly se jako ústa, plná safírů, rubínů, ametystů. Listí mělo tu brzy barvu bronzu, jako by bylo kovové, jinde zase lesklo se jakoby natřeno lakem, anebo zdálo se potaženo plyšem a plísní. Nucena k častým zastávkám překážkami stále četnějšími, postupovala karavana pracně pralesem, který byl čím dál hustší a temnější.

Sotva že slunce prosvítalo tu a tam neprostupnou spletí zeleně a lián, tvořících jakoby vlasy velkých stromů. V tom pološeru vypadaly zkroucené pně stromů jako obrovská strašidla, jako příšerné obludy, číhající nepohnutě na živou kořist.

Toto stálé pološero, tato ustavičná noc a nejistota velmi tísnivě působily na cestovatele, zvláště na bělochy, kterým chyběl jas denního světla, na něž byli zvyklí.

Místy byla cesta zatarasená kmeny, padlými stářím. Země zanesená sem větry, usadila se ve spárách a dala vzniknout bujným rostlinám, a tak rozvité květy čerpaly svůj život z těla odumřelého obra. Často bylo slyšet sykot hadů, které nebylo vidět, ale jejich pohyb bylo znát mezi suchým listím. Zvířecí zvuky a zpěv ptáků byly čím dále vzácnější v těchto hustých a temných spletích plných záhad. Postupovalo se většinou mlčky, lovci jen chvílemi vyměnili mezi sebou pár slov, pronesených šeptem a hlasem tlumeným, jako činíme bezděky v tmavém kostele. A cesta stávala se čím dál příkřejší; neproniknutelnou spletí trnitého křoví bylo třeba razit si denně cestu pomocí mačet, které se otupovaly na tvrdém dřevě a vzdorných vláknech ebenovníků a mahagonových stromů. Nejednou zaslechli nespokojený a zlostný skřek zvířat vyplašených z úkrytu, nebo náhlé vyskočení šelmy poděšené pohledem na tolik lidí a vyrušené ze svého klidu.

Postupovali celý den podél bezejmenné říčky. Na pokrajích spali těžcí kajmani, podobní kusům bláta. Všichni byli stísněni velkolepou vznešeností místa. Mabel neopouštěla už své místo mezi otcem a Wilsonem. Gorden rád dozíral na nejpernější práce, při nichž pomáhali dle svých sil všichni kromě mladé dívky.

“Zdá se vám cesta nyní ještě tak jednotvárná?” ptal se Gorden.

“Nikoli, les mně připadá jako velká zamilovaná bruneta; jindy zase jako skvělá blondýna.”

“Ano,” pravil Gorden poněkud zadumán, “táhne se vláčně v hloubi údolí nebo podél svahů, jako panna brání se všemi svými trny a všemi bujnými větvemi. Je koketní a vábí vás k sobě, natahuje k vám ruce, a odpuzuje vás, jakmile chcete do něho vkročit.”

“Má vlasy bohyně,” šeptala Mabel, “a někdy jeho mýtiny vypadají jako usměvavá, jasná ústa. Je cudný, zakrývá závojem svoji zeleň; a náhle zase necudné ukazuje své půvaby; je pyšný, je si vědom své velkolepé krásy.”

Major Bennet se smál tomuto nadšení. Přiznával, že stárne. K tomu ještě scházelo mu obvyklé pohodlí, takže tím trpěl, a - zda lze tomu uvěřit? - zvláště scházelo mu ustavičné hašteření jeho ženy.

Při večerním táboření, když To-Wang vykonal nutná pozorování a určil další cestu, Američané se oddávali jídlu, vyprávěli si o svých cestách, které před tím kdy vykonali.

Mabel by se byla málem vážně rozhněvala. Wilson se jí ptal, zda měla strach při svém dobrodružství s mravenci. Zlobila se ještě celý následující den.

Nicméně již po dva dny každý z nich měl zvláštní dojem, jakoby kolem jejich karavany byly přítomny neviditelné bytosti. A nemohli se zbavit tohoto dojmu: bylo slyšet dýchání, neobvyklé zvuky, praskot větví a zmatené výkřiky, což nahánělo strachu bělochům i jejich průvodcům.

To-Wang, uznaný vůdce celé výpravy, dal několikrát prohlédnout okolí a vyslal svoje lidi na zvědy. Prohlédli houští i les na míli cesty na všechny strany kolem místa, kde rozbili tábor nebo učinili zastávku. Nic nenalezli, co by ospravedlňovalo jejich strach: žádná známka nepřítele nepřivedla je na stopu nějakého nebezpečí.

Mabel se snažila stále nedat ničím najevo svoji stísněnost a dobírala si Wilsona pokaždé, když se vracel z některé své obchůzky:

“Byli to kanci, Archibalde? Proč jste nezabil jednoho nebo dva?”

“Ne, nespatřil jsem nic. A přece jsem rozpoznal kroky. Ba, dnes v noci zdálo se mně, že jsem slyšel jakési oddychování vedle nás i nad námi a rozpoznával jsem je zcela zřetelně i ve větru a hluku našeho tábora. Bylo to jako dech jiného tábora ležícího zcela blízko našeho. Vzbudil jsem Benneta a vašeho otce. Gorden je taky slyšel.”

“Koho?”

“Ale,” pravil Smith, “myslím, že se mně vše jen zdálo.”

“O kom to mluvíte? Jací to byli tvorové?” ptala se znova Mabel.

“Nevím, nic jsme nenalezli,” pravil Gorden. “To-Wang tvrdí, že jsou hadi, kteří jdou za lidmi a které nikdy není vidět. Snad to byli duchové pralesa, do něhož jsme tak násilně vnikli,” usoudil mladý muž.

“Víly jdou za námi, aniž by se ukazovaly,” pravila Mabel.

Major broukal pro sebe:

“Nevím, kdo z nás je větší blázen. I já jsem zaslechl kroky na stromech!”

Když byli vyslýcháni lidé z družiny, každý z nich tvrdil, že v noci slyšel tytéž zvuky opatrných a zároveň těžkých kroků. Malajci odpovídali:

“To duchové loví za noci po lesích a rovinách. Ale hnědí mužové zavírají oči, aby neuráželi svými lidskými pohledy bohy, kteří jdou kolem.”

Po celé noci konaly stráže hlídku u ohňů. Ba i za dne, kdy nebyla tak snadno možná nějaká halucinace u lidí ducha tak odhodlaného, ozýval se protáhlý hluk, zcela se lišící od obvyklých lesních zvuků, načež zase vše upadlo v hluboké ticho, jen tu a tam přerývané zpěvem nekonečné přírody, takže nebylo vskutku přímého příznaku, podle něhož by cestovatelé byli sto poznat a určit nebezpečí, které se nad nimi vznáší, a strach z neznáma.

Přesto však ve všech zůstal dojem, že jsou špehováni a sledováni.

PRVNÍ SRÁŽKA

Po třídenním pochodu novým lesem se zdálo, jakoby naši lovci nebyli příliš pokročili, a zejména Mabel jevila netrpělivost, která se u ní prozrazovala výsměšnými nebo podrážděnými “špičkami” vůči jejím dvěma přátelům. Sám doktor Abraham Goldry shledával, že už to dlouho trvá, a čím dál tím více litoval, že podráždil a nechal uprchnout svého žáka U-A.

Na sklonku třetího dne, když se chystali rozbít tábor na jakési pasece bez vysokých stromů, kterou kuliové a drvoštěpové zbavili keřů a houští, Harry Smith prvý spatřil Malajce (kteří, jak obvykle, byli vysláni na zvědy) hrnout se z lesa. Běželi vyděšeni a křičeli:

“Do zbraně! Vzhůru!… Diví mužové!”

Za nimi ozýval se hrozný hluk. Déšť kamení a silných větví svištěl jim okolo hlavy, a dva z nich padli, smrtelně raněni. Když přešel okamžik úděsu a překvapení, všichni zaujali obranné postavení, naházeli narychlo jakýsi ochranný násep z beden a žoků. A nečekali dlouho. Na okraji paseky se vynořil bitevní voj Hurrův a Kri-Kri-ho.

Vedeni oběma bojovnými vůdci čety postupovali orangutani rychle vpřed, každý z nich se opíral jednou rukou o zem, v druhé třímal obrovský kyj. Když dospěli asi na dvacet metrů před ochranný val, oba pohlaváři vztyčili se v celé výšce, bušili se v prsa, dunící pod těmito údery jako gong a vyrazili strašlivý křik. Byl to křik válečný, na nějž ostatní orangutani odpovídali výkřiky podobnými, a všichni vrhli se proti lovcům, kteří zahájili proti lesním mužům z bezprostřední blízkosti prudkou palbu. Kuliové, stojící vzadu, nabíjeli jim zbraně a podávali je bojujícím. Ale brzy byly bez užitku a leckde došlo na bitevní čáře k boji “muže proti muži”. Kuliové chápali, že porážka bílých byla by jejich vlastní zkázou, vrhli se do vřavy a bili se se zoufalou zuřivostí.

Nelítostný boj trval dobré čtvrt hodiny, načež když oba vůdcové Hurr a Kri-Kri byli skoleni, lidoopové couvli nazad. Ztratili mnoho svých “lidí”. Vtom na znamení Wilsona, k němuž se připojil Gorden, Evropané i Malajci, postavili do boje obě strojní pušky, které za minutu na to jaly se pálit do shluku orangutanů, tvořících takto nešťastně vhodný cíl, a působily v něm díry jako v řešetu. Vyděšeni úžasem, točili se kolem sebe a padali po celých desítkách. Konečně pozůstalí dali se na útěk, pronásledováni i nyní střelami lovců, zanechali na místě asi šedesát mrtvých a raněných.

Vítězi zůstali tedy bílí, ale draze to zaplatili. Dvacet lidí zahynulo, na třicet bylo raněných. Aby bylo zabráněno novému útoku, Gorden a Archibald dali naházet násep hlíny a zároveň vykopat zákop a úkryt pro střelce. Na to byli obvázáni ranění. Byla to vesměs poranění hlavy nebo přeražené ruce. Doktor s pomocí Mabel se horlivě zabýval raněnými po celou noc, zatímco ostatní organizovali obranu, pochovávali mrtvé a dobíjeli poraněné orangutany, neboť bylo nemožné zmocnit se některého z nich živého. Jeden z Gordenových mužů se toho neopatrně odvážil. Byl uchopen jednou ze zadních rukou orangutana, který jej chytil za břicho a v okamžiku vykuchal. Tím přibyl k dřívějším obětem nový mrtvý.

Na všech čtyřech rozích tábořiště byly zapáleny ohně, osvětlující mýtiny i okraj lesa, a všichni se střídali v pozorování. Ale noc uplynula bez jakékoli příhody. Ráno se konala porada a bylo rozhodnuto poslat zpět raněné, kteří by byli nadále jen překážkou, v průvodu dvou ženatých Malajců, jejich žen a družiny třiceti kuliů. Měli se vrátit do Riddle -Templu po cestě, kterou si karavana před tím vykácela, a čekat tam na návrat výpravy.

Po odchodu raněných podnikli lovci několik dosti dalekých vycházek do lesa, avšak s největší možnou opatrností. Vrátili se do tábora a nespatřili nic znepokojujícího.

ROZMLUVY

“Je možné, že hlavní voj se nalézá dále.”

“Vejdeme-li do lesa, budou proti nám ve výhodě!”

“A jistě je jich tam ještě mnoho, neboť mezi tlupou, která nás napadla, nespatřili jsme U-A, a tento obrovský orangutan je náčelník. Stojí-li proti nám ještě jiné kmeny, stává se situace kritickou.”

“Ale počítáme-li i naše kuli, kteří projevili takovou statečnost, je nás stále ještě přes tři sta padesát. To stačí, abychom zmohli celou armádu opic!”

“Ostatně, kdo nám zaručuje, že dáme-li se na ústup, nebudeme pronásledováni?”

“Je třeba dostat U-A!” zvolala Mabel.

“Tedy,” pravil Gorden, “v pronásledování se pokračuje!”

“Vzhůru!” pravila miss Smithová, “kupředu!”

Snídaně se odbyla spěšně. Malajci zaujali zase svá místa v čele kolony, a ta se znova pohroužila do lesa. Postup byl pomalý a pracný. Při nejmenším hluku lovci bezděky větřili nepřítele a často byl způsoben poplach, což bylo lehce pochopitelné, neboť celé davy malých opic doprovázely cestovatele. Ale bylo to zároveň známkou uklidnění, neboť všechny opice prchají před lidoopy.

ÚNOS MISS MABELL

Nastala noc, aniž objevili místo vhodné pro tábor, jako předchozího dne. Byli nuceni tábořit uprostřed lesa. Vůdcové rozhodli, že vždy třetina jich bude odpočívat. První hlídce měl velet Gorden.

Druhou měl major a poslední Archibald. Zažehnout velké ohně bylo nemožné pro nebezpečí požáru. Rozdělali jen malý ohníček stačící právě k uvaření pokrmů. Po večeři se každý natáhl jak nejlépe mohl. Byl postaven jedině stan Mabelin.

Po tři hodiny panoval v lese nejhlubší klid. Hlídky nemusely přemáhat spánek; věděly příliš dobře, jaké nebezpečí se na ně může přivalit. Gorden pod obrovským mahagonovníkem napínal sluch. Již nějakou dobu se mu zdálo, jakoby slyšel divný ruch v korunách stromů. Odumřelé a uschlé větve padaly k zemi v neobvyklém množství, ačkoli nebylo znát ani sebelehčího vánku. Nedaleko od něho byl patrně otvor v pustém listoví, takže měsíční paprsky tudy prorážely a vnikaly slabě do lesní temnoty. Náhle se Gorden zachvěl: spatřil stíny pohybující se v tomto polosvitu, jak nehlučně postupují po větvích. Pozorně zamířil a vystřelil. A jako by to bylo smluveným signálem, náhle celý les oživnul. Ze všech stran snesl se na ně déšť větví a ohromných kamenů. Vtom bylo slyšet velitelský hlas Gordenův:

“Ať nikdo neopouští své místo a nestřílí nazdařbůh! Šetřte střelivem! A vy, Wilsone, zapněte reflektor!”

Za minutu byl svazek oslnivého světla zamířen na koruny stromů a proběhl větvovím všemi směry. Odevšad ozývaly se rány kyji, jimiž byli orangutani ozbrojeni, poté výstřely a vzápětí na to následoval vždy výkřik umírajícího. Orangutanové oslepeni a jakoby očarováni tímto světlem zůstávali přikováni k místu, jakmile je paprsek zastihl. Ale pojednou, aniž by Gorden a jeho přátelé mohli seznat příčinu, výstřely z ručnic stávaly se stále řidšími.

Náhle zaslechl Gorden nad hlavou lehký hluk. Pozdvihl oči vzhůru, ale bylo již pozdě. Orangutan, zavěšený rukama na větvi nad ním, natáhl po něm bleskurychle jednu ze svých nohou. Angličan ucítil, jak je vyzdvihován do výše jako pírko, načež jím kdosi zatočil ve vzduchu a mrštil na zem. Naštěstí dopadl na husté roští, do něhož se zabořil jako klín do zpuchřelého dřeva. Prudkým nárazem pozbyl vědomí.

Archibald stále dával vrhat světlo projektoru, kolem něho pak shlukli se všichni, kteří zbývali z celé výpravy. Nějakou dobu se zdálo, že se vrací klid, bylo slyšet jen ojedinělé pronikavé skřeky. Náhle se však ozval strašlivý křik:

“U-A!…U-A!…U-A!…”

Nesčetné hlasy opakovaly toto jméno: “U-A! U-A! U-A!” Archibald vrhl světelný proud směrem, odkud se ozývalo toto volání. Ó, hrůzo! Elektrické světlo dopadlo plným proudem na obrovský ebenovník, jehož veškeré větve byly hustě obsazeny orangutany, na nejsilnější z nich pak byl U-A, tváří v tvář lovcům. V rukou držel nějakou bílou hmotu, omdlelou ženu - miss Mabel! Její dlouhý světlý vlas splýval jako zářící aureola po plecích obrovského lidoopa. “Moje dcera!” řval Smith. “Moje dcera! Nestřílejte! Nestřílejte!” “Kupředu!” křičel major. “Na bajonety!”

Všichni se vymrštili. Archibald dospěl pod ebenovník a stál zde bezmocný vztekem, protože kmen byl zbaven větví až do výše šesti nebo sedmi metrů od země. U-A a jeho druhy nebylo možno dosáhnout.

Náhle uhasl projektor, poražen ze tmy vzadu a zničen neviditelnou rukou - vše se ocitlo v úplné tmě.

Za několik hodin začalo svítat. Tu teprve mohli odvážní lovci posoudit celý rozsah katastrofy. Mezitím, co nešťastný otec Harry Smith, ubohý miliardář, zničen zoufalstvím vzlykal v objetí Archibalda jakoby smyslů zbaveného vzteky i bolestí, Tu-Wang svolával pozůstalé a počítal je. Malajci utrpěli ještě nejméně; zbylo jich sedm. Kuliů bylo jen dvacet dva, dále jedenáct drvoštěpů a třináct z lidí Gordenových. Služebnictvo z Riddle -Templu zahynulo do posledního. A tak z celé výpravy, která měla na počátku čtyři sta čtyřicet čtyři osoby, zbývalo jich jen padesát tři.

Orangutani měli zajisté jen malé ztráty, ostatně odvlekli své mrtvé a raněné s sebou.

To-Wang se pokusil několikrát upomenout své pány na povinnosti, které je očekávají. Marně, neboť bílí vůdcové, pokud zbyli, byli neschopni jakéhokoli rozhodnutí, a vůdce Malajců nemohl pochopit jejich tupou zoufalost. Což se zbláznili? Zatím kázal sebrat mrtvé a dal natrhat velké množství křovin. Silven Gorden byl vytažen ze svého trnitého křoviska a stále bez vědomí uložen Malajci na hranici jako mrtvý spolu s majorem Bennetem. Doktor Abraham Goldry zmizel.

To-Wang dal postavit hranici, na kterou byly naházeny mrtvoly. Zapálil ji, načež se zbylá četa dala na zpáteční pochod, za sebou plamennou přehradu.

ZACHRÁNĚNI PŘED HRANICÍ

Druhého dne dospěli mužové na ono místo, kde se udála prvá srážka. Znova se zde utábořili. Celý tento pohyb zpět konečně přivedl k sobě Harry Smitha a Archibalda. Chtěli se vrátit. Avšak mezi nimi a orangutany táhla se nyní ohnivá hranice. Odpočinuli si několik hodin, načež karavana, zdecimovaná nepřítelem, pokosená a skoro potřená, chystala se dát na pochod. Vtom zaslechli z lesa volání, které je přimělo, že se ohlédli. Nějaký muž, či spíše lidský cár, zakrvácený a začazený, prolézal houštím a mířil k nim. Byl to Gorden, kterého zanechali v hromadě mrtvol, nakupených na hranici. Žár plamenů jej přivedl k vědomí. S nadlidským úsilím vypletl se z hromady těl a podařilo se mu dostat se dýmem a plameny ven z žároviště, na štěstí správným směrem, neboť požár se šířil směrem k lidoopům. Nalezl stopy výpravy a polomrtvý únavou i strádáním ji konečně dostihl.

PŘÍSAHA POMSTY

Za deset dní se zbytek výpravy vrátil do Riddle -Templu, kde nalezl raněné z první bitvy.

Navečer sešli se v přízemním salóně, kde misstress Betty tonula v slzách, nalévala čaj Archibaldu Wilsonovi, Silvenu Gordenovi a Harry Smithovi.

Gorden prvý přerušil mlčení:

“Pane Smith, co zamýšlíte podniknout?”

Harry Smith pokrčil smutně rameny:

“Nevím, nemohu se vzpamatovat.”

Gorden udeřil pěstí na stůl:

“Vzhůru!” vzkřikl. “Vzhůru!”

Oba mužové poskočili leknutím. Načež Gorden prudce pokračoval:

“Jen neklesat! Což couvneme před nesmyslným osudem? V životě je vše proti nám, příroda i naše vlastní vášně. To však ještě není omluvou, aby člověk svěsil hlavu a podřídil se! Jednat! Třeba jednat!

Než jsme dospěli k nynější výši a inteligenci, vystřídaly se tisíce generací. Ale nyní, když jsou z nás gentlemani, měli bychom jako naši předkové sklonit se před rozmary osudu, a utrpíme-li nezdar v našem počínání, ať dobrém či špatném, couvnout? Ne, stokráte ne! Třeba bojovat, zápasit až do smrti! Viděli jsme miss Mabel bezduchou v náručí netvora. Ale nic nedokazuje, že byla mrtvá. Ba je pravděpodobné, že nyní zakouší stejné útrapy jako černoška Di-lů a Malajka Rava. Měli bychom zanechat Mabel jejímu osudu? Jako otrokyni opičího netvora? A zůstat nečinní, vzdát se vší naděje na její záchranu a vysvobození? Tentokrát jsme byli poraženi.

Vyplývá z toho, že tak musí být i příště?… Počínali jsme si jako blbci… Máme-li úspěšně bojovat s opicemi, musíme sami udělat ze sebe opice, žít jejich životem, jít za nimi a obklíčit je a zkrotit vyhladověním. A to se dá provést, ba snadno provést. Já sám málem bych byl zahynul ohněm. Byl jsem popálen, ale v hlavě se mi rozbřesklo. Pronásledujme je až do jejich úkrytu, a pokaždé, kdy vítr bude příznivý, zapalme kus lesa. Lesa, který je jejich útulkem, jejich bohatou zásobárnou; tento les zničme plameny… Nedovedeme-li vysvobodit miss Mabel, aspoň ji pomstíme vyhubením prokletých opů.”

“Gordene,” pravil Archibald, “víte, že miluji Mabel. Jestliže však vaší zásluhou a vaší houževnatou nepoddajností… bude zachráněna, zříkám se jí ve váš prospěch…”

“Díky,” pravil chladně Angličan. “Miss Mabel sama rozhodne mezi námi dvěma.”

Harry Smith je přerušil:

“Už jsem se začínal chovat jako zbabělec. Kdy se vydáme na cestu?”

“Ah! Především musíme znova sebrat potřebné síly… Asi za týden… Zatím propusťme naše lidi. Při způsobu, jakého použijeme, nebyli by nám nic platní.”.

Snědá, energická hlava objevila se v okně salonu: “To-Wang vyslechl vše,” pravil Malajec. “Chce se pomstít. Opice unesly Ravu. I my je chceme zase spatřit obě, miss Mabel i Ravu… Nestojíte o naši pomoc?”

Gorden uvažoval:

“Nikoli,” pravil konečně. “Ale ty můžeš jít se svými lidmi vlastní

cestou. Dáme ti zbraně a potraviny, co budeš chtít. Setkáme-li se u konečného cíle, budeme si navzájem pomáhat. Ale mám za to, že bude líp, bude-li nás co nejméně.”

“Budiž!” řekl vůdce. “Rozkaž vydat nám zbraně a potraviny. Vyrazíme za dvě hodiny.”

“Přivedeš-li mně moji dceru,” volal Harry Smith, “dostaneš milion rupií.”

Oči lovcovy zazářily:

“Doufej!” pravil. “Doufej!”

A za dvě hodiny nato, vskutku, sedm Malajců, zachráněných z nešťastné výpravy, opouštělo Riddle -Temple - dobře zásobeni zbraněmi a potravinami, to jest malým pytlem rýže pro každého.

KRASAVICE A ZVÍŘE

Ptáci šveholili nyní v jasném přítmí lesa, zabarveného do fialova a hnědošedá. Zpěv a neznámé výkřiky se střídaly, mísily se navzájem. Větve zdají se být jako ze zlata a stříbra, listy vypadají jako smaragdy, topasy nebo ametysty. Je slyšet poskakování neviditelných bytostí. Je to zpěv probouzející se přírody, pějící všemi hlasy.

Po celou noc, která se zdála být věčností, miss Mabel chvěla se strachy, ohromena hrůzou. Dlouhou dobu, zdálo se jí, byla mrtvá; cítí se pohmožděna a celé tělo ji bolí jako potlučené a otlačené. Byl to sen; nikoli, upamatuje se na skutečný přízrak: Veleop, statný netvor, ji uchopil a unesl ve svých chlupatých, hrozných rukách.

Je sama, zcela sama a opuštěná v hloubi lesů, zpívajících všemi hlasy bytostí, které v něm žijí. Co se stalo s jejím otcem? Wilsonem? Gordenem? Kde jsou? Je od nich daleko? Podaří se jí opět se s nimi shledat? Zdá se jí, jako by její čelo svíral železný kruh, a vpaloval jí mučednické znamení. Jen s námahou je sto sebrat svoje myšlenky a vzpomínky. Pohlíží tupě na svůj rozedraný oděv, přesvědčuje se, že má ještě v pouzdře u pasu svůj revolver i s patronami.

Plná úzkosti, miss Mabel Smithová přehlíží bázlivě své okolí; hrůza zatřese celým jejím tělem z obavy, že spatří vedle sebe netvora, svého únosce. Nespala. Nicméně byla příliš slabá, zhroucená nepřekonatelným vzrušením a nevýslovnou únavou. Cítila, že ji někdo klade na zem. Zdá se jí, domnívá se, že se jí dotýkaly teplé ruce a jakýsi dech. Leč to vše byl - snaží se přesvědčit mladá dívka sebe samu - jen následek strašného snu, nyní je zase sama, leží na hustém mechu.

A přece slyší ještě kolem sebe těžké kroky a pobíhání nějakého davu a k jejímu sluchu doléhají slova nebo aspoň slabiky, jejichž smysl nezná. Bojí se hnout a učinit sebemenší pohyb nebo vstát, bojí se, že spatří náhle dav netvorů, orangutanů, jako byl ten, který ji unášel pralesem přes hrozivé propasti.

Hrůzné vidiny plní mozek americké dívky. Co jsou zde platné všechny miliardy jejího otce? Konečně s největší opatrností pozdvihne hlavu.

Mýtina je osvětlena jitřním světlem. Vzduch je prosycen vůní květin. Obrovských lilií, podobných liliím evropským. Nachových květů mezi tučnými zoubkovanými listy, v nichž je nadržena rosa jako diamantové perličky, a orchidejí barvy fialové, žluté a hnědé; některé z, těchto květů podobají se tvářím zvířat, jakoby číhaly na kořist.

Mabel povstane, učiní krok vpřed, a zakryta pněm obrovského mahagonovniku, vystrčí hlavu. Ale zaslechne jen zvuky jakoby vycházející z lidských rtů. Rozhlíží se kolem. Na všech stranách vidí mezi stromy opice, slézající s ukrutnými posměšky ironickými, hrozebnými i směšnými, a tyto opice kupí se kolem ní, sedají na zem a ostře si ji prohlížej i svými širokými krhavými zorničkami lesknoucími se jako žhavé uhlíky pod vrásčitými víčky chlípných starců.

Mabel vykřikne strachy a couvne vzad.

Jiná zvířata - skoro lidé - jsou zde ještě za krásnou Američankou. Opičáci natahují k ní paže a drápovité ruce a vítají ji spokojeným brumláním - znějícím jako projev obdivu vyžilých mužů.

Dělají na ni posunky, ba zdá se jí, že mezi nimi shledává i posílané polibky jako obdiv její útlé krásy. A mnozí z těchto tvorů výskají a s výrazem hnusné mlsoty olizují své hnědé pysky, ukazují ohromné, krvavé jazyky a nejenom jazyky!

Vtom ozvou se nad její hlavou výkřiky hněvu a kvičení. Mabel se obrátí směrem těchto hrozných hlasů. Náhle pocítí, že je unášena, zatím co gorily hrnou se k novému příchozímu, řvou jakoby na uvítanou:

“U-A!… U-A!… U-A!…”

Pak se vše rozprchne a Mabel pozbude vědomí.

Když opět otevřela oči, Mabel se rozhlíží kolem, diví se jednak, že je samotná, jednak že je ve tmě, kterou prorážejí shora jen dva světelné svazky, jako by sem padaly sklepním otvorem nebo lodním okénkem do podpalubí. V uších jí hučí, upomíná se na dav zvířat, jejich křik a příšerný a hlučný smích.

Byla zase zachráněna svými ochránci? A vyrvána opicím, je nyní konečně v bezpečí? Netroufala si volat, ani prohlížet svoji skrýš. Možná její otec i její přátelé, znavení nočním bojem, spí zcela blízko ní?

Mabel se obávala, že bude zklamána. Dlouho váhala, bála se, že se její naděje rozplyne. Avšak, již omrzelá pochybnostmi, a aby ulevila úzkosti, která svírala její srdce, volala dětským hlasem, stísněna obklopujícím ji tichem a tmou:

“Otče!… Archibalde!… Silvene!”

Jen ozvěna jeskynních kamenu ji odpověděla a skály odrážely jen vlastní hlas.

Nicméně oči přivykly znenáhla temnotě. A tak shledala, že leží na kupě suchého roští v jakési jeskyni, jejíž stěny rozeznávala. Oprýskané balvany křemene, v nichž leskly se v dopadajícím paprsku zrnka slídy, tyčily se do výše, kde se sbíhaly jako vlnitá klenba, jako by byly místy nadmuty. Od země až ke klenbě táhlo se vroubkování drobných sloupků. Ze stropu pak visely jako krajky krápníky pokryté plísní a mechem. A ve štěrbinách mezi kameny vypučely květy útlé a mdlé, neboť se jim nikdy nedostalo plného světla.

Náhle zachvěla se Mabel strachem, zaslechla šelest neviditelných tvorů. Tušila v této jeskyni přítomnost hrozných plazů, naslouchala zvukům hmyzu, ozývajícím se v tichu, a hlasům vycházejícím kolem ní, tak opuštěné a osamělé.

Ale energie její povahy zvítězila a mladá dívka prohlížela svoje těsné vězení - snad svůj hrob.

Mabel pokusila se vylézt po skalnatých stěnách a dostat se až k otvorům, kterými sem dopadalo světlo. Ale stěny byly příkré jako zeď a hladké, takže nemohla se dostat až k očím jeskyně, ležícím příliš vysoko.

Brzy objevila vedle svého lůžka zásoby lesních plodů, pečlivě narovnané: gojavy, červené a fialové bobule, dřeň z kasávy a banány na širokých listech.

Kdo asi měl o ni takovou péči?… Stěží si dovedla představit, že by pouhá zvířata, orangutani, byla schopna vzácné péče a projevovala takovou lidskou pozornost vůči ní. Cítila hlad i ukojila jej trochou ovoce; tykvovitá nádoba s čerstvou vodou stála vedle zásoby plodů.

Nepodařilo se jí, ať se jakkoli namáhala, nalézt vchod do jeskyně. Dlouho naslouchala na všechny strany, zaslechla jen hluk jakoby křičícího davu a temné tlumené kroky.

Miss Mabel usedla, vyčkávala, co bude dále. Byla tedy uvězněna? Byla vězněna, o tom nebylo už pochyby; ale kým? Věděla, že diví domorodci na Borneu málokdy zabíjejí zajaté ženy, jakmile zápal boje přešel. Ale tu se jí namanula myšlenka ještě hroznější nežli smrt sama: že bude muset žít mezi těmito divokými lidmi, že jim bude náležet a bude jejich otrokyni, podrobena všem jejich rozmarům.

Byla by se modlila, ale neměla přílišné víry, věřila jen v přírodní síly, řídila se jedině energií své povahy.

Smutně vybavovala si v duchu Riddle -Temple. Pak se rozhodla čekat, neměla teď již jiného přání, než aby seznala svůj osud a mohla mu čelit ze všech sil.

Náhle zazářilo prudké světlo proti místu, kde miss Mabel seděla na velkém kameni. A sluneční světlo uhodilo na stěny sluje jako bič, spletený ze zlata, stříbra, opálů a rubínů.

Objevila se jakási chlupatá postava, bytost podobná člověku špatně stavěnému, silná, se širokými plecemi, ohromnými čelistmi a úzkou lebkou - orangutan došel až k ní a činil na ni posuňky.

Zvíře vypadalo, jako by bylo oděno v šat z hrubé lněné tkaniny, tak hustá byla jeho srst, visící v dlouhých chumáčích. Kývalo svojí velikou hlavou, koulelo očima, podobnýma dvěma černým démantům zasazeným do zlata, jimž dodávaly odporného výrazu krhavá a rudá víčka - a náhle natáhlo po Mabel dvě černé ruce s dlouhými, ohnutými prsty a křivými nehty. V prvé chvíli zůstala dívka jakoby zkamenělá hrůzou pod pohledem, jaký na ni upíralo to zvíře. Při tomto pohybu pak vydral se jí z úst výkřik hrůzy a strachu a rychle poskočila nazad. Orangutan se na ni díval a Mabel se zdálo, že ji pozoruje pohledem smutným, téměř lidským, a v té chvíli se již tolik nebála: poznala, že je to U-A.

Veleopova srst jevila stopy několika čerstvých ran, jedna byla na rameni, jiná pak, strašlivá a zdající se ještě větší následkem skvrny z krve, hyzdila jeho prsa. Nebylo již pochyby: U-A to byl, který ji včera unesl, jehož železné paže ji v noci odvlekly. A tu v pocitu nevýslovné hrůzy, která zachvátila krásnou Američanku, vzpomněla si na to, co jí řekl žertem Wilson, když ji chtěl odradit od účasti na této výpravě:

Nepožírají ženy a nejedí jejich maso. Ale chtěla byste snad takového opa za manžela?

Miss Mabel nechala orangutana přiblížit se až k ní a byla rozhodnuta zemřít nebo zabít ho, kdyby si k ní něco dovolil. Přitom držela ruku na pouzdře s revolverem, který na štěstí měla posud při sobě. Ale vzpomenula na včerejší den a dnešní jitro, uvědomila si, že jí hrozí nebezpečí z mnoha stran. Na blízku byli zajisté jiní netvorové, celá obec, snad celý opičí kmen, a jim by připadla za kořist. Kdo ví? Musí se zachránit trpělivostí a lstí.

U-A stále upíral na světlovlasou Mabel pohledy plné neskonalé mírnosti i přes záblesky touhy. Vyrážel ze sebe slabiky, opravdová slova, kterými vyjadřoval jisté přání, vůli, či snad prosbu? U-A činil svýma dlouhýma rukama, na jedné straně hnědýma, na dlaních černýma, pohyby podobně jako činí lidé, když chtějí naznačit obdiv. Rukama kreslil ve vzduchu kulatý tvar jakéhosi vznešeného obličeje, oči a ústa, čímž, jak se zdálo, pokoušel se vyjádřit své myšlenky - nebo alespoň věci, které těmito pohyby naznačoval. Jistou chvíli měla chuť se smát, když zvíře v rozpacích škrábalo se směšně, drbalo se nevýslovně komicky na úzké lebce. U-A hladil se po stehnech, vrčel drsným hlasem, jemuž se snažil dodat mírnosti a lahodnosti, slova, vyjadřující prosbu, hněv, přání i rozkaz.

Konečně zmizel, vyšel otvorem zejícím ve stěně sluje, a vpustil k Mabel dvě gorily, samičky, které si ji prohlížely, sahaly na ni a byly nesmírně udiveny dotykem látky, sametových rukou a bledého obličeje.

Když zaplašila první obavy, miss Mabel pochopila, že tito netvorové neusilují o její život, aspoň ne pro tuto chvíli. Studovala sotva článkovanou řeč obou žalářnic, divila se mírnosti jejich pohybů. Otvor se zatím zvenčí uzavřel žulovým balvanem.

Svazky světla, dopadajícího z klenby, počaly slábnout; viděla v duchu po úzkostech prožitých ve dne soumrak a blížící se noc, kdy čekají na ni nejhorší úzkosti. Její dvě strážkyně mluvily rozčileně, pronášely k ní chraptivá slova, doprovázená posuňky, která nechápala, a obě zvířata za pohybů vyjadřujících úctu a strach opakovala stále dvě slabiky:

“U-A!… U-A!… U-A!…”

Šklebily se Mabel do tváře a ukazovaly na své roztažené nohy, opakovaly jisté slovo - co znamenalo asi? - ukazovaly na své prsní bradavky, své pohlaví, naznačovaly pohyby polibky a kousání. Mladé dívky zmocnil se hnus.

Netvor se vrátil a propustil žalářnice tím způsobem, že je surově udeřil jednou ze svých zadních rukou. Dech netvorův dotýkal se jejího obličeje. Jak se U-A nad ní skláněl, napadlo jí náhle vrazit pěstí do jeho rány na prsou. Vykřikl bolestí a pozdvihl svoji obrovskou ruku. Ale vtom ji zase spustil do prázdna.

A jeho kývající se hlava vzala na sebe výraz melancholický a ztrápený; oči se zamžily. Jeho zornice, podobné černým diamantům zasazeným do zlata, upřely se na Američanku dlouhým láskyplným pohledem: Mabel pochopila, že nepřichází k ní smrt, nýbrž láska.

A tu pocítila svoji sílu.

Až dosud zahrávala si s láskou mužů, nuže - nyní bude zkoušet svou moc na zvířeti. Přes hrůzu jejího postavení přelétl jí přes rty úsměv hrdé odvahy. Konec konců, co tím riskuje? Jen smrt, neboť byla pevně rozhodnuta, že se nepoddá něžnostem zvířete. Byla ozbrojena revolverem. Kdyby měla podlehnout, kdyby měla prohrát, zabije se.

U-A stále seděl před ní, jako by pátral a četl v jejích očích, a Mabel žasla na tím, jak silná inteligence zářila z očí tohoto obrovského orangutana. Pod touto hrozivou maskou žily oči úžasně živé a výmluvné. Američanka pochopila, že se nemusí od tohoto tvora obávat násilností. Nicméně bylo třeba zaměstnat lidoopova ducha, aby tělesná touha nenabyla vrchu nad starostí, kterou zdál se mít, aby jí neublížil.

Vzala z listnatého lůžka dva banány, jeden podala svému vězniteli a druhý si vzala sama. Orangutan zdál se být nadšen tímto jednáním a díval se na mladou dívku, jak olupuje plod a delikátně jej donáší k svým ústům; opakoval úzkostlivě přesně pohyby Mabeliny, a místo, aby banán hltavě pozřel, ochutnával jej po částkách, jak to viděl u své zajatkyně. Byl přitom tak směšný, že Mabel stěží se ubránila smíchu, ale ovládla se, když si vzpomenula na orangutanův hněv v Riddle -Templu. Po tomto ovoci přišly na řadu další plody. Toto jídlo výlučně rostlinné dodávalo málo posily po přestálých útrapách minulých dnů. Ale naštěstí spatřila vedle dřeň z chlebovníku. Vzala kousek a donesla jej k ústům. U-A, který ji stále napodoboval, učinil tak i nyní, tentokrát s daleko větším zdarem. Mabel, která dosud nikdy nejedla toto výživné jídlo, ale často o něm slyšela, věděla, že je třeba usušit kousek této dřeni a nadělat z ní topinky. Aby naznačila, že chce oheň, sebrala tři velké kameny, rozložila je na způsob ohniště pod jedním z otvorů jeskyně, vzala trochu roští, vložila je mezi kameny a učinila pohyb, jakoby škrtala sirkou. U-A věděl, co to znamená, protože vídával Smitha a jeho hosty, jak si zapalovali cigarety. Podrbal se na zadnici, pak na hlavě, načež prudce povstal a zmizel.

PŘI ČAJI A MANDOLÍNE

Po několika minutách se vrátil, ale nebyl sám; přiváděl s sebou šimpanze Ko-Zý. Ten spatřil Američanku, učinil pohyb, jako by smekal neviditelný klobouk a pozdravil s elegancí hotového gentlemana. Mabel, zaražená tím, poděkovala na jeho pozdrav. U-A díval se užasle na svého druha, a jakoby se mu toto počínání Ko-Zýho nelíbilo, chopil jej prudce za ruku a přivedl před krb. Potom sebral na zemi stéblo a činil jím pohyb, jakoby škrtal sirku, načež pokynul šimpanzovi, aby zapálil oheň. Ko-Zý obrátil se rozpačitě k veleopovi a zapředl s ním velmi živý rozhovor. U-A projevil, jak se zdálo, svůj souhlas. Šimpanz ihned odešel a U-A posadil se zase před ohniště. Uplynulo několik minut a Ko-Zý se vrátil, podal užaslé Mabel malou krabičku z tepaného stříbra s obrazem jakéhosi indického božstva -krabičku plnou voskových zápalek.

Mabel se zachvěla. Vždyť dobře znala tuto krabičku, kterou vídala v rukou doktora Abrahama Goldryho. Jak se dostala do rukou jejích únosců?

U-A učinil netrpělivý pohyb. Tu Mabel, probrána z úvah, rozškrtla jednu zápalku; za chvíli plápolal již mezi kameny ohniště jasný plamen. Zdálo se, že to obě opice velice bavilo, neboť se přiblížily k ohni a za chvíli si mnuly spokojeně ruce. Mabel rozložila nad ohněm řezy chlebovníku, které brzo počaly schnout a opékat se, ztratily svoji ostrou chuť a nabyly vláčnosti.

Mabel rozdávala; byla doma a přijímala hosty. Ko-Zý rozpomenul se na slušné chování při pohledu na mladou dívku, posadil se po turecku, prostřel si na klíně široký list a způsobně si bral kousky, které mu podávala hostitelka. U-A díval se úkosem na elegantního gentlemana, ale napodobil jej, jak nejlépe dovedl. Hostina byla dost veselá: způsoby obou společníků bavily Mabel, takže aspoň trochu zapomínala na svoji situaci. Odkud se vzal tento divný tvor? Náhle se Ko-Zý nenuceným pohybem udeřil do čela a poklonil se před Mabel, jako by ji žádal o dovolení odejít, a zmizel.

Mabel se obrátila k orangutanovi a pomocí velmi živé mimiky snažila se dostat od něho vysvětlení. U-A, jak se zdálo, pochopil, že se jedná o Ko-Zý, i pronesl pár zvuků více méně článkovaných, zajisté slov opičích. Doprovázel je na vysvětlenou živou mimikou, která však byla pro ni nesrozumitelná.

Vtom ostatně vrátil se Ko-Zý, nesl pletenou mísu, v níž bylo několik různých předmětů, a položil vše vítězoslavně před Mabel. Pocítila, jak jí slzy stoupají do očí. Bohužel byly to vesměs trosky po katastrofě, jež stihla výpravu. Nebylo již pochybnosti: opice zvítězily, a zajisté všichni Evropané i jejich družina padli pod ranami lidoopů. Ona pak byla ovšem zajatkyní. Co má dále činit? Pokračovat v tomto směšném boji o svůj život, ukončit jej rázem?

Její pravice spočinula na revolveru… V témže okamžiku však upoutal její pozornost zvláštní zvuk. Podívala se na šimpanze a bezděky vybuchla v smích. Kdyby ji měli zabít na místě, nebyla s to zadržet tento nezkrotný smích. Však také bylo se čemu smát. Ko-Zý vytáhl mandolínu, kterou měl ukrytu za zády, a jal se jemně přejíždět po jejích strunách, přitom otvíral ústa, jakoby zpíval, a koulel bílýma očima. To bývalo kdysi jedním z jeho zvláštních kousků, dokud byl artistou v Perkinsově cirku, a pokaždé sklízel přitom bouři smíchu a potlesku. Konečně toto “číslo” bylo u konce. Šimpanz povstal, zdravil vážně napravo, nalevo i před sebe, načež odešel pozpátku, stále se ukláněje. Mabel plakala smíchem.

K jejímu velkému překvapení se U-A nezlobil. Naopak, díval se na mladou dívku velmi spokojeně. Vida, že jeho zajatkyně je konečně uklidněna, povstal a pozdravil ji. Chystal se k odchodu, když vtom se srazil se šimpanzem, který neopustil sluji a vracel se pro nový potlesk.

Usedl opět a ukázal Mabel na koš s předměty. Byl zde koflík na čaj, balíček čaje a láhev whisky. Jen cukr scházel. Miss Mabel jala se připravovat národní nápoj, ovšem za napjaté pozornosti obou opic. Místo cukru použila šťávy z mangového plodu. Nalila vše do ploské nádoby, napila se napřed sama a pak podala veleopovi. Ten rovněž trochu upil a nechal bratrsky něco šimpanzovi, který již po nějakou dobu pásl po láhvi s kořalkou. Ale Mabel láhev zabavila k jeho veliké lítosti. U-A se však podrobil vůli Američanky, a aby šimpanze uklidnil, vyvlékl jej ven.

KRÁL OPIC

Po tři dny byla miss Mabel stále zavřena v jeskyni. Vždy z večera, když světlo sem dopadající začínalo slábnout, přicházely její žalářnice a dávaly jí pohyby najevo, co ji čeká. Na to přišel Pán, obrovský orangutan, a vyhnal obě gorily. Po celé minuty setrvával v zadumání před Mabel. Jednou dovolil si k ní v záchvatu milostné touhy neslušný pohyb. Mladá dívka zdvihla ze země hůl a udeřila jej přes jednu z jeho tlap tak silně, že z rozevřené tlamy opovy vydralo se bolestné zaúpění a vzteklý řev, přičemž bylo vidět zvířecí rudé dásně, posázené ostrými zuby.

Mabel se považovala za ztracenou a v duchu se již loučila se životem. Ale netvor brzy ovládl svůj hněv a usednuv k nohám mladé dívky a jal se naříkat, vyrážel mírné slabiky a žalostné skučení, které zajisté vyjadřovalo prosbu. U-A, zdálo se, podroboval se a s neskonalou něžností prosil a žebronil, aby mu dobrovolně poskytla to, čeho mohl docílit násilím.

Uhodl asi, jaký odpor mu bude Mabel klást, a že tento odpor nepřemůže; zemřeli, pak bude se U-A muset navždy zříct ukojení své touhy. A instinktem prostého divocha blízkého lidství nalezl vhodnou cestu. Nikdy nepřicházel s prázdnýma rukama, nýbrž - jako zamilovaný milenec - pokaždé přinášel své zajatkyni nejkrásnější lesní plody a odevzdával jí je jako viditelný projev svého dvoření.

Když její žalářnice vyrážely své skřeky, myslela Mabel, že tyto stále opakované slabiky - U-A -, kterými i při jejím příchodu orangutanové vítali svého pána, jsou jeho jménem, a že mezi těmito zvířaty zajisté každé má svoje jméno, podobně jako je tomu u lidí. Strašlivý tvor, uchvatitel, milenec, jehož vytrvalého naléhání se obávala, jmenoval se nejen pro ni, ale i pro své druhy a poddané: U-A.

Miss Mabel se rozhodla, že se svlékne. Nepřekážel jí stud, že ji budou vidět ostatní opice. Chtěla si uchoval šaty pro ten šťastný den - v který posud doufala -, kdy se zase objeví před lidmi. Svlékla proto svoje krátké šaty z hnědého sukna i pás a kartounovou spodničku, kterou si vzala na cestu.

Netvor právě vešel. Mabel se tím nedala vyrušit a svlékala dále jednotlivé části svého oděvu jednu po druhé.

Přece však bála se objevit zcela nahá před pátravým, téměř lidským pohledem zvířete. Ze šněrovačky mezi bělostí pomačkané košile vykukovalo nádherné poprsí, dvě souměrné a pevné polokoule, dmoucí se jako dvě číšky z úběle, na něž padly dva rudé růžové lístky. Kalhoty se vzdutými nohavicemi splývaly až k azurově modrému lesku podvazků, přidržujících dlouhé černé punčochy, přes něž byly zašněrovány botky až k lýtkům, zastupující kamaše.

Zaujat živým zájmem o pohyby mladé dívky a svlékání, U-A nedbal, zda jí neruší: dychtivě pozoroval Mabel s očima žádostivýma po těchto neznámých půvabech tak klidně odhalovaných a po tom, co doufal, že brzy ještě uvidí.

U-A si povšimnul svým instinktem, jímž vynikal nad ostatní druhy, že Mabel z dlouhé chvíle trhala někdy květy, rostoucí po stěnách sluje. Přišel dnes, nesl ve svých chlupatých rukách spoustu nejrůznějších barev, drumeny i orchideje - byl toho veliký snop: rozházel je po zemi u nohou mladé dívky.

Mabel, bílá a světlovlasá kráska, zářící mládím a rozkošnou půvabností rozpukajícího ženství, oslňující a úchvatná mrštností a štíhlostí, vypadala proti tomuto obru, šerednému orangutanů, mezi nastlaným kvítím barev fialové, hnědé, růžové a bílé, nachové i oranžové - jako víla, nedotčená vzdálenou civilizací a rafinovaností lidí.

U-A chopil Mabel jemně za ruku a přivedl ji k jeskynnímu vchodu, tentokrát otevřenému. Po chvíli stála mladá královna s květy v náručí uprostřed celého opičího národa, který ji vítal nadšeným provoláváním:

“U-A!… U-A!…”

A ukazujíce na ni, volala zvířata:

“Buf!… Buf!…Bufff!…”

Pochopila, že to vyjadřuje obdiv těchto čtverrukých tvorů, a že se orangutanům líbí. Kolem obra - U-A převyšoval všechny své poddané dobře o hlavu - pobíhali orangutani, dávali zřejmě najevo úctu, vylézali nebo slézali po větvích, poskakovali a dělali divoké přemety. A natáhli ruce nad hlavou vztyčené proti němu a proti ní, ukláněli se poníženě - skýtali karikaturní obraz zamilovaných ctitelů-mužů. U-A držel v rukou majestátně jakýsi předmět, jejž Mabel jen stěží poznala, tak byl ošumělý a zkomolený.

Byla to zohýbaná ručnice nějakého zálesáka, získaná jako trofej nad přemoženými lidmi. Držel ji za hlaveň jako kyj, a bylo to nepochybně jeho žezlo, odznak moci, kterou vykonával nad svými poddanými.

Kdykoli se příliš přiblížil některý poněkud smělejší orangutan, odstrkoval jej pohybem této lidské zbraně. Bylo zřejmé, že opice, vědomy si jeho převahy nad nimi, poslouchaly U-A z úcty i ze strachu. Měl také jakýsi pás z vyřezávané kůže, ukradený patrně za některé loupežné výpravy proti lidem.

U-A, král opic, držel za ruku miss Mabel Smithovou, a všichni orangutani je zdravili nejrůznějšími výkřiky obdivu. A v nejedněch očích těchto zvířat zasvitl záblesk divé touhy jako divoký mazlivý plamen; chtivě prohlíželi si tělo mladé dívky a její polonahotu, tím dráždivější, tím svůdnější.

Na Mabelině pasu byl zavěšen revolver, který nikdy neodkládala. Třicet patron, které jí posud zbývaly, nebyly by jí zajisté nic platné k provedení zoufalého útěku, kdyby snad se chtěla o něj pokusit. Mohla zabít dvacet i více nepřátel, ale pak by byla bezbranná a ostatní by se jí lehce zmocnili, neunikla by jejich drápům a ohromným, mocným čelistem. Ba i v tom případě, že by se jí nějakou lstí podařilo uprchnout, jak by mohla nalézt cestu do krajin obydlených lidmi, a i kdyby znala stezky, jak mohla by se jimi ubírat, cestou ukájet hlad a žízeň a bránit se tisícerým nástrahám a nebezpečím, jichž cesta byla plná? Avšak přesto byla jí tato zbraň drahá, neboť jí skýtala alespoň ochranu proti bezprostřednímu nebezpečí a kdyby se její útrapy staly nesnesitelné, mohla se zbavit života a tak všemu učinit náhlý konec.

Orangutani, zavěšení nad ní na větvi, zaťatýma rukama nebo natahováním celého těla projevovali svůj úžas a vyráželi skřeky, slova, svědčící o zřejmém obdivu. Samičky, které se nalézaly vzadu a po stranách shromážděných opů, držely se mezi stromy a větvemi, ukazovaly své drobné a zuřivé tváře.

Svojí mimikou opičáci vyjadřovali úžas nad touto bytostí jim tak podobnou a téměř z jejich rasy, ale s obličejem a prsy bledými a růžovými a nepokrytými srstí. Sahali si na hnědé obličeje a vytrhávali si chuchvalce ze svého rouna, vyráželi výkřiky. A stále bručeli, opakovali jméno U-A a protahovali páteř a groteskně skláněli směšné zvířecí hlavy a pozdvihovali ruce na znamení obdivu:

“Buff!… Buff!… Buff!…”

Mabel z toho usoudila, že se orangutanům velice líbí, protože jejich pohyby odpovídaly tomuto slovu.

Tito strašliví tvorové ukazovali při smíchu slonovinovou bělost zubů, tančili radostí divoký rej. U-A měl přes rameno přehozený svůj kyj, kladl chvílemi ruku na nahé rámě Mabelino, chráněné jen tenkým plátnem její košile - na znamení vlastnictví.

On jediný počínal si vážné, měl tvář pokrytou vráskami starosti a přísnosti a pronášel slabiky, jakési rozkazy, neboť Mabel zpozorovala, že pokaždé nějaký z opů odešel nebo jiný přišel, nebo některý z kolem stojících něco odpovídal.

Miss Mabel poznala malou černošku Di-lů. Ta však, zdálo se, ji nepoznávala, anebo snad se tak tvářila jen z úcty k svému pánu. Tato mladá černoška splynula již zcela s divokým životem v přírodě: její vlasy byly smotané a plné suchého listí. Vrhala na Mabel pohled plný zášti, protože v ní tušila sokyni.

Di-lů skřípala zuby a zatínala pěsti, přičemž bylo vidět její křivé a odřené nehty, poškozené těžkými pracemi. Vyrážela na U-A slova plná hněvu, on však zůstával klidný a usměvavý, rty zkřiveny nepopsatelným úšklebkem, neuznával to ani za hodno pozornosti a ani ji ve své opovržlivé lhostejnosti nepotrestal.

Nicméně měl už dost zlého rozmaru černošky, pronesl několik velitelských slov, při čemž ukazoval střídavě na bělošku a na černošku.

Byl to rozkaz.

A tu Di-lů - jako spráskaný pes, který se podrobuje, s nucenou pokorou a kosým pohledem otrokyně - postoupila až k Američance; uchopila jednu z bělostných rukou mladé dívky a přiložila ji na chvíli k svému čelu, načež usedla k jejím nohám, poněkud za svým pánem a Mabel.

Byla zde ještě jiná žena, a stála tu zamračená a s kalným pohledem. Tato žena měla pleť barvy měděné jako domorodé ostrovanky, ozdobená byla jemnými sponkami jako odznakem své kasty. Měla postavu Tanagerky, štíhlé nohy, jemně masité a pevné. Její tělo bylo z ladných křivek, poprsí mladé a drobné, jako by modelované z bronzu - byla ještě skoro dítě, sotva schopna vdávání. Stála zde klidně a důstojně s čelem hrdé otrokyně, poddané nezaslouženému osudu, a měřila si Mabel Smithovou pátravým pohledem, a mis America domnívala se číst v tomto pohledu soustrast.

Mabel nemohla se ubránit úžasu, hrůze, zároveň naději, aspoň té, že bude žít. Jací jsou to tvorové - uvažovala -, kteří přepadají lidi a chovají jejich ženy jako otrokyně? Má prodělat tyto hrůzy, či zemřít?

“Di-lů! - Rava!”

Těmito slovy král označil mladou černošku a Malajku, tiše zde stojící. S dovolením svého pána zase odešly a zmizely v lese, stranou. Di-lů opakovala své jméno a tloukla se v prsa, aby se ukázala a upozornila na svoji osobu.

Zvědavě obstupovali opové krásnou zajatkyni svého krále. Jejich obdiv a chtivý žár pohledů působily nemile na Mabel, která se nyní styděla; tolik lidského bylo v těchto opičích pohledech! Hladili a líbali se sami, vyjadřovali tak obdiv nad tvary, které spatřili. Opřeni o kmeny stromů projevovali svoje vzrušení, pokyvovali hlavami a přimhuřovali oči, někteří upadali do vytržení.

Jeden, který stál nejblíž, přibližoval se k ní chvílemi, jakoby číhal na okamžik, kdy únosce nebude dávat na Mabel pozor. Osmělil se, natáhl jednu ze svých dlouhých rukou a náhle sáhl na klín mladé dívky, jako by ji chtěl pohladit. Poděšena tímto nenadálým dotykem na místě tak citlivém, uskočila nazad, rychlostí blesku vytáhla revolver, který stále křečovitě držela v ruce, a skolila opovážlivce.

Při zvuku výstřelu rozprchli se opové poděšení, nebo aspoň couvli, vyjma U-A, který stál, pohlížel střídavě na živou křehkost Mabel a bezduché tělo obrovo. Křiky a hotová jednoslabičná a krátká slova, zmatený povyk hrůzy ozývaly se z místa, kde byli orangutani. U-A obracel ztuhlou mrtvolu s očima jako skleněnýma. A celá smečka řvala strachy, činila výhrůžné posunky. Tu U-A kryl Mabel svým tělem a odehnal nejsmělejší z nich strašným mávnutím svého kyje, chopil Mabel v pasu a odnesl ji.

Opové ohmatávali mrtvolu, strkali prsty do střelné rány v lebce, syčeli strachy a naříkali - což svědčilo o jejich hrůzném strachu a smutku.

KOUZELNÝ ŠPERK

Když se zase ocitli ve sluji, dával U-A Mabel na srozuměnou, že se nemá čeho obávat. Ale ukázal na revolver a chtěl vidět zbraň. Dívka váhala. Avšak odmítnout bylo nebezpečné. Zabít pak U-A, jako učinila nediskrétnímu orangutanovi, bylo příliš odvážné. Ostatně málokdy se podaří zabít takového lidoopa jediným výstřelem a okamžitá smrt zastřeleného chlípníka byla skoro zázrakem. Zabít U-A?

Pak nezbývalo by jí nic jiného, než zastřelit se sama, než by proti ní povstala celá ta smečka samců a samiček. Mabel se obrátila a vyňala rychle pět nevystřelených patron, které si hodila za šněrovačku. Pak se obrátila a podala browning.

U-A obracel zbraň na všechny strany a namířil, jak to viděl dělat, stiskl poušť a zřejmě ho bavil šelest a cvakot kohoutku. Na to, zklamán, že výsledek jeho činnosti nebyl pražádný, vrátil zbraň dívce.

Mabel s obratností a rychlostí eskamotéra vsunula jednu patronu a rychle vystřelila na blízkou láhev, která se rozlétla na kusy. U-A vyskočil leknutím. Zmateně díval se na Mabel, jakoby žádal o vysvětlení, a americká dívka povedenou mimikou vysvětlila mu názorně, že tato zbraň je účinná jen v jejích rukou.

Po několika minutách hlubokého přemýšlení natáhl U-A znovu ruku, žádal revolver. Nebylo možno odříct. U-A vzal zbraň a chystal se k odchodu.

Tentokrát Mabel poprvé osmělila se chopit obra za ruku a uchopila druhou rukou revolver. Ale U-A držel pevně a vytrhnuv se jí, dával najevo, že se bojí, aby se mladá dívka sama nezranila tímto nebezpečným nástrojem. Mabel si netroufala naléhat. Rozhodla se, že použije lsti.

Vyzvala U-A, aby se vedle ní posadil a podala mu banány, které mu velice chutnaly, toto hodování ve dvou považoval zřejmě za velikou přízeň. Mabel počítala s tím, že při jídle bude U-A používat svých rukou a bude tak přinucen odložit zbraň. Leč jaké zklamání! Orangutan zcela klidně chopil zbraň jednou ze svých nohou; pak se jal klidně olupovat svůj banán. I musela Mabel přemýšlet o jiném prostředku, a aby vzbudila v obru dojem, jak malou důležitost přikládá této vražedná hračce, protahovala hostinu a dala najevo, že by zase ráda viděla společnost šimpanze, světového klauna. Lidoop pochopil a vyšel ven, aby vyhledal svého důvěrníka a přítele. Po chvíli se vrátil, přiváděl šimpanze Ko-Zý a svoje čtyři ženy: Di-lů, Ravu a obě manželky z rodu opičího.

VELKOLEPÝ KONCERT

U-A se napřed posadil a vybídl hosty, aby učinili taktéž. Mabel, poněkud zaražená, vpravila se do úlohy hostitelky a podávala ovoce a pražený chlebovník. Di-lů a Rava zdály se být okouzleny tímto přijetím a zapředly s Mabel rozhovor, který byl triumfem mnoho-jazyčnosti. Jen obě gorily jevily jisté rozpaky, neboť U-A i Ko-Zý snažili se dát jim lekci slušného chování a společenských způsobů.

Jedna z nich, Ma-Ma, počala si hledat blechy, za kteroužto neslušnost dostala od svého pána herdu do zad a výtku. U-A nespouštěl z očí šimpanze a napodobil ihned veškeré jeho pohyby.

Na všeobecnou žádost musel šimpanz dojít pro mandolínu a dát k dobru nějaké ze svých proslulých “čísel”. Na to Di-lů s průvodem šimpanzovým zapěla píseň, která jí ještě z dětství utkvěla v paměti. Rava nechtěla být zahanbena černoškou, zazpívala jistou melodii malajskou s doprovodem dřevěných klapaček. Obě gorily přitom vydávaly temné bručení, přičemž se bušily v prsa. Rozhodně to byl velkolepý koncert.

Američanka, kterou každá výstřednost naplňovala radostí, nechtěla platit v očích opů za neschopnou. Vzala mandolínu, na kterou dovedla dost dobře hrát, a zahájila produkci skvostným pizzicatem. Na to zazpívala popěvek z americké operety, a to s takovou vervou a mistrností, že sama sebe překonávala a sklidila hotový triumf. Hosté byli okouzleni. Di-lů i Rava slzely pohnutím, a čtyři opové třeli si zběsile prsa. Protože zvučný hlas miss Mabel bylo slyšet i venku, shromáždila se kolem jeskynního vchodu celá opičí obec. Všichni orangutani napínali pozornost a hluboce oddychovali; když hlas mladé dívky umlknul, vydávali temné bručení. Tento bouřlivý potlesk zvenčí upoutal pozornost U-A, takže se vztekle obrátil.

Nebylo tedy lze mít klidu doma, aniž by všichni zvědaví a tlachalové nechodili poslouchat za dveřmi? Ale Mabel zakročila v jejich prospěch, naznačila mu, že chce být přítelem všech těchto chlapíků a že všichni mají právo zúčastnit se veselí. Vladař, jak se zdálo, podřídil se jejím důvodům. Sebral plnou náruč zbytků od hostiny, hodil je majestátně svým poddaným, kteří se o ně servali.

Miss Mabel Smithová chtěla vidět, jaký vliv bude mít na opice umění. Opět vzala šimpanzovi mandolínu z rukou a když popošla k prahu, zapěla plným hlasem americkou melodii, mrštnou a veselou, jejíž refrén byl:

“V každé mladé dívčině, třebas byla sebe roztomilejší, je něco zlého.”

Zástup opic ustupoval před ní, jak se k nim za zpěvu blížila. Zdálo se, že zakoušejí prazvláštní dojem, směs hrůzy i obdivu.

Bylo patrné, že toto stvoření, zdánlivě tak křehké, které svými ústy vysílalo k nim zvuky mocné i harmonické zároveň, připadalo jim jako nějaké božství a byli jím oslněni.

JEJÍ VELIČENSTVO KRÁLOVNA

U-A a členové jeho společnosti vyšli z jeskyně v pořadí podle své důstojnosti, a čtyři opice dle příkladu Ko-Zý-ova napodobily refrén. Nyní orangutani, když přešlo jejich ohromení, viděli za bílou ženou kráčet svého krále a druhé tři opice jeho královského dvora, kouleli vyjeveně očima a činili rukama pohyby, jakoby brnkali zběsile na neviditelný nástroj. A zase otvírali široké huby, jakoby chtěli napodobit čarodějku, která, poněkud tím pohněvána, rázem přestala zpívat. Opičí sbor ihned umlkl a zanechal grimas. Tu U-A přistoupil k Mabel a položil jí na hlavu svoji obrovskou ruku, jakoby chtěl říct svým poddaným: “Tato žena, toto zázračné ptáče, patří mně, a jen mně! Běda tomu, kdo by se jí dotkl! Je moje. Je to vaše královna!”

Pohyb doprovodil několika hrdelními slabikami. Opové všemu porozuměli, defilovali kolem královy družiny a řvali:

“U-A!… U-A!… U-A!…”

A všichni bušili mocně do svých širokých prsou.

Když byl skončen tento obřad, U-A natáhnul ruce a ukazoval jimi na celý les kolkolem, chtěl tak říct Mabel, že je to jeho království a že ona, Mabel, může se zde volně pohybovat.

Ač tento obřad uznávání moci byl prováděn jen opicemi, přece nepostrádalo to jisté velikosti. Mabel byla posvátnou královnou a lichotilo jí to, aniž si toho byla vědoma.

Od tohoto dne mohla vycházet z jeskyně a volně se procházet dle libosti. Mimoto naznačila, že není opatrné nechávat ji beze zbraně a vladař to uznal, milostivě jí vrátil její revolver - zázračnou hračku.

JEHO HARÉM

Jako uznávaný král a vladař, zásluhou své tělesné síly surovce i inteligence téměř lidské, U-A měl také - jako vladař polygam v zemích primitivní civilizace - svůj harém.

Jako ctižádostiví malí králové, když přicházejí do věku, kdy třeba pomýšlet na ženitbu, hledí se přiženit do mocné rodiny a mocné dynastie, aby mohli rozšířit svůj vliv a svoji říši, tak i U-A, slavný orangutan, opovrhoval ženami ledajakými a toužil vždy jen po ženách lidských. Za okolností vhodně zvolených k únosu odvlekl černošku Di-lů a později Malajku Ravu, nakonec bělošku Mabel; jeho moc se opírala o takové výboje, že jej vysoko povznášely nad jeho rasu.

Di-lů brzy zdomácněla mezi lidoopí a přizpůsobila se životu nepříliš odlišnému od života černochů, jejích předků: jíst, pít, zpívat lidové písně, běhat, dostával rány a snášet celování silnějších. Konec konců, nebylo ani příliš znatelného rozdílu mezi jednáním a prostou pudovou řečí jejích předků kdesi v koutě Gabonu a jejími únosci.

Její děd, obávaný náčelník, trávil své dny v blažené nečinnosti, pojídal ovoce, krvavé maso anebo seděl na zemi a pokyvoval tělem při zvucích píšťal, na které hráli černoši. O slavnostních dnech chodil ve staré červené čepici, kterou dostal kdysi od jednoho Evropana, a držel v ruce jako žezlo staromódní pušku, právě tak jako U-A. Božstvům byla obětována krev obětí, která byla prolévána na písku před jeho chýší. Byli pobíjeni zajatci i jeho poddaní, jak se právě líbilo vladaři, který míval chvíle krutosti. V noci pak tančily se necudné sarabandy a odehrávaly se sprosté orgie a scény válečné, které často končívaly ranami a krveprolitím.

Když Malajka Rava spatřila před svým únosem huňatého obra, tento živý kolos z kostí, nervů a chlupů a jeho obrovské ruce, které ji pojednou uchopily, zoufalý výkřik odumřel jí na rtech, a když se vzpamatovala, divila se, že je vůbec ještě naživu, viděla kolem sebe příšerné tlamy barvy šedé, rezavé i hnědé a černé, které se šklebily kolem ní. Byla uzavřena v jeskyni, kde pobíhala od rána do večera z kouta do kouta jako rozzuřené zvíře. A U-A, i nepřítomen, jako by ji byl uhranul příšerným pohledem svých očí, zářících jako plameny v jeho zvířecí tváři. Když konečně vstoupil, zůstala jako přikována k příkré stěně pod otvory, jimiž sem padalo světlo.

Opičí samičky ji hlídaly jako žalářnice tak dlouho, až U-A vešel a vyhnal je silnými ranami svých chlupatých rukou. A třetího večera U-A ji násilně srazil, a mladá Malajka nečinně poddala se jeho chtíči. Pak již jako otrokyně odevzdaná svému osudu poddávala se netvoru, kdykoli se mu zachtělo, beze všeho vzrušení, ač netvor snažil se být co nejněžnější; bál se, že jí způsobil bolest a byl nešťastný když viděl, jak tato jeho oblíbená zajatkyně truchlí a chřadne.

Rava již neodstrkovala U-A, zachovávala jen tichou nenávist proti svému držiteli a proti nelítostné chlípnosti tohoto strašného samce a chlupatého tyrana, proti němuž ve své slabosti byla bezbranná.

Již dvakrát se pokusila o útěk, když na chvíli osaměla a mylně soudila, že celý dav je vzdálen. Byla chycena, zbita a znova zavřena do svého vězení, kde byla krmena jen trochou ovoce a vodou; avšak neuronila ani jedinou slzu, setrvávala ve své hrdosti přemožené ženy a znovu poddala se necudnému objetí. Teď však pozbyla veškeré naděje na útěk a ostatní opice soudily, že se již uklidnila, ponechávaly jí nyní úplnou volnost pohybu. Hleděla si učinit aspoň jakž takž snesitelným tento bídný život. Zhotovovala si z lián široké zástěry a prostý oděv, aby byla chráněna před pohledy ostatních, a zvláště aby její nahé tělo mělo aspoň jakousi ochranu proti ostrému trní a větvím v pralese. Pak sestrojovala léčky na ptáky a pasti na hady nebo lapačky, v nichž zachycení hlodavci a lesní zvěř sloužili jí za potravu.

Také si zhotovovala nádoby pro uschování palmového vína a vonných látek. Z dob svého dětství znala již umění, jak vyrábět z rostlin různá líčidla, kterými si domorodci natírají tělo, modrou a červenou barvu, kterou si barví víčka nebo dělají na rukou, tvářích a prsou znamení a odznaky kmene. Tím vším udržovala v sobě vědomí lidské ženskosti a chránila se před zánikem své osobnosti.

Protože už dávno nejedla obvyklou potravu, Rava dlouho hledala nějaký prostředek k rozdělání ohně, aby si mohla chycenou zvěř vařit, ale marně. Konečně nalezla křemen a snadno zápalné dřevo. Když se jí poprvé podařilo rozdělat oheň a suché větve zaplápolaly v jejích rukou, všichni orangutani, samci i samičky, rozprchli se bázlivě za neslýchaných výkřiků hrůzy, zuřivě šermovali a byli naplněni hrůzou. Jen U-A, jediný ze všech, překonal počáteční strach a odvážil se přiblížit k ohni, kolem něhož se plazil oklikou jako kočka, až stanul u ohniště, od jehož záře jako od zlatově rudého pozadí se odrážela pyšná stínová postava, jako živá bronzová soška: Rava.

Potom musila tato jemná a drobná soška podstoupit boj s Di-lů, lépe řečeno s její žárlivostí. Avšak černoška seznala brzy jednak z péče, kterou jí Malajka projevovala, jednak z jejího hnusu vůči huňatému milenci, že na ni nemusí žárlit, že tato hnědá dívka nepomýšlí na to, aby s ní soupeřila v lásce a odloudila jí U-A.

Ten projevoval vůči Ravě všemožnou něžnost, aby jí to dal znát, tím spíš, když chtěl mít z jejího objetí požitek vřelosti. Při ukájení své zvířecí smyslnosti měl stále obavy kolosa, hrajícího si s křehkou panenkou a bojícího se, aby ji nerozbil. A když byl milostný zápas skončen, smál se a dával své radosti průchod syčivými článkovanými zvuky:

“Ž‘soj! Sičč…”

Na druhé straně pak cítil svým pudem zjemnělým následkem styků s lidmi, jak skutečně roste jeho věhlas u jeho poddaných. Neboť jedině on, U-A, nebál se přistoupit k ohni, který rozdělala Rava, a ohřívat se u něho z rána i za soumraku. Pečlivě oddaloval od ohně opice, které se sice ohně bály, ale když jej viděly, dodávaly si odvahy a chtěly se přiblížit. Ba dával najevo přímo jakousi rozkoš a příjemný pocit, který mu působí toto ohřívání - což bylo jednou z výsad vyhrazených jemu jako králi. Tento pocit blaženého tepla vyjadřoval slovy:

“Fftšš!… Šoóo!…”

S odporem těžko překonávaným a s hrůzou, jíž ani čas neubíral na síle, přijímala tedy Rava něžnosti podle zákona o právu silnějšího, kterým se řídí divoši a tvorové v přírodě. Naklonila si Di-lů drobnými službami a mírnila její žárlivost tím, že jí vždy ustupovala a vrhala ji do náruče netvora, jejich společného milence; doufala, že tak sama ujde hroznému celování. Láska malé černošky k opičímu králi často zachraňovala Ravu před hnusným objetím.

A pak Rava, starší asi o dvě léta než černoška, prokazovala své černé sestře péči jako matka. Di-lů ráda pobíhala nazdařbůh houštinami jako bujné zvíře a vracela se často poseta trny a s rukama i nohama bolavýma a krvácejícíma. A Rava znala listy, šťávy i květy a byliny, které měly léčivou moc. Jednou byla Di-lů uštknuta jedovatým hadem korálovcem; Rava vysála jí jed z rány a vyléčila ji z nastalé horečky. Od té doby byla černoška Ravě slepě oddána, jen někdy propukala v hněv, když jí Malajka brala z ruky nějaký předmět, který vyrobila a v domácnosti potřebovala, nebojí něco zakazovala.

Pozvolna dospěly k tomu, že si rozuměly. Z počátku se dorozumívaly jedině posuňky, pak citoslovci, kterážto slova jsou skoro stejná ve všech jazycích, a konečně i jinými slovy od případu k případu, a znameními: to byla jejich omezená mluva. Zvláště rychle nalezly slova pro lichotky; ta vynalezl jejich ženský instinkt ještě dříve, než přesně vymezily jejich význam. Di-lů znala řeč černošskou, opičí a indickou. Rava pronášela věty nezbytně potřebné ve svém rodném jazyku a svojí převahou nad Di-lů prosadila jejich užívání.

Když se objevila Mabel, z tlustých a rudých rtů černošky vydral se výkřik vzteku skoro zvířecí a nepříliš odlišný od válečného řevu opic. Oči jí vylézaly z důlků a její drápovité ruce natahovaly se proti nové zajatkyni. A vzteklá žárlivost mladé divošky dostoupila vrcholu, když viděla obdiv ostatních opů pro tuto dívku, který projevovali neslušnými pohyby rukou přes svoje ztopořené mužství.

S ledovým klidem udílel U-A černošce výprask; Mabel i Rava ji chránily. Před bílou královnou, před jejíma očima tento nádherný orangutan obcoval zezadu s Di-lů a s Ravou a pak ukojil svůj chtíč ještě na jedné opici, kterou zavolal zvláštním skřekem, znějícím jako z-k-ššš! Při tom křičel a vydychoval smyslnou rozkoší. Mabel stála přitisknutá v koutě, dívala se na to vše s tupým úžasem, a ač se jí oči klížily únavou po strašné noci beze snu, neulehla dříve, dokud netvor se nesvalil na svém lůžku z listí, a až zaslechla klapot jeho ohromných čelistí.

Potom, protože se příliš bála tohoto samce, tiše chopila za ruku Ravu, pak Di-lů a přiměla je, že se natáhly vedle ní, což ji poněkud uspokojilo, neboť ji nyní dělila od U-A živá hradba těl černošky a Malajky.

Často se Mabel probudila a vyskočila hrůzou: zdálo se jí, jakoby ucítila na své tváři dech netvora anebo jeho chlupaté ruce přejíždějící necudné přes intimní části jejího těla. Častokrát, když se takto probudila, spatřila obra sedícího u její hlavy nebo u jejích nohou skoro jako člověk s tváří opřenou o ruce a očima prozrazujícíma opravdový a hluboký smutek zavrženého milence.

Všechny tyto projevy něžnosti k Mabel budily v prosté mysli černošky přece jen temnou zášť. Netroufala si projevovat ji příliš patrně, bála se trestu, ale úskočná jako kočka nebo jako opice, jakou už téměř byla, hleděla ranit Mabel nepozorovaně.

Brala předměty, od kterých se miss Mabel jen zřídka odlučovala, jakmile je Američanka položila a obrátila se jinam. Někdy, když mladá dívka odpočívala, vrhala na ni Di-lů trnité větve. Tu vždy Rava zakročovala a chránila Mabel. Malajka vůčihledě prospívala a byla jako změněna od té doby, co Mabel přišla. Ba, leckdy se na ni smála a hrála si s ni jako děcko, jako šťastná dívenka.

Jednoho dne stála Mabel na úzké stezce táhnoucí se nad sráznou propastí, na jejímž dně tekla šumící bystřina. Při tom si nepovšimla černošky, která seděla skrčena blízko vchodu do sluje. Pojednou Di-lů vyskočila a vrhla se jí pod nohy, a byla by ji zcela jistě srazila, nebýt Ravy, která ji zachytila.

Za dlouhých dnů skoro každé odpoledne oddávaly se ženy za silných veder siestě. Od Mabelina únosu uplynuly už tři týdny a černoška posud neupustila od různých zlomyslností a uskoků proti Američance, ač jí pokaždé U-A přísně ztrestal.

Jednoho dne bylo horko obzvlášť úporné; celý les byl pohřížen v ticho sotva přerývané šelestem plazů a šustěním letního hmyzu mezi

listím, a na to vše padal žár jako z roztaveného olova. Celý les jako by byl bez ducha, ani zvěř, ani dech nebylo slyšet.

Mabel, šťastná, že U-A je pryč, spala na svém lůžku z listí a mechu, jejž U-A každodenně vyměňoval, neboť si dobře všimnul, jakou péči věnuje Mabel udržování lůžka.

Náhle se Rava probudila hlukem pohybujícího se kamení a otevřela oči: spatřila Di-lů, která vylezla na kamenný výstupek ve stěně skoro přímo nad hlavou spící Mabel a zde seděla jako opice. Očima blyštícíma se zlomyslností pozorovala spící dívku.

Rava pozorovala černošku a sledovala pozorně každý její pohyb: Di-lů objevila žulový balvan a valila tento těžký kámen po výběžku, který se táhl po stěně jako římsa, až jej dovalila na místo přímo nad ležící Mabel, a oběma rukama snažila se jej na ni shodit. Vtom Rava povstala a vyskočila po černošce, srazila kámen jiným směrem, takže dopadl daleko od spící krasavice. Mabel se probudila vzniklým hlukem, pochopila vše, a poděkovala Ravě vděčným pohledem.

LÁSKA BOLÍ

Ustavičným pozorováním opic a sledováním jejich posuňků, vyrážených slabik a slov a jejich prosté řeči, naučila se Mabel rozumět myšlenkám, které veleopové - nadaní báječně přesnou a výmluvnou mimikou - vyjadřovali, ať už šlo o touhu, chtivost, smutek, radost nebo hněv.

A když překonala první úžas a hrůzy začátku, pochopila, jakou mocí vládne a jakou převahu může mít její jemná krása nad brutalitou těchto tvorů.

Zastřelení smělého orangutana, který se odvážil tak neslušně na ni sáhnout, mělo blahodárný vliv a vzbudilo strach. Sám U-A, vladař a nápadník, milenec i tyran, nedovolil si k ní nic přílišného, neboť byl přesvědčen, že má v rukou neznámou sílu podobnou blesku, při kterém je záblesk ohně, hluk, a něco, co zabíjí a čeho není vidět - zbraň, jejíž tajemství neznal.

Tato záhada byla příčinou, že U-A i jeho poddaní spatřovali nadále v Mabel vílu zlou i dobrou, podle toho, byla-li spokojena či nikoli. U-A s blaženou rozkoší vzpomínal okamžik, kdy viděl tuto obdivovanou bělošku, jak bojuje při něm, oblečena vysokými hnědými botkami, krajkovými kalhotkami, s koženým pasem přes tuhý pancíř šněrovačky, ze které vykukovala zmačkaná košile s obrysy krásných ňader, obnažená prsa bílá jak alabastr. Mabel při vpádu sousedních orangutanů bojovala sekyrou, kterou nalezla v hromadě kořisti nakupené vladařem. Tímto hrdinstvím stoupla Mabel v očích veleopů na výši hrdinky a stala se - asi jako panna orleánská pro vojíny krále Karla VII. před branami Orleánu - živým fetišem, který byl nadále pověrčivě uctíván. Celý kmen byl přesvědčen, že pouhá její přítomnost je dostatečnou a vydatnou ochranou proti všem nepřátelům. Dvakrát již bojovala v jejich čele po boku U-A vítězně proti nepřátelskému kmenu.

Di-lů - černé dítě, kleslá téměř zase na stupeň zvířete - účastnila se také obou bojů, rozdávala rány sukovitou větví nebo vrhala se se zaťatými pěstmi proti nepřátelům, kousala je a kroutila jim údy.

Jen Rava zůstávala mezi opicemi, jejichž úkolem bylo hlídat královskou sluji, a nezúčastňovala se podobných pranic, které se podle jejího názoru příčily lidské hrdosti.

Za celé šarvátky držela se tato Malajka opodál v povzneseném klidu, stála u stromu s obličejem namalovaným červenou a žlutou barvou a s víčky zbarvenými nachem a prodlouženými až k obočí…

A náhle, jakoby v srdci mladé Malajky oživovaly vzpomínky, dala se do zpěvu za krvavého soumraku proti zapadajícímu slunci. Křehkým, a přece silným hlasem zapěla snivou melodii trhavým rytmem přervaným výkřiky - zajisté byl to nějaký válečný zpěv jejího kmene.

Za této šarvátky s nepřátelským kmenem byl U-A raněn. Mabel Smithová, jíž se hluboce dotklo chování a něžnost, jakou k ní tento orangutan projevoval, obvázala jeho rány. A zvíře pocítilo k bělošce hlubokou vděčnost, kterou prokazovalo téměř otrockým zvýšením pozornosti. Mezitím, co mu Mabel přikládala na chlupatou hruď léčivé listy a upevňovala je rostlinnými vlákny, když potírala jeho rány mokrým hadříkem, U-A ani nehlesl a potlačoval výkřiky bolesti, jež se mu již draly na rty, díval se na ni širokými zornicemi. Zapomínal v tuto chvíli, jak se zdálo, na svoji tyranskou vládu i na svou nadlidskou moc, za kterou děkoval těmto rukám milované bytosti, této dobrotivé bohyně, po níž všichni tolik toužili.

Američanka přemáhala nyní nevýslovný hnus, když k ní U-A přistupoval, a když z jistých známek seznala jeho smyslné vzrušení.

Král, ač jeho touha byla veliká, přece se bál kouzelné hračky, metající blesky, kterou měla jeho zajatkyně. Jedné noci se probudila, s hrůzou cítila na sobě těžké břemeno, jako by to byl sen. Přece však byla to skutečnost. Jakási postava temná jako stín ležela na ní: U-A, hrozně supící, jehož tlama se dotýkala její tváře, plnou vahou svého hnědého, obrovského těla ležel na jejím štíhlém, nahém těle a opíral se hnusně o své čtyři chlupaté paže jako o pilíře.

Již cítila, kterak dlouhé a svalnaté ruce obrovy chvějí se nedočkavostí a jezdí po jejím těle. Jak mohla by se jen vyprostit z tohoto objetí, ve kterém ji zvíře svíralo jako ve svěráku? Byla tak strnulá hrůzou a ochromená, že ani nebyla s to natáhnout ruku po úkrytu, kde měla tajně uložený svůj revolver. Napjala tělo a srazila nohy těsně k sobě, takže vypadala jako strnulá mrtvola, jako ztuhlá, zmáčknutá a zkamenělá. Vtom netvor, oklamán, pozdvihl se poněkud. Mabel použila tohoto okamžiku a zaťatou pěstí udeřila jej silně přes jeho tvrdé pohlaví.

U-A vyskočil z lůžka přes spící černošku a Ravu a dal se do bolestného a zároveň zlostného křiku, který se ozýval jeskyní a odrážel se od skalních stěn. Obě ženy, probuzeny tímto hlukem, jaly se jej těšit. Zvláště Di-lů chlácholila jej dětskou mluvou černošskou i opičí, vyjadřující sliby a otázky a starostlivosti o něj, jak tomu nasvědčoval mazlivý přízvuk vyrážených slov:

“Ber!… Ijen!… U-A pig!… Warr!… Zef! Zefbel!… pig, pig… U-A!…”

Slova byla téměř šišlána a byla do nich vložena neskonalá něha, mající jej uchlácholit a zároveň seznat jeho náladu, současně slibovala laskání a rozkoše.

Jednoho dne zase U-A hledal v záhybech stěn, pátral po úkrytu, kde asi Mabel skryla zázračnou a vražednou hračku.

Američanka jej překvapila záhadně se usmívajícího právě v okamžiku, kdy nalezl revolver mezi jejími zmačkanými šaty, uchopil jej a otáčel nabitou zbraní všemi směry. Nevěděl, jak třeba zbraň držet a jak ji prospěšně uchopit, i jal se jí mávat, jako činil se svojí zrezavělou ručnicí, která v jeho rukou byla pouhým kyjem. Miss Mabel uchopila zbraň za pažbu v rukou obra, který stále držel ocelovou hračku; mladá dívka stiskla spoušť a rána vyšla.

U-A, poděšen ranou, zalezl do kouta, očichával se a pak strkal palec do díry, kterou udělala střela v zemi. Již nikdy nepokoušel se vzít bílé dívce tuto zbraň, která byla jejím talismanem a symbolem její všemohoucnosti. Přes svůj neúspěch jako milenec bílé královny byl právě tímto bleskem utvrzen ve svém přesvědčení, že právě zásluhou těchto tří žen, ohněm, který uměly rozdělávat, a bleskem, jímž vládla nepochopitelná krasavice - právě tak jako svou vlastní silou, že je králem lesa.

Za dlouhých dnů veder, za nocí beze snů, setrvával U-A schoulen blízko Mabel, sledoval očima každý, i nejmenší její pohyb.

A tak koketní miss Mabel Smithová používala své krásy, aby si zajistila získané postavení. Podařilo se jí, krasavici, uchránit se před hnusnou chlípností zvířete, po kterém však někdy - nevědomky a s hnusem - toužila.

Ano, miss Mabel ve svém důvtipu si byla jistá svojí mocí nad tímto orangutanem, který vynikal nad ostatní opy jako Napoleon nad svými vrstevníky, který pod hrubým zevnějškem skrýval zárodek inteligentního ducha, nad hrozným milencem žen, jakýmsi člověkem chlupy porostlým, neotesaným i geniálním divochem, jenž vynikal nad ostatní opy vědomou vládou nad nimi, která jej povznášela svou pýchou, silou a neobyčejnou inteligencí.

Snad následkem styků s lidmi zrodily se nápady a představy v této úžasné opici, jejíž mozek předčil mozek leckterého člověka? Či některá zvířata mají v sobě již zárodek myšlení, zárodek ducha? Ale U-A zdál se člověkem, i v samotné tyranii své vůle. Byl spravedlivý, a to i k nepřátelům. Jako dobrý politik rozděloval, aby mohl vládnout, udržoval a vyvolával soupeření nestejně prokazovanou přízní a udržoval ostatní síly a moci pod sebou v rovnováze.

Mabel byla jedinou bytostí, schopnou jej uchlácholit nebo mírnit.

Nyní, kdy si byla jista, že U-A chová k ní úctu trochu smíšenou s bázní, miss Mabel Smithová dopřávala mu často radost, že jej někdy hladila rukou. Řeč mimikou nebo výkřiky a slovy citu nebo ostrými výkřiky vedenou doplňovaly vhodné pohyby, a tyto rozmluvy stávaly se stále častějšími mezi orangutanem a Američankou.

Zdálo se, jako by toto zvíře ustavičnými ohledy a stálými pozornostmi chtělo si zjednat odpuštění, že vězní tuto krasavici. Ovoce, květiny - z nekonečného bohatství pralesa, ba i zvířata, podobná těm, které chytala černoška a Rava -, tím vším byla stále zahrnována bílá dívka zajatá kmenem lidoopů.

Zatím U-A, jakmile jej trápily marné jeho touhy, zůstával nehybný po celé hodiny, mlčky hleděl na mezery mezi listovím, nebo seděl na bobku na skalním výběžku hory, bedlivě pozoroval a svým mozkem, v kterém se honily neurčité myšlenky a snad i velké sny, rozebíral vzdálený obzor, odlesk nebes, to co bylo za jeho královstvím a co bylo pro něho Neznámo.

Kdoví - přemýšlela Mabel - nesní-li o tom, že bude mně jednou mít v tomto vzdáleném světě ve vysněném okolí, proměněn v člověka? Ostatně kolik je lidí, méně rozumných a vyznamenávajících se ukrutností?

Z její paměti vynořovala se líčení ukrutností mezi jednotlivci nebo mezi národy, zprávy o nespravedlnostech a útiscích. A naproti tomu celá řada dokladů o veleopově laskavosti, jeho nesporné energii, ale naprostém nedostatku tyranství, pokud nesloužilo jeho moci; celá povaha vztahu U-A k ní tak laskavého i v přítomnosti jeho poddaných, jakmile se již nejednalo o zájmy jeho vlády.

Když jej takto viděla, tak statečného, přitom velkomyslného k přemoženým, když viděla, jak se dokonce snaží jejím prostřednictvím nabýt porozumění o skutečné kráse a velikosti, když si uvědomovala rozvoj jeho instinktů, vyspělých až k inteligenci, která stále rostla nad míru obvyklou u jeho druhů - tu, opravdu, rodila se v duši Mabelině úcta k opičímu králi.

Miss Mabel stala se jeho vychovatelkou. Stálým stykem s Mabel, která mu brzo zamezovala učinit to nebo ono, hned zase nutila jej k nějakému činu, rostla jeho chápavost a nabývala vpravdě harmoničnosti pod rostoucím vlivem této virtuosky, která jediným znamením, jediným pohlazením, hrozbou nebo mnohoslibným gestem a svou koketní půvabností rozechvívala jeho smysly a dovedla je držel na uzdě, projevovala mu svůj zájem, ovládala opice jeho prostřednictvím.

Brzy miss Mabel, chráněna nyní svou hrdou krásou, laskavostí, ba i křehkostí jako energií, neobávala se již ničeho, leč - chvílemi, v jistých okamžicích - svého vlastního hříchu.

Příroda, svrchovaná vládkyně nade všemi bytostmi, počínala totiž tuto neporušenou dívku přemáhat, probouzela v tomto svérázném a neukázněném temperamentu neodolatelnou touhu po pohlavních rozkoších, ponoukala ji oddávat se jako bakchantka zděděným pudům, které rychle ovládnou člověka a zatlačí ctnost povrchní a zevní civilizace, hotovou sblížit, svést dohromady a vzájemně pojmout v oboustranné závrati smyslů dvě bytosti: předhistorického muže a dívku rozkošnou a půvabnou, dráždivé krásnou a vábnou dceru amerického miliardáře, a spojit v pářící se dvojici padesát století civilizace.

SVATEBNÍ PŘEDEHRA

Američanka vstávala často hned za svítání a procházívala se lesem, studovala a bedlivě prohlížela všechna zákoutí a malebná místa krajiny. Někdy dokonce vyšla si ještě před svítáním na některý z okolních kopců a pozorovala odtud východ slunce.

Zvlášť si oblíbila jeden příkrý vrchol, neboť právě naproti na východní straně byl obzor zakryt temenem o něco vyšším. Jak tomu je v tropickém pásmu, nebylo skoro rozednívání; světlo nastalo náhle, vynořilo se za pahorkem a vše bylo zaplaveno světlem ještě dříve, než se ukázalo slunce, zakryté touto překážkou. Rychle stoupalo: tu hora jakoby se byla roztavila a roztěkala proudem žhoucí lávy. Pak, jak slunce povystoupilo, vrcholek se zřetelně odrážel od žhavého nebe, z každé strany skály šířily se světelné paprsky až k zenitu. Vše se osvětlovalo a postupně odráželo. Byla to hora barev zlaté, okrové a fialové, od nejsytějších tónů až k nejněžnějším, nejdelikátnějším odstínům.

A každého dne, ač se někdy zdálo, že atmosférické poměry jsou tytéž jako včera, východ slunce byl zcela jiný. Mladá dívka pociťovala všechny tyto krásy a nerozebírala je. Pozorovala, žasla. Oddávala se střídavým požitkům a těšila se z nich asi tak, jako když jíme nebo trávíme.

Někdy ji doprovázel U-A. Zpočátku veleop nechápal; ale veden napodobovacím pudem, stavěl se do stejného postoje jako Mabel. Ale brzy se zdálo, jako by stykem s úplnější a vytříbenější inteligencí i jeho vlastní se probouzela. Již tak často nežíval, jeho oči začali být pozornější. Byl až dosud toho názoru, že slunce vychází vždy stejně; nyní si uvědomil, že tomu tak není a povšiml si rozdílů. Jednoho dne položil Mabel ruku na rameno a ukázal jí na neobvyklý úkaz, hru slunce, jakou dosud nespatřili. Mladá dívka s velkým zájmem sledovala vývoj jeho ducha. Nadto ještě ta okolnost, že stále viděla tohoto netvora, zmenšovala jeho ohyzdnost. Byla již dva měsíce v zajetí veleopů, a až dosud nikdy se nezdálo, že by byl U-A tušil, že ona je stejného pohlaví, jako druhé jeho manželky. Pro něho byla tato žena bytostí zcela pro sebe, které nemohlo být nic rovnocenného mezi ostatními. Protože měl víc než dost příležitosti i možnosti ukájet své pudy na druhých svých ženách, měl U-A pro Mabel již jen pocit obdivu.

Nadto obával se revolveru, zbraně, která tak záhadně skolila jednoho z jeho nejlepších přátel jedinou krvavou dírou v lebce, této zázračné hračky, která zabíjela jen v rukou mladé dívky. Byl již rozhodnut, jak si bude počínat. Mabel platila za jeho ženu před tváří kmene. Byla to královna, na niž byl pyšný, pro kterou se mu obdivovali, záviděli, měli za to, že má, co vlastně neměl: byl šťasten, nebo skoro šťasten. Co je vlastně třeba, abychom byli šťastní!

Avšak tato zdrženlivost, která zpočátku Mabel upokojila, počínala se jevit jako jisté opovrhování, kterým - v duchu a aniž by si byla toho vědoma - byla uražena její ješitnost krásné ženy právě tak jako její smysly. A ty se v tom prostředí divoké přírody počaly probouzet. Pohledy na páření se opů - tato podívaná se jí naskytovala často -dráždily její tělo. Její mladá a zdravá krev toužila po objetí. Zároveň co její tělo se v tomto prostředí neznajícím překážek rozvíjelo bujněji, její duch zpěčoval se nemožnému celování. Toto duševní rozpoložení přibližovalo ji k Ravě, jediné bytosti jejího pohlaví, která až dosud uchovala si mezi opy lidské důstojenství. Rava musela právě jako Di-lů snášet smyslná objetí netvora, ale kdežto černoška ráda a rychle klesla na úroveň zvířete, Malajka zůstala ženou.

Vskutku, Rava byla ženou z vyšší kasty, která následkem celé řady neblahých dobrodružství klesla mezi “zatracované”. Přes hloubku tohoto pádu uchovala si sebeúctu, kterou se lišila od svých bývalých druhů jako bytost zcela zvláštní. To-Wang přijal do své družiny uprchlíka Eg-Marha, který v hádce při hře zabil svého spoluhráče. Mladý muž byl zatčen a odsouzen k doživotní káznici, avšak uprchl a nalezl útočiště mezi “zatracenci”. I dopsal své rodině, aby ji upokojil, o svém osudu, vyzýval je, aby podnikli vše možné a vymohli mu milost, což tenkrát šlo, protože holandská vláda a soudy udílely čas od času amnestii, která zvyšovala prestiž sídelního města souostroví, takže domorodci pohlíželi na Elle jako na jakési sídlo bohů, před nímž měli strach i úctu.

Rava, která milovala svého bratra, přijela za ním, sloužila tak za prostředníka mezi ním a jejich rodinou. Protože Rava byla volná, konala časté cesty do Bruni a Imbuku a donášela mu podpory, které mu zpříjemňovaly pobyt ve vyhnanství.

Tak trpěla nejen tím, že byla zajatkyní a ženou krále opic, ale i starostmi o svého bratra. Zahynul Eg-Marh za poslední katastrofy? Má ho oplakávat či ještě doufat? Protože tedy Rava náležela vyšší kastě mezi Malajci, měla dost široké vzdělání: uměla plynně mluvit i psát holandsky. Na neštěstí neuměla anglicky, až na pár základních slov, která pochytila z obrázkových deníků, kde obrazy jsou provázeny vysvětlujícím textem ve dvou nebo třech řečech.

A tak za pár dní seznala Mabel, že její spolu zajatkyně je ne-li ze stejné společenské vrstvy, přece aspoň ze stavu mnohem vyššího, nežli dosud předpokládala. I nastalo mezi těmito dvěma ženami úplné sblížení. Pomocí několika slov společných oběma jazykům a pomocí ukazování si obě zajatkyně nakonec rozuměly a brzo mluvily pestrou směsicí anglo-holandskou, která jim stačila k vyjadřování jejich dojmů. Rava vypověděla svou historii, a Mabel utvrzovala ji v naději, že její bratr, je-li na živu, přijde ji vysvobodit.

Mabel zase nevzdala se dosud veškeré naděje na útěk, díky svým potulkám v pralese. Podařilo se jí dojít až k starému místu šarvátky. Les zmizel v šíři několika mil; hromady popela a několik zuhelnatělých kmenů označovaly místo, kde se před tím nalézal. Šla odvážně stále vpřed, pátrala ve všech hromadách trosek, často nalezla lidské kosti, zbraně a různé předměty, sloužící k rozbití tábora - vše zuhelnatělé a zohýbané žárem. Ale počet neodpovídal početnosti výpravy. Byla tudíž naděje, že část výpravy se zachránila. A tak snad tito pozůstalí vědí, že veleopové nezabíjejí ženy, přijdou a vysvobodí ji.

Ale čas plynul. Ponenáhlu vpravila se Mabel do tohoto divokého života, a to - ku podivu - rychleji nežli Rava. Tato pozorovala s překvapením, i snažila se tím, že své přítelkyni často připomínala minulost, udržovat ji ve stálých vzpomínkách na vlast i rodinu.

SVATEBNÍ NOC

Jednou v noci, za jedné z oněch nocí nabitých elektřinou, kdy ovzduší jakoby bylo naplněno dráždivostí a chlípností, Mabel rozespalá a vysílená, zmítala sebou na lůžku z vonných květů, které byly každodenně obnovovány, které však svou vůní požatého sena tím více dráždily její rozpálené tělo; byla zcela nahá, neboť dotyk jakéhokoli oděvu jí byl nesnesitelný. A tak jej ze sebe shodila úplně.

Zdálo se jí, jakoby zaslechla vedle sebe slabý šelest, i pootevřela oči. Pár blyštících se očí hleděl na ni zcela zblízka. Ucítila horký dech, probíhající jí celým tělem. Dvě pevné ruce uchopily ji s mazlivou něžností za ramena.

Bezděky couvla.

Ale její smysly byly pojednou silnější než její vůle, stiskla oběma rukama ve svou náruč chlupatého obra, který s neskonalou opatrností lehl na ni.

VE SMYSLNÉM PŘÍTMÍ

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - Ach. - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -!- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - ?- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - — - - - - - Och.- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - ??- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -!!- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -!- - - - - - - - - - - - - -Ne.- - - - - - - - - -!!- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -!!- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -Ano!- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - Ještě!!!!!!!- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - Sladký chlupáči…

NOVÝ HŘÍCH PO RÁNU

Když se Mabel ráno probudila, na chvíli se jí zmocnilo opravdové zoufalství. Silné oddychování vedle ní upoutalo její pozornost. U-A spal, ležel na boku a měl jednu ruku pod hlavou, druhou se držel za jednu nohu. Tato opičí poloha činila jej tím směšnějším. Pozorovala obrovitou tvář s krvavými pysky, namodralými víčky, krátkýma ušima sotva znatelně vyvstávajícíma z husté hnědé hřívy. Tedy tomuto netvoru se poddala, ona, dcera z patricijské rodiny? Do jakého bahna to klesla? Ona, Mabel Smithová, dcera miliardářova, před kterou celý dav amerických gentlemanů se plazil na kolenou - ona byla nyní samičkou orangutana! To bylo přespříliš. Třeba s tím skoncovat. I natáhla ruku směrem k místu, kde ležel revolver.

Tento pohyb probudil U-A; otevřel oči. Američanka prudce uchopila zbraň a namířila na zvíře. U-A, jak se zdálo, porozuměl, jeho víčka se zachvěla a jeho oči vzaly na sebe výraz neskonalé něhy. Vztyčil se na kolenou, dlouhé ruce opřel o boky svého obrovského těla a stále pozoroval dívku. Klidně přijímal z jejích rukou smrt, právě jako přijal její lásku, a čekal.

Byl to rozhodný okamžik. Mabel se zdálo, jakoby plamenný vír obepínal její mozek. Její vyděšený zrak svezl se na zvíře, na odpornou tlamu a celé tělo milencovo. Tu vstoupila červeň na její líce, vydala chroptivý sten a celé její tělo se zachvělo. Padla na znak, nebránila se opětovnému vniknutí jeho pohlaví do svého klína. Když se vzpamatovala, vstala namáhavě. Pociťovala velikou zemdlenost, ale horečka, která ji trápila již po několik dní, přešla. Usedla a opřela čelo do rukou. Tedy podlehla opět, aniž by tentokráte mohla se omlouvat rozespalostí a nocí! Dlouho tak setrvala pohřížena v myšlenky, a orangutan ji ponechal jejímu rozjímání.

ÚPADEK LIDSKÉ DŮSTOJNOSTI

Pojednou pozdvihla hlavu; někdo vešel do sluje: Rava. Přistoupila zvolna k Mabel a hleděla na ni pohledem hrůzy a politování. Tu uvědomila si Mabel, že je nahá; i odvrátila se od Malajky a ve spěchu se částečně oblékla. Pak se opět obrátila k Malajce a ostře si ji měřila:

“A co má být?” pravila.

“Tedy ty také?”

“Ovšem!” pošklebovala se Američanka. Myslím, že stojím za to, co ty! A pak,” přitom dupla nohou, “chtěla jsem to! Miluji ho! Mám právo dělat se svým tělem, co se mi líbí. Nech mne a jdi pryč!”

Rava klesla na kolena:

“Ach! Mabel! Mabel!…”

Přitom stouply jí do očí slzy a svíjela se po zemi. Američanka pocítila, že její rozum kolísá. Leč nakonec zvítězila opět její pýcha, i opakovala:

“Chtěla jsem to! Já, já sama jsem to chtěla!”

“Nechť vás Alláh chrání!” vykřikla Rava. “Jste šílená!”

Mabel vybuchla v divoký smích:

“Ano, snad jsem šílená, nebo je vše jen hrozný sen. Nejsem již ženou, přestávám být člověkem! Nejsem již ženou, jsem samičkou! Samičkou opice!”

Znovu vybuchla v smích a pravila:

“Ravo, musím prchnout. Kdybych i měla zahynout v lese, musím odtud pryč! Jinak, myslím, že nakonec bych se zamilovala do U-A!” “Ó!” pravila Rava s posuňkem hrůzy. “Máte pravdu, je třeba uprchnout. Ale jak? Jsme ustavičně špehovány.”

“Co na tom! Vsaďme vše na jednu kartu! Setrvám-li zde jen ještě den, nebudu již sto utéct.. Ale kdepak je U-A?”

“Myslím, že se koná porada.”

“Nuže, vydejme se na cestu ihned!”

“Nedošly bychom daleko a chytli by nás.”

“Mám nápad!” zvolala Mabel. “Uprchneme po řece. Orangutani se bojí vody, proud je rychlý, sestrojíme si narychlo malý vor. Můžeme urazit deset mil, než nastane noc. Opové budou mít za to, že se koupeme jako obvykle a nebudou mít podezření. Nuže, na cestu!”

Rava potřásla hlavou na znamení pochybnosti. Nicméně sebrala narychlo do pleteného koše, který sama zhotovila, potraviny, jež se nalézaly ve sluji, a obě ženy vyšly.

RADA OPŮ

Vskutku. Konala se rada a směrem od mýtiny zaléhal sem hluk, prozrazující četné shromáždění. Důvod této mimořádné schůze byl pak tento:

Orangutanové uchovávali své zásoby, banány, gujavy a další v jedné skalní sluji. Veleop pověřený péčí o zásoby pozoroval již delší dobu, že se zásoby ztrácejí, a ohlásil to. Byly postaveny hlídky a přišlo se na pachatele krádeží.

Byla jím celá řada malých opic: paviáni, mandrilly a durani spolčili se vzájemně k těmto zlodějským výpravám. Opové, kteří byli příliš velcí, takže nebyli sto prolézt otvorem, kterým vcházel čerstvý vzduch do sluje, získali pro svůj záměr tuto čeládku malých opic. Ty, velice drobné, štíhlé a mrštné, utvořily řetěz a podávaly lup těm, kteří stáli venku. Již dávno panovalo nepřátelství mezi těmito opicemi a orangutany. Ti byli příliš těžcí a méně pohybliví a museli si ustavičně nechat líbit krádeže a jiné neplechy od těchto malých opic. Orangutani byli ovšem silnější; ale oněch zase bylo ohromné množství. U-A sám byl stále na štíru s touto čeládkou, která ráda zlobila lidoopy, často jen z pouhé choutky po škádlení. Počet nižších opic hrozivě vzrostl, neboť po lesním požáru, založeném Gordenem a jeho přáteli, byla všechna zvířata, která obývala les, zahnána až za řeku, u které se požár zastavil, do krajiny, která byla říší krále opic.

Opice se zde usadily k velké škodě orangutanů a stále pustošily jejich území. Již nějaký čas byl pociťován stále větší nedostatek potravin a k dovršení zla přicházeli tito lupiči ještě vykrádat zásoby orangutanů. Bylo třeba rychle jednat a zahnat tuto smečku lupičů a ztrestat je tak, aby jim navždy zašla chuť se sem vrátit. A tak zatím co Mabel a Rava nevěděly ničeho o hrozící válce, připravovaly se na útěk, panovalo ve shromážděné válečné radě velké vzrušení.

Fré-ý, jeden z nejlepších řečníků, ujal se slova a vykládal o nebezpečí, jaké hrozí národu z tohoto vpádu barbarů. Všichni sdíleli jeho názor a odsuzovali toto přepadení vlasti. “Harr-Ha! - Harr-Ha!” - tato slova plynula každou chvíli ze rtů, či spíše z hrdla řečníkova. Harr-Ha! - vlast! - Harr-Ha!, pro kterou bylo třeba zvítězit nebo zemřít. Fré-ý byl již stařec, což nebylo sice znát podle jeho statné postavy, ale dle jeho zbělených chlupů. Požíval všeobecné úcty, byl částí všech předchozích vlád před nastolením diktatury U-A. U-A věděl, že Fré-ý je senilní blbec, ale protože byl především úplně oddán vlasti, U-A si ho vážil a dost často, jak se zdálo, žádal ho o radu. Avšak stařec byl lysý: svojí bezzubou čelistí byl leckdy směšný, což budilo výsměch mladých orangutanů, kteří, aniž by vyčkávali poučení ze zkušeností, byli vždy ochotni vrhnout se do dobrodružství, jen když se z toho dal vytěžit nějaký zisk. Ale tentokráte vlastenecká struna byla rozehrána u všech a srdce všech bila ve svorné jednotě a svatém zápalu. Jen o jedné věci nebylo lze docílit jednoty, totiž o tom, jakým prostředkem se zbavit nepřítele. Jejich počet byl ve srovnání s národem orangutanů ohromný; národ Harr-Ha nečítal více než osm set jedinců, počítaje v to ženy i děti, kdežto počet nepřátel bylo lze odhadovat nejméně na dvacet tisíc! Mimoto orangutani, kteří nebyli masožravci, neusilovali o smrt odpůrce, se kterým si nevěděli rady.

Po Fré-ýovi vystoupil další řečník. Tento, jménem Brrzay, byl urangutan dlouhý a suchý, v nejlepším věku i síle, v umění válečném velmi zkušený. Mohlo se o něm říci, že seschl v ohni bitev.

Byl kdysi odpůrcem krále jako bývalý pohlavár orangutanů s černým vousem: po přemožení svého kmene přijal porážku s rezignací a před společným nebezpečím přísahal, že bude-li jemu svěřeno vedení armády, zvítězí nebo zemře.

U-A povstal a přerušil jej. Nemohlo být řeči o volbě velitele, přece je zde on, U-A. Jedná se o to, projednat plán útoku. Orangutani měli sílu fyzickou; ale mohli zvítězit nad nepřítelem tak početným a daleko čilejším? Bylo zřejmé, že nepřátelé budou se vyhýbat boji zblízka, v kterém by zajisté museli podlehnout, a že budou útočit z dálky a zasypou je střelami. Z výpovědí jednoho z vyzvědačů věděl, že nepřítel má připraveny na nejvyšších vrcholech stromů obrovské zásoby oblázků. A tak jim hrozilo nebezpečí, že budou zasypáni střelami, aniž by mohli nepřítele dosáhnout, poněvadž je lehčí a může se udržovat nad nimi v hořeních slabších větvích, které nesnesou váhu orangutanů.

Po tomto výkladu situace se U-A opět usadil a debata začala znova. Odehrály se pravé řečnické turnaje. Mnozí nechali si tleskat, ale ze všech těch tlachů a mimiky nevzešlo nic prakticky upotřebitelného. A kdyby se byl některý Čech účastnil tohoto zasedání, byl by shledal, že se podobá na vlas podobným shromážděním v jeho zemi.

Válečná rada, která započala časně zrána, skončila se až na sklonku dne. Samičky nebo mláďata přinášely vlasteneckým občanům jídlo. Ti se krmili za řečnických soubojů tribunů a v zápalu debaty každý si odlehčoval, aniž by opouštěl místo. Tato okolnost spolu s přirozenou nečistotou opic způsobila, že slavný parlament byl místem velmi páchnoucím. U-A ukončil zasedání a odložil pokračování debaty na zítřek.

SETKÁNÍ S DOKTOREM GOLDRYM

Místo návratu do své sluje se diktátor odebral k řece a ubíral se proti jejímu toku. Přišel takto ke skalnatému návrší, které vévodilo celému kraji.

Po pochodu trvajícím déle než hodinu ocitl se na rozsáhlé rovině zcela prosté jakéhokoli rostlinstva. Ve středu nalézal se veliký otvor, podobný studni. U-A chopil se dlouhé liány, která zde visela, a spustil se do otvoru. Ten byl asi deset metrů hluboký a po straně táhla se štola zřejmě vyhloubená vodami směrem k řece. Ušel asi sto kroků, vstoupil do podzemní jeskyně, do které dopadalo světlo štěrbinami ve stropě. Země byla vystlána jemným pískem, z něhož místy tyčily se stalagmity, z nichž některé byly spojeny se stalaktity visícími ze stropní klenby, takže tvořily majestátní sloupoví. Z hloubi jeskyně ozval se veselý hlas:

“Are you, my dear U-A?”

“Yes! Yes!” odpovídal U-A.

Tu vynořila se ze sluje temná postava, jakýsi zarostlý člověk, sám doktor Abraham Goldry. Nepostěné vlasy ryšavé barvy splývaly mu na ramena a hustý vous téže barvy, místy již prošedivělý, padal mu až na prsa, která byla tak chlupatá jako u opic. A nad celou tou spoustou vlasů a vousů vynikala lebka, lesknoucí se jako slonovina.

“Přicházíte hezky pozdě, milý U-A!” pravil Abraham Goldry.

“Nebylo možno přijít dřív,” pravil U-A, provázeje svoji mimiku několika zvuky, které se poněkud podobaly slovům. A král opic bez dalšího váhání podal doktorovi vysvětlení o politických událostech dne a o nesnázích orangutanů.

Bylo zřejmé, že tyto dvě bytosti si dobře rozumějí. Člověk byl již téměř opicí a orangutan mnoho získal stykem s tímto člověkem. U-A ušetřil život profesorův a držel jej v tomto vězení. Byl to opak jeho vlastního dobrodružství: nyní zase veleop věznil ve sluji člověka a vychovával jej na opici. Ostatně doktor vpravoval se do toho velmi rád a doufal, že oddaným obětováním ve prospěch vědy stane se z něho časem dokonalý orangutan, přičemž zůstane stále doktorem Abrahamem Goldrym a nasbírá takto neocenitelné zkušenosti a bezpříkladná pozorování jako materiál pro svoje studie o původu člověka.

U-A podal mu zprávu o situaci a tázal se ho po jeho mínění. Doktor dlouho uvažoval, načež vyložil svůj plán orangutanovi. Ten jej vyslechl pozorně, pokýval hlavou při výkladech svého zajatce a přítele.

“Dobrá,” pravil nakonec, “ale jen ty mně můžeš pomoci provést tento plán! Chceš bojovat na naší straně?”

“Pustíš mě tedy z této sluje?” “Půjdeš se mnou. Je tvůj oblek hotov?” “Ano! Počkej, starý brachu! Uvidíš.”

Doktor odešel do kouta sluje, který byl lépe osvětlen než zbývající prostora jeskyně. Pobyl zde několik minut, načež se objevil coby nádherný ryšavý orangutan. Král prohlížel si velmi bedlivě nového tvora, v němž by byla vdova po nebožtíku Kri-Krim zajisté poznala svého manžeta.

Zde třeba jisté vysvětlení.

Při útoku na tábor Evropanů byl zuřivý Kri-Kri, který vedl útok se svým přítelem Harrem, smrtelně raněn. Těžce se odvlekl z bojiště a nalezl na cestě ve skupině skalisek jakousi štěrbinu a vlezl do ní, aby zde v klidu zemřel. Tento zvyk je ostatně vlastní této rase opic. Když cítí, že se blíží jejich konec, uchýlí se stranou do nějakého zákoutí, co možná daleko, aby zde zcepeněly. Francois Coppée zaznamenal stejné pozorování u vrabců pařížských:

“V zimě nevidět nikde jejich drobných koster. Či ukrývají se tito ptáci, cítíce blížící se smrt?”

Na tomto místě skonal tedy Kri-Kri. Lesní požár přešel přes toto místo, nedotknuv se mrtvého těla. A v tomto kamenném hrobě nalezl ho U-A, když se vrátil se svými lidmi na bojiště, aby sebrali těla jeho poddaných, kterým se podařilo uniknout plamenům.

U-A přinesl doktorovi mrtvolu - dar to velmi cenný, jejž doktor přijal s výbuchy radosti. Neboť takto bude moci studovat anatomii dorostlého orangutana, který žil stále na svobodě, a tak nabýt vědomostí o mnoha věcech.

U-A, stále dychtivý něčemu se naučit, byl přítomen chirurgické operaci, kterou sledoval nejprve s odporem, brzy však se zájmem. Doktor mu vysvětloval soustavu nervů a svalů a funkci jednotlivých orgánů a jejich úlohu v celkové stavbě. Porozuměl U-A? Jisté je, že tyto poučky ho nadchly.

Když byla orangutanova kůže pečlivě stažena, U-A naznačil doktorovi, že si přeje, aby se do ni oblékl. A učenec pokusil se o to jak nejlépe mohl. Šťastnou náhodou zůstala uchována jeho cestovní souprava se všemi potřebnými nástroji, takže měl čím krájet a stříhat, až se mu podařilo upravit kůži Kri-Kriho tak, že ji mohl pohodlně obléct. I hlava zvířete byla dovedně upravena tak, že přiléhala na hlavu učence, ze kterého se takto stal nejsměšnější ze všech orangutanů,

U-A projevil pohybem veliké uspokojení nad povedenou prací, dovedl Goldryho k liáně sloužící za spouštěcí lano, a naznačil mu, aby vylezl nahoru. Avšak, bohužel, novopečený op nebyl ještě tvorem dokonalým. Vyšplhal se sotva o několik délek paže a skulil se dolů. U-A mu poplácal přátelsky na rameno, čímž jej srazil k zemi. Tu škrábal se orangutan rozpačitě na hlavě: Jak směšnou figurou bude tento neobratný žák mezi ostatními opicemi? Eh, což! Bude se tvářit, jako by byl těžce raněn a bude se opírat o hůl, takže nebude muset skákat a dělat kotrmelce jako ostatní.

Když rozluštil tuto nesnáz, naložil si učence na záda a v okamžiku vylezl s ním ze sluje. Když stanuli na skalnaté planině, celý nesmírný kraj byl osvětlen měsícem, který byl právě v úplňku, ale mohl každým okamžikem skrýt se za kopci. Král i doktor použili jeho posledního zásvitu a odebrali se do tábora orangutanů.

UPRCHLICE PŘINUCENY K NÁVRATU

Tohoto dne, tak bohatého událostmi, vydaly se Mabel a Rava statečně na cestu; ale jak předvídala Rava, nedošly daleko. Vskutku, rozčilení obyvatel svědčilo o tom, že se děje něco neobvyklého. A tak sotva se dostaly pod stromy a chystaly se dojít k řece, narazily na stráže, které jim daly na srozuměnou, že je nebezpečné jít dále.

Přesto však pokračovaly v cestě, a hlídky měly za to, že nesmějí násilím bránit rozmarům žen Jeho Veličenstva. Ale sotva došly k řece, sesypal se na ně déšť kamení. Rava byla zasažena do hlavy a klesla, když vtom Mabel spatřila malého paviána, který poskakoval z větve na větev a mával proti ní kyjem. I střelila po něm ze svého revolveru a skolila jej. Tu ozval se zuřivý křik a kamení dopadalo k ní ještě hustěji, ale protože byly nyní kameny házeny z větší vzdálenosti, žádný je nezasáhl. Mabel podpírala Ravu omráčenou následkem utrpěné rány, dala se na ústup a vrátila se do sluje, kde ošetřila raněnou; ta naštěstí odnesla celé dobrodružství jen ohromnou boulí na čele.

SPOJENECTVÍ KRÁLE OPIC A AMERICKÉHO LÉKAŘE

U-A se rozhodl, že nebude čekat do zítřka, aby dal učinit opatření potřebná k útoku, jaká navrhoval doktor. Odebral se se svým přítelem do válečného shromaždiště opic, kterým byla mýtina uprostřed lesa, na místě, které bylo izolováno mezi dvěma pahorky a bylo zcela v moci orangutanů. Byli vysláni poslové, aby vzbudili bojovníky a vyřídili jim rozkaz odebrat se na shromaždiště.

NOČNÍ ZASEDÁNÍ

Pod nesmírnými klenbami větví, které jako obrovské oblouky se proplétají a spolu splývají v temnu, je vidět skupiny stínů. Chvílemi prorazí měsíční svit touto klenbou a v osvětlené trhlině je vidět zkroucené kořeny a pně obrovských stromů.

Ohromné koruny květů visí z liliovníků a křivé pestíky jakoby živé tyčí se mezi lístky báječných květů. Lahodná vůně mísí se se zápachem tlícího listí a se zatuchlinou bažiny.

Prales, šelestící rytmickým vánkem, v němž kypí to tolikerým životem zvěře, stromů, snad i lidí, květů a ptactva - podobá se v noci tělu roztoužené milenky, čekající pod oblohou posetou myriádami hvězd na příchod milence, od svítání do soumraku, od západu slunce do jitřenky. A ustavičně, ať pod žárem slunečním, či za lahodného jasu tropických nocí, chvěje se v očekávání, v němž hýří tolikerý život, jeho vlastní život.

Pod klenbami stromů, které se podobají sto rukým příšerám, beztvárným a téměř božským, rostlinným chobotnicím, jejichž chapadly jsou kořeny a nesčetné pně, procházejí orangutani - celá obec: karikatury lidí. Vynikající opové zasedli v polokruhu ve středu nesmírné mýtiny, kde svit luny tvoří široký světelný záhon na zvlněné trávě. Nejsilnější zaujali první řady. Sedí schouleni, někteří s rukama opřenýma o kolena. Jiní tu stojí a tísní a mačkají se, aby byli blízko pohlavárů a vyrážejí výkřiky.

Je jich tu shromážděno na dvě stě. Někteří si vylezli na větve a z uličnictví nebo ze vzteku, že se nedostali na lepší místa, házejí ovoce a ulámané ratolesti na druhé, silné opy, sedící v prvních řadách, a tropí si z nich šašky pokřikem, sprostými šprýmy a posměchem. Ale někteří mrštnější z velikánů vylézají hbitě do větví, aby nezvedencům dali na pamětnou.

Vtom objeví se U-A, drží v pravé ruce přes rameno svoji ručnici, žezlo i kyj. Za ním tři ženy, jedna z ebenu, druhá z živého bronzu a Mabel z bílého masa a s diadémem rusých kadeří, oděná košilí, nadmutou ve výši šněrovačky, s ladnými masitými lýtky pod černými punčochami, pečlivě vytaženými, vystupujícími z botek barvy rezavé, a v krátkých kalhotkách. Di-lů, nahá a lesknoucí se, má na sobě velký banánový list; Rava oddává se vážnému a smutnému snění ve svém oděvu z vláken lian.

“Skšš!… Skšš!… U-A!…” Tak vítají ti nejsvalnatější s dlaněmi nataženými proti vladaři U-A, nejmocnějšího, nejchytřejšího mezi nimi.

Vše utichne, zatímco U-A majestátně a zvolna usedá, jednu nohu ve výši břicha, druhou nechává viset podél uraženého kmene dvojitého stromu, přičemž druhý kmen tvoří opěradlo: to je trůn králův, stojící téměř uprostřed mýtiny právě pod kotoučem měsíce, který jako by se smál, pohlížel na podivné to shromáždění z temně azurové oblohy, postříkané zlatými tečkami.

Obrovští upíři, poděšení tím vším, vylétají ze svého úkrytu. U-A zuřivě gestikuluje a ukazuje na jeden bod lesa, jenž všichni zajisté dobře znají, ježto pokyvují hlavami na znamení souhlasu.

Při tom sedí Mabel mezi Di-lů, která si hraje s kokosovým ořechem, a Ravou, zasněnou v povýšené lhostejnosti, s bradou opřenou o pravici a pohledem upřeným do prázdna - a pozorným zrakem sleduje toto moře pololysých lebek a černých pysků, pod nimiž lze vidět slonovou běl zubů, špičáky, přečnívající přes rty, rezaté páteře, podivně pruhované stíny větví, listí, pruhy stříbra a měsíčního světla,

Orangutani poslouchali, či spíše sledovali mimiku královy řeči. Někteří podobali se holohlavým starcům, se srstí zbělenou a vousatým obojkem, rozšířeným jako dva hrubé kartáče po obou stranách obličeje. Jedni stáli nebo seděli vzpřímení, natáhli tělo a klátili se,

upírali na řečníka oči pozorné a zářící; jiní opírali se o loket a stavěli se do pózy znavené a vážné, měli hlavu skleslou skoro až k roztaženým kolenům, jakoby klesala jim pod tíhou vážných myšlenek. Jiní otáčeli se nepozorně na všechny strany jakoby nedávali pozor a vysmívali se, činili směšné grimasy a klepali hroznými čelistmi. Jiní zase, opření o loket, zdáli se být duchem nepřítomní, načež tleskali zuřivě na pozdrav svými nataženými pažemi.

Někteří šprýmovně založení drbali se na zadnici, ti nejvážnější stali se náhle necudnými a pářili se s přítomnými samičkami nebo oddávali se samoprznění rukou, přičemž si podrželi starostlivý výraz tváře.

Příklad těch, kdo ukájeli pohlavní pud rukou, působil nakažlivě a šířil se od skupiny ke skupině. Následkem pudu napodobovacího šířila se chlípnost v celém shromáždění. A náhlé křeče a veselé grimasy nebo vzdechy rozkoše přerušovaly nehybný klid.

Miss Mabel se zdálo, že je přítomná nějakému pekelnému sabbatu, byla rozrušená těmito necudnostmi, zejména pak žasla, když viděla podobnost mezi opičími tvářemi a obličeji lidskými, a vše činilo na ni dojem bláznících mužů. Chvílemi přemýšlela, není-li obětí nějaké halucinace a měla dojem, že to vše je jen hrozný a groteskní, bláznivý sen, ze kterého se musí každou chvíli probudit: měla pocit, že je to senát mužů přestrojených za opice, kteří z výstřednosti provádějí parodii vážných debat, přerušovaných chlípnostmi, bláznovstvím a pohyby a vlasteneckými výkřiky, zuřivě vyráženými a chvílemi přerývanými hrozbou, hněvem a výkřiky, které vyjadřovaly všechna možná lidská vzrušení, ovšem do krajnosti přemrštěné.

U-A, respektovaný vládce, ukazoval v jeden směr, jeden kout lesa, přičemž činil znamení, jakoby vyzýval k pomstě, s bojovým vzrušením, které věštilo bitvu. A tu ozývala se ve spoustě nesrozumitelných zvuků slova, která se opakovala tak, že upoutala pozornost Mabel:

“R‘‘ran! R‘ran’iš!… R‘ran!…”

Mabel si vzpomněla na hrozný vztek orangutanů, když nalezli své zásoby plodů vypleněné po návratu z jedné lesní výpravy, U-A stále bojovně gestikuloval. Svým pohybům dodával váhy tím, že mával svojí ručnicí, žezlem a kyjem; tu teprve pochopila Mabel, co je vlastně předmětem této fantastické, příšerné i groteskní rady, odbývané na mýtině za svitu luny.

U-A usedl; vystoupil nový řečník a slovy, jak se zdálo zabalenými, pronášel názor odchylný. Řev, spousta nadávek, přerušování a křiků se na něho sesypala. Mladí orangutani vstávali a od skupiny ke skupině nesly se hrozby. Tu zdvihl se jeden z největších obrů z první řady, poskočil do středu shromáždění a jeho vysoká postava rýsovala se za bledého svitu měsíce.

Akutš - tak se jmenoval, požíval úcty skoro jako král sám. Sklidil bouři svým zakročením, obrátil se pohybem ruky k nespokojencům a volal je. Ženy, zvyklé těmto krátkým signálům, porozuměly v celku, oč asi je veden spor. Mabel, zapomínajíc na vlastní sentimentální tragédii, usmívala se ironicky, protože znova a znova ji překvapovala podobnost všeho toho, co vidí a slyší, s lidmi, i byla tím vším spíše rozveselena než zastrašena. Usmívala se. Kdo ví? Snad válka mezi zvířaty přenese se do krajů civilizovaných, a snad nějaká srážka dopomůže jí k osvobození?

Usmívala se. Mimo jiné i proto, že viděla vedle U-A veleopa, který se na ni díval opět a opět, a který podivuhodně podobal se jejímu kmotru, doktoru Abrahamu Goldrymu. Ubohý doktor! Co se s ním stalo? A je vůbec ještě na živu?

A dlouho ještě radilo se shromáždění, za zmateného hluku davu, který zaujímal všelijaké postoje, škrábal se za uchem i po zadnici a divoce hrabal se prsty v ústech i v nose.

Pak všichni křepčili kolem U-A, a nad ním na větvích vynikající opové i jejich samičky poskakovali jako báječní klauni, vyráželi výkřiky radosti a divoce křepčili. A všichni se obraceli, pozdvihovali napřažené pěsti nebo sukovité větve směrem, kde se patrně nalézal úkryt lupičů.

Rava povstala. A rozdělala oheň z hranice sebraných větví. Měsíc právě zapadal za vrcholy stromů a mizel v zahoustlé noci, v níž se ztrácela temena vysokých topolů, sykomor, obrovských virginií a liliovníků.

Za křiku rozcházející se rady slezly z větví samičky a vmísily se mezi samce, aby je odvedly domů. A ve středu mýtiny hemžily se párky sem a tam v necudné směsici. Ale záře plamenů je ihned zahnala. Párky v nepořádku běžely za sebou husím pochodem a samičky, které byly právě volné, šly z ruky do ruky samců, kteří po nich vztahovali ruce.

V záři planoucí hranice U-A stál klidně a vznešeně, pravou ruku opíral o rámě Mabel, americké miliardářky, výkvětu dvaceti století civilizace - mezi černoškou Di-lů a Ravou, hezkou a jemnou Malajkou, sochami z ebenu a bronzu.

VÍTĚZSTVÍ INTELIGENCE

Hned po slunce východu byla armáda veleopa U-A na nohou a v pilné činnosti. Král, Ko-Zý a doktor představovali nejvyšší velitelství. Nesnáz byla v tom přesvědčit divé vojíny, že je nezbytná přísná disciplína a přesné plnění daných rozkazů. K provedení plánu navrženého doktorem nebylo třeba mnoho jednajících. Ale potřebovali pomoci celé ostatní armády. Abraham ihned pochopil, čeho třeba: protože bylo nemožné svést otevřenou bitvu s nepřítelem, který svojí lehkostí a pohyblivostí vymykal se jakémukoli útoku - bylo třeba použít lsti.

Znal dobře zvědavost opic a jejich napodobovací touhu, která je příznačnou vlastností těchto čtyřrukých tvorů, sestrojil na tom celý svůj plán. A tak po mnohých výkladech nejschopnějším náčelníkům bylo započato s akcí. Hlavní velení bylo vydáno největšímu nebezpečí. Aby čtenář pochopil, jak vypadalo nastávající bojiště, připomeňme několika slovy, jak byla rozdělena jednotlivá území.

Území orangutanů představovalo především hornatý masív, nepřístupný ze severu, protože na této straně Bornea spadal příkře po délce nejméně třiceti mil. Odtud dále nabývala půda po několika pahorcích, stále nižších a nižších, opět průměrné výše ostrova. Na západ a východ řada výstupků přerývaná skalisky a vysokými hvozdy, jejichž stromy byly zásobárnou a obilnicí orangutanů, dodávala jim potravy všeho druhu: zde byla pravá vlast - Arrha - omezená na jihu řekou a spáleným lesem.

Jednalo se tedy o to přimět nepřítele, aby zase přešel za tuto řeku a spálené pásmo na ní. Ale celá ta čeládka drobných opic jevila naopak spíše snahu roztáhnout se na západ a východ, než vrátit se do nesmírného pralesa, ze kterého přišla.

Brzy po východu boha Slunce, obklopeného paprsky, vládnoucího zemi i nebi, vydala se na cestu malá skupina, již tvořili U-A, Ko-Zý, doktor a třicet mladých orangutanů.

Na radu Abrahamovu nesl každý na hlavě koš plný banánů, zakrytý větvemi a listím. Tyto zelené koše měly napodobit kráčející les, sloužit válečnému plánu a zároveň chránit orangutany.

Obešli obratně shluky stromů a křovin, které se nalézaly před řekou, přešli řeku, poskakovali z kamene na kmen a konečně vstoupili do vypáleného území, zmátli nepřítele svým manévrem. Když dospěli až sem, orangutani se ohlédli za sebe.

Všechny stromy na druhém břehu po celé délce byly pokryty opicemi, durany, malpami a paviány, celou opičí drobotinou, která znepokojena zvědavě sledovala tisícerými páry živých a naivních očí tento běh pohybujících se keřů. Větvoví se jen prohýbalo pod tíhou všech těch opic.

“Až posud jde vše dobře,” pravil doktor.

Sám pak i s ostatními druhy postupoval stále vpřed touto pouští popela, či spíše tím, co kdysi bylo pouští, neboť příroda nastupovala již svoje práva a všude bujelo nové rostlinstvo.

Když došli tak daleko, že byli z dosahu jejich oblázkových střel, avšak zase ne příliš daleko, tak, aby malé opice mohly sledovat každý jejich pohyb - průvod orangutanů dle doktorova návodu nakláněl se k zemi a tvářil se, jako by hledal a sbíral plody. Banány, přinesené v zelených košíčkách, plnily svůj úkol. Abraham nespouštěl diváky z očí.

Brzy na to jeden z duranů, smělejší než ostatní, slezl ze stromu a překročil řeku. Nebylo mu zatěžko nalézt jeden z banánů, které zde byly schválně rozházeny: usedl a chtivě jej snědl. Po deseti minutách asi sto jiných opic dalo se za ním a hledaly banány, které před tím doktor a jeho přátelé házeli po cestě jako Paleček v pohádce. Povzbuzeny příkladem, tisíce opic vrhaly se přes řeku a hádaly se bouřlivě, kdo nejdříve se dostane na druhou stranu.

Neuplynula ani hodina a celá planina černala se čtyřrukými trpaslíky, kteří prohledávali vysokou trávu a křoviska a hledali banány, rvali se o ně za divokých přemetů a rozdávání šťouchanců. Orangutani přestrojení za banánové keře zrychlili krok, spěchali co možná nejrychleji k lesu. V patách za nimi pak spěla celá armáda nepřátel, kteří - zcela oddáni mlsotě - ani zdaleka nepomýšleli na to, přepadnout je. A na sklonku dne dospěli orangutani cíle. Byl svrchovaný čas; koše byly prázdné.

Použili posledních záblesků soumraku, skryli se v hustém křoví a čekali.

Noc překvapila malé opice, které nyní měly za sebou poušť spáleného lesa. Musely hledat úkryt v lese. A při nechápavosti jejich mozků vymrštily se na noc do větví a neměly potuchy o tom, že změnily bydliště. A nazítří neupamatovaly se již na nic.

Doktor a jeho společníci čekali plnou hodinu, až celý tento drobný národ bude pohřížen ve věčný spánek. Potom vrátili se cestou, kterou vykonali ve dne. Ráno přešli řeku; národ orangutanů uvítal je bouřlivými pozdravy. Tak skončil bez prolití jediné kapky krve vpád čtverrukých trpaslíků.

ZVÍŘE A DUCH

U-A dovedl doktora do jeho sluje a projevil mu své uspokojení tím, že jej drbal na zádech. Goldry pospíšil si svléct ze sebe opičí obal, v kterém se dusil horkem. Nato se v řeči opů rozpředla tato rozmluva:

“Tedy,” pravil učenec, “ty‘s věznil také Mabel a tajil jsi to přede mnou?”

“Mabel je mojí ženou, bál jsem se, abys mně ji nevzal.”

“Jaký to nápad! Od té doby, co se ucházím o to, být přijat do stavu orangutanů, nemohu v tom shledávat nic zlého, stane-li se tvojí ženou. Jen to si přeji, abys ji učinil šťastnou.”

“Buď bez starosti: má vše, co potřebuje.”

“Hm - vzpomínáš si na její sídlo vRiddle -Templu? Myslím, že jí zde zajisté schází mnoho a mnoho věcí, a ty sám dobře víš, že v jejím domově byl život mnohem pohodlnější než zde. Snažím-li se přivést tě k vyššímu snažení a dělám-li sám ze sebe orangutana, toť vše jedině proto, aby ses ty stal člověkem…”

U-A potřásl hlavou. Poprvé pocítil, že styky navázané s lidskou bytostí jej staví jaksi nad jeho rasu. A bude to pro něho a jeho druhy s prospěchem, strhne-li je svým příkladem? Prohlížel si pozorně doktora, který ovšem - vytáhlé postavy, suchý a hranatý - nebyl žádným krasavcem a vrhnul samolibý pohled sám na sebe. Usoudil, že lidé jsou tvorové dost oškliví, a že po stránce fyzické On stojí vysoko nad nimi. Avšak U-A měl přes to velikou výhodu nad svými druhy, totiž paměť. Pamatoval se zcela přesně na svůj pobyt v Riddle -Templu a na pohodlí, které tam zakoušel. Hlavně, že tam byla jakási anglická lenoška, do které s rozkoší se zabořoval, mezitím co jeho přítel Abraham mu vysvětloval některé z hlavních přírodních zákonů, nebo Mabel seděla před jakýmsi kusem nábytku a tloukla do kousků slonoviny zpola pokrytých černým dřevem, jež vydávaly zvláštní zvuk. A tak - zatím, co Abraham pokračoval v započaté rozmluvě - před roztržitou myslí opovou vynořovala se minulost a v jeho mozku rodil se jakýsi záměr. Jeho povaha dobyvatele nabývala převahy, ale tentokrát projevovala se v přáních daleko převyšujících jeho opičí individualitu.

Strhnul na sebe neomezenou vládu nad celým národem orangutanů, zjednal si slepé přátelství muže vědy, zmocnil se bledé krasavice

- snil o tom, stát se pánem prostředí, kde je viděl žít, a kde by nyní, jak cítil, on sám byl zcela na místě. A viděl se v duchu, jak se houpe pohodlně v houpací židli, pochutnává si na jemném doutníku a má po ruce zásobu lahodných nápojů, zatímco jeho žena Mabel sedí u piána a ukolébává jej harmonickými akordy, které provází zpěvem svého silného i čistého hlasu. Po salónech pak přecházejí jeho poddaní orangutani odění v lehký šat podobný oděvu, jaký on nosíval a který mu tolik překážel.

Ale bylo třeba hodně trpět, aby se přiblížil tomuto lidstvu, kterému záviděl. Chvílemi, užaslý nad rozmanitostí obrazů, které se střídaly před jeho zrakem, přejížděl si rukou přes lebku, ve které to vřelo. Jak velice lišil se dnes od toho, čím byl kdysi ještě před svým pobytem v Riddle -Templu!

A doktor, jako by uhádl, co vře v duchu jeho žáka, nelenil a tím více jej povzbuzoval, tím více dorážel na jeho opičí mozek:

“Milý U-A, vidím a cítím, že mně rozumíš; a tento stav, ke kterému jsem tě vychoval, bude pro mne zaslouženou slávou. Může-li být vznešenějšího úspěchu pro učence jako já, nežli vidět, jak náhle vyvstane z hlubin věků předhistorický člověk, prožít s ním surový materiální život primitivního pra tvora, přivést jej za několik měsíců na výši nynější civilizace? Z tohoto stanoviska znáš ještě málo a nedovedeš si učinit představu o tom, co to jsou naše veliká lidská mraveniště. Cifry by ti toho mnoho neřekly, ale na přirovnání představ si armádu malých opic, na kterou jsme tak chytře vyzráli. Odhaduji, že jich bylo dvacet tisíc. A teď si představ, že některá z našich měst mají stokrát tolik lidí. Z toho vidíš, že se nesmíš poddávat žádným iluzím a nesprávně si představovat vítězství nad námi, neboť až dosud měl jsi co činit jenom s neskonale nepatrnou částí lidí. Nemysli si, že to povídám z vychloubačnosti, ale věz, že poměrně nepatrný počet tvých poddaných nebude nikdy schopen nabýt nadvlády nad lidmi. Nemůžeš si učinit představu, co je to zeměkoule, na jejímž povrchu žijeme, a jak nepatrný je tento ostrov v ohromnosti Země.”

“Já jsem dokonce neprošel celým ostrovem,” pravil U-A, “ale spokojil bych se jím.”

“Ah, ah! Jsi stále tak ctižádostivý, tím lépe, schvaluji to; taková ctižádost je pro tebe nezbytná. Ovládnutí ostrova je ovšem jiný nápad.”

U-A mu položil ruku na hlavu:

“Ale ty patříš mně!”

“Hm - hm,” pobrukoval si Abraham, “já že ti patřím? Američan je člověk svobodný a nemůže být otrokem nějaké… (chtěl říci “opice” ale opravil se)… člověka primitivního, z doby ještě před věkem kamenným, neboť jsem neviděl, že by některý z tvých poddaných používal zbraní vyřezávaných z pazourků. Kyje zhotovené z ulámaných větví, dokonce ani ne nějak upravené a beztvárné kameny házené rukou, to je vše, co jste až dosud vynalezli.”

“Ty, ty patříš mě,” opakoval U-A zlostně.

“Ah! Budeš-li mluvit takovýmto tónem, můj milý, budu se zlobit, vím, že jsi silnější nežli já, ale nezapomínej, že já jsem chytřejší a že setrvávám-li u tebe, činím tak z přátelství a nikoli jako tvůj otrok.”

U-A, jak se zdálo, porozuměl. Byl opět mírný a potřásal doktorovi rukou.

“Musíš pochopit, že když budu chtít, naleznu už způsob, jak ti upláchnout. Ty mne zajímáš jako vědecká záhada. Cítím, jak v tobě silný intelekt zápasí s tvojí animálností. Chci ti pomoci setřást ze sebe tento obal a učinil veliký krok dopředu na stupnici žijících bytostí, ale nezapomínej, že jsem americkým občanem, doktorem přírodních věd, profesorem university v Philadelfii, členem několika cizích akademií a vyznamenán cenami mnoha antropologických společností.”

U-A pokrčil rameny a ukázal své obrovské pěsti.

“Už zase!” zvolal Goldry, “stavět hrubou sílu proti vědecké debatě! Zasloužil bys věru, abych tě nechal na holičkách s tvými dobyvatelskými nápady. Lup stačí; co bys však pořídil se svým zvířecím nárůdkem? Myslíš, že víš dost, abys je povznesl nad jejich zvířecí úroveň? Uvaž, že ty, ty sám jsi mimořádnou výjimkou.”

“Yes!” opáčil živě U-A, “proto žádný nesmí se mně vyrovnat, neboť jinak nebyl bych již pánem!”

Profesor vyskočil na lidoopa a objal jej.

“To je příliš, milý brachu. Tys rozhodně Napoleon opic. Ale uvaž jen: nebudeš-li mít potomstvo, které by se ti podobalo, kdo po tobě nastoupí, aby pokračoval v tvém díle? Člověk nepracuje sám pro sebe a musí zasévat i pro budoucnost. Když jsme u toho, co soudíš o smrti?”

“Nevím, co to je,” odpověděl U-A.

“To je tohle!” pravil Goldry a ukázal na kostru Kri-Kriho.

U-A se škrábal silně na hlavě; bylo zřejmé, že nechápe. Profesor namáhal se, aby v něm vzbudil aspoň slabou představu, co to je, přestaneme-li žít, pohybovat se, myslit; ale narazil na naprostou lhostejnost. Lidoop ovšem viděl již mnoho mrtvých druhů, zemřelých následkem nehody nebo přirozenou smrtí, ale záhada záhrobí pro něho neexistovala, vymykala se jeho úvahám a jeho pátrání. Třeba ovšem starat se o svůj vlastní osud před smrtí; ale potom? Orangutan nezacházel za mez svého života. Byl to živočich, který žije a nepomýšlí na svůj konec. Učenec se zamyslil. Je snad v tom tušení posmrtného života, hledat tajemství nejstarších civilizací, uchovávajících pečlivě své mrtvé a kladoucích jim do hrobu zbraně a potraviny na cestu do záhrobí? - To vše jsou hlouposti!

“Vrátíme se k tomu,” pravil Abraham. “Ještě nenadešla chvíle, abych ti konal filozofické přednášky, musíš se tolik učit! Myslím však, že jsme si zajisté zasloužili trochu odpočinku. Zůstaň spát zde u mne.”

“Nikoli,” pravil U-A, “vrátím se domů. A zítra přijdu opět a pohovoříme si o mých plánech do budoucnosti.”

Povstal, stiskl doktorovi ruku a odešel.

Učenec osaměl, dal se do jídla, načež ulehl na svoje lůžko a usnul.

HLASY PODZEMÍ

“Noc rady přináší” - praví přísloví. Jisté je, že lidský mozek jakoby přemílal ve spánku myšlenky, které jej zaujímaly ve dne, podobně jako kráva přežvykující trávu, kterou za den spásla.

Tak tomu bylo zajisté s doktorem; neboť když se probudil, měl na mysli svoji včerejší rozmluvu s králem opic. Tento chlapík, uvažoval, dospěje daleko, zejména pomohu-li mu já. Mám však právo tak učinit? Když vše uvážím, ponoukám vlastně nepřátele proti svým bratřím, lidem, a nemám ani záruku, zda-li mně můj žák bude za to vděčný. K čertu! Je to těžká otázka svědomí. Nuže, starý brachu, co dělat? Postavit se zcela za věc opů je zajímavé. Ale cítíš v sobě dost odvahy, abys zemřel v kůži orangutana? Moje studia, která jsem chtěl konat o lidoopech, jsou vlastně ukončena: jsou schopni asimilace. Ale bude to trvat mnoho let, nežli se změní jejich mentalita způsobem žádoucím, a U-A… Nejlépe bude vyčkávat a ponechat si zadní dvířka otevřená pro případ nehody. Mimo to pak musím hleděl, jak bych se domluvil s Mabel a dotázal se jí, jaké je zde její postavení…

Ale učenec usoudil, že je nejlépe jít co nejrychleji, to je pokračovat v započatých výzkumech. V tomto úmyslu sešel na dno jeskyně po půdě, která se silně skláněla. Na jednom místě spatřil otvor, vedle něhož vlevo i vpravo byly jakoby naházeny dvě velké hromady písku. Doktor povyskočil, načež pomocí poloviny skořápky z kokosového ořechu jal se vydlabávat písek. Abraham Goldry byl geolog prvého řádu; a tak hned po svém příchodu do této sluje, kde jej U-A nucené ubytoval, rychle prostudoval její stavbu a brzy pochopil, jak vznikla.

Celý tento kraj skládal se z vápence promíseného křemenem a pískovitým jílem. Následkem dešťů silně zvětralá půda dala vznik četným dutinám a voda, která se v nich nahromadila, nakonec nalezla si odtok. Jeskyně obývaná doktorem měla spád na straně odvrácené od řeky. Z toho se dalo lehce usoudit, že si zde vody nalezly odtok do jiného údolí anebo několika proudy spojily se nakonec v jediný tok, ale o hodně dále po směru proudu. Cesta, kudy se ubíraly dešťové vody, byla znatelná podle nánosů písku, které na vápencové nebo skalnaté půdě zřetelně označovaly jejich dráhu. A právě zde, v nejníže položené části, kde bylo nahromaděno nejvíce písku, musel se nalézat starý odtok, dnes již zatarasený.

Učenec pracoval asi hodinu, když se stěna písku před ním provalila. Ještě několik lopat vyhrabat kokosovým ořechem a cesta bude otevřena. Když vydlabal několik metrů, mohl se postavit a kráčet rovně. Odtékání vody patrně se dalo posud, neboť písek byl velmi vlhký a v některých dutinách dokonce úplně mokrý. Postupoval vpřed, pokud mu to dovolovalo denní světlo padající sem ze sluje. Obával se však, kdyby dále postupoval, aby nespadl do nějakého otvoru a rozhodl se, že se vrátí. Ostatně v těchto pískových stěnách bylo hrobové ticho a citelný chlad, takže profesor, který byl nahý, chvěl se zimou. Pojednou stanul a ulehnuv na zem, naslouchal.

Z hlubin dolehl k jeho sluchu hlas. Napjal sluch, přidržel si ruku u ucha jako naslouchátko - zaslechl lidský hlas z dálky:

“Vraťme se, zde není východ.”

Tento hlas nebyl mu cizí. Ale to byla věc pravdě nepodobná! Odvážil se dále v podzemní chodbě. A tu zaslechl jiný hlas, který pravil:

“Což abychom se zde utábořili? Jsme tu v bezpečí a cesta byla dost namáhavá, abychom si dopřáli trochu odpočinku.”

“Máte pravdu. Rozdělejme tedy oheň a zařiďme se zde.”

Goldry kráčel stále vpřed nazdařbůh v temnotě, která jej obklopovala. Brzy nato spatřil živou záři ve vzdálenosti asi sto kroků. Se zrychleným úsilím dostal se k jakémusi otvoru. Když jím vyhlédl -spatřil nečekané divadlo, jakého by se byl ani ve snu nenadál.

VDOVA PO MAJORU BENNETOVI

Na vysvětlenou toho, co bude následovat, vraťme se do Riddle -Templu a do Bílého domu.

Než byla podniknuta nová výprava, bylo třeba propustit zbylé účastníky prvé cesty. Harry Smith je štědře odměnil a na radu Gordenovu sepsal krátkou zprávu, aby mohlo být před zákony upraveno postavení vdov a sirotků po porážce bílých, a zároveň aby informoval vládu o tom, jakými nebezpečími hrozí osadníkům v poslední době se množící útoky veleopů. Archibaldovi pak osobně bylo svěřeno choulostivé poslání podat paní Bennetové zprávu o úmrtí majorově a nabídnout jí, aby se i s dětmi usídlila v Riddle -Templu. Mimo to navrhoval jí Harry Smith, že od ní koupí White-House, tak aby vdova a její děti nemusely nic dělat.

Paní Bennetová vyslechla mlčky vzkaz miliardářův a když Archibald domluvil, ukázala mu na dveře a pravila lakonicky:

“Heleďte, ať jste venku!” (ovšem, že to řekla anglicky).

Archibald, zaražen, pokoušel se mluvit dále, ale Irčanka mu k tomu nedopřála času.

“Dost! dost! Je mně zde dobře a zůstanu zde. Myslíte, že ten blbec William byl k čemu, a že on živil kolonii? Byl to takový budižkničemu, dobrý jen k tomu, aby se vydával v dobrodružství s každým, kdo přišel. Však jsem mu hned říkala, že tenhle miliardář mu způsobí jen nesnáze… A teď má tolik drzosti a nabízí mně u sebe útulek! Mají mne snad za nějakou žebračku? Mac-Gregor dovedl si vždycky vydělat na živobytí. Jděte a řekněte těm lidem, že bych raději pošla hlady, nežli bych jim měla dluhovat jediné sousto chleba. Bůh vám žehnej! A teď táhněte ke všem čertům!”

S těmito slovy mistress Meg zavřela Archibaldovi dveře před nosem. Ale rychle se vrátila do svého pokoje, klesla na kolena před obrazem majorovým a propukla v pláč.

Když Archibald podal zprávu o výsledku svého poslání, pravil Gorden:

“Ponechme času, aby zmírnil její bolest. Misstress Bennetová je zlaté srdce pod drsnou skořápkou. Věřím opravdu, že si dovede pomoct sama. Ostatně, neztratíme ji z očí.”

“Tím tedy je tato záležitost urovnána. A nyní vpřed! - Vpřed!”

POHYBLIVÁ CESTA

Nová výprava skládala se jen z osmi osob. Byli to: Harry Smith, Archibald Wilson, Silven Gorden, Hubert Carlet, Evropané. (Tento Hubert Carlet, jehož jméno zde padá poprvé, byl vůdcem drvoštěpů přivedených Muni-Walim). Barevná plemena zastupovali tito členové výpravy: To-Wang, Eg-March, bratr Ravin, Mag-Trih, malajský míšenec, a Jakub Muni-Wali (jeho bratr Josua zahynul, jak se čtenář pamatuje, za první výpravy).

Bylo ujednáno, že toto druhé tažení počne tou částí lesa, v které započali své tažení bratří Muni-Waliové. Cesta byla sice delší, ale prospektoři obou bratří zpozorovali, že tudy teče říčka, jejíž klikatý tok se zrcadlí mezi stromy a keři pralesa, a která, půjdou-li proti jejímu toku, musí je dovést do krajin, kde leží království orangutanů. Když malá družina přešla pásmem prokáceným a obdělávaným, po dvou dnech ocitla se znova v pralese. Půda nebyla zde tak nerovná a bažinatá. Vody nalézaly zde snadnější odtok a tak pobyt byl méně nezdravý a kraj nebyl tak zamořen plazy. Naproti tomu však museli stále slézat skaliska a přecházet hlubokými roklemi. Aby nesešli z cesty, rozhodli se, že se budou řídit kompasem a půjdou rovně, ať budou překážky jakékoli. Jedenáctého dne konečně objevili mocný tok, zajisté to byla řeka, o které se zmiňovali prospektoři. Co nyní? Postupovat proti toku a obcházet jeho nespočetné záhyby, či jít rovně k východu? Tato druhá cesta, přímější, nedala se téměř provést: les dosahoval až k samé řece a rostliny a stromy visely až nad středem vodní hladiny, zatarasovaly tok, jako kořenovník, jehož kořeny na dně řeky táhly se od břehu na břeh.

Pokusili se jít podél břehů, ale museli toho zanechat. Naštěstí nebyl proud příliš prudký. Vyhledali bambusový lesík a zhotovili si lehký vor, právě jen tak dlouhý, aby unesl celou karavanu.

Pátého dne malá výprava nasedla na vor a jala se plout proti proudu jednak veslováním, většinou však odrážela se dlouhými bidly a proplétala se sloupovitým kořením kořenovníků. Koryto řeky bylo velmi nerovné. Často bylo téměř zataraseno balvany a pěnivé vlny se prudce tříštily o jejich vor. Pak museli vystoupit, obejít překážku a vor přenést. Ba jedenkrát museli jej opustit: skalnatá překážka uzavírala další cestu pod vodopádem vysokým několik metrů. Oba břehy byly tak neschůdné, že lovci orangutanů strávili tři dny, než se dostali ven z této nálevky.

K nebezpečím cesty družila se ještě možná nebezpečí dravé zvěře. Protože se mohli jen velmi zřídka chránit ohněm, byli nuceni, pokud možno, trávit noc uprostřed řeky na volném místě, mimoto museli každého dne ztratit pár hodin sháněním zásoby potravin, což ostatně nečinilo pražádných obtíží: nebyl nedostatek zvěře ani ovoce. Konečně po dvou měsících dospěli k širé planině beze stromů, zapadlé v nesmírném pralese. Traviny v délce jednoho metru ji pokrývaly. Místy bylo řídké mlází a několik chabých stromků.

TÁBOŘENÍ NA BŘEHU

“Nemýlím-li se,” pravil Gorden, “jsme zde v pásmu lesa zapáleném při naší nešťastné výpravě.”

“Musíme se tedy nalézat nablízku úkrytu únosců mé dcery,” pravil Harry Smith.

“Zajisté, a právě nyní si musíme počínat se zdvojenou opatrností.”

“Konečně tedy, na čem se rozhodneme?” zvolal Archibald. “Víte, Gordene, že klademe veškerou naději na vaši zkušenost.”

Gorden pokynul oběma Malajcům a zavolal je k sobě. Když se přiblížili, tito tři mužové se radili, jak mají dále postupovat.

“Musíme,” pravil konečně Angličan, “přejít na druhý břeh a vyhledat si tam nějaký úkryt, ze kterého bychom mohli vycházet do celého kraje. Nezapomínejte, že nepřátelé nesmějí zvědět o naší přítomnosti. Jakmile si najdeme úkryt, půjdou oba Malajci na zvědy. Jedině oni dovedou se vyhnout orangutanům. My pak budeme vyčkávat zde, až nadejde chvíle k činu.”

Ostatní se mohli jen přidat k tomuto názoru a tak za tmavé noci přešli na druhý břeh. Jakási dutina mezi skalami byla zde jejich prvým útulkem. Čas od času, když jim docházely potraviny, vycházeli na lov, ale hodně daleko po proudu řeky, aby výstřely z pušek neupoutaly pozornost orangutanů.

U-A SE BAVÍ A MABEL ZPÍVÁ

To-Wang a oba Malajci vycházeli stále na potulky všemi směry. Několikrát spatřili již orangutany, ale nepotkali krále opic ani neviděli jeho harém. A tak dni míjely bez jakéhokoli výsledku. Gorden jen ztěží udržel na uzdě netrpělivost vlastní i svých druhů. Konečně jednoho večera seznali podle zářícího obličeje Eg-Marchova, že je něco nového. Podařilo se mu sledovat nepozorovaně tlupu orangutanů a objevit jejich hlavní sídlo, asi tři sta obydlí. Vrátil se jen pro potraviny a ihned zase odejde, neboť nalezl ve skalách místo, odkud může vše vidět a sám zůstat skryt.

Druhého dne se vrátil; tentokrát Eg-March spatřil U-A uprostřed jeho samiček.

“A co Mabel?” zvolal Harry Smith.

“Ano, je s Ravou, mojí sestrou a černoškou. Mají se dobře. Miss Mabel zpívala, zatímco orangutan U-A poskakoval kolem ní.” “Moje dcera že zpívala? Ale dej pokoj!” “Pane, tvrdím, že ano.”

“Je šílená!” zasténal Archibald. “Óh, nešťastnice.” “K ďasu! Je-li tomu tak, bude nesnadno se s ní domluvit.” “Co počít?” vzdychal nešťastný ženich. “Když pomyslím, že je nám tak nablízku!”

“Oh!” přerušil jej Malajec, “odtud k návrší orangutanů jsou čtyři hodiny cesty.”

“Přibližujme se jim stále,” pravil Gorden, “poohlédněme se po nějaké skrýši blíže orangutanů. Chci vše vidět sám. Pak budeme o věci uvažovat.”

Bylo ujednáno, že každý bude sám hledat podobný úkryt, a kdo jej nalezne, vrátí se a přivolá ostatní výstřelem z ručnice.

NETOPÝŘÍ SLUJE

Štěstí přálo Archibaldovi. Šel proti řece podle srázu, pokud to šlo. Po mnohých překážkách, které zatarasovaly cestu, byl velmi překvapen, když pojednou se ocitl na břehu z jemného písku. Lehl si, protože byl unaven, a oddal se snění, v němž nebylo nic divokého: myslel na Mabel, která se stala ženou orangutana. Toto snění přešlo ponenáhlu v jakési otupění, za kterého hluboce usnul.

Probudil jej prazvláštní pocit: zdálo se mu, jakoby nad ním někdo mával vějířem a ovíval ho blahodárným chládkem.

Procitl úplně: nad jeho unavenou hlavou poletoval asi tucet velkých netopýrů, kteří v panujícím soumraku létali sem a tam. Zvířata vzbudila v mladém muži hluboký odpor. Povstal bleskurychle a zamával kolem sebe svojí karabinou, aby je zahnal. Poletovali ještě chvíli dále od něho a zmizeli v jakémsi skalním výběžku nad písčitým břehem.

Archibald se chystal odejít, když netopýři znovu vylétli. I napadlo mu vylézt na svah a podívat se na úkryt těchto letců. Několikerým kopnutím uvolnil otvor od písku, který jej ucpával, a k svému velikému překvapení spatřil za ním širokou a hlubokou chodbu, která se ztrácela v útrobách hory.

Vida - řekl si - co kdyby nás tato podzemní chodba přivedla blíž lidoopům? To by bylo hotové štěstí.

Den se rychle skláněl. Vyšel, vrátil se do tábořiště, kde jeho přátelé byli již znepokojeni, neboť noc byla velmi pokročilá. Podal jim ihned zprávu o objevu. I rozhodli se všichni, že tam půjdou, jakmile se rozední.

V BŘIŠE HORY

Po důkladné snídani se našich osm společníků vydalo na cestu. Když vstoupili do podzemní chodby, tropické slunce ji osvětlovalo několika trhlinami, takže mohli dost snadno postupovat. Půda zde byla skoro všude pokrytá jemným pískem. Takto ušli asi dva kilometry; pak světlo docela ustalo. Až dosud půda stoupala sotva znatelně. Bylo jasné, že se nalézali ve starých chodbách, které kdysi vody vyhloubily ve vápencových částech horstva, nežli si řeka nalezla nynější řečiště.

Každý z lovců byl opatřen elektrickou svítilnou stačící na patnáct hodin. To činilo dohromady sto dvacet hodin světla, neboť dosud jich skoro nepoužili. Archibald rozsvítil svoji, i postupovali dále. Směr byl dobrý: podzemí vedlo k východu.

Náhle se Archibald, který šel před ostatními, zastavil před spádem půdy, jakousi velkou trhlinou, která zela u jejich nohou. Mohla mít čtyři až pět metrů hloubky, ale pro její šířku nebylo vidět na druhou stranu.

“Co teď?” otázal se mladý muž.

“Naše postavení je dost povážlivé,” pravil Gorden. “Táhne-li se toto podzemí na několik kilometrů a nemá žádný východ, konáme celou cestu nadarmo. Proto bych navrhoval, aby jen dva z nás pokračovali v pátrání. Zatím ať čtyři se vydají na lov a přinesou potraviny, a dva ať počkají zde.”

Tento návrh byl přijat. Tři Malajci a Jakub Muni-Wali, nejlepší lovci, se vrátili. Gorden a Herbert Mamnuth sestoupili do štěrbiny. Harry Smith a Archibald čekali nahoře. Bylo ujednáno, že pokud to půjde, tito čtyři mužové budou vydávat výkřiky, aby se udržovali v ustavičném styku. S jistou námahou podařilo se jim vylézt na hrbolatý sráz a octli se znova v podzemní chodbě. Byla stejného rázu jako v části před štěrbinou až na to, že půda byla poněkud sráznější. Kráčeli tak asi dvě hodiny; náhle ocitli se v nesmírné jeskyni vskutku pohádkového vzezření.

POHÁDKOVÁ SLUJE

Z klenutého stopu visely na dvacet metrů dlouhé stalaktity, které byly na některých místech spojeny se stalagmity a tvořily tak majestátní sloupoví. Protože měkké části byly odplaveny vodami, holé nebo téměř holé stěny z kamení a tvrdých hornin leskly se a zářily tisícerými odlesky při svitu osmi svítilen, jež cestovatelé náhle rozsvítili. Uprostřed tohoto přírodního chrámu ze zlata a démantů vinul se malý potůček, zbytek prudkých bystřin, které vytvořily tento div. Ve stropě pak bylo vidět otvory, zarostlé křovisky, které vybujely v skalních spárech. Jimi pak jako květnatým oknem chrámovým sem dopadalo modravé světlo a dodávalo této bazilice, skutečnému mistrovskému dílu živelních sil, fantastického rázu.

“Stát!” velel Gorden, “neodvažujme se dále v tato nesmírná sklepení. Nemýlím-li se, vede od rozcestí paprskovitě několik dalších tisíciletých chodeb a mohli bychom na zpáteční cestě zabloudit v pohádkovém geologickém bludišti.”

Uvázal kolem jednoho z krápníků dlouhý provaz a pak teprve postoupil se svými druhy do tohoto velechrámu. Brzy se ukázalo, že jejich opatrnost nebyla zbytečná: četné chodby vycházely všemi směry z této zvláštní a úchvatné jeskyně. S kompasem v ruce dali se Gorden a Mamnuth chodbou, která vedla nejvíce k východu.

“Oh, sire! Podívejte se přec!” pravil Mamnuth.

Přišli k místu, kde se patrně stěna provalila. Hromada balvanů tyčila se až k zelenající se vyhlídce, kterou sem vnikalo denní světlo -provalením země vznikl beze vší pochyby tento otvor.

“Ha! Bylo by to výborné, kdybychom mohli horem vylézt. Pokusím se o to.”

Mamnuth se vyhoupnul na nakupené balvany. Slézání však bylo pomalé a namáhavé. Několikrát byl vůdce drvoštěpů nucen vrátit se před nepřekročitelnými balvany. Obešel tyto překážky, dospěl konečně zelenavého otvoru a vylezl ven.

Gorden zaslechl výkřik radosti.

Mamnuth viděl zcela zřetelně město orangutanů rozložené na dně údolí, které se sklánělo až k řece, lesknoucí se odrazem slunce. Spatřil jejich četná obydlí, jimiž byly posety obrovské stromy. Ba viděl i pár orangutanů přecházejících mezi větvovím. Vklouzl do roští, aby prozkoumal místo, kde se vlastně nalézá. Byl na vrcholu dosti vysoké hory, jejíž stěny byly velmi hrbolaté a srázné na všech stranách, takže vrchol byl opicím nepřístupný vůbec nebo jen velmi nesnadno.

Na severu, to jest na straně odvrácené od města orangutanů, byl mezi ním a obklopujícím je horstvem velmi hluboký sráz a na dně této propasti zurčela bystřina. Na druhé straně bystřiny zdvihaly se hory stupňovitě výš a výše. A tak se dal vysvětlit vznik jeskyní a velkolepé sluje, z které vyšel. Propast byla patrně způsobena vulkanickými otřesy. Předtím vody, tekoucí po stráních horstva, prorazily si pozvolna podzemní řečiště, až nadešla sopečná katastrofa, která vytvořila tuto propast a podzemní řečiště přeřízla. Vody pak měly nové a mnohem spádnější východiště, tekly do propasti, a tak podzemní dutiny a sluje vyschly téměř úplně.

To je, pomyslil si Mamnuth, jako řízení boží. Tato stavba je stvořena pro nás. Teď nám zbývá už jen jít zpátky, přivést ostatní a usídlit se v démantové sluji.

Slézání bylo obtížnější nežli výstup. Nicméně Hubert, vůdce drvoštěpů, vrátil se bez úrazu k svému společníku. O tři hodiny později Gorden a Mamnuth setkali se se Smithem a Archibaldem a ihned jim podali zprávu o svém objevu.

STRAŠIDLO

Navečer vrátili se lovci s plným nákladem zvěře.

“Máme potravin nejméně na pět až šest dnů. Zbývá nám jen zařídit se v čarovné sluji a pak sestavit plán a dát se do práce. Myslím, že tentokrát můžeme být jisti úspěchem. Neboť díky těmto chodbám, o nichž veleopové nevědí, můžeme dospět hodně daleko ještě dříve, než budou mít tušení o naší přítomnosti. Souhlasíte-li se mnou,” pravil Gorden, “najíme se a odebereme do našeho hlavního stanu a strávíme v něm noc.”

Všichni kromě Smitha a Archibalda byli velmi unavení. Ale pomyšlení, že by měli strávit noc v sousedství netopýrů a šelestu jejich křídel, se jim příčilo. A tak si rozdělili náklad potravin, a protože znali cestu, kráčeli rychle. O pět hodin později všech osm nalézalo se ve velké sluji, kterou jednomyslně nazvali “slují Mabelinou”. Protože zmírali únavou, natáhli se na písku a usnuli s blahým vědomím, že dobře využili dnešního dne.

Když se probudili, stálo slunce již vysoko a jeho paprsky padaly úkosem na nástropní otvor a osvětlovaly odrazem celý vnitřek sluje. Pod dopadem slunečních paprsků blyštěly se stěny jako skříňka s drahokamy; odlesky a všecky duhové barvy splývaly v úchvatnou harmonii. Krápníky visící ze stropu hrály všemi odstíny barvy. Písek, obsahující slídu, leskl se místy jako roztavený kov.

Po této sluneční snídani, jíž následovala jiná daleko hmotnější, chtěli všichni vidět město opů, i vystoupili na vyhlídku. Vrátili se plní radosti. Jejich výprava zdála se jim tentokrát úspěšná.

“Jak to zařídit, abychom dali zprávu mé dceři?” otázal se Smith, obraceje se ke Gordenovi.

“Uvidíme. Myslím však, že tato sluje chová pro nás ještě všelijaká překvapení. Nyní, když víme, kde je město opic, míním, že bychom měli pokračovat v badání směrem severovýchodním, tak se dostaneme ještě blíže k cíli a snad nalezneme východiště schůdnější. Hlavně pak musíme všude, kudy půjdeme, propátrat okolí, abychom nezabloudili, abychom, až se zmocníme Mabel a až půjdeme zpět, mohli utíkat co nejrychleji.”

“Orientujme se tedy,” pravil Archibald, “a dejme se hned na cestu!”

Konečně nalezli chodbu jdoucí žádoucím směrem. Byla však zatarasena balvany, mateřskou diamantovou horninou, i bylo nutno je obcházet nebo přes ně přelézat. Po tříhodinovém namáhavém pochodu došli k překážce, tentokráte nepřekročitelné. Chodba ústila do slepé uličky, rozšiřovala se na strany i do výše a její vrchol se ztrácel v temnu.

“Tedy jsme konali celou cestu marně,” pravil Gorden, “a musíme hledat jinde. Je to škoda, neboť jsem přesvědčen, že chodba nahoře pokračuje. Museli bychom mít žebřík.”

“Nebo uzlovitý provaz,” pravil jakýsi hlas, ozývající se ze shora od stropu.

“Ha!” zahřměl Archibald, “kdopak to promluvil?” “Já ne!” odpovědělo jeho sedm společníků. “Tedy musí být někdo tam nahoře!”

“U všech všudy! Leda, že by skály dovedly mluvit, gentlemani.” “Znám ten hlas,” zvolal Harry Smith.

“Toť zvonivý hlas našeho přítele Goldryho,” dodal Archibald, “kde jste, starý příteli?”

“Excelsior! Vždy výše, stále výše!”

“Nemůžete slézt k nám?”

“Dnes nikoli. Ale rozmyslím si to.”

“Co zde děláte, doktore? Měli jsme vás za mrtvého!”

“Vidíte, že jím nejsem. Dostal jsem se zcela hloupě do zajetí opic.”

“A Mabel?”

“Hm, Mabel je rovněž zajata.” “Vy jste uprchl?”

“Nikoli, jsem zde doma. Ale jak vy jste se sem dostali?”

“Přišli jsme, abychom vás a moji dceru vysvobodili!”

“To je šlechetný čin. Ale prozatím věc nespěchá, ani pro mne, ani pokud jde o Mabel.”

“Co pravíte? Snad vy máte času dost, neboť vím, jaký jste originál. Ale moje dcera?”

“Milý Harry, vaše dcera je posud v líbánkách.”

“Co to říkáte?” zařval Archibald. “Prosím vás, doktore, abyste si nechal nevkusné žerty!”

“Nežertuji. Já i Mabel jsme na cestě stát se naturalizovanými orangutany. Drazí přátelé, kdybyste věděli, jaké výhody skýtá krásný opičí život, dali byste se k nám dobrovolně, abyste s námi zakoušeli to, čemu říkáte zajeti.”

“Abrahame, máte štěstí, že vás nevidím. Jinak bych vám poslal ze své ručnice do hlavy jednu ukázku naší civilizace!”

Američan Gorden, milující přesnost, zakročil.

“Nemařme času zbytečnými řečmi! Doktore Goldry, jste při nás, či proti nám?”

“To si musím ještě rozvážit,” pravil doktor. “Musím se poradit s Mabel, neboť já sám mám zde ještě hodně vykonat a mnohému se přiučit. Vrátím se domů, pánové. A zítra v tuto dobu přijdu opět k vám s odpovědí.”

“Počkejte, Abrahame,” zvolal Smith.

Ale doktor byl již pryč a miliardář marně čekal na odpověď.

“Od toho podivína se můžeme obávat nejhoršího,” pravil Harry Smith. “Znám ho dobře. Kvůli svým drahým opicím je sto obětovat mou dceru. Bylo by ještě lépe pro nás, kdybychom se mohli obejít bez něho.”

“To půjde nyní ztěžka. Leč vraťme se a hledejme jinde. To nám nepřekáží, abychom se sem zítra vrátili.”

Vzdálili se a brzo se ocitli opět ve “sluji Mabelině”, sluji démantové.

ZLATO, ZLATO, ZLATO!

“Nežli bude připraven lunch, dejme se do dalšího prohledávání,” pravil Archibald Gordenovi. “Nemám stání.” “Já rovněž ne. Pojďme tedy!”

A Angličan a Američan, dva sokové, John Bull a Uncle Sam, zatímco jejich druhové odpočívali, vyměňovali spolu názory i poznámky stran zakročení doktora Goldryho. Obešli několik nádherných sloupoví, která dodávala jeskyni vzhledu velkolepé baziliky, hrubě stavěné, ale skvělé, přelezli několik balvanů, jevících stopy odkapávání podzemních křemičitých vod. Wilson zavolal pojednou na Gordena:

“Pojďte se podívat, co je tohle, my dear!”

Spatřili obrovskou Šachtu mezi skalnatou zemí zpola zakrytou pískem. Její okraje a stěna, tyčící se nad touto studní, leskly se v záři elektrických lampiček jako mramor. Oba přátelé sledovali užaslýma očima lesklý povrch. Zcela nahoře, blízko klenby, zel veliký černý otvor. V lesklé stěně musely kdysi být trhliny, které se časem vyplnily naneseným pískem. Nyní tvořily v hnědé stěně jasnější místa, která, když byla osvětlena pod jistým úhlem, zářila překvapujícím leskem. Gorden vyloupl svým nožem kus této látky. Prohlédnul ji pozorně a zvolal:

“Zlato! Zlato!” Archibald zbledl.

“Nezmiňujme se o tomto objevu ani slovem před našimi průvodci! Mnozí z nich byli by sto opustit nás a zanechat výpravy, jen aby hledali zlato. Viděl jsem nejednoho z mých přátel, kterak dal se pobláznit prospektory z Klondike a opustil vše, ženu, děti, rodinu a vydal se za dobýváním tohoto vzácného kovu.”

“V těchto místech,” pravil Gorden, “byl po celá staletí vodopád, jehož vody obsahovaly mezi vápenatými horninami též zlato. Bohatost těchto žil dokazuje, že na dně šachty musí odpočívat značná spousta zlatého prachu.”

“Ano, také tak soudím. A těžení z tohoto pokladu bude náhradou, až osvobodíme Mabel, a rozhodne se pro jednoho z nás, a bude odškodněním pro odmrštěného.”

“Bojím se, že jimi jsme oba dva a že Mabel dala přednost veleopovi.”

KUDY KRÁČEL LIDOOP…

Gorden usedl na kámen a ukázav Archibaldovi na jiný, vyzval jej rovněž k usednutí:

“Promluvme si spolu trochu.” “Poslouchám vás.”

“Můj milý, společný život a nebezpečí společně podstoupená sbližují lidi a dovedou vzbudit opravdové přátelství i přes soupeřství v lásce. Bylo mně možné studovat vás a jsem si jistý přímostí vaší povahy. Nevím ovšem, zdali i já vzbudil jsem ve vás podobnou důvěru, ale co se mne týče, prohlašuji, že chovám k vám náklonnost skoro bratrskou.”

Archibald mu podal ruku:

“Buďme tedy přáteli, přáteli ve všem i proti všem!”

Gorden opětoval jeho srdečný stisk a pokračoval:

“Nyní mám právo i povinnost promluvit. Jsem o deset let starší nežli vy, můj milý! Bojoval jsem proti životu a jeho vášním. Nešťastná láska přivedla mne vlastně sem, do této země, abych zde hledal jmění - možno-li -, ale především zapomenutí. Když pak náhoda mne seznámila s miss Smithovou, byl můj duch zaujat jistou podobností mezi ní a mojí zbožňovanou, kterou jsem ztratil. Avšak časem a bedlivým uvažováním jsem přišel k poznání, že tato podobnost je spíše jen zdánlivá nežli skutečná. Pravdou je, že Mabel byla první žena, kterou jsem spatřil od té doby, co jsem opustil Anglii; a moje obrazotvornost dovršila podobu. Únos miss Mabel orangutanem přivedl mě opět k správnějšímu usuzování. A tu jsem shledal, že nemiluji Mabel, nýbrž podobu ženy, kterou jsem ztratil. Od této chvíle účastnil jsem se výpravy už jen jako amatér, toužící po nových překvapeních a rozptýlení ducha. Nejsem již vaším sokem v lásce a neusiluji o získání tohoto nového Zlatého rouna. Leda, že by…” “Leda, že…?”

“Leč byste se vy sám zřekl sňatku s miss Smithovou…”

“Miluji Mabel stále a moje láska potrvá po celý život.”

“Správně, zcela správně. Tato slova jsou vás hodna.”

“Avšak…”

“Jaké avšak?”

“Orangutan.”

“U-A?” koktal ze sebe Archibald.

“Tento orangutan, který první měl tuto neposkvrněnou dívku, Američanku se Zlatým rounem.”

“To je ovšem hrozné. A často děsím se, když jen pomyslím na tuto věc. Leč ať je tomu jakkoli, dostojím své povinnosti a nenechám Mabel nadále v tomto hnusném intimním společenství.”

“Jsem při vás k dosažení tohoto cíle, i nemáte ode dneška již soka, Archibalde, nýbrž přítele odhodlaného ke všemu, jen abyste zdárně provedl svůj záměr..”

“Díky, brachu! A nyní hledím již do budoucnosti bez obav.”

“Nechť tak či onak, my dva jsme se stali přáteli. Nyní pokračujme zase v pátrání.”

“Co abychom sestoupili do této šachty? Zdá se to být zcela snadné.” “Snadné? Nikoli, ale proveditelné. Zde učiníme nejlépe, budeme-li sledovat starou cestu, kterou si vody proklestily. Zajisté musely

nezbytně mít nějaký odtok. Dosud jsme sledovali tuto cestu proti proudu a stále stoupali. Dejme se nyní směrem opačným, zvláště povedou-li tyto cesty směrem východním.”

ZLATÝ VODOPÁD

Oba přátelé jali se slézat, což bylo nesnadné pro nedostatečné osvětlení, neboť světlo elektrických svítilen nesahalo daleko. Konečně dospěli dna. I ocitli se ve středu ohromného písčitého okruží, jímž tu a tam prorážela skalnatá místa. Přecházeli a bloudili stále, hledali nějaký východ - ale marně.

“Vraťme se,” pravil Gorden, “odkud jsme sem přišli, a hleďme, abychom nezabloudili v této spoustě skal.”

I vystoupili opět na povrch, šli po svých vlastních stopách v písku a po stěně, která na této straně byla naštěstí volná.

“Přesvědčme se, zda moje domněnka je správná,” pravil Gorden, “tím se příliš nezdržíme.”

A vskutku, na dně bývalého vodopádu řítící se vody navrstvily spousty písku, podle stěny nebyla jeho vrstva tlustší nežli jeden metr. Angličan odhrabal nalevo a napravo sypkou půdu, i objevila se jim silná vrstva zlatého písku, promísená malými valouny. Oba mužové užaslí a ohromení se podívali na sebe.

“To je nesmírné bohatství,” pravil Gorden. “Vrátíme se sem.”

Naházeli zase písek na ložisko zlatého prachu a zlatých hrud a dali se podél stěny bývalého vodopádu. Když ušli asi tři sta kroků, přišli zase k změti písku a balvanů.

“Zde vidíme,” pravil Archibald, “co by se stalo s vodopády Niagarskými, kdyby následkem nějakého vulkanického otřesu řeka Sv. Vavřince si našla nové řečiště a nynější vodopády a víry vyschly.”

“V přírodě vše se tvoří i zaniká, my dear, a zase znova začíná.”

MABEL! MABEL! MABEL!

“Půjdeme dále pátrat, Gordene?”

“Ano. Mám tušení, že musíme přijít na nové chodby, neboť pod tímto strašlivým vodopádem musely se mezi prudkým tokem a vřením, kypěním vodních mas, vytvořit vyhloubeniny měkkých částí vyhlodané skály. Z podzemních chodeb jako byly ty, jimiž jsme prošli, zajisté mnohé byly ucpány naplaveninami. Ale máme důkaz, že některé z nich posud zbývají. Hleďte jen tam…”

A Archibald ukázal na velký temný otvor, který se černal ve skalní stěně.

“Dříve ještě, nežli tam vejdeme, musíme se orientovat, neboť nevede-li tato chodba žádoucím směrem, bylo by zbytečné do ní vcházet.” Pohlédl na kompas.

“Pravý severní směr, příteli Gordone, to se nám naprosto nehodí.” Když šli kolem otvoru, aniž by do něho vstoupili, Gorden se náhle zastavil:

“Archibalde, necítíte nic?”

“Yes. Jakoby zápach kouře ze dříví.”

“Možná že je to cítit naše ohniště, jehož kouř byl nějakými zvláštními větrnými proudy zanesen až sem a tudy vychází.” “Co abychom zjistili, jak?”

Tento nápad byl oběma uvítán s nadšením. Dali se tedy chodbou, která se, když ušli asi tisíc kroků, zahýbala přímo k východu, zatímco zápach kouře bylo cítit čím dál tím víc. Pojednou uchopil Gorden svého druha za ruku.

“Poslouchejte!” pravil zcela šeptem.

Oba se zastavili a napjatě naslouchali.

“Mandolina!” pravil Archibald. “Ne! Něco takového! Co to má znamenat? Věru, kdybych byl sám, myslil bych, že šílím.”

“Jděme dále a počínejme si ještě opatrněji. Šachta zde vypadá jako trouba nějakého komínu; musíme si dát pozor, abychom nekýchali.”

I šli dále, kráčeli co nejtišeji a nepůsobili nejmenší hluk. Hudební akordy doléhaly k jejich sluchu čím dál zřetelněji. Pojednou zaslechli svěží a rozkošný hlas, který pěl americkou písničku: “V každé mladé dívce, byť sebe hodnější, vězí vždy malý čertík”. Oba přátelé jen stěží potlačili výkřik. Mabel! - Její hlas!

Popošli ještě asi dvacet kroků, když vtom narazili na překážku. Chodba zde byla zatarasená ohromným balvanem, který se patrně utrhl ze stropní klenby a zacpával nyní úzkou chodbičku. Jen nahoře u samého stropu zbýval průchod. A jím právě přicházel k nim dým a zalétal hlas vězněné dívky.

“Půjčte mě vaše ramena,” pravil Gorden.

Archibald porozuměl. Byl postavou větší než Gorden. Zbavil se zbraní a opřel se o skálu. Gorden mu vystoupil na ramena. Natáhl se co nejvíce mohl do výše a podařilo se mu zachytit skalního žebra a rukama se vytáhnout. Opíral se loktem o stěnu a udržoval se v rovnováze, až se dostal konečně na okraj a chytil se lokty. Načež vystrčil hlavu a ramena. Postavil se a zjistil, že může stát rovně. Balvan, na kterém nyní stál, byl kdysi patrně částí klenby, od které se utrhl v značné délce, takže s ní nyní tvořil jeskyni dost širokou. Na dvacet lidí se sem mohlo snadno vejít.

Po nějaké chvíli přivykly jeho oči panující tmě, protože z opatrnosti nerozsvítil svoji lampičku. I zpozoroval proti sobě, při samé zemi, světelný paprsek. Lehl si na nerovné půdě, a plazil se až k tomuto světelnému otvoru, odkud přicházela hudba i zápach dýmu. Pro těsnost této štěrbiny mohl přehlédnout pouze část sluje, ležící za ní. Ale to, co spatřil, nebylo bez zajímavosti: přímo proti němu seděl na zemi po orientálsku obr U-A, popíjel jakousi tekutinu, ze které se kouřilo. Vedle něho byla na míse ze širokých zelených listů hromada plodů, poněkud dále vzadu černoška Di-lů, sedící na zemi, a za ní stála Rava, Malajka. Mabel, která stála u stěny, nebylo v tuto chvíli vidět. Začala zpívat novou píseň, když vtom objevila se v osvětleném poli nová osoba: samička orangutana, která držela v ruce kotlík a nalévala hodujícím. Když Mabel ukončila svoji píseň, strhl se potlesk nemající konce.

Gorden usoudil, že shromáždění je zajisté četné. Do tleskotu rukou mísily se hlučné rány, kterými se orangutani bili v prsa, dunící jako údery na gong. Náhle objevila se Gordenovi mandolina, načež jeho pozornost upoutala jiná osoba, kterou posud neviděl.

Byl to šimpanz, co seděl po levici veleopa a právě chytil v letu mandolínu, kterou kdosi hodil. Tento šimpanz oblékl se na hudební matiné do starého žaketu neznámého původu a měl na hlavě kulatou plechovou krabici od konzerv, pečlivě vyleštěnou. Takto vyšňořen, přejížděl Ko-Zý zběsile přes struny svého nástroje a patrně napodoboval výrazy v obličeji Mabelině.

Gorden slyšel ze svého stanoviště miss Smithovou a její výbuchy smíchu, který po chvíli nakazil celé shromáždění. U-A okouzlen, vzal banán, ukousl z něho polovinu a druhou hodil šimpanzovi, který se do ní zakousl, aniž by zanechal grimas a směšných pohybů těla. Když toto číslo programu bylo ukončeno, strhl se nový potlesk. Ko-Zý vstal, smekl pokrývku své hlavy, do níž se udeřil loktem, jakoby si chtěl uhladit chlupy, a zdravil na všechny strany kolem.

Nadšení neznalo mezí, a patrně toto nadšení strhlo orangutany, kteří stáli za králem opic, k pohybům, které se mu nelíbily, neboť uchopil žezlo, ležící vedle něho, a rozdal jím několik pádných ran vpravo i vlevo mezi členy dvora. To bylo znamení k odchodu. Shromáždění se vzdálilo a zůstali jen obvyklí obyvatelé sluje: U-A a jeho ženy.

JUPITER A SEMÉLÉ

Nato se U-A obrátil k Mabel a zdálo se, jakoby se jí na něco tázal pohledem. Učinil jistý pohyb, načež se Di-lů, Rava i obě opice rovněž vzdálily. A tu poprvé zahlédl Gorden Mabel, protože vstoupila do osvětleného pole. Miss Smithová, dcera miliardářova, byla skoro nahá, jen jakési trosky z jemné roztrhané košile jakž takž jí zakrývaly spodní část těla. Skokem ocitl se U-A vedle ní a uchopil ji do náručí.

Seděli na širokém plochém a omšelém kameni, který jim sloužil za divan, tiskli si ruce, přičemž se dotýkali nohama. Milostné roztoužení jevilo se v jejich pohledech. Strašlivý orangutan uchopil Mabel Smithovou, která seděla na mechu a opírala se o jeho klín, chvěla se a tiskla k němu, zatímco on objímal ji pravou rukou a pozoroval se stoupajícím zápalem to bílé ženské maso, ideální, božské. A shledával patrné, že zbytek jemné průsvitné košile, přidržovaný k pasu liánami, je přímo rouhačstvím, zakrývá právě nejtajnější půvaby, po nichž pásla jeho touha nejvíc. Proto utrhl tento cár a položil ruku na královský květ jejího klína. A mladá americká miliardářka krčila se, poddávala se rozkoši a přimhuřovala víčka při těchto pocitech, aby požitek z nich zakoušený byl tím větší.

Gorden, přes odpor, jaký budí nezvyklost podobné podívané, nemohl upřít scéně jistou vznešenost. Vzpomněl si na obraz Gustava Mereaua, znázorňující Jupitera, všemohoucího giganta, jak drží na klíně křehkou a drobnou dívku, dceru Kadma, krále Thebského -Semélé, matku Dionysovu, jako malou něžnou věc a rozkošnou hračku, jako květ, růži z masa, růži-ženu. Právě tak Mabel a U-A byli jako Jupiter a Semélé. A král opic položil ji mírně na mechový koberec, vnikl do ní ztopořeným pohlavím a rozezmítal se na ní jako chlupatý parní buchar, až úpěla slastí.

Gorden byl zsinalý, úzkost i hnus, ale i rozkoš hrály všemi jeho nervy a zvědavostí puzen, ležel jako zkamenělý.

Dobře - pravil si Gorden -, že ten ubohý zamilovaný hoch to neviděl! Ten nešťastník by z toho zešílel.

Svezl se po skalnaté stěně a zůstal stát vedle Wilsona.

“Nuže?” ptal se Archibald.

“Dostaneme Mabel, kdykoli budeme chtít. Stačí několik úderů motykou a rýčem a budeme moci proniknout až k ní. Vraťme se, příteli! Nyní se musíme opět setkat s doktorem Goldrym a pak budeme jednat, ať už s ním, či bez něho… Rozhodně však nepovíme mu o tom, co jsme se právě dozvěděli. Při mánii toho učence, s jakou se věnuje studiu čtverrukých obrů, našich předků, a při jeho zálibě pro orangutany, pro “divé muže” z doby před dvaceti sty léty, kteří se opozdili až do dvacátého století v naši civilizaci -, je schopen přidat se na stranu opic.”

CESTA K LIDSTVÍ

Mabel se nevzdala naděje na to, že zase nabude svobody a že spatří opět Riddle -Temple, svého otce a přátele, a všechny její myšlenky nesly se za tímto cílem: nalézt správnou cestu a dostat se v průvodu U-A a celé jeho družiny do Riddle -Templu a tím k osvobození. Zpočátku příliš zabrána starostí o svoji bezpečnost mezi těmito huňatými netvory, zvláště pak znepokojena žárlivostí samiček, zanedbávaných jejich pánem, mladá žena neměla času vymýšlet prostředky k zdárnému provedení útěku.

Prchnout sama tisícerými nebezpečími pralesa bylo by bývalo hotovým šílenstvím. Jak by mohla žena, neznající ke všemu ani krajinu, nalézt prostředky k žití? Ba, jak vůbec mohla by se živit? Na všech stranách byly bohaté žně ovoce i jedlých rostlin, ale musela přece počítal s tím, že bude muset projít i kraji vyprahlými a neúrodnou stepí, a mít se na pozoru před požitím různých neznámých jedovatých rostlin a bobulí, na pohled tak lákavých.

Opatřovat si potraviny lovem? Neměla již svou karabinu, která byla ztracená, snad zlomená za bitvy její družiny s orangutany. Revolver a pár patron, které naštěstí ještě měla, nestačil by ani k její obraně proti případným neodvratným nebezpečím.

Ostatně věděla, že přes zdánlivě naprostou volnost pohybu, kterou jí veleopové popřávali, je pečlivě střežena hned od prvního dne, kdy byla představena kmenu opic. Jakmile se někdy odvážila na procházku mimo osadu orangutanů, spatřila mezi větvemi divé tváře, zaslechla šelest chlupatých těl a výkřiky - zřejmě výkřiky na poplach, a to vše ji přesvědčovalo o nemožnosti útěku. A kdyby se jí i podařilo získat náskok několika hodin, zajisté by se zdržela cestou neprostupnými houštinami tak, že by ji pronásledovatelé brzy dohonili. Byli by ji v tom případě zabili? Či byl by ji strašný U-A potrestal něčím daleko horším, a jakými asi strašnými mukami?

Protože čím více vzrůstal její vliv nad králem opů, miss Mabel Smithová obírala se stále více plánem, který si zosnovala na základě toho, co se dověděla během cesty, když mluvila s Wilsonem o cíli výpravy.

I používala oddechu svých procházek, které jí opové ponechávali, a které konala někdy s Ravou, svojí družkou z opičího manželství, a pátrala po takových značkách, které ji měly dovést k svobodě. Ba, i když byla doprovázena, hleděla utvrdit své vědomosti. Zároveň se snažila také znát známky hrozících nebezpečí a prostředky proti nim. A tak poznala, která rostlina lečí uštknutí nepatrného hada korálovce, který odporný zápach prozrazuje přítomnost chřestýše. Dovedla objevit stopy šelem. Pro případ potřeby měla pak svoji zbraň. Snad její revolver nebude sto ji zachránit, aspoň však jí ušetří další muka a útrapy, kdyby nadešla chvíle, kdy by seznala, že je neodvratně ztracena.

Mimoto používala Mabel ke svému cíli i své duševní převahy. Prošla pralesem všemi směry buď s orangutany nebo sama, nabyla jistoty, že se dovede orientovat a udržovat aspoň přibližně žádoucí směr, i rozhodla se, že zpracuje krále opic a přiměje ho k chimérickému podniku, kterým by se dostal blíže k cíli.

Věděla, jakými pudovými pákami lze nejúčinněji působit na královského orangutana. U-A, divoch, ale značně již zbavený své zvířecí podstaty, měl v nejvyšší míře vyvinutou onu ctnost či nectnost lidskou, jakou je pýcha, ctižádost a žíznivá touha proniknout neznámo, pokud je dovedla chápat jeho dětská, tyranská a zároveň dětinská duše.

Američanka pilně hleděla, aby vnikla do jeho nejintimnějších myšlenek a úvah, tím spíše, když každodenně nápadněji přesvědčovala se o úžasném faktu (nevěděla o stycích jeho s doktorem Goldrym). Osobnost U-A, rostoucí a vyvíjející se denně vlivem poměrů a událostí, byla schopna myšlenek a nápadů, dovedla činit záměry a nechal je uzrávat, vypočítat jejich pravděpodobné důsledky. Ba, Mabel měla za to, že je nadán neuvěřitelnou schopností rozeznávat a úžasnou bystrostí ducha. A viděla den ode dne lépe, že U-A je vyvolencem svojí velitelskou povahou, vzrostlou vědomím moci, i svojí genialitou. A Američanka, vědoma si své duševní nadvlády a svého vlivu, rozhodla se těžit ze ctižádostivých snů veleopových, které vytušila, které povzbuzovala i podporovala.

Za večerů, když hned po jejích denních vycházkách U-A žádal si její přítomnosti a sedával vedle ní, mladá žena označovala mu vzdálené obzory, a pohyby i zvuky, jejichž smyslu se naučila, popisovala mu podivuhodné kraje, vzbuzovala před jeho zrakem boje, srážky, po nich pak odpočinek bojovníků mezi rozkošemi vypleněných zemí.

Provázela krále opů na horských úbočích a ukazovala mu směr, kde leží země zaslíbená, naznačovala mu pohyby plody nevídané velikosti a bujné tvary rostlin. Tam v dáli, na jihovýchodě, kde její přátelé zajisté už dávno zase byli zpět, naleznou veleopové hojnost čisté vody u svěžích pramenů, rudé bobule, banány rozplývající se na jazyku, s růžovým masem, kokosové ořechy a datlové palmy s hnědavě zlatým, šťavnatým ovocem.

Bez hledání i námahy budou těžit z bujné úrodnosti této země, kde je všeho takový nadbytek, že zmocní-li se těch pokladů, nebudou nuceni drásat si ruce a tělo v ostrém trní. A pak nebudou se již obávat vpádů druhých opičích kmenů. Opové se tam zmocní příbytků lidí a po dokonaném vítězství budou žít v blaženosti, ba i z ovoce práce přemožených.

Tak oslňovala bílá královna krále opic skvělými sliby a zároveň ho zahrnovala chválou a lichocením. V takových chvílích mluvila s ním nadšeně a přesvědčivě jako se sobě rovným.

“Ty’s veliký a silný, nikdo není sto odolat tvé energické vůli a odvaze, Před tvojí pozdviženou rukou chvějí se nejstrašnější obyvatelé lesa. Jsi mocný a obávaný. Tam bys byl vládcem nad krajem značně rozsáhlejším a bohatším radostmi, pod zářícím sluncem, nemusel bys žít v pološeru lesů, kam tyranští lidé zahnali tvoji rasu.”

Takovéto pocity vzbuzovala Mabel Smithová, nyní paní U-Aová, královna opic, v srdci netvora.

U-A ochotně sledoval Mabel a hluboce zamyšlen, snažil se prorazit svým ostrým pohledem závoje neznámé dálavy. Tyto sny nabývaly určité tvářnosti, když naslouchal Bílé královně. Ale tato Titania ve snu noci svatojanské pod tropy na Borneu, tato okouzlující Titania, zamilovaná do čtyřrukého a báječného Bottoma, po celém těle huňatého - kula tajné plány, jak by mu uprchla.

NEJISTOTY A ÚVAHY UČENCOVY

I Mabel Smithová prodělávala vývoj, jako všechny ženy. Její touha po útěku byla mírněna obavou, že ztratí svého opičího milence, který, jak cítila, nemůže být nahrazen člověkem. V takovémto rozpoložení se nalézala v době, kdy její zachráncové šťastně pronikli tak blízko k ní a měli největší naději ji zachránit.

Nicméně nečekaný příchod přátel zastihl doktora Goldryho jaksi nepřipraveného. Zakryl otvor do nové chodby velkým kamenem, který sem přivalil, odebral se do svého příbytku a jal se sám k sobě mluvit, jak je zvykem samotářů:

“Jsem vlastně postaven před těžké rozhodnutí. Jisté je, že zde nemohu věčně zůstat. Zajisté činím velké pokroky na cestě stát se opem; ale opice myslící - proslulý americký doktor, velezkušený ve vědě a filosofii - je bytost abnormální. Ovšem, kdyby byli všichni orangutani tak inteligentní jako U-A, prodělával bych snad školu opic inteligentnějších. Ale tento je opravdu zjevem neobvyklým. Ostatní jej prostě napodobí, nemají ducha schopného uvažování. Jeho děti snad, bude-li mít jaké s Mabel… Ah! Ale kdepak, to je nemožné, neboť budou to jen zmetci, nikoli opové. Tisíc hromů! Bude třeba pozdvihnout duševní úroveň opic, nebo jinak veškerá námaha je marná… Je rozhodně třeba, abych byl s nimi ve stálém styku, abych je vychovával, poučoval je, jako činím s králem opic. Jak se rozhodnout? Co činit? A ti druzí přijdou právě v okamžiku, kdy můj pokus je v nejlepším! Čert je vezmi, a Mabel s nimi! A, už to mám! - Ano, tak to udělám, pomohu jim zachránit Mabel; já však zde zůstanu. U-A zbaven své bílé ženy přilne tím více ke mně… He! Co je to zase?”

VDOVA PO KRI-KRI, PADLÉM BOJOVNÍKU

Zůstal zaražený. Jakýsi orangutan vnikl do jeho příbytku. Byla to samička, vdova po nešťastném Kri-Kri. Právě uchopila kožich svého zesnulého muže, a otáčela jím na všechny strany, divila se, že je tak měkký a nehýbe se. Po triumfálním návratu vítězů nad výpravou lidských vetřelců, barbarů, tato vdova jásala víc nežli nad čím jiným nad vítězstvím svého manžela; ale neviděla ho mezi hrdiny, vracejícími se z boje, myslela, že si našel náhradu. Teprve později, vyskytne-li se příležitost, její půvaby dají zapomenout Kri-Krimu na poklesek, omluvitelný příliš dlouhou nepřítomností.

Když hledala marně a bezvýsledně svého muže v celé krajině, po dlouhé rozmluvě s jednou ze žen krále opic se dověděla, že vládce dochází skoro každodenně na horu a odnáší tam potraviny. Zajisté byl Kri-Kri hlídačem některé jeskyně, kterou si U-A rezervoval sám pro sebe.

Již několikrát ona i Maha, jedna z družek králových, puzeny zvědavostí, kterou se vyznačují všechny opice, sledovaly U-A, aby vypátraly jeho tajemství, ale pán je zpozoroval a dal jim tak na pamětnou, že upustily od dalších pokusů. Ale nicméně Maha po svém výprasku podala paní Kri-Kri hrubé informace a živěji ponoukala, aby pokračovala ve svém pátrání, i jala se paní Kri-Kri špehovat U-A se zvýšenou opatrností. A tak ho viděla vycházet tajuplně ze sluje. Strach a zvědavost dlouho bojovaly v duši vdovině; věděla, že veleop je sto ji zabít, kdyby ji přistihl při špehování. Přes to však touha poznat tajemství zvítězila nad nebezpečím, i odvážila se vejít do sluje. Dlouho bloudila v záhybech tohoto fantastického úkrytu, až pojednou objevila doktora, který byl zcela nahý a pohřížen ve filozofické rozjímání; vedle něho ležela kůže z oplakávaného manžela.

Když doktor spatřil opici, jak tiskne ve svém náručí tuto příliš vláčnou tělesnou schránku, vymrštil se instinktivně, aby se zmocnil “své” kůže. V okamžiku ucítil poslední hodinku a nevěděl, kterému svatému by zasvětil svoji duši, když pozornost vdovy byla upoutána na předmět, kterého si posud nevšimla.

Byla to kostra Kri-Kriho, kterou doktor pečlivě sestavil, a která dle jeho názoru byla nejkrásnější ozdobou jeskyně. Paní Kri-Kri k ní přistoupila a zdálo se, jakoby upadla v hluboké rozjímání. Se svrchovanou bázlivostí natáhla jednu ruku, ohmatávala lebku, pak čelist, a jala se pohybovat oběma rukama. Avšak kosti, jen stěží dané dohromady doktorem a udržované pohromadě zcela prostě kolíčky důvtipně umístěnými, dlouho neodolaly dotykům vdovy a celá kostra se zhroutila. Doktor byl zachvácen hněvem a neuvážil, že je zcela nahý a beze zbraně, vrhl se na gorilu a prudce do ní strčil. Samička se hněvivě obrátila a jedinou rukou přirazila k zemi učence, který se považoval za ztraceného.

Ale při dotyku tohoto bílého a tak jemného masa se opice zachvěla. Byl to pro ni pocit nový a dosud neznámý, který ji zmátl až do hloubi její bytosti. A doktor, který myslel, že bude rozpárán a roztrhán na kusy, spatřil, kterak vdova uléhá vedle něho a tře se rozkošnicky o jeho kůži. Učený doktor nebyl zajisté žádným bouřlivákem v lásce, ale toto zběsilé dotýkání působilo proti jeho vůli způsobem, který se stal viditelným, čemuž se sám velice divil. Vdova Kri-Kri si toho povšimla ihned a polichocená tímto úspěchem svých půvabů, neváhala ani okamžik, aby použila šťastné okolnosti. Již celou řadu let nedožil se Goldry podobného překvapení: mužnost, o které myslel již po léta, že jí není schopen, projevovala-se jako na zavolanou. Velice slušně podstoupil doktor výbojný zápas, avšak zápas nedostatečný pro příliš sentimentální vdovu, která zkoušela vše možné, aby docílila nového úspěchu. Ale přes vše namáhání, když bylo po prvém přívalu rozkoše, Goldry byl bezradný. Viděl strašlivou tvář opice, sklánějící se nad ním - slavným americkým doktorem Goldrym, čestným členem mnoha zahraničních akademií, necítil však již v sobě ani nejmenší inspiraci. I musil fingovanými něžnostmi ukájet chlípnou opici, která ostatně podávala se tomuto laskání velice ráda. Byla to lest: dovolovala mu uniknout příliš ohnivým objetím paní Kri-Kri, která, roztažená důvěřivě, prohlížela si pozorně svého milence a jak se zdálo, studovala s největším zájmem jeho anatomii. Zatím však podařilo se doktorovi druhou rukou, kterou měl volnou, uchopit kůži z Kri-Kriho a rychleji ovinul opici kolem hlavy.

Nato učenec uprchl.

Za tu dobu, co obýval tuto sluji, znal dokonale všechna její zákoutí. Proto nebylo mu zatěžko uniknout vdově, která vydávala ze sebe smyslné steny. Jala se ho hledat, leč bez výsledku, a vrátila se ke vchodu jeskyně. S povrchností své rasy zapomenula rychle na prožité milostné dobrodružství, chopila se liány, která sloužila za spouštěcí lano, a vymrštila se ven. Nešťastnou náhodou setkala se zde tváří v tvář s veleopem, který přicházel právě na návštěvu k svému příteli a profesoru, a byl nepříjemně překvapen. Bez jakýchkoli dalších výkladů dal jí U-A pořádně na pamětnou; nikdy žádný z jejích dřívějších manželů neuštědřil jí podobný výprask.

NESHODA MEZI SPOJENCI

Tento výprask uvedl U-A do dobré nálady. Naopak zase Goldry stěžoval si na znásilnění své osoby. Orangutan stále více posedlý myšlenkou zmocnit se Riddle -Templu byl by si přál, aby mu Abraham dal nějaký rychlý a vydatný prostředek, který by zaručoval úspěch. Goldry váhal přistoupit na názory svého žáka a pokusil se naznačit mu pohnutky svého zdráhání. Ačkoli veškeré jeho sympatie byly na straně opů, nemohl přece zapomenout, že je člověk a k tomu americký občan, a že nemůže zradit své přátele a krajany. Nakonec stěžoval si králi trpce, že k němu nemá dost důvěry a že mu až dosud zcela tajil přítomnost Mabel Smithové.

Zdálo se, že tyto důvody působí na U-A jen zcela nepatrně. Tu pochopil Abraham, že je třeba věc protahovat a naznačil, že bude třeba dohodnout se s Mabel. U-A chvíli uvažoval, načež pokynul doktorovi, aby si oblékl svoji opičí kůži a šel s ním.

U-A, MABEL A DOKTOR

O hodinu později uváděl jej U-A do svého harému. Mabel ležela právě na lůžku z čerstvých listů a dřímala. Když U-A vešel, probudila se a jevila překvapení, když jej spatřila v průvodu jiného orangutana. Ten pak popošel směle k ní a podal jí ruku.

“Dobrý dne, Mabel.”

Američanka sebou trhla úžasem.

“Ano, to jsem já, tvůj starý kmotr Goldry, kterého tenhle šibeničník vězní už čtyři měsíce a ani mně posud neřekl, že i vy jste v jeho moci.” Mabel se silně zarděla a rychle se přikryla cárem oděvu.

“Bah!” pravil filozoficky Goldry, “nejsme zde v žádném společenském salóně, kdybych já svlékl ze sebe ten opičí háv, který mně je trochu volný, byl bych ještě méně oblečen nežli vy.”

Mabel se dusila hanbou, nevěděla stále, co by měla říci. U-A pozoroval je oba nedůvěřivě.

“Jen klid, milé dítě,” pravil doktor hlasem co možno lhostejným a úmyslně bezvýrazným, “tento chytrý orangutan nás pozoruje a vím, že si vzal do své palice dobýt vládu, především pak opanovat Riddle -Templ. Co říkáte tomu záměru? Jak se máme zachovat? Máme mu pomáhat proti vašemu otci, či…”

“Mému otci!” vykřikla Mabel, “tedy přežil onu hroznou katastrofu?”

“Ano, a je živ, právě tak Archibald a Gorden i druzí.”

“Ah! Tím lépe! Nejkrutější výčitka, kterou jsem si činila, bylo pomyšlení, že…” (Zarazila se. Chtěla říci, že jsem ženou vraha svého otce?)

Abraham pochopil a pohybem dal najevo, že schvaluje její počínání.

“Chiména zamilovala se do Cida, jenž zabil Dona Diega. Ale váš otec, Mabel, je naživu, a tak vaše láska nemá toto španělské okořenění. Ale rychle, uvažme, na čem jsme,” pravil. “Budete-li chtít, můžeme být volní už zítra, ačkoli to úplně zkříží moje plány. Ale jisté události, které se sběhly dnešního dne, uspíšily mé rozhodnutí. Ať jsem jakkoli věc rozebíral, seznal jsem, že nejsme stvořeni k tomu, abychom žili mezi opicemi.”

Náhlé zabručení jej zarazilo v řeči.

“Myslím, že tento chlapík rozumí americky. Tedy zkrátka a dobře: uprchneme, či nikoli?”

“Protože je můj otec na živu, chci odtud.”

“Tedy je vše v pořádku. Poběžím podat zprávu našim přátelům. Musíme přivábit orangutany někam jinam, zatímco půjdeme pro vás, abychom vás vysvobodili. Máme, Mabel, ústup zajištěný a…”

Vtom ozval se U-A opět. Živou gestikulací dával najevo, že je čas mluvit k věci a že on v této poradě má přece též co říct. Co říkala Mabel? Byla připravena? Nyní čekal on, U-A. Přivedla ho na dobyvatelské myšlenky, i chtěl svoje výbojné plány začít dobytím Riddle - Templu. Pro něho neznamenal titul otce nic víc nežli titul kmotra, který si přivlastňoval Goldry. A on, U-A, si přál, aby jeho žena žila v prostředí pohodlnějším než tato jeskyně, ve které spolu žili doposud. On sám pak vycítil, že žije v sídle nehodném jeho důstojnosti. Co tedy navrhují? Co třeba podniknout, aby měl záruky na zdárné provedení svých plánů?

Abraham se tvářil, jakoby se byl dohodl s Mabel a načrtl plán: Pokud se týče cesty, on, U-A, ji zná, neboť ji vykonal už dvakrát. Zbývá tedy svolat radu a přimět ostatní, méně podnikavé než on, aby se zúčastnili výpravy, která potrvá dost dlouho, a shromáždit potraviny. Pokud jde o zbraně, mají orangutani jen své kyje, takže tím je otázka zjednodušena. Nesnáz bude hlavně v tom, přesvědčit orangutany o nutnosti nést s sebou zásoby potravin, ale uvidí-li, že náčelníci sami je nesou, tu dají si snadno říct, vedeni napodobovacím pudem… Zítra tedy sejde se válečná rada. Hned po ní nastane shromáždění, rozdílení nákladu a pozítří odchod přes řeku spáleným lesem a pralesem. Tato cesta byla snad nebezpečnější, ale za to nejkratší. U-A přitakal hlavou na znamení souhlasu, dával na srozuměnou, že “pro forma” svolá radu, neboť on je pánem; a na zítřek ráno stanoven odchod.

Goldry vyměnil s Mabel pohled. Bude do té doby mít dost času, aby podal zprávu svým přátelům? U-A mu pokynul, aby ho následoval. “A kam?” zeptal se Abraham.

“Do sezení válečné rady,” pravil autokrat a odvlekl doktora, takže Mabel byla znepokojena nad rychlostí pánova jednání.

CHRÁM ŘÍJE A VÍTĚZSTVÍ

Když osaměla, zavolala Mabel Ravu a zpravila ji o všech událostech. Mladá žena pozdvihla zraky k nebesům a děkovala Alláhovi za to, že bděl nad ní a že jí nenechá zemřít mezi lidoopy. Pokud jde o Di-lů, která právě nebyla přítomna, shodly se na tom, že jí řeknou o všem až v poslední chvíli, a to ještě jen tenkrát, budou-li jisty, že je nezradí.

Když se oba orangutani, král opic a Goldry, ten přestrojen za opici, dostavili na místo, kde se měla konat porada, bylo shromáždění již pohromadě, neboť U-A se o to předem postaral. Zasedl na svém pařezu, zastupujícím trůn, a zahájil sezení.

Stručnými slovy připomenul všem původ monarchie. Jemu samojedinému se podařilo sjednotit a spojit pod svojí vládou zbytky kdysi mocného národa Harr-Ha, z něhož následkem ustavičných vnitřních bojů zbyla jen část, která je nyní pod jeho žezlem. Kdyby byli orangutani místo bratrovražedných bojů vedli svorně válku proti lidem, byli by dosud pány ostrova, neboť, jak U-A tvrdil, rod Harr-Ha vládl kdysi celému světu.

“Co třeba nyní učinit? Mají i nadále být zahrabáni v těchto horách a čekat nečinně, až lidé, jichž stále přibývá, sem vtrhnou a vyženou je i odtud? Nás vyhnat!” - končil pateticky - “a kam bychom se pak uchýlili, vždyť tento kraj je poslední naše útočiště, které nám zbývá! Vyhubí nás do posledního. Máme čekat na tuto katastrofu, či zažehnat ji tím, že sami první podnikneme útok? Bílých lidí je posud na ostrově málo a jedině těch se můžeme obávat. Žlutí lidé budou jistě šťastní, budou-li nuceni nám sloužit. Vezmeme jim jejich ženy a muže přinutíme k porobě. Co přitom můžeme ztratit? Pranic! Vždyť nemáme ani záruky, že si uchováme naši hubenou neodvislost. A co můžeme získat? Všechno! Zemi obdělanou žlutými lidmi, jejíž plody budeme jen sklízet. Budeme mít ženy bílé i žluté, pohodlné příbytky, a konečně zajištěný život bez námahy. Nicméně respektuji mínění všech a chci vzít s sebou jen ty, kteří se dobrovolně přihlásí. Strašpytlové nechť si zůstanou doma se starci, ženami a dětmi. Avšak ti, kteří se neúčastní výpravy, nebudou mít podíl na kořisti a rovněž se jim nedostane výhod, kterými odměním ty, kdo mne uposlechnou.”

Nastalo úplné ticho. Tu povstal jakýsi stařec, moudrý Nhen-Nhen, a ujal se slova:

“Veliký králi! Tvoje přání je rozkazem. Přece však dovol starci, aby…”

“Dobrá!” přerušil jej U-A, “má vůle má přednost přede všemi důvody. Vyrazíme zítra ráno. Nechť každý se dostaví, řádně opatřen zbraní a potřebnými potravinami. Musíme projít krajem, jejž naši poslední nepřátelé zničili. Proto je záhodno vzít s sebou potraviny aspoň na několik dní.”

Moudrý Nhen-Nhen opět povstal:

“A Bílá kouzelnice půjde s vámi?”

“Moje žena, Bílý veleduch, potáhne se mnou v čele výpravy. Ona nám zaručuje vítězství.”

Nadšené volání ozývalo se ze všech stran.

“Ale jděte, jděte!” pobroukával si Abraham, “zítra bude Mabel již v bezpečí a dlouho si na ni počkáte!”

A jako římští césarové pořádali pro lid hody a zápasy v cirku, tak U-A dal na znamení politické slavnosti rozdílet mezi své poddané bohaté zásoby banánů a durianů, které orangutani velice milují.

HODINA ZOUFALSTVÍ

Na to odvlékl despotický U-A doktora znova do své královské sluje. Marně prosil Goldry a naléhal, že se chce navrátit do svého příbytku. U-A nechtěl nic slyšet a zavřel učence ve svém harému.

Vše je ztraceno, pomyslil si Goldry, vždyť nemohu včas zpravit své přátele a tento surovec chce se vydat na cestu hned zrána za svítání. Rozhodně není dost hloupý. A zříkám se ho; není mým žákem.

“Vším tím jsem vinna jedině já sama,” pravila Mabel, “kdybych ho sama nebyla přivedla na tyto výbojné plány, nikdy by sám na něco podobného nepomyslil.”

“Co nyní dělat? Co jen počít?” bručel Abraham. “U-A odešel, patrně, aby popoháněl sestavování své armády. Co abych se pokusil dostat se odtud?”

Zamířil k jeskynnímu vchodu a pohlédl ven. Čtyři orangutani, ozbrojeni ohromnými klacky, stáli zde na stráži. Doktor pokusil se dát se s nimi do vyjednávání, ale místo jakékoli odpovědi dostal ránu obuškem do ruky, že mu div neupadla. Vrátil se tedy k Mabel a pravil k ní:

“Vědí snad, že chceme uprchnout? Tato zvířata nemají řeč, zato ale mají tušení, která je nikdy neklamou.”

Mabel nejevila přílišné zklamání pro hrozící nemožnost útěku. Di-lů, aby tím více dala najevo svou zřejmou nelibost nad přítomností doktorovou, odešla a bavila se se strážci u vchodu, kterým tato pozornost nesmírně lichotila.

Doktor rád, že je samotný s Mabel a s Ravou, pravil:

“Tato černoška ve mně nebudí pražádnou důvěru. Je sto zradit nás.”

“O, nikoli, byla by právě šťastná, kdyby zde zůstala sama a stala se jedinou favoritkou!”

“Co počít?… Co jen počít, Mabel?…”

“Čekat. U-A vás zde nenechá spát.”

OPUŠTĚNÝ DŮM

Když slunce zapadalo, U-A se vrátil a bylo na něm vidět uspokojení. Podařilo se mu přemluvit na tři sta svých poddaných, aby se přihlásili k zamýšlené výpravě. Zanechal je zpité nadšením pod velením šimpanze Ko-Zýho, svého zástupce.

V jeskyni panovalo úplné ticho. Zvláštní nepokoj mu sevřel hruď; i pospíšil do svého harému. Nebyl zde nikdo. Proběhal sluji všemi směry - marně. Tu zhroutil se na zem a dal se do takového řevu a sténání, že Di-lů i stráže přiběhli a nemálo se podivili, když spatřili krále v jeskyni samotného. Černoška k němu přistoupila a snažila se zmírnit jeho bol něžnými lichotkami.

Tím oživla v králi, který naříkal a sténal jako malé děcko, vzpomínka na jiné celování; i uchopil nešťastnici a mrštil jí proti skalní stěně, kde si roztříštila lebku. Na to U-A zuřivě šlapal po její mrtvole, načež, jakoby hnán jakýmsi zábleskem naděje, vyrazil ven.

ZACHRÁNĚNI BEZ DLOUHÝCH ŘEČÍ

Harry Smith a jeho družina marně čekali na Goldryho na místě umluvené schůzky. Když uplynula hodina, odebrali se Archibald a Gorden, provázeni dvěma Malajci, Eg-Marchen a To-Wangem, k jeskyni, opatřeni lany a pákami z tvrdého dřeva. Archibald dal opět k použití svá ramena a tři mužové vylezli do hoření jeskyně, z níž bylo vidět vše, co se děje u Mabel. Právě když zaujali svoje stanoviště a jali se naslouchat, U-A provázen doktorem vešel do sluje. Zaslechli tedy celou rozmluvu Mabel s Abrahamem, i výklad U-A o jeho plánech. A když král opů odešel a vlekl za sebou doktora, radili se, co mají činit.

Když prozkoumali místo, shledali, že by bylo třeba nejméně dvou hodin, udělat otvor dostatečně veliký, aby jím mohli vězňové projít. Dali se tedy ihned do práce a započali svoji činnost na místě, kde se jim skála zdála být zvláště sypká. Naštěstí byla zde stěna pokryta četnými štěrbinami, a tak stačilo jen zasadit železo do těchto štěrbinek a vytrhávali zcela lehce kusy zvící pěsti, aniž by vznikal nějaký hluk.

Když se U-A s doktorem podruhé vrátili do sluje, zbývalo jim prorazit už jen zcela tenkou vrstvu. A sotva U-A vyšel ze sluje, prorazili tuto zbývající stěnu a prostrčili dovnitř provazy. Ty byly opatřeny uzly a smyčkami, takže vězňové mohli prostě jen klást nohy do těchto smyček a přidržovat se lana, vylézt po něm jako po žebříku. A čekající čtyři mužové vynesli je lehce jako pírko. Z vnitřku jeskyně pak nebylo tento otvor vidět, protože byl příliš vysoko a poněkud dozadu za stěnou. Zachráncové strkali před sebou tři zachráněné a spustili je zase na druhé straně. Gorden, který zbyl jako poslední nahoře, vytáhl opět a odvázal lana, načež jediným skokem ocitl se u svých společníků.

Tu Mabel a Rava vrhly se kolem krku svým přátelům a plačky je objímaly. Ani mužové neubránili se pohnutí. Ba i sám Goldry byl rád, že se vrací mezi lidi.

Malajci, kteří tak neprojevovali svoje city, první dali znamení k zpátečnímu pochodu. Běloši šli za nimi. O dvě hodiny později byli zase všichni pohromadě a Mabel spočinula v náručí svého otce v démantové sluji.

DOBA DEŠŤŮ

Harry Smith brzy zpozoroval tělesné změny na své dceři. Změnila se mnoho od té doby, co ji ztratil. Její postava již nebyla tak útlá, její ramena a prsa byla vyvinutá, a její pleť, kdysi tak bílá, byla opálená do bronzová. I v jejím chování a pohybech jevila se nyní jakási divoká prudkost. Váhala a hledala vhodná slova. Nicméně měla velikou radost, že opět vidí svého otce.

Smith, obávaje se, že by bylo pro mladou dívku trapné odpovídat na jisté otázky, nevyptával se jí a omezil se na to, že vyprávěl o Riddle -Templu, o štěstí, v jakém zase budou žít pohromadě, vylíčil jí různé fáze jejich pátrání a konečně šťastný objev podzemních slují v starém horstvu. Mabel setrvávala skoro v naprosté nemluvnosti.

Teprve po několika dnech pod vlivem jemných pozorností, kterými ji zahrnovali její společníci, počínala přicházet k sobě. Konečně se účastnila aspoň smíchem nadšených řečí doktora, který se rozplýval samou chválou svého přítele, kterého, ostatně “již dost viděl”, jak dodával. Mabel, která žila přímo mezi veleopy a účastnila se jejich lovů i bojů, mohla o všem tom ještě lépe vyprávět nežli doktor; avšak mlčela, naslouchala a budila ve své hlavě intimní vzpomínky, když učenec s obvyklou svojí umíněností do nebe vynášel svého zázračného žáka.

Po celý týden setrvali v jeskyních a připravovali se na návrat. Nastala doba dešťů a řeka byla značně rozvodněná, takže se dalo očekávat, že cesta zpět bude snazší. Jali se stavět vor větší i pevnější nežli prvý; k němu přidělali skládací malý stožár, pod kterým byl z rohožek upletený stan, jejž zhotovila Rava a její bratr; stan byl určen pro obě ženy.

Za těchto prací se vrátili Gorden a Archibald do velké démantové jeskyně, zvané “sluje Mabelina”, a vystoupili na vrchol štěrbiny, aby byli svědky odchodu armády veleopů.

U-A, který se již vzpamatoval ze své strnulosti, kráčel brzo v čele, brzo po straně, pobízel a podněcoval své čety. Představoval si, že uprchlíci musí být napřed a doufal, že je dohoní nebo že bude v Riddle -Templu dřív než oni.

Oba přátelé viděli, jak překročili řeku a jak vešli do spáleného lesa; i bylo zřejmé, že se armáda dá cestou jejich poslední výpravy.

Ale dva dny po tom, co armáda vnikla do lesního spáleniště, nebe se zachmuřilo. Přes inteligenci a bystrost scházela vládci orangutanů prozíravost. Nedovedl ve své paměti zaznamenat jednu meteorologickou změnu: dobu dešťů. Každého roku byli veleopové překvapeni a nejnutnější opravy obydlí dály se za prudkého lijáku. Každého roku poskytoval U-A ve svých slujích útulek těm ze svých poddaných, jejichž chýše byly proděravělé jako cedníky. Každoročně shromažďovali se veleopové pod ochranou svých střech z listí a třásli se zimou ve vlhkosti pralesa. To trvalo vždy dva měsíce, načež zase započal obvyklý život a veleopové ve své vrozené bezstarostnosti nechali se překvapit novou dobou dešťů. U-A první pokusil se o to, aby obydlí jeho poddaných bylo udržováno v dobrém stavu. Věděl, že po jistém čase vrátí se doba lijavců. Ale neuměl vypočíst ani předvídat tuto dobu.

“Vida!” pravil Gorden Archibaldovi, když oba dva seděli na své zelené rozhledně. “To je pro nás dobré znamení. Déšť je zastihne v hloubi pralesa a tři čtvrtiny armády v něm zůstanou.”

“Nemohu se ubránit, abych jich nelitoval,” pravil Archibald. “Tito lidé nezasluhují opovržení.”

Gorden naň pohleděl s úsměvem:

“Zdá se mi, že jste řekl “tito lidé”?”

“Opravdu, nemohu se ubránit úzkosti, kdykoli vidím tyto tvory. Jsou nám až příliš podobní!”

“Ano, ale přece jsou to opice. Vzniklo-li lidstvo z nich, bylo zajisté třeba tisíciletí a vhodných klimatických poměrů, než vývoj dospěl až k nám. Ostatně vaše sympatie k opicím zajisté by hodně ochably, kdybyste byl, jako já… (Zde se Gorden zarazil). Hlavní je, že jsme se zbavili těch necudných zvířat. Vrátíme-li se sem později bez průvodu žen, budeme mít ruce mnohem volnější.”

Oba přátelé vrátili se do ležení a sdělili svým druhům výsledek svých pozorování. Když uplynul týden, miss Mabel Smithová, její otec, Archibald, Gorden, doktor, Malajci a Rava - celkem jedenáct osob - byli připraveni k odchodu. Zatím stoupající vody řeky sahaly nyní téměř až do výše chodby a Mabel mohla vstoupit do voru, aniž by si smáčela nohy.

PO ŘÍČNÍM TOKU

Tok řeky byl velmi prudký, vyhlodával břehy, vyvracel a unášel s sebou tisíce stromů a křovisek. Místy tvořily tyto hromady jakoby celý nesmírný vor ze živého a listnatého dříví, který plul kupředu, tříštil vše po cestě, kudy se ubíral, jednotlivé hromady pak narážely na sebe, často se do sebe zakliňovaly, až síla proudu odplavila vše, a celá ta spousta uvedená v pohyb jako obrovský beran o něco dále roztříštila a porazila celý kraj lesa, který byl pohlcen a sám tak rozmnožil tuto vpřed se řítící a vše ničící masu.

Při takovémto nebezpečí bylo nutno nechat se unášet s plovoucím ostrůvkem, nebo si jím prorazit cestu, což dálo se s velkou námahou pomocí seker a pák. Když pak tímto způsobem přepluli nebezpečný průchod, vyrazil vor rychlostí vlaku. Cesta, která byla tak obtížná při odjezdu, byla nyní uražena za deset dní; jedenáctého vyplul vor na širé moře. Postavili stožár a napjali plachtu z kokosových vláken.

Čtyři dny na to poštovní loď “Inverness”, která udržuje spojení mezi Celebesem a Filipinami, přijala je na palubu a zavezla do Imbuku. Byli zachráněni.

TROCHU KLIDU A ODPOČINKU

Uplynulo dalších šest dní. Byli v “Bílém domě”, kde vdova po majoru Bennetovi je přijala proti svému zvyku s největší srdečností, což jí však nebránilo, aby neokřikovala služebnictvo a děti pro lenost a jejich nezpůsoby před hosty. Naléhala, aby všichni zůstali na jejím statku, a jen Gorden s Malajci se odebrali do Riddle -Templu, aby se přesvědčili, jsou-li tam už orangutani.

“To je málo pravděpodobné,” pravil Gorden, “neboť je tomu teprve dvacet dva dny, co se vydali na cestu, a prales zajisté jim připravil různá překvapení.”

Vskutku, v Riddle -Templu neměli nejmenší zprávy o orangutanech.

Gorden a Malajci učinili ihned veškeré přípravy k obraně pro případ, že by se objevila armáda krále opic. Byli vysláni poslové na všechny strany, aby sehnali a přivedli pomoc. Když se tak stalo, čekalo se, co bude dál.

CESTOU DO ZEMĚ ZASLÍBENÉ

Nejnamáhavější byla cesta spáleným lesem, protože orangutani byli nuceni jít jako lidé po zemi, shrbeni, opíraje se o ruce, v nichž drželi obušky. Každý pak nesl na ramenou těžký náklad banánů, sága a jiných plodů nebo kořenů. Aby jim dodal povzbuzení, U-A sám měl svůj ranec, jejž si nesl jako ostatní. Ale přes tento krásný příklad ozývalo se z řad orangutanů nespokojené bručení, neboť veleopové nejsou zvyklí nosit na zádech břímě jako naši vojáci.

Konečně dospěli znovu do pralesa a mohli si značně ulevit, protože zas začali pobíhat po větvích a liánách. U-A sám se cítil šťastný, že se může podle libosti prohánět lesním větvovím a listovím. Nesměl však zapomínat na své povinnosti vůdce a vést své vojsko dál správným směrem.

Jen stěží rozeznal mezi rostlinstvem nově narostlým stopu cesty, kterou proklestily sekery drvoštěpů bratří Muni-Waliů. Konečně ji přece nalezl a obávaje se, aby ji neztratil, činil si násilí tím, že šel po zemi. Někteří z jeho nejvěrnějších poddaných jej při tom doprovázeli, broukali sice nespokojeně, ale povolní vůči svému pánu, šli přesto za ním. Větší část armády postupovala nad jejich hlavami po stromech. Někdy, aby povzbudil náčelníky, U-A jim dovoloval, aby na hodinu nebo na dvě šli ke svým druhům na větvích.

Tak uplynuly dva dny. Vše šlo dost dobře, než spadly první dešťové kapky.

NEPŘÍTEL S MNOHA NOHAMA

Orangutani znepokojeni kupili se kolem svých vůdců a vzteklými výkřiky žádali krásné počasí. U-A umlčoval ty, kteří nejvíce reptali, ranami obuškem, a pokynem jim velel, aby pokračovali v cestě kupředu. Orangutani představovali si toto tažení do země všehojnosti jen jako útok, vítězství, kořist a jídlo a lenost. Když však počínali trpět únavou, když bylo nutno omezit se v jídle a šetřit potraviny, nešlo jim to do hlavy. Většina jich hned na začátku vyplýtvala potraviny a pak zahodili koš jako zbytečnou a těžkou přítěž, se kterou se nechtěli vléct.

Když začala doba dešťů, U-A a asi třicet jeho nejvěrnějších jediní podrželi své břemeno a zachovávali kázeň starých vojínů prošlých válkou a ukázněných. Ale brzy i přes sílu napodobovacího pudu, který je tak vyvinut mezi opy, počala se šířit i mezi samými kapitány lenost a mlsnota. I přišel déšť. Déšť kalný, bez sebe kratší přestávky, déšť mírný i prudký, ale padající bez ustání, nekonečný, zatopující cestu a zakrývající beztak již hodně omezený obzor pralesa, který je jedinou spoustou vegetace víc než bujné. Pod vlivem blahodárného deště rostlinstvo se rozvíjí, rozpíná, nabývá obrovských rozměrů. Liány rostly téměř viditelně a zaplavovaly vše.

Když tento neustávající déšť trval několik dní, sporé stopy po sekerách drvoštěpů zmizely nadobro. V půdě pak, která se skládala z prsti sta generací stromů a různých rostlin, a která byla houbovitá a snadno podléhala rozkladným procesům - v této půdě rodily se tisíce a tisíce kusů dráždivého, obtížného, žravého a jedovatého hmyzu. Kde se půda nížila, tam se nahromadila voda a tvořila louže mající leckdy kolik kilometrů rozlohy; v nich hemžil se brzy celý svět slizkých zvířátek, skákajících a plazících se; obrovské ropuchy, užovky a hadi všemožných druhů, od korálovce sotva delšího nežli tužka, ale jehož uštknutí je smrtelné, až po obrovského hada pythona, měřícího šest až osm metrů a schopného zadusit vola.

Do částí výše položených uchýlily se velké šelmy, tygři a pardálové. Bylo zde plno kančíků druhu zvaného “pekari”, kteří se váleli v bahně. Přilákána veškerou touto lesní čeládkou, přilétala sem celá hejna indických supů, kteří žili nade vši touto zvířenou.

A pršelo stále, stále…

Armáda veleopů kráčela, či spíše vlekla se v nepořádku jako divá směsice ryšavých přízraků; měli srst promočenou, těla propocená, a razili si namáhavě cestu spletí lián, větví promočených vodou a pokrytých namoklým mechem. Někteří se samovolně odloučili, doufali, že snad se jim podaří navrátit se domů, avšak zbloudili, a tak probíhali lesem nazdařbůh, až zahynuli hlady nebo útrapami.

A déšť neustával, pršelo stále, stále…

U-A kráčel v čele a byl duší armády. Všichni to vyciťovali a šli za ním. Někdy některý z opů vyčerpán a neschopen již dalších útrap, klesl pod stromem a neměl dost síly, aby se bránil, stal se kořistí nějakého netvora, hada, tygra nebo dokonce masožravého hmyzu, jehož ohromnému množství nemohly se ubránit jeho poslední síly.

Kdy bude konec těmto útrapám? Kdy?

U-A, který ztratil cestu, řídil se jen jakousi intuicí. Dny míjely beze změny a nic nenasvědčovalo tomu, že tato dešťová katastrofa skončí. Šli jen proto, že zůstat na místě znamenalo smrt. A nelítostný déšť padal neustále, napínal kolem nich pohyblivou oponu, která omezovala rozhled na několik kroků.

Ponenáhlu armáda řídla. Kolik jich ještě bylo? U-A ani si netroufal je počítat. Živili se kořínky a rostlinami málo vydatnými, jak byly nasáklé vodou. Špatná výživa i únava a mokro podrývaly zdraví vojska; a tak řádila mezi nimi zimnice a úplavice, jedovatá uštknutí a oční záněty. Oči, již tak citlivé u těchto opic, se hnisavě zaněcovaly, vystaveny nadto ještě stálým útokům tisíců a tisíců much, které sedaly na všechny jejich rány a působily hnisání.

Ach! Jak dlouho byli již na cestě od té doby, co vyšli, kdy již se viděli jako vítězové vstupující do země zaslíbené! A všichni tito orangutani loudali se jako záškodníci pod tímto vražedným deštěm, vlekli se promoklým pralesem.

Neschopen jediné myšlenky a bez patrného cíle kráčel U-A vpřed, vlekl ze sebou hordu zablácených přízraků, zakrvácených, plných ran, s rukama odřenýma až na živé maso, které omývala a takřka odplavovala voda, která neustávala padat.

Toto pozvolné umírání trvalo dny a týdny. Byli již blízko cíle? Točili se v kruhu útrap, který se stále obnovoval. Došli až sem a půjdou dále, až padnou únavou nebo utonou v močálech.

Zpočátku, když některý z druhů slabostí se zhroutil, pomáhali mu vstát. Nyní však kráčeli lhostejně a tupě a všichni si skoro přáli, aby už konečně zemřeli a tak měli navždy pokoj. A déšť neustával.

Konečně jednoho dne - kolik dní před tímto skvělým jitrem trvala jejich bída? - déšť ustal. U-A vystoupil namáhavě na vrchol obrovského stromu, spatřil modrou oblohu i jal se volat, vyrážel svůj válečný, vítězný křik: “U-A! U-A!”…. Z celé jeho armády zbývalo asi čtyřicet bojovníků, nejsilnějších a nejodolnějších a za chvíli tito loudalové dostihli svého vůdce.

TRIUMFÁLNI NÁVRAT SLUNCE

Jednoho jitra vyšlo slunce - jako kdysi před touto potopou - zářivé a na obloze, na které nebylo jediného mráčku. Přes vrcholky stromů vanul čistý vzduch. Každý zapomínal na pravě prožité útrapy a oddával se rozkošnému pocitu nynějšího blaha. U-A nařídil odpočinek. Bylo třeba se zotavit. Opové vyhledali si vhodné místo a zase poprvé po dvou měsících mohli spát nerušeným spánkem. Spali celý den i následující noc.

Když se probudili, cítili se opět chlapíky; jejich srst byla suchá a jejich oči, zavřené celé dvacet čtyři hodiny, vyčistily se ode všech příživníků, kteří v nich hlodali. Jali se hledat potraviny a měli štěstí, že nalezli na jednom návrší celou skupinu kokosových palem plných ovoce. Tato zásoba potravin, zdravá i hojná, která poskytla zároveň jídlo i pití, jim opět napravila žaludek a útroby.

Při duševní povrchnosti a krátké paměti zapomněli na své dávné úmysly a domnívali se, že jsou již u cíle a jali se žít svým obvyklým životem. Jediné jim scházelo: samičky. Ale zažité útrapy měly jakýsi uspávací vliv na jejich pohlaví. Přesto tím rychleji vraceli se lidoopové k životu, nabývali nových sil.

Avšak U-A nezapomínal a přemýšlel úporně o tom, jak by mohl pokračovat ve svém podniku. O jeho dobyvatelských záměrech nemohlo již být řeči. Neměl potřebný počet vojínů. Ale Mabel - svoji ženu -, tu chtěl mít. A kdyby i sám musel si ji vydobýt, půjde samojediný, byť i měl padnout mrtev u jejích nohou.

U-A nepociťoval vůči nevěrnici žádný hněv, shledával to zcela přirozené, že se sama vrátila k přepychu.

Zatímco jeho druhové pobíhali sem a tam, oddávali se svým kratochvílím a potřebám, U-A seděl skrčený na obrovské větvi a usilovně přemýšlel. Na chvíli musil si přesednout jinam, když slunce mu příliš svítilo do očí. Tento sluneční paprsek byl pro lidoopa jablkem Newtonovým. Vzpomenul si, že v jeho vlasti Harr-Ha, když stál u vchodu do své sluje, slunce vycházelo po pravé straně za horským hřebenem, a tudíž řeka i spálený les i prales se nalézaly před ním. Usoudil tedy, že musí mít před sebou cíl, k němuž směřoval: Riddle -Temple.

Zavolal své druhy válečným zvoláním: U-A! U-A!, nařídil jim, aby zde počkali, a naznačil, že jde na výzvědy. A sám vydal se na cestu směrem jižním.

RANĚNÉ SRDCE MILENCOVO

Archibald Wilson opíral se o kamenné zábradlí nejhořejší galerie Riddle -Templu a snil. Bylo to po večeru stráveném ve velkém sále starobylého chrámu, kde Harry Smith dal postavit veliké varhany, ve společnosti všech účastníků poslední výpravy. Neboť po jejich návratu Mabel i Smith z vděčnosti chovali se ke všem osmi společníkům jako k sobě rovným, nechť bylo jejich společenské postavení jakékoli. A Malajcové dovedli taktně zachovávat jistou společenskou hranici, aniž by však upadali v poníženost. Častý styk s Evropany působil velmi rychle na tyto lidi od přírody nadané inteligencí, jež jenom jejich náboženské pověry udržovaly v duševním zakrnění.

Dosud všichni tři Malajcové, zdržení zde Ravou, která se nechtěla odloučit od Mabel, zůstali v Riddle -Templu, ale měli již brzy odejít. Měli jít za Siven Gordenem do Bruni a s ním vypravit se do pralesa, aby nalezli sluji se zlatým pokladem a těžili zde zlato. I Archibald snil o této výpravě a ptal se sám sebe, neučinil-li by lépe, kdyby se zúčastnil dobývání zlata, místo co by se zde ucházel u Mabel o lásku více než problematickou. Vskutku, Mabel chovala se po návratu do domu otcovského k oběma nápadníkům tak podivně, že Silven Gorden, jak už dříve Archibaldovi prohlásil, zcela ustoupil. A ač se Harry Smith všemožně pokoušel zdržet jej zde, byl rozhodnut, že se vrátí domů.

Když takto osaměl a neměl již soka v lásce, hleděl Wilson, aby se Mabel zalíbil, čemuž vynakládal všemožnou péči a něžnost. Mabel jej poslouchala překvapena a na jeho vřelá vyznání lásky odpovídala jen málo nebo vůbec ne.

Avšak Archibald se zvláštní tvrdošíjností zalétal stále do minulosti; a nemohl se ubránit myšlenkám na to, jaký asi to byl život, který musila Mabel vést mezi orangutany. Stále mu leželo v hlavě nezbytné srovnání mezi ním a lidoopem, jakému jej bude Mabel podrobovat. Tento hodný hoch považoval totiž za svoji povinnost vzít si Mabel za ženu a snažil se zahladit vzpomínky na její strašlivé dobrodružství mezi lidoopy a její nepřirozené styky s nimi, neboť předpokládal, že Mabel podlehla jedině násilím. Netroufal si ani zmínit se jí o těchto věcech, aby neprozradil svoje rozpaky a nesnáze.

Harry Smith sám těžce nesl pochybné postavení své dcery a byl by rád viděl, kdyby se vše skončilo sňatkem a kdyby Archibald odvezl svoji ženu na nějaký čas do Ameriky. Tomuto dobrému otci bylo jasno, že pobyt na Borneu nepřispívá k tomu, aby jí dal zapomenout na tuto ošklivou katastrofu. On sám zůstane v Riddle -Templu, rovněž tak i doktor Goldry, který nejevil chuť vrátit se do vlasti a který chtěl dokončit zde na místě svoje započaté dílo o veleopech a jejich poměru k lidem.

A tak všichni v tomto starém indickém chrámu střežili se úzkostlivě jakkoli připomínat Mabel její pobyt mezi orangutany. Ale přes toto mlčení myslila na to neustále. Otec i její ženich byli ovšem šťastni z jejího osvobození. Avšak cítila, že snad byli by raději želeli její smrti, nežli vidět ji zachráněnou v postavení, které, jak se zdálo, snášela bez odporu. Všechny tyto duševní otřesy a pochybnosti nalézaly ohlas v duši Archibaldově; trpěl velice, nejvíce ze všech, protože nenalézal východiska, které by uspokojilo jeho srdce.

OBĚTNÍ DAR

Slabý šelest za ním byl příčnou, že se ohlédl. Jakási bílá postava kráčela k němu. “Mabel!”

“Ano, jsem to já! Jen zůstaňte sedět, dear. Je třeba říci několik upřímných slov. A poněvadž jsem seznala, že vy byste nikdy si netroufal je na mně žádat, přicházím sama, abych učinila konec trapným rozpakům, které nás oba tíží. Rozpakujete se požádat o moji ruku. Chápu to zcela, ježto bych ve vašem postavení činila právě tak. Co tedy?… Silven Gorden vycítil lépe než vy choulostivost situace a vzdal se hry. Nač čekáte, abyste učinil totéž?”

“Mabel,” zajíkal se mladý muž, “miluji vás - i po tom všem.”

Mladá žena vybuchla v smích.

“Milujete mne. Tak si mne vezměte… Ale víte dobře, že si mne neberete takovou, jaká jsem byla dřív? Cítíte v sobě dost morální síly, abyste mohl zapomenout?… I dosti síly fyzické, abyste mohl nahradit U-A?…”

“Mabel!” vykřikl Archibald.

“Eh, co! Nejsem tak pokrytecká, abych předstírala city, které moje povaha nezná… Je onen pobyt mezi veleopy pro mne opravdu neštěstí? Nemyslím a také to necítím. Je zde však spousta společenských konvencí, které mně tíží jako řetězy. Vím, že volný život v pralese byl by ze mne brzy učinil divé zvíře… A co víc?… Jakýpak půvab má váš život, vtěsnaný do policejních předpisů? Já cítím v sobě pouze dvojí touhu: život v stálém styku s volnou přírodou a uspokojení svých citů ženy, které vaše civilizace vtěsnala do celé hráze pravidel a konvencí. Řeknete snad, že je to šílenství, posedlost, ale člověk potřebuje to, co jej drží ve své moci.”

“Tedy chcete se vrátit mezi ně…?”

“Snad. Bojuji sama se sebou. Ale zde mne všechno dráždí a protiví se mně: vaše zvyky, hry, zábavy, vaše rozdělení denní práce, vaše zdánlivá mravnost, vaše tak zvané delikátnosti. Zkrátka vše, co mne kdysi bavilo, je mně nyní protivné a nudí mne.”

“A proč?”

“Proč? Protože jakási vášeň, silnější než rozum, silnější než vše, jako posedlost mne tíží fyzicky i morálně. Poněvadž vím, že za vším románem lásky v podstatě neskrývá se nic jiného nežli touha zmocnit se Mabel a nemáte odvahu říci to přímo… Myslíte si nyní, že je třeba pastorova svolení, abych se vám poddala? Co chcete?… Samičku nebo to, čemu vy říkáte ženu? Ženu, která by vedla vaši domácnost, matku rodiny? Já a děti! Manžela! Rodinu!…”

Vybuchla v divoký smích a jediným obratem ruky strhla se sebe šat a stanula zcela nahá před Wilsonem, který byl tím zcela pomaten.

“Zde mne máte, samičku lidoopa!… Nuže! Nač čekáte?… Chcete mne, dear! Vezměte si mne… Poddávám se… Vezměte si mne přece!”

A když Archibald zmateně před ní couval, vrhla se skokem na něho a sevřela jej ve svém náručí. Pak ho povalila na zem.

JEDNÁ SE O ZLATO A LÁSKU

Nazítří časně z rána přišla do Riddle -Templu návštěva: Silven Gorden v průvodu dvanácti smělých zákopníků. Přišli si pro tři Malajce.

Podle získaných zpráv byla řeka nyní již přístupnější a Gorden od jednoho ze svých krajanů výhodně koupil malou parní šalupu o nízkém ponoru, která se hodila k zamýšlenému účelu. Mohla pojmout dvacet lidí a unést čtyři tuny nákladu. Následkem této šťastné okolnosti mohl uspíšit svůj odjezd. Poslal bárku napřed; měla na něho čekat, křižovat v úžině Maccassarské.

Snídaně byla hodně veselá, vždyť každý měl nyní důvody být více méně spokojený se životem. Gorden pravil Wilsonovi, že by si přál promluvit si s ním mezi čtyřma očima.

“Víte zajisté, že vás nechci znepokojovat ve vašem klidu, my dear Archibald. Avšak musím vám sdělit něco důležitého.”

“Co, Gordene?”

“V lese byli spatřeni orangutani, na straně území Muni-Waliů. Buďte na stráži! Já, který bych v těchto dobrodružstvích mohl hrát jen komickou úlohu, jdu za hledáním zlata. Protože však jsem ten objev učinil společně s vámi, musím především projednat s vámi tu záležitost a stanovit, jaký podíl vám má připadnout z celkového zisku těžby… Nepozbývejte zájmu o tuto záležitost,” pravil, když Archibald učinil vyhýbavý posuněk. “Vezmete-li si Mabel Smithovou, která má značné jmění, bude pro vás výhodnější, vstoupíte-li v toto manželství jako vlastník rovnocenného jmění. Podnikl jsem už u vlády veškeré potřebné kroky. Stát se spokojí s dvaceti pěti procenty. Soudím pak, že já, který mám riziko a nesu veškeré výlohy, mám právo ponechat si padesát procent. Zbývalo by tedy pro vás dvacet pět procent.”

“Ale nemám přece většího práva nežli ostatní moji společníci.”

“Můžete s ním naložit, jak vám libo. Jedině vy a Harry Smith stojíte mimo, protože ostatní se zúčastní výpravy. Avšak osobní jmění Smitha je již tak ohromné, že neví, co s ním. Doktor Goldry pak nemá právo na nic; vždyť tenkrát nebyl v naší družině.”

“Ať se tedy stane, jak vy si přejete.”

“Díky,” pravil Gorden. “Tím, že přistupujete na můj návrh, obnovuje se mezi námi zase jakási rovnost. Když jsem se zřekl nápadnictví o miss Mabel Smithovou, ocitl jsem se ve stavu méněcennosti vůči vám. Toto vyrovnání ve zlatě obnovuje opět rovnováhu.”

“Máte prazvláštní způsob oceňovat naše morální přednosti. Avšak stále nevycházím z údivu nad tím, s jakou lehkostí jste se zřekl Mabel.”

“Uvedl jsem vám podrobně své důvody. Mezi nimi pak je obzvláště jeden, který vyváží všechny ostatní.”

“Říkáte příliš mnoho anebo příliš málo. A budoucí manžel miss Smithově má zajisté právo slyšet vše.”

“Jste tedy pevně rozhodnut, že si vezmete miss Mabel?”

Archibald váhal. Po tom, co se stalo minulé noci, vyžadovala věc zevrubné úvahy, a mladý muž, dosud zpitý svým úspěchem, neměl čas uvažovat. Gorden jej pozoroval a zdálo se, jakoby četl v jeho myšlenkách. I pokračoval:

“Hlavním důvodem, proč jsem se vzdal v tomto soupeření s vámi, je to, že pro mne vzhledem k postavení, jaké zde zaujímám, Mabel Smithová nemá vlastnosti, kterých je třeba kolonizátoru a Angličanu, který si chce založit vlastní rodinu. Vy, jenž jste žil déle se Smithovými nežli já, posuzujete je jinak. Miss Mabel byla především dáma ze společnosti. Nesmírné bohatství jejího otce dovolovalo jí, že mohla uspokojit všechny své choutky, byť sebevýstřednější. Její krása mne oslnila, takže pomátla ve mně jasné uvažování. Neštěstí, které ji stihlo, přinutilo mne, že jsem se přidal k vaší výpravě, a tak časem měl jsem příležitost zkoumat svoje nitro a pozorně rozebírat cit, který se mne zmocnil tak náhle. Mabel Smithová nebyla žena, jakou já potřebuji, proto jsem od ní upustil.”

“Tedy to, co dle vašeho mínění není dost dobré pro vás, je až příliš dobré pro mne.”

“Kdybyste nebyl mým přítelem, věru bych se obával, že vás urazím: ale mezi námi nesmí být žádné nejasnosti. Mezi námi dvěma je veliký rozdíl. Od té doby, co jsem opustil Anglii, byl můj život nepřetržitou řadou hrubých dobrodružství, a tak to hovělo mé povaze. Vy však jste zůstal ze zvyku, jaksi skoro “z povolání” tím, čemu jsme si uvykli říkat “muž ze slušné společnosti”. Nadto vaše nesmírná záliba pro sport sbližuje vás s miss Mabel a tvoří mezi vámi jakési pojítko, ostatně zcela přirozené.”

Archibald již již se chtěl přiznat Angličanu, že abnormální události dějí se dále, ale jistý stud mu bránil říci Gordenovi, že se mu Mabel poddala, což on ve své domýšlivosti hezkého hocha přičítal lásce.

“Máte pravdu; Mabel se zde nudí. Vezmeme se co nejdřív a navrátíme se do Ameriky.”

“I přeji vám, Wilsone, abyste tam našel štěstí. Co se mne týká, nezapomenu na vás a budu vám kromě obchodních zpráv podávat zprávy i o svém životě. Doufám, že budete činit podobně.”

“Zajisté, vždyť na přátelství, uzavřené za takových nebezpečí, se nezapomíná.”

“Nebezpečí, která by se mohla vrátit, milý Archibalde, zůstanete-li zde. Odjeďte! Odjeďte co nejdřív! Vzpomeňte, co jsem vám řekl o veleopech! Není-li jejich vládce mrtev, považuji jej za nebezpečného.”

Archibald ucítil zamrazení, které jím projelo. Nebylo to ze strachu před orangutanem, nýbrž z obavy o Mabel. A tu poprvé napadla jej myšlenka, že jeho včerejší noční scéna s Mabel byla pro ni jen jakousi srovnávací studií. Zaťal pěsti. Ach! Mabel snad se vrátí k tomu lidoopu? Raději ji zabije! Gorden jej pozoroval:

“Kdy odjedete?”

“Odtud zítra ráno, a do zlaté a démantové sluje, jakmile stihneme naši bárku.”

“Nuže, připijeme si tedy dnes večer na váš úspěch.”

“A já, můj drahý, na vaše manželství, na vaše štěstí.”

Archibald zbledl, maje zuby stále zaťaté. Gorden pokračoval:

“Milý Archibalde, cosi přede mnou skrýváte. Buďte ujištěn, že nechci naléhat, abych pronikl vaše tajemství. Avšak vězte, že potřebujete-li mé pomoci, mohu odložit svoji výpravu o několik dní.”

“Děkuji vám. Nemýlíte se. Stalo se opravdu něco, co vám nemohu říct.”

“Hoj! Vy tam nahoře! Vykonáme malou vyjížďku do lesa!”

Oba mužové pohlédli na dvůr. Mabel, její otec a doktor seděli již na koních a čekali na ně. Sluhové drželi za uzdu dva připravené koně. Rychle sestoupili a za pár minut všichni klusali kolem chrámové ohrady.

BOJ TYGRA, ŽENY A ORANGUTANA

Počasí bylo nádherné, doba po velkých deštích je zde nejkrásnější dobou roční. Po uplynulí asi desíti dnů, když ovzduší se zbavilo mlh způsobených vypařováním, pokračuje les ve svém intenzívním životě, ale vzrůst rostlin pokračuje tempem zdravějším a pravidelnějším.

Na rozkaz Harry Smitha bylo kolem obydlí vybudováno několik cest, takže bylo možno konat vycházky na několik kilometrů. Dvě rovnoběžné cesty vycházely od Riddle -Templu a táhly se až do hlubokého lesa k připravenému rozcestí, a od toho měly vycházet další navrhované cesty.

Družina výletníků dala se poklusem na levou cestu, napínala zrak i sluch a doufala, že se setká s nějakou zvěří. První ránu dal miliardář. Sestřelil nádherného pelikána, který stál vedle močálu a sám byl na číhané. Od té chvíle vjela do družiny větší živost. Místo aby kráčeli v sevřeném hloučku, rozptýlili se a hledali všude, kam jen je mohla koňská noha zanést.

Mabel jela nyní napřed. Zpočátku klusala dost mírně; potom, opojena jízdou, dala se do rychlého cvalu a její společníci cválali za ní.

“Za mnou! Za mnou!” volala Mabel. “Kdo mne má rád, ať jde za mnou!”

V několika minutách dospěla k rozcestí a směle se pustila úzkou stezkou, značící místo, kudy měla být vedena budoucí cesta dále odtud. Stezka byla právě jen tak široká, že jí mohl jet jediný jezdec. Když urazila asi sto kroků, náhle byla nucena se zastavit pro ohromný strom, který se nemohl udržet na podemletých kořenech a padl napříč přes stezku.

Překročit nebo přelézt bylo nemožné.

Mladá dívka se rozhodla, že použije této lesní náhody k tomu, že se nechá hledat svými přáteli. Sestoupila z koně, kterého vedla za uzdu, chtěla překážku obejít. Dost namáhavě vykonala polovinu cesty. Rozzlobena se chystala vrátit; ostatně slyšela již volání jezdců.

Vtom okamžiku zpozorovala před sebou otvor. Vedla stále svého koně, vlezla do otvoru a radovala se už předem z toho, jak budou zklamáni nad touto překážkou a překvapeni jejím zmizením. Ostatně nezamýšlela odejít daleko. Zakryta houštím slyšela, jak její otec a přátelé zastavili před ležícím stromem, slyšela, jak ji volají, zpočátku se smíchem, později už ustrašeně. Chystala se jim odpovědět, když vtom její kůň strašlivě poskočil, takže ji porazil a pak se dal v šílený útěk do lesa. Mabel soptila hněvem a dala se za ním, aby jej chytila. Ale brzy toho zanechala, protože se bála, že zbloudí.

Zkusila volat. Žádná odpověď. Chtěla znovu vykřiknout, když zaslechla temné bručení, které ji přimělo, že se ohlédla: na deset kroků od ní stál tygr a chystal se ke skoku.

Mabel byla statečná, ale když spatřila netvora tak blízko, pocítila ledové zamrazení a ucítila, jak se jí srdce sevřelo. Se strašlivým řevem vymrštil se tygr po ní. Měla sotva čas uskočit stranou za strom, který naštěstí byl vedle ní. Následkem mocného rozběhu dopadla obrovská šelma plnou silou do trnitého křoví a zmítala se v něm hezkou chvíli, než se jí podařilo vyprostit.

Mabel nabyla opět trochu chladnokrevnosti. Zdvihla ze země svoji karabinu, namířila a vystřelila po šelmě. Kulka však jen trochu pošramotila tygrovu lebku a tato rána jej ještě více rozzuřila, i vrhl se znovu na ni. Mladá dívka uskočila za strom a tak se mu opět vyhnula. Jediným mocným skokem ocitl se tygr u kořene stromu. Jak povstával, natáhl obrovskou tlapu, takže její ostré drápy téměř zavadily o tvář Mabel. Tu vystřelila z bezprostřední blízkosti. Kulka vnikla netvorovi do prsou; to jen zvýšilo jeho zuřivost.

Obešel kmen. Mabel chtěla tak rovněž učinit, ale zakopla podpatkem o jeden z kořenů a upadla. Tentokrát byla nadobro ztracena. Vtom náhle zapraskaly lámající se větve nad ní, jakási chlupatá postava kulila se dolů a obrovské hnědé tělo dopadlo přímo na hlavu šelmy. Zároveň ozvalo se lesním tichem volání:

“U-A!… U-A!… U-A!”

Když Mabel povstala, spatřila obě obrovská zvířata v těsném objetí. Orangutan chytil tygra za krk, zatímco zadníma nohama tiskl břicho a boky protivníka. Ale ten se náhle převalil na zem přes veleopa ležícího naznak a drásal tělo opovo svými strašlivými zahnutými drápy.

Králi opic se podařilo uchopit nepřítele za tlamu a vstrčil mu prsty do kouřících nozder, přiměl jej, že couvnul; pak se zdvihl a opíraje se o zadní končetiny, tlačil tygra dále, přemáhal jeho nesmírné úsilí, až jej přimáčkl k zemi. Tygr supěl a vydával chroptivé zvuky. Na tváři orangutanově objevil se strašlivý úšklebek, takže bylo vidět jeho zuby.

Oba protivníci setrvali takto sobě tváří v tvář a žádný z nich neodvážil se pohybu.

U-A cítil, že učiní-li nejmenší pohyb, tygr jej znovu zasáhne a rozdrásá mu maso. Bez toho byla již jeho kůže plná krvavých skvrn a krev kapala na zem jako déšť těžkých granátů. Všechny svaly těla napjaty, oba protivníci oddychovali. Náhle podařilo se tygru vyprostit hlavu i chňapl po jedné z rukou orangutanových, takže ten vykřikl bolestí. Avšak obě těla setrvala ve své poloze, tak byla do sebe zapletena, a jeden i druhý byli jisti, že upadnou, jakmile rovnováha, v které se drželi, bude porušena.

Ale U-A svojí volnou rukou chopil horní čelist tygrovu a mocným úsilím, kdy jeho prsty zpola roztříštěné tiskly zuby a dásně odpůrcovy, uvolnil hrozný svěrák. A v jeho ohromných chlupatých dlaních zapraskaly příšerně kosti. Ze zejícího hrdla tygrova, jehož roztříštěná tlama a zlomená čelist visely, dral se ustavičný sykot, směs nářku a zuřivosti. V křečovitém záchvěvu a poslední vůlí celého svého těla nalezl tygr sílu i odvahu ještě zaútočit. Divokým skokem se zběsilou energií zaťal svoje drápy do ramenou a do prsou krále veleopů. Zasazoval mu tržné rány horečnými záchvěvy svých svalů, stále ještě mocných přes strašlivé rány, z nichž tekla krev proudem.

Mabel se neodvažovala vystřelit. Oba protivníci byli příliš blízko a tak do sebe zapleteni, že se bála, aby neporanila U-A, kterému by chtěla pomoci. Před tímto zápasem, tváří v tvář nadlidské oddanosti zvířecího milence - stála tu jako pouhý divák, plná obdivu právě jako hrůzy.

Jednu chvíli U-A slábl. Drápy tygra zle řádily na jeho břiše, na jeho krku i tváři. Ale vtom uchopil obě přední nohy tygrovy a náhlým roztažením svých obřích paží je roztáhl od sebe a roztrhl, rozčtvrtil prsa svého protivníka. Ten padl s temným zachroptěním a jeho mrtvé tělo roztržené na cáry zůstalo ležet v udupané trávě, na zemí prosáklé krví jich obou.

Mabel, když se probrala z hrůzy, přiblížila se k vítězi, který byl raněn a chvěl se. Mluvila na něho hlasem velmi něžným, pomalu a s mazlivými pohyby. Zastavila veleopovi krvácení z ran, přiložila na ně obvazy z čerstvých rostlin, které uvázala, jak nejlépe mohla, kapesníkem a cáry ze svého spodního prádla. U-A vyčerpán nelítostným zápasem, který právě podstoupil, držel tiše, opojen zcela tím, že opět nalezl Mabel. Náhle odstrčil mladou ženu a vytáhl se, vydávaje bručení. Z dálky bylo slyšet volání. Lovci zaslechli řev tygra i oba výstřely mladé ženy. Uvázali své koně k větvím padlého stromu a běželi k ní.

Když zahýbali kolem vyvráceného stromu, padl Harry Smith do prohlubně způsobené pádem stromu a jeho druhové museli jej napřed vytáhnout, než mohli jít dále. Právě v tu chvíli bylo slyšet blízko nich hluk chrastícího roští a náhle viděli, jak z houští se vynořil kůň. Chytili jej a přivázali k ostatním. Jejich nepokoj dostoupil vrcholu, když Archibald objevil otvor, kterým Mabel prošla. Zároveň se les otřásl strašlivým řevem. Všichni čtyři se dorozuměli jediným pohledem a vrhli se směrem, odkud se ozval řev šelmy. Zaslechli výstřel.

Zrychlili svůj běh. Vtom zaslechli druhý výstřel. Brání se! Pomysleli si. Přijdeme ještě včas? Po chvíli se zastavili. Neslyšeli už nic. Volali. Nic se neozývalo. Otvor končil trnitým křovím, jímž nebylo možno projít. Čtyři druhové dupali zlostí.

Kudy jít? Kterým směrem se mají dát? Kolem nich ze všech stran byl prales s neproniknutelnými houštinami a sukovitými stromy, propletenými nepropustnou změtí lián a popínavými trnitými rostlinami, kladoucími odpor jako ostnatý drát. Znova jali se volat. A vždy marně. Jejich volání zaniklo mezi tisícerými zvuky pralesa.

“Vraťme se,” navrhoval Gorden, “a pokusme sejít po stopě od jejího začátku. Jinak budeme bloudit stále víc.”

Vrátili se tedy a když zase přišli k otvoru, začali znova volat:

“Mabel! Mabel! Mabel!”

“Zde jsem!” ozvalo se vtom asi deset kroků od nich. A mladá žena, rozcuchaná, s oblekem v nepořádku, s tvářemi i rukama poškrábanýma, ale zářící štěstím a radostí, blížila se k nim. “Má dcero!” vzkřikl Smith. Objímala otce s vroucí něžností.

“Odpusťte mně,” pravila, “že jsem vám všem zase způsobila tolik starostí! Ale, jak vidíte, nic se mně nestalo. Vrátíme se domů?” “A co tygr? Slyšeli jsme jeho hrozný řev,” tázal se Archibald. “To neplatilo mně. Ani jsem ho nespatřila.” “A co výstřely?” ptal s doktor.

“Výstřely? Vystřelila jsem jen proto, abych vám udala, kde jsem.”

“Konečně, jste živá a zdravá, a to je hlavní,” pravil Harry Smith. “Ale podruhé nečiňte podobné ztřeštěnosti, aspoň pokud nedám tento zlořečený les důkladně pročistit.”

“Ale pak pozbude veškerého půvabu!”

Dojeli na příčnou cestu a bez dalších příhod dostali se šťastně do Riddle -Templu.

SNÍDANĚ, HUDBA, SPÁNEK

Události, které se právě sběhly, udály se vlastně v čase velmi krátkém, a tak v jednu hodinu zasedli všichni ke stolu ve velkém sále upraveném na jídelnu. Když byl ukojen hlad, neboť po prožitém dobrodružství všem chutnalo, jazyky se rozvázaly a rozpředl se hovor, který se přirozeně stočil na události dne.

“S jakým asi zvířetem to jen zápasil tygr?” ptal se Gorden.

“Muselo to být zcela v mé blízkosti,” pravila Mabel, “neboť i já jsem měla za to, že tento řev platí mé osobě… Lituji toho; mohla jsem mít o jednu krásnou kožešinu více.”

“Hm! Ale já, který jsem už několikrát ulovil tygra, nepovažuji věc za tak lehkou.”

“A kolik jste jich už ulovil, pane Gordene?” ptala se Mabel.

“Zastřelil jsem jednoho na Borneu a tři v Indii. Ale největší nebezpečí zažil jsem právě zde na Borneu.”

“Myslím však, že dobře mířená rána…?”

“Ovšem. Ale je těžko zachovat potřebnou chladnokrevnost a když se na vás tygr dívá, i nejstatečnější muž pocítí strach.” “Pak tedy…”

Zarazila se. Chtěla říci: “…tedy já mohu být hrdá, neboť jsem se příliš strachy netřásla.” Ale ještě si vzpomněla na svou ranní lež.

“Já,” pravil Archibald, “přiznávám se, že řev, který jsme dnes slyšeli, učinil na mne divný dojem.”

“A přece jste slyšel i řev orangutanů, který není méně hrozný.”

“Ano, ale tenkrát jsem šel, abych vás vysvobodil a vlastní nebezpečí mně bylo lhostejné.”

Mabel svraštila obočí. Toto připomenutí minulosti se jí nelíbilo.

“Víte, že zítra ráno odjíždím,” pravil Gorden. “Prosím, buďte tak laskavá a zazpívejte něco, abych si odnesl upomínku na váš čarovný hlas. Možná, že to bude naposledy v mém životě, kdy jej uslyším.”

Mabel se podivně pousmála.

“Ale s radostí, milý příteli. Pojďme do velké síně. Zazpívám něco s varhanami.”

Když usedli, pokynula Mabel Archibaldovi, aby se posadil před klaviaturu. Pak, když její ženich přehrál několik akordů, zapěla americkou píseň Jankee doodle. Nikdy její hlas nezněl plněji a zvučněji, nikdy, nikdy nezdála se být tak živou, tak kypící zdravím a silou. Gorden, který měl právo takto soudit, díval se na Archibalda starostlivě. Po této národní písni zapěla Mabel sentimentální melodii, nato pak melodii k tangu v ďábelském rytmu; zdála se být neúnavná. Ale posluchači, zmožení dojmy i únavou právě jako panujícím vedrem, pociťovali brzy účinky závěrečné ukolébavky a pozvolna upadli v dřímotu. I sám Archibald jen ztěží odolával uspávacím účinkům vlastních akordů a přejížděl po klávesách čím dále lehčeji,

“Nuže, nechme toho,” pravila mladá žena, při čemž ukázala na tři spáče. “Zdá se mi, můj milý, že i vy budete co nevidět následovat jejich příkladu. Já, dovolíte-li, odejdu do svého pokoje a učiním podobně.”

Archibald by ji byl rád ze zdvořilosti zdržel, ale opravdu cítil, že mu vůle uniká. A sotva Mabel odešla, upadl i on sám do náručí Morfea, boha snů.

JULIE SE CHYSTÁ NA PŘÍCHOD ROMEŮV

Uplynulo několik minut, když se dveře lehce pootevřely a objevila se znovu plavovlasá hlava Američanky.

Dívala se střídavě na čtyři spáče a ironický úsměv jí pohrával na rtech. Brzy na to se ocitla v zahradě a ubírala se k palisádě, kudy kdysi U-A uprchl s Di-lů. Ohromný balvan zacpával dutinu. Mabel dívala se na něj dlouho a potřásla hlavou:

Zde se nedá nic dělat - pomyslela si.

Rychle se vrátila k Riddle -Templu. V tuto denní dobu oddávalo se veškeré služebnictvo odpolednímu spánku právě tak jako páni. Vstoupila do nejodlehlejších místností, kde byly uloženy všelijaké nástroje a potřeby k opravám, a brzy nalezla několik svazků provazů. Vzala z nich dva, každý asi 10 metrů dlouhý; jeden z nich odnesla do svého pokoje, načež se vrátila do zahrady. Místo s vyhloubeným otvorem nalézalo se za hustým křoviskem mimóz; málokdy sem přišel některý z obyvatel Riddle -Templu. Když sem došla, uvázala konec lana na jednu z opěr na vnitřní straně kolové ohrady a zbytek svinutého lana přehodila přes hradbu. Nebylo možné ho vidět, leč kdyby prazvláštní náhodou sem přišel někdo z Riddle -Templu a šel podél palisády.

Na to se vrátila do svého pokoje, ulehla na divan a usnula jako ostatní, zalétla do říše snů a opic.

PROZRAZENÁ STOPA

První ze čtyř spáčů procitl Gorden. Viděl, že jeho druzi posud spí, otevřel tiše dveře a sešel dolů. Protože chtěl zrána odejet, musel ještě projednat s Malajci některé podrobnosti. Dal se ke dveřím svého příliš velkého obydlí. Část, kterou obývali Malajci, byl malý pavilon, který kdysi byl jakousi pagodou a nalézal se před vlastní stavbou velechrámu.

Těchto pagod, opravených a zařízených jako moderní pavilóny, bylo dvanáct, šest vlevo, šest po pravé straně nesmírného dlážděného dvora, a byly obklopeny sloupořadím jako evropské kláštery; tvořily takto kolem vnitřního nádvoří krytou chodbu, místy proraženou dveřmi vedoucími na druhou stranu. Když Gorden přicházel k pavilónu, spatřil Eg-Marcha a To-Wanga, kteří se vraceli z druhé strany galerie. Oba Malajci hovořili, jak se zdálo, rozčileně. Když spatřili Angličana, zamířili rychle k němu.

“Co je?” ptal se Gorden.

“Pojďte!” pravil úsečné To-Wang.

Všichni tři vrátili se tam, odkud Malajci právě přicházeli. Malajci pak zavedli Gordena do rezervního skladiště. Zde ukázal mu jeden z nich na podlahu a pravil:

“Jak jsme už řekli, byl v těchto skladištích srovnán materiál a nářadí. Když jsme tu dělali pořádek, roztrhlo se několik pytlů cementu a ten zůstal rozprášený po zemi. A v tomto jemném prachu bylo zcela zřetelně vidět čerstvé stopy kroků.”

Gorden nebyl ani na chvíli v pochybnostech.

“To jsou nohy slečny Smithové. Co jen, k čertu, zde asi chtěla?”

“Hledala provazy,” pravil Eg-March. “Hleďte na stopy.”

Vskutku, v prachu bylo znát stopy lan, jež miss Smithová odnášela. Šli po stopách kroků, obcházeli galerie, až přišli do druhého křídla budovy, kde byla obydlí pánů. Avšak stopa se ztrácela čím dále víc, až zmizela nadobro. Neváhali a šli dál podél kolové ohrady k balvanu. A zde spatřili uvázané lano, přehozené přes ohradu. To-Wang chtěl je k sobě přitáhnout.

“Nech toho,” pravil Angličan, “a vraťme se. Tam si o tom budeme moci lépe pohovořit.”

Za chvíli byli všichni pohromadě v pagodě. Eg-March zavolal svoji sestru a sdělil jí, co právě spatřili.

“Divý muž očaroval mou paní,” pravila Rava. “Potuluje se asi kolem a miss Mabel chce, aby sem přišel.”

“Říkala ti o tom něco?” ptal se Gorden.

“Ó, nikoli! Ale já vidím jasně a říkám vám to. Velký divý muž je kouzelník.”

“Tak ty myslíš, že miss Smithová je nucená ho poslouchat proti své vlastní vůli?”

“Alláh to připustil. Náhradou za řeč dal orangutanovi strašná tajemství. Bude-li U-A chtít, Mabel půjde za ním.” “A co ty?”

“Oh! Já? O mne U-A nestojí; a pak mne chrání Alláh.”

Gorden se jal přemýšlet. Vzpomněl si na ranní dobrodružství a na odpověď Mabel Smithové, když se jí tázali na řev tygra. Dospěl posléze k závěru, že Američanka setkala se zajisté s U-A a že ti dva se umluvili. Nyní je otázka: přijde lidoop sám? Či nastane všeobecný útok na Riddle -Templ? Viděl opičí výpravu, když se vydávala na cestu. Jestliže se její počet nezmenšil, byl jakýkoli odpor téměř nemožný.

V tom případě zbývalo jim jen jedno: uprchnout do Bílého domu, kde by mohli teprve zorganizovat obranu. Bude-li naopak U-A sám, bylo by lepší jej zabít, neboť jeho polapení nebylo by již tak snadné.

V každém případě měli před sebou ještě několik hodin: bylo jen třeba střežit ohradu; bude-li U-A sám, nechat jej vejít, ale přijde-li v čele celé armády, mít koně připraveny a uprchnout do Bílého domu.

Gorden sdělil svůj plán Malajcům, kteří jej uznali za správný a slíbili, že se ukryjí do zálohy, jakmile nastane noc.

POPLACH V RIDDLE-TEMPLU

Když to ujednali, vrátil se Gorden a vyhledal Archibalda, Smitha a doktora, kteří dosud spali ve velkém sále. Probudil je a seznámil se situací. Archibald a Harry Smith ustrnuli, když zvěděli o Mabelině spoluvině. Všichni schválili plán na obranu: v případě útoku armády orangutanů neřeknou Mabel o ničem. Odvlečou ji násilím. Pro tento případ dal Harry Smith zapřáhnout dvoukolku; ostatní koně byli úplně osedláni, tak, aby na ně mohli nasednout hned, jak vznikne poplach. Ženy na vozíku a všichni mužové na koních - uprchnou na tak dlouho, až se budou moci vrátit v přesile.

SROVNÁNÍ V NEPROSPĚCH ČLOVĚKA

Za těchto příprav odpočívala Mabel klidně ve svém pokoji. Vyšla z něho k večeru svěží a zotavená. Její otec a přátelé nepozorovali na ní nic nenormálního, leda to, že se zdála poněkud netrpělivá, jak čas pomalu utíká.

Archibaldovi se konečně podařilo zdržet ji v jednom koutu síně a rozhodl se tentokrát žádat definitivní odpověď. Proto ihned začal rozhovor:

“Dostal jsem dopis od Johna Singletona. Oznamuje mně svůj sňatek s Bertou Bettmanovou, který se má konat koncem příštího měsíce. Berta se pak táže, může-li počítat s vámi jako družičkou. Je to jakýsi zatímní dotaz z opatrnosti, prve nežli o to budete požádána oficiálně. Co mám odpovědět? Víte, že John je jeden z mých nejlepších přátel a bylo by mně trapné, kdybych se neměl dostavit a prokázat mu službu.”

“Ale kdopak vás zdržuje, abyste nejel?”

“Prosím vás o to, Mabel, nesmějte se, nehrajte se mnou tuto krutou hru po tom, co se mezi námi stalo! Mnoho věcí, i takových, které jsou pro mne nejchoulostivější, mělo by mne přimět, abych o všem uvažoval. Nechci však prodělávat spor sám se sebou, miluji vás příliš.”

“Archibalde, víte právě tak dobře jako já, že nemohu zastávat čestnou úlohu družičky. Co se týče sňatku s vámi, jsem jistá, že bychom oba provedli velkou hloupost.” Vzala jej za ruku.

“Pochopte to přece, Wilsone! Jsou v životě věci, které nelze zapomenout! Kdybych byla dosud hodná toho, abych se stala vaší ženou, přijala bych snad, a ještě to není zcela jisté, neboť Mabel Smithová je originál - řekněme pravé slovo: je výstřední; a především se mi protiví činit to, co dělají všichni ostatní. Mohu vést takový dům jako je dům mého otce, kde se mohu oddávat všem svým rozmarům. Můj otec pak k nim vždy přivolí s podmínkou, že nejsou všední. Ale jít dnes zase do společnosti a žít společenským životem, jaký jsem vedla dříve - to je nad mé síly i nad moji vůli.”

“V tuto chvíli právě nemluví z vás rozum, nýbrž rozmarnost. Pokuste se o to krotit tuto potřebu po originalitě za každou cenu, touhu ohromovat diváky, a bude z vás to, co má být z každé ženy: mladá dívka, manželka, matka - co je v souhlase s pravým účelem vaší existence..”

Mabel vybuchla v smích:

“Ó! Já a založit rodinu, shledávat zálibu v životě, jaký vedou všichni, nosit po celé měsíce velký břich, stát se ošklivou a zežloutnout a dostávat mdloby a zdvihání žaludku, abych pak dle zvyku aristokracie svěřila své dítě cizím rukám a viděla svého syna nebo dceru jen někdy jako elegantní loutku, nastrojenou proto, aby se jí obdivovaly mé přítelkyně, které jí nevěnují víc pozornosti než nějaké drobnůstce! Jen si vzpomeňte, jak jste žil jako malé dítě, právě jako já se dobře pamatuji na svoje dětství.”

“Nemohli jsme hned být tím, čím jsme dnes.”

“Dobrá, a čím jsme dnes? Vy se považujete za neodvislého, poněvadž až ukončíte svoje právnická studia, budete sám hrát svoji roli v lidské komedii, a to směšnou úlohu, která vás bude nutit, abyste se zajímal o všemožné ohavnosti, veškerou špínu domácího života.”

“Nelíbí-li se vám moje povolání - zvolím si jiné.”

Mabel zadupala zlostně nožkou.

“Opravdu, vy jste blázen, můj milý. Co by mně mělo být po vašem povolání, ať takovém či onakém? Ať už se stanete právním zástupcem nebo učencem jako Goldry nebo čímkoli jiným, což nebudete stále ve styku s lidstvem, které se mně úplně zhnusilo?”

“Tedy,” pravil hrubě Archibald, “musíte se vrátit mezi opice.”

“Možná. Ale na každý způsob trvalo to hodně dlouho, nežli jste to zpozoroval.”

Archibald sklesl na židli a skryl svoji tvář ve dlaních. Mabel se chvíli dívala a pokrčila rameny. Chystala se odejít. Ale když se ohlédla, spatřila, že její přátelé seskupení na druhé straně sálu ji pozorují; i pochopila, že Archibald byl jen jakýmsi jejich mluvčím. Protože nemohla tušit, že všichni znají její tajemství, soudila, že se jedná o nový pokus, aby ji pohnuli k sňatku, který si všichni přáli. Usedla proti mladému advokátu:

“Způsobila jsem vám bolest, Wilsone, a lituji toho. Víte, že to u mne není zlomyslnost. Ale nač mne stále obtěžovat? Žádám vás jen o jedno, vás právě jako vaše přátele, totiž abyste se mnou jednali jako s kamarádem, nehlídali mne stále jako cenný předmět, který je třeba zajistit před zloději.”

Archibald pozdvihl hlavu a pohleděl jí do tváře.

“Jste pro mne víc než cenný předmět a opravdu se bojím zlodějů. Zdá se, že zapomínáte, že jste se mně poddala. Jste moje a dovedu ztrestat každého, kdo by se odvážil mne o vás připravit…”

“Tedy mluvíte tímto tónem? Nu dobrá, já vám přísahám, že zlomím všechny překážky. Mám potřeby vzrušení, které ukojit nejste schopen. Abyste věděl, protože vám musí člověk zřejmě veškeré věci strčit až pod nos, neoddávejte se nijak iluzi, že jsem se vám poddala. Nikoli, já sama jsem vás musila svést, a poněvadž mne doháníte do krajnosti, vězte tedy, že jste pod úroveň jakéhokoli srovnání.”

Archibald vyskočil, zdvihnul pěst. Mabel se vztyčila.

“Ach! Páni muži, víc než kde jinde lze vás tedy ranit ve vaší ješitnosti samce?… Archibalde, proč neudeříte?”

Wilson couvl se skloněnou hlavou.

“Máte všelijaké falešné představy, ubohý hochu! A teď, když jsem vám otevřela oči, jděte si žít svým životem po americkú a nechte mne, abych žila podle svého přání.”

Odešla od něho a bez strojenosti přistoupila k svému otci a jeho hostům.

“Víte, pánové, že mně to připadá jako skutečná léčka? Viděla jsem okamžik, kdy váš mluvčí by mne málem byl zabil. Máte tedy tolik naspěch, abyste se mne zbavili, milý otče?”

“Víte dobře, že nikoli, Mabel. Ale vše má své meze. A tento flirt trval už dost dlouho.”

“S Wilsonem? Neříkám… Otče, máte úmysl se znovu oženit?”

“Óh, nikoli. Co vás to napadá?”

“Tedy mne nechte žít s vámi.”

“Ale tato země je pro tebe nebezpečná.”

“To je rozhodně utkvělá domněnka. Já jsem velmi cenný předmět. Dejte jednu síň chrámu pobít železem a uzavřete mne v ní jako v pokladně.”

“Slečno, večeře je připravena,” pravil vtom sluha, který stanul na prahu jídelny.

“Pánové, ke stolu! Musíme se posilnit, abyste mohli hájit svoje zlaté rouno.”

Vzpurným pohybem se Mabel rozcuchala a potřásla hlavou, až jí spadl na ramena její skvělý vlas, který ji zakryl jako plášť ze živého zlata. Podala otci ruku, kráčela s ním před hosty.

Vtom okamžiku vešel To-Wang a Eg-March. Dle zvyku zde zavedeného jedli společně s pány, i přišli, aby s nimi zasedli ke stolu. Vyměnili s Gordenem významný pohled.

“On přišel,” řekl krátce Eg-March.

“Sám?”

“Ano. Moji bratři na něho dávají pozor.”

KRÁSNÝ VEČER V TROPECH

Byla to jedna z oněch čarokrásných nocí, zvláštností tropických krajin. Po denním žáru nastalo rozkošné chladno. Z oblohy tak hustě pokryté hvězdami, že vypadala jako jediná nesmírná světelná a lesklá klenba, padalo světlo jako démantový prach. Stromy barvy temně modré dostávaly v jisté vzdálenosti zabarvení působící kouzelně a procházející všemi odstíny temně modrého hedvábí, téměř černého, až do nejrozkošnějších barev fialových. Místy tvořil zvláštní strom světlejší nebo temně rudou skvrnu, na které objevil se chvílemi záblesk žlutý, oranžový nebo živě růžový.

Sing-Meh a Mog-Kih byli na stráži a hlídali s trpělivostí, úplně ponořeni ve vysoké trávě, která je zcela zakrývala, a čekali. Už dvě hodiny byli jistí, že U-A vešel do chrámové ohrady. Jakmile se ocitl na zemi, přikrčil se k palisádě a už se ani nepohnul. Bylo patrné, že čeká na nějaký signál, aby zamířil k budově, leda by Mabel sama přišla k němu.

Za hlubokého ticha hvězdné noci bylo pojednou slyšet lehký šelest. Čtyři mužové přitiskli se ještě víc do trávy. Lano se napjalo, načež hrozná jakási ruka zachytila se vrcholu ohrady a objevila se hlava veleopa. Setrval chvíli, pozorně naslouchal, potom zvolna, bez nejmenšího hluku, objevil se celý, uchopil provaz a vlezl dovnitř. To trvalo sotva minutu. Tu Eg-March a To-Wang se vzdálili se svrchovanou opatrností, pak povstali a obešli celý nesmírný dvůr, dostali se do chrámu a přišli právě včas, aby dali zprávu Gordenovi a účastnili se hostiny. Nepřítomnost svých bratří omluvili návštěvou u Muni-Waliů, kteréžto návštěvy byly po návratu ze země opic dost časté.

Hostina bylo oživováno jedině mladou dívkou. Mabel hýřila výsměšky a škádlivostí. Tentokrát byl předmětem jejích kousavých poznámek zvláště Goldry.

“Řekněte mně, kmotříčku, dostal jste tento zádumčivý výraz tváře, když jste byl u orangutanů? Chystáte pro nás brzkou přednášku o předchůdcích člověka na zeměkouli? Doufám, že vaše dílo pokračuje a že nám dnes večer podáte krátký přehled.”

“Šlo by to rychleji, kdybyste mně trochu pomohla,” odpověděl doktor. “Vy jste měla lepší místo než já, takže znáte dobře zvyky a obyčeje opů.”

“Oh! Já jsem nevlezla do jejich kůže, jako vy.”

Doktor si pomyslil šibalsky “U-A vlezl do vaší.” I řekl dobrácky:

“Nemrzím se proto, že jsem prožil těch pár měsíců mezi lidoopy, neboť žádný přírodopisec neví o nich víc nežli já, vyjma vás ovšem,” pravil zlomyslně.

“Oh, oh! Kámen v mé tajné zahrádce. Ale jsem dobrá holka, a ani já ničeho nelituji.”

“Ale Mabel!” vykřikla mistress Simianová, “jak můžete vésti podobné řeči?”

“Ach! misstress Betty,” odpověděla Američanka a napodobila tón i posuňky vychovatelky, “nechtěla byste strávit několik měsíců mezi orangutany, abyste měla stejné zážitky?”

“Jaká hrůza! Raději bych zemřela.”

“Před tím, snad. Ale po “tom”?”

“Po čem?… Po čem?”

“Brrú!” zvolala Mabel, potřásla hlavou jako pes, který vylezl z vody, “pomoc! Abrahame! Tato naivka se topí.”

“To je povážlivý hovor, holčičko,” pravil Harry Smith. “Pojďme spát.”

“Na mou věru, máte pravdu. Dělám takovéto vtipy, abych se udržela bdělá, neboť padám ospalostí.”

“To není nic divného po událostech dnešního dopoledne,” pravil Gorden.

“Přeji vám tedy dobré odpočinutí, pánové. A zítra na shledanou!” Mabel objala svého otce a doktora, potřásla silně rukou ostatním a odešla do své ložnice.

ZA SVITU LUNY

“Teď je řada na nás!” pravil Goldry. “Sire Harry, zavřete svoji dceru dobře na závoru v jejím bytě. Vy,” dodal, obraceje se k oběma Malajcům, “vraťte se k vašim druhům a zamezte orangutanovi v útěku, uprchne-li nám. A zvláště, nešetřte ho. Potřebujeme ho spíš mrtvého než živého. My pak si vezměme dobré ručnice a skryjme se na galérii proti oknům miss Smithové. V případě, že by se objevila celá armáda opů, ať všichni utečou k velkým vratům. Čekají tam na nás koně i povozy. All right!”

Když tito čtyři mužové vnikli pod galérii naproti Mabelinu pokoji, slabé světlo jim prozrazovalo, že mladá žena je posud vzhůru. I sklonili se za husté kamenné zábradlí a ukryli se zde. Tu zpozorovali kamenným krajkovím, kterak se okno mladé ženy otevřelo. Lampa, svítící v zadní části bytu, osvětlovala nejasně rozsáhlou místnost. (Byla to jedna z nevýhod Riddle -Templu, že veškeré jeho místnosti byly příliš rozsáhlé.) Američanka se naklonila přes okenní rám a vydala zvuk Wa-Šáry, nočního ptáka, velkého lovce světlušek. V odpověď ozvalo se temné bručení. Slídiči, skrytí na galérii, nemohli pro její tvar vidět přízemí budovy. Náhle se objevil obrovský lidoop, aniž zaslechli nejmenší hluk. Tu se vrátila Mabel do svého pokoje, vzala provaz, přivázaný již jedním koncem k oknu, a hodila mu druhý konec. U-A se ho chopil, vylezl po něm a skočil do pokoje, což vše netrvalo ani deset vteřin. Mabel jej odtáhla a plný svit lampy ji právě ozařoval, takže bylo viděl polibek, který si U-A s Mabel dali. Archibald vykřikl vzteky. Namířil svoji ručnici na párek, spočívající v těsném objetí. Ale železná ruka mu srazila zbraň.

“Nechte toho,” pravil chladně Gorden. “Bylo třeba, abyste to viděl. Já jsem to již viděl a ještě lepší věci. A to mně vyléčilo z mé lásky k Mabel.”

“Jaká hanba! Jaká to hanba!” šeptal její otec zdrcený tím, co viděl. Abraham neříkal nic, nýbrž poškrabával se na lebce tak zuřivě jako jeho bývalý žák U-A.

Wilson, patrně šílený nebo rozrušený tímto divadlem, deklamoval ze Shakespeara:

“Jsem pokryt pláštěm noci, který mne skrývá zrakům lidí. A jen když ty mne miluješ, co na tom, překvapí-li mne. Daleko raději bych skončil život svůj zde pod ranami jejich záští, nežli žiti dále bez lásky tvé… To si asi myslí v této chvíli ten opičí Romeo.”

“Moje dcera! Moje dcera!” sténal Harry Smith. “Má dcera je milenkou opice, orangutana!”

“Milenkou?” pravil doktor Abraham Goldry. “Spíš myslím, že jsme zde svědky zvláštního případu. Není přece možné zamilovat se do podobného netvora.”

“Ale, co to děláme?” otázal se Gorden. Zůstaneme zde na číhané na netvora, či necháme tyto groteskní milence vybouřit svoje erotické city?”

Všichni čtyři pohleděli na sebe nerozhodně. “Nechť žijí!” vykřikl náhle Wilson. “Já tuto podívanou nepřežiji! Nechť výčitky pro moji smrt jsou jejím trestem!”

A dříve než jeho přátelé mohli jej zadržet, odběhl podél terasy a přehoupnuv se přes kamenné zábradlí, skočil na dláždění, právě pod okny Mabelinými, kde zůstal ležet s údy roztříštěnými.

Trojí výkřik hrůzy vydral se z prsou svědků.

V odpověď na tyto výkřiky ozvalo se hrozné zabručení.

Všichni tři pozdvihli zrak. U-A a Mabel stáli spolu u okna a dívali se střídavě dolů na roztříštěné tělo mladého Američana a zase naproti do poděšené tváře Harryho Smitha a jeho přátel. Orangutan bručel čím dál zuřivěji a jeho oči metaly zlobné záblesky proti třem mužům. Ale prázdnota širší deseti metrů, která byla mezi ním a jimi, nedovolovala mu, aby se na ně vrhl. Mabel spatřila lesk hlavní ručnic a pochopila nebezpečí.

“Uteč! Zachraň se!” volala a ukazovala na prales.

Orangutan pochopil. Ale uchopil jednou rukou Mabel, objal provaz zbývajícíma rukama a spouštěl se po něm dolů.

“Palte!” vykřikl Harry Smith. “Střelte po nich! Raději nechť zahyne má dcera, nežli by…”

Ani nedořekl a vypálil ze své ručnice na párek, držící se v objetí. Ozval se srdcervoucí výkřik Mabel (“My father!”), kterou kulka zasáhla. Lidoop, vida téct krev své ženy, obrátil se hrozivě proti sloupořadí. Dva nové výstřely, tentokrát lépe mířené, zasáhly jej přímo do prsou a do ramene.

U-A pochopil, že je bezmocný, pokud se jim takto vystavuje. I ustoupil nazad, stále tiskl Mabel proti svým prsům, vrhl se do stínu budovy a zamířil k palisádě. Tři Evropané rovněž ustoupili, aby se dostali k nádvorním obydlím a zahradám. Tím získalo zvíře asi deset minut času. Bylo vzdáleno od vrátek necelých dvacet metrů, když se vtom před ním vynořilo pět hrozivých stínů s puškou na líci a vypálily na něj. U-A cítil, že je ztracen, držel pevně Mabel a vztyčiv se v celé své velikosti, vydal válečný křik. Tu ozvalo se asi třicet hlasů, které řvaly stále hrozná slova:

“U-A!… U-A!… U-A!”

Malajci se překvapeně ohlédli. Na vrcholu palisády vynořily se opičí hlavy a zaťaté ruce. Jeden z netvorů se vzpřímil a skočil na zem. Třicet orangutanů obstoupilo U-A. Opakovali sborem strašlivý výkřik:

“U-A!… U-A!… U-A!”

Král opů ukázal na pět Malajců, hrůzou zkamenělých, a orangutani se rozeběhli proti nim. To-Wang první ze všech se vzpamatoval.

“Zpět!” velel. Couvali pozpátku, vypálili své zbraně a stáhli se ke chrámu. Srazili se tu s oběma Evropany, kteří jim běželi na pomoc. Harry Smith omdlel po nešťastném výstřelu na vlastní dceru.

“Armáda opic je vzadu!” křičel Gorden.

Všichni se dali na útěk; za nimi snesl se déšť kamenů a těžkých větví. Doktor se zapotácel s přeraženou rukou. Dva z Malajců padli. Gorden uchopil doktora a odvlekl jej.

Dostali se ke galérii. Angličan rychle zavřel mřížová dvířka. Byli zachráněni.

“Na koně!” volal. “Všichni ven!”

Nastal zběsilý poplach; sluhové, misstress Bety a všichni ostatní se řítili k východu a brzy nato odjížděli cvalem k Bílému domu. Riddle -Templ byl v moci a lidoopů.

O ČEM SNÍ MLADÉ DÍVKY

Harry Smith byl probuzen ze své mdloby pekelným hlukem. Orangutani pronásledovali prchající, vydávali zběsilý řev a lomcovali mřížovím kryté galerie. Miliardář byl zpočátku zcela omámen, ponenáhlu se však rozvzpomínal na předchozí události i na svoji neobratnou ránu po Mabel a jejím únosci. Stále mu zazníval v uších výkřik jeho dcery a znova přepadla jej myšlenka, která ho připravila o vědomí: “Zabil jsem svoji dceru!”

Pohleděl přes kamenné zábradlí a nejasně spatřil ve stínu budovy jakousi černou hmotu a bezduchou bílou postavu: Mabel a U-A. Neuvážil, v jaké nebezpečí se vydává, vešel do chrámových komnat, zde si vzal Goldryho lékařskou soupravu, načež šel do Mabelina pokoje, přelezl okenní pažení, chopil se provazu a spustil se po něm na zem. Zde nalezl tělo Archibaldovo. Zběžná prohlídka poučila jej ihned, že se nedá již nic dělat. Ubohý hoch padl po hlavě. Lebka byla roztříštěna.

Nato běžel ke své dceři. Přivítalo jej temné zabručení, takže v prvé chvíli couvl. Ale jeho dcera, jeho dcera! Ležela zde bez vědomí. I přiblížil se, nedbal nebezpečí. U-A patrně pochopil, že přináší pomoc; přestal bručet a nechal jej jednat.

Američan zanesl Mabel do osvětlené části zahrady. Veleop vlekl se za ním, zanechávaje za sebou potůček krve. Projektil zasáhl mladou ženu do ramene nad klíční kostí a uvázl pod levou lopatkou; dal se nahmatat prstem. Vytáhl jej pomocí skalpelu, načež vymyl ránu lihem, přiložil na obě rány ucpávku z vaty a zavázal obvaz jak nejlépe dovedl. Raněné se ulehčilo a posléze otevřela oči. Prvý její pohled padl na otce.

“Otče! Ach! Vzpomínám si… Střelná rána… Od vás!… Jsem raněná.”

Povstala, prohlédla se a pravila: “Není to nic vážného.”

Ale vtom ozval se za jejími zády chroptivý sten, takže se ohlédla. Ihned viděla, že veleop sám je vážně zasažen.

“Otče,” pravila, “pomozte mu!”

“Šílíte? Ošetřovat toho netvora, který vás chtěl unést?!”

“Zachránil mně život a miluji ho. Slyšte mne dobře, otče. Jeho druhové, jeho poddaní, se vracejí. A nepomůžete-li mně ošetřit ho, jste pro ně jejich nepřítelem. Zabijí vás. Naopak, budou-li vidět, že jste u mne a ošetřujete rány jejich pána, ušetří vás.”

Tento pádný důvod rozhodl o Smithově počínání. Přistoupil k veleopovi a prohlédl jej. Měl ránu v rameni, které bylo roztříštěno, a prsa prostřelená. Tato okolnost byla příznivá, neboť nebyl-li zasažen žádný z důležitějších orgánů, nebude snad poranění smrtelné. Ale orangutan ztratil velmi mnoho krve a byl značně zesláblý. Nechával s sebou nakládat jako malé děcko a mírně sténal, pohlížeje na Mabel s výrazem něžnosti opravdu dojemné. Harry Smith obvazoval jeho rány s pomocí své dcery, která na štěstí měla pravou ruku neporaněnou. Orangutani, kteří se již před nějakou chvílí vrátili, drželi se v povzdálí a sledovali pozorně každý pohyb Mabel a jejího otce.

Když bylo lékařské ošetření ukončeno, obrátil se Američan na svoji dceru:

“Vrátíme se?” ptal se jí.

“Pochybuji, že támhle ti nám to dovolí. Naše postavení zasluhuje úvahy. Nechte mne, ať trochu seberu své myšlenky.”

“Není třeba tolika rozvažování. Nemůžeme přece zůstat s opicemi. Vymyslete něco, jak bychom se jich zbavili. Myslím, že by bylo nejlépe, abychom se vrátili, zabarikádovali se ve špižírně, která se mně zdá nejvhodnější, abychom tam přestáli obléhání, a čekali, až přijde pomoc.”

“A potom,” pravila Mabel, “začneme znovu dřívější život? Nikoli! Mám toho dost, mám tohoto života až po krk! Když jste odjížděl sem na Borneo, abyste se léčil z neurastenie, byla jsem já více nemocná než vy sám. Život, jaký jsme vedli, stával se mně nesnesitelný. Pohleďte, otče, lidé jako my, jsou výjimečnými typy.”

Otec ji chtěl přerušit, ale pokračovala:

“Pomyslil jste kdy na to, co všechno se může dít v této hlavě? Jako dítěti nedostalo se mně mateřské péče: Vaše žena dle společenského zvyku zabývala se mnou právě jen jako nějakým luxusním předmětem, hleděla, abych byla vždy čistá a vyparáděná pro zábavu vyšší společnosti, která navštěvovala náš dům. Vůči vám musím spravedlivě uznat, že v jistých hodinách - které vždy byly pro mne příliš krátké - přicházel jste se mazlit, objímal jste mne a hrál si se mnou, což moji matku nenapadlo nikdy. Věřte mi, že vzrůst inteligence maličkých je věc prazvláštní. Naše mentalita zcela zvolna nabývá forem, a není-li vedena vyšší inteligencí, zachází sama od sebe a tvoří si o našich bližních vlastní úsudky, snad mylné, ale ty v duši dítěte nabývají nesmírné důležitosti. A tak mohu říct, že již od nejútlejšího dětství byla jsem ponechána sama sobě a posuzovala jsem své okolí snad přísněji, nežli jsem měla. Kolem mne vše se sklánělo před mými rozmary: moje matka z lhostejnosti a vy proto, že jste se domníval, že vaše nesmírné jmění vás povznáší nad ostatní lidstvo… A tak žila jsem v poměrech, které by jinou snad činily šťastnou, mne však nikoli. Vykonávala jsem na všechny despotický vliv, ne snad proto, že bych byla zlá. Ale všichni věděli, že jen získají, budou-li mně ve všem povolní, povzbuzovali mé nejpodivnější rozmary a věru, že i takových jsem mívala mnoho! Později, když jsem jako mladá dívka po úmrtí matčině vedla náš dům společensky, přemrštěná úslužnost a nízká povrchnost mých ctitelů, jednajících příliš vypočítavě, naplnily mé srdce jen hnusem. Měla jsem, aniž jste o tom věděli, prapodivné chorobné fantazie, které jsem prováděla za spoluviny služebnictva, jež se dalo uplatit a vyplňovalo všechny hanebné choutky a nápady, které se rodily v mém mozku nenormální dívky. Zkrátka, byla jsem nejzkušenější ze všech veselých děvčat v New-Yersey; vy jste ovšem o tom neměl ani zdání. Toto smyslné vzrušení mělo ostatně u mne za následek jakousi výstřední přemrštěnost, která se vybíjela tím, že jsem vymýšlela všemožné škádlení mužské čeládky, která mne obklopovala. Neboť jsem příliš dobře cítila zálusk mužů, usilujících o jedinou dceru miliardářovu. Ano, pozorovala jsem celé své okolí a shledala jsem, že všichni i všechny jsou ovládáni týmiž pudy, týmiž potřebami. I vás samotného, otče, viděla jsem, jak jste jednou při návratu z klubu svedl v předsíni panskou, která se vám poddala, netroufala si odporovat pánu tak bohatému. Byl jste, doufám, velkomyslně štědrý k té rozkošné maličké; ale to nic nemění na věci a nedovede ve mně vyhladit dojem, který to ve mně vzbudilo. Zkrátka, jsem stižena neurastenií právě tak jako vy, a právě tak potřebuji samotu a vzrušení zcela jiné, než jaké skýtá protivný společenský život. Náhodné dobrodružství učinilo ze mne samičku orangutana. Nuže! Otče, pociťuji velké uspokojení nad tím, že se cítím být mimo tuto tak zvanou civilizaci, která mne již dříve, nežli jsme přijeli na tento ostrov, naplňovala hnusem. Jsou ovšem i u těchto primitivních tvorů tytéž potřeby pohlavní, ale bez pokrytectví. Mimo to byl můj milenec značně napřed proti svým druhům; a mým vlivem rozvíjela se jeho inteligence neuvěřitelně rychle. Byl pro mne zároveň neobyčejným samcem i zázračným dítětem. Potom pozorovala jsem, jak volný život uprostřed přírody ponenáhlu odstraňuje chorobný stav mého ducha. Zajímala jsem se o tisíceré způsoby, jakými se nám projevuje vývoj hmoty a síly. Cítila jsem, jak se ve mně rodí nová filozofie, bez sobectví právě jako bez nucení. Když jste přišel vy s vašimi přáteli, abyste mne osvobodil, přiznávám, že jsem nebyla ještě zcela odpoutána od svých starých zvyklostí, i nechala jsem se odvést. A tak strhla mne zvláštnost tohoto dobrodružství, právě jako netušené divy oné nesmírné sluje, katedrály ze zlata a drahého kamení, a konečně přece jen radost, že zase vidím své staré známé. Tisícerá nebezpečí plavby na zpáteční cestě, to vše mne tak zaujalo a omámilo, že jsem zapomněla pro tu chvíli na svého ohavného i úžasného manžela i na své opičí poddané… Ale když jsme se vrátili do Riddle -Templu a měla jsem znovu započít předchozí život, pocítila jsem opět celou prázdnotu naší civilizace. Avšak přece jsem se pokoušela bojovat proti tomuto znechucení, snažila jsem se, ne-li milovat, tož aspoň vážit si toho, koho jste mně určil za ženicha. Archibald byl ostatně hodný hoch, zajisté; ale nudil mne k smrti svými banálnostmi. Nakonec jsem se mu poddala - ze zvědavosti. Nové zklamání! Co tedy činit? Vrátit se mezi lidoopy? Pomýšlela jsem na to zcela vážně a jedině nemožnost provést tento úmysl mne zdržovala. Tu podnikli jsme předvčerejší vyjížďku do lesa. Hrála jsem si s vámi na schovávanou, ocitla jsem se v hloubi pralesa, a náhle stála jsem tváří v tvář proti nádhernému tygru… Byla jsem ztracena. V tom vynořil se U-A a tygra zabil. Zachráněna před tygrem umluvila jsem si s králem opic dostaveníčko; měl ke mně přijít a strávit noc u mne. Zmocnil se mne tento romantický nápad, aby se mnou zahrál úlohu Romea. Jenže jsem měla v úmyslu ráno s ním odejít. Co bylo dále, už víte, otče.”

Harry Smith vyslechl s hlavou skloněnou tuto dlouhou zpověď, která pro něho byla jakousi obžalobou.

“Sdílím částečně vaše myšlenky,” pravil konečně. “Ale kam nás to přivede? Nemůžete-li vy upustit od svého huňatého milence, já přece jen nejsem takový nepřítel lidí, abych šel žít mezi opice. Ostatně je pravděpodobné, že by mne ani mezi sebou nestrpěly. A podlehne-li U-A svým zraněním, co si počnete? Ať se obrátíme kamkoli, vždy jsme ve slepé uličce. Čert vezmi Abrahama, který nás sem dostal! Možná, že bych byl spáchal sebevraždu; ale nebyl bych dnes v těchto nesnázích.”

“Je posud čas,” pravila Mabel. “Jakže? Vy mně radíte…?”

“Nalézt nějaké východisko. A zde je, jak pro mne, tak pro vás. Poslyšte, otče. Život vás nudí, mne omrzel rovněž. Pomyslím-li jen, že bych měla znova vést dřívější život, je mi nevolno. Ostatně je zde jedna nemožnost: lze nalézt jednoho Wilsona, ale ne dva. Co se týče návratu k opicím, myslím, že i ten není již možný. Pohleďte na U-A. Je v posledním tažení.”

Vskutku, za této rozmluvy bylo s orangutanem čím dál hůř. Hlava mu visela na prsa, jeho dech byl sykavý, krvavá pěna mu tekla z huby.

Mabel se naň zahleděla. Pociťovala nesmírný soucit. Jen kvůli mně zemře, pomyslela si - kvůli mně, sobecké a smyslné osobě. A s ním odejde poslední důvod, který mne udržuje při životě. Cítím hroznou zemdlenost. Nač si stavět hlavu? Nyní budou dny již ubíhat pravidelně a budou jeden jako druhý.

Náhle pozdvihla hlavu, oči jí zaplanuly, její rty se svraštily sardonickým úšklebkem. Pravila:

“Prchněme z tohoto hloupého bludiště originálním způsobem, jako umělci! Chcete?”

ZÁCHRANA PŘICHÁZÍ

Zatím doktor, Gorden a jeho druhové nezaháleli. Sotva přijeli do Bílého domu, rozeslali naléhavé výzvy na všechny strany. Osadníci chápali, jakému nebezpečí by byli všichni vydáni, kdyby lidoopové zůstali v tak blízkém sousedství, svolali své lidi, ozbrojili je. V celých zástupech hlásili se na tento poplach k službám Angličana, kterého všichni uznávali za nejzpůsobilejšího vést malou armádu na pomoc Riddle -Templu, aby zničili a navždy potřeli nepřítele.

Na sklonku dne měl Gorden k dispozici padesát mužů, většinou zvyklých bojům se zvěří pralesa. Měl starost o osud Harry Smitha, na kterého ve zmatku při útěku zapomněli, a rozhodl se, že se vydá na cestu ihned. Plán Gordenův byl velmi jednoduchý: obsadit chrám a jeho galérie, vyhnat odtud orangutany, jestliže se tam usadili, a okny a z galérií je všechny postřílet, kdyby byli tak neopatrní a zdržovali se ve velkém nádvoří nebo v zahradě na otevřené ploše.

Sehnali potřebné koně a za svítání byli v dohledu Riddle-Templu. Všichni slezli z koní, dali je na starost několika lidem, a vystoupili po monumentálním schodišti.

Když se octili nahoře, rozptýlili se do jednotlivých bytů. Rozkaz zněl: stáhnout se nazad a zavolat, jakmile bude spatřen orangutan.

Byty byly prázdné a podivným způsobem vypleněné. Podlaha poseta všelijakými předměty, dřevěný nábytek pryč. Všichni se zase sešli ve velkém sále, nespatřili ani jediného orangutana.

“Již odešli, nebo jsou v zahradách, jděme opatrně vpřed pod galeriemi.”

Vtom zaslechli zvířecí řev:

“U-A!… U-A!… U-A!”

“Jsou v zahradách! Kupředu, přátelé! Postřílíme je z galerií…”

APOTEÓZA OHNĚ

Doběhli pod podloubí. A tu vydral se z jejich rtů výkřik úžasu i hrůzy. Uprostřed nesmírného nádvoří tyčila se vysoká hranice, utvořená z všemožného chrámového nábytku, a doplněná dřívím, které bylo ve skladištích zásobáren. Na nejvyšším místě jako koruna byl postaven obrovský stůl z velkého sálu a na něm hromada podušek, čalounů a záclon, takže to vypadalo jako velkolepý trůn. Na této hromadě sametových a hedvábných čalounů umíral U-A, jejž podpírala Mabel, zatímco miliardář vyléval na hromadu nábytku a dříví obsah plechovek s benzinem, petrolejem a lihem, vše, co nalezl hořlavého.

“Jsou šílení!” vykřikl Goldry. “Smithe, Smithe, zadržte nešťastníce! Co zamýšlíte?”

Miliardář se ohlédl, pohleděl upřeně na svého přítele, a pak pravil:

“Tímhle jsem měl začít. Nezáleží mně už na životě. Sbohem, Abrahame! Daruji vám Riddle -Temple, užijte ho lépe než já.”

Rozškrtl několik sirek a rozházel je po hranici. Oheň vyšlehl ihned. Na to se miliardář vymrštil a vylezl po této hromadě, zmizel v plamenech a kouři. Za chvíli viděli, jak se opět vynořil na plošině vedle Mabel a lidoopa. U-A, podpírán z obou stran miliardářem a jeho dcerou, povstal a vztyčil se v celé své velikosti. Co se asi dálo v mozku toho veleopa? Měl vědomí o velikosti sebevraždy, či to byly jen poslední křeče umírajícího?

Zdálo se mu, že jeho mozek se šíří pod vlivem smrti a zírá náhle přes nesmírný obzor. Kde začíná, kde končí animalita? V poslední hodině života je u jistých bytostí zlomek vteřiny, kdy záblesk velkého tajemství osvětlí temnoty. V tomto okamžiku přejde často celý život člověka jeho myslí rychlostí snu, jako zmírající volání k jeho svědomí.

Ale slova mají smysl jen před lidskou myšlenkou, nemohou mít smysl, pokud jde o zvíře. Pro něho jsou jen pocity bez usuzování. Ve svých posledních chvílích, při tragickém rozuzlení jeho lásky, byl U-A hodně blízký lidství, neboť nedovedl-li vyjádřit svoji myšlenku slovy, celý tok nejasných představ, zárodků myšlenek, přání a lítosti plnil jeho mozek.

I měl tušení jakési apoteózy, kdy jeho surová zvířecí podstata byla více domnělá než skutečná; tušil, že jeho mentalita - nemluvě o vzdělání, kterého se mu dostalo - není o mnoho nižší, než mentalita této ženy, kterou ctil jako božstvo a která sestoupila až k němu.

Pro tento idol nyní zemře. A jeho těkavý a zamžený pohled zachytil přece ještě sluneční paprsek, poslední, který měl spatřit. Na východní straně byla obloha zabarvená jemnou červení, něžnou jako barva květů a drahokamů. Obrovská hmota chrámu odrážela se tu s tisícerými podrobnostmi příšerných skulptur, svých bohů v tiárách a mitrách s nesčíslnýma rukama, držícíma lotos a své odznaky, se svými nestvůrami, draky, hady, slony, koni, tygry, v bizarní směsici mezi tanečnicemi a bohyněmi. Tato celá architektura pokrývala lem stěn v délce tří set stop a její výška se ztrácela v azuru oblohy se svými pilíři, sloupy a hlavicemi vyřezávanými jako krajky. Chrám, dosud zpola zahalený v noční stíny, jevil tu a tam temně modré prohloubeniny, kdežto vrcholy a části vyčnívající zářily již zlatem ohnivé a úchvatné červeně.

Pak zde byl na opačné straně les, prales, jehož hustá vegetace hýřila všemi jen pomyslitelnými odstíny, od živé zeleně smaragdu až k nejrůznějším prvkům modři a žluti. Všechny tyto barvy snoubily se s jasnějšími odstíny lián a květů, které následkem vzdálenosti splynuly v jedno a tvořily nekonečnou, lehkou a pohyblivou pokrývku. Prales zářil a probouzel se tam v dáli! Jeho říše! Prales, v němž jeho čtyři ruce všude nalézaly podporu i oporu, v němž mohl se volně pohybovat, zpola člověk, zpola op, prales, jeho útočiště, jeho útulek, jeho nevyčerpatelná zásobárna, jeho život, prales a skvělé toulky v něm přes větvoví a liány, kde nalézal zároveň i potravu i odpočinek, lůžko květné i listnaté, v němž se mohl líně kolébat, na dosah ruky všechny plody, bobule a ořechy.

Vše dostávalo nyní klidný vzhled. Stromy těchto lesů se mu objevovaly v obrazech odlišných od dřívějška.

Hory nabývaly obrysů a půvabů ležících žen.

Bystřiny tekly stále prudce, ale prchavé a jakoby nehmotné. To vše stávalo se průhledné a jasné, jako obloha nad tím.

Ale velkolepý orangutan, král opic, obrátil zase svůj pohled na Mabel, romantickou a skvělou krasavici, která se dala přemoci jeho nestvůrnou ošklivostí a krásou zároveň.

Tu jakýsi bezměrný rozmach zmocnil se jeho bytosti. Vztyčil se v celé své velikosti a odrážel se od purpurového pozadí obrovské hranice jako strašný a divý obr. A uchopiv svoji ženu, vyzdvihl ji nad hlavou jako oběť tomuto slunci, které vycházelo, oběť Pánu veškerenstva, jako hold své ochabující síly této Věčné pochodni. A aby vyjádřil všechny pocity, plnící jeho hlavu v zmatené směsici - vyrazil netvor svůj zvučný výkřik:

“U-A!… U-A!…U-A!”

Jemně položil opět Mabel vedle sebe, zkřížil svoje chlupaté ruce, opřel se zády o hranici. Jako poslední polibek Pánu života první paprsky slunce dopadly na něho a - uprostřed plamenných vírů žároviště - náhlým zasvitnutím ověnčily aureolou tragickou, zlidštělou masku velkého lidoopa. Hustý mrak kouře hnaného ranním vánkem vzadu houstl, tvořil jakoby temnou stěnu, od níž se odrážela tato obrovská hořící kupa jako památník cti a vítězství. Hrdina opičí síly nad pokrokem lidstva umíral jako triumfátor, díky věčné lásce, která rozsévá život.

Umíral tu, lámal zde na této hranici nerovnost mezi zvířaty a lidmi, mezi ženou a opem, dokázal svým dobrodružstvím marnost celých Himalájí bohatství a civilizace, jež obojí je bezmocné proti vzájemné touze. A opakoval svůj válečný křik, pokaždé hlasem chraptivějším:

“U-A!… U-A!…U-A!”

Jako ozvěna se ozval řev lidoopů, jejich hlasy tento divý křik sborem opakovaly. Orangutani se už od svého vládce naučili nebát ohně, proto se přišourali blíž a blíž hranici a započali kolem ní pekelný rej.

U-A na ně shora shlížel zkalenýma očima. S výčitkou pohlížel přes palisádu k velkému záhadnému Bohu lesů, Pánu nespoutané svobody, a zkusil jej z posledních sil naposledy vzývat; sípavě, přiškrceně:

“U-A!… U-A!… U-A!”

Klesal zvolna do neskonale měkké náruče Mabel.

Náhle se celá rituální hranice propadla dovnitř, vyšlehl trs plamenů a jisker, ohňostroj očistného světla. Praskot škvařícího se masa byl přehlušen hukotem ohně. Záře se rozlévala do výšky i šíře, opové couvli a dali se na útěk, pronásledováni výstřely z pušek.

Miliardář, Kráska i Zvíře dožili.