Karen Chance

Cassandra Palmer 01. Dotkni se temnoty

Kapitola 1

Že jsem v maléru, mi došlo hned, když jsem si přečetla ten nekrolog. Trochu mi napovědělo už to, že v něm stálo mé jméno. Vůbec jsem ale netušila, jak mě našli a kdo z nich má takový smysl pro humor. Antonio takový srandista nikdy nebyl. Nevím, jestli to má něco společného s tím, že je mrtvý, nebo spíš s tím, že býval odjakživa nabručený zkurvysyn. Nekrolog jsem měla na monitoru pracovního počítače místo obvyklého loga naší cestovní kanceláře. Vypadalo to, jako by někdo naskenoval stránku z novin a potom ji nastavil jako tapetu počítače; když jsem si ale před půlhodinkou odběhla pro salát, ještě to tam nebylo. Kdybych z toho nebyla tak vyděšená, asi by to na mě i udělalo dojem. Netušila jsem, že by někdo z Tonyho goril vůbec věděl, co to počítač je.

Zatímco jsem si četla, jak ten vtipálek popisuje mou příšernou smrt, k níž mělo dojít o něco později téhož večera, šmátrala jsem ve své skříňce na spisy, abych našla zbraň. Doma jsem měla lepší, plus několik dalších překvapení, vrátit se tam by teď ale zřejmě nebyl nejlepší tah. Nepředpokládala jsem, že se dostanu do nějakého maléru, kvůli kterému by se mi vyplatilo riskovat nošení skryté zbraně. Nosila jsem v kabelce jenom malý pepřový sprej proti případným lupičům. Po víc než třech letech relativního bezpečí jsem se začala sama sebe ptát, jestli ho vůbec potřebuju. Začala jsem se chovat bezstarostně

a mohla jsem jen doufat, že mě to nezabije.

Pod svým jménem jsem si přečetla celý článek: dlouhý popis nešťastného incidentu, který se týkal mě, jakéhosi neznámého střelce a dvou kulek v mé hlavě. Noviny sice měly zítřejší datum, ke střelbě ale mělo dojít dnes ve 20.43 na Peachtree Street. Pohlédla jsem na hodinky: dvacet minut před osmou, takže jsem dostala hodinový náskok. To mi na Tonyho přišlo až moc šlechetné. Fakt, že jsem ještě nebyla mrtvá, vyplýval asi

z toho, že pro chlapa, který nechává lidi zabíjet v jednom kuse, by bylo příliš snadné mě zabít hned. V mém případě chtěl něco speciálního.

Svůj Smith & Wesson 3913 jsem konečně našla pod reklamním letáčkem na výletní plavbu do Ria. Napadlo mě, jestli to není nějaké znamení. Peníze na to, abych se dostala ze země, jsem neměla ani náhodou; navíc taková baculatá a modrooká blondýna by mezi všemi těmi tmavookými seňoritami působila stejně moc nápadně. Také jsem nevěděla, jestli Tony nemá

v Brazílii nějaké kamarády, a nedivila bych se, kdyby měl. Když

už je někdo na světě tak dlouho, aby si pamatoval Michelangela cucat z flašky, pár kontaktů si za tu dobu určitě nadělal.

V kabelce jsem z přihrádky na pistoli vyhodila balíček žvýkaček a místo nich tam zastrčila Smith & Wesson. Padl tam, jako by na něj byla kapsička dělaná, což také byla. Tuhle zbraň – svou první – jsem spolu se třemi kabelkami koupila skoro před čtyřmi lety na doporučení federálního agenta jménem Jerry Sydell. Ten si, stejně jako mraky jiných lidí, myslel, že jsem cvok, ale protože jsem pomohla oslabit jednu z největších zločineckých rodin ve Filadelfii, projevil ochotu mi poradit. Pomohl mi vybrat devítimilimetrovou poloautomatickou pistoli, v níž se snoubila rukojeť dost malá na to, aby se mi vešla do rukou, se sílou, která dokázala zahnat cokoli dvounohého. „Až na duchy

a upíry,“ pronesl s úšklebkem. „Co se týče těch, na ně nestačí.“ Taky mě dva týdny denně vodil na cvičnou střelnici, kde se mu podařilo mě vycepovat natolik, že jsem sice vrata od stodoly pořád ještě netrefila, ale zase jsem je neminula o moc. Na cvičné střelby jsem chodila, kdykoli jsem si to mohla dovolit, takže teď už ta vrata trefím určitě – když budou dost velká

a nepostavím se od nich dál než na tři metry. Tajně jsem doufala, že nikdy nebudu muset vystřelit na nic jiného než na terč. Že to nakonec dopadlo jinak, za to jsem nemohla.

Myslím, že mě Jerry měl svým způsobem rád – připomínala jsem mu nejstaršího syna – a nechtěl, abych zvlčila. Domníval se, že jsem se dostala do špatné party v příliš mladém věku na to, abych z toho měla pojem – ani nevěděl, jak velkou pravdu má –, ale potom jsem zmoudřela a rozhodla se svědčit ve prospěch státu. Nikdy jsem se nedozvěděla, jak si vysvětlil to, že dvacetiletý sirotek ví všechno o tom, jak si počíná jedna

z největších zločineckých rodin, rozhodně ale „nevěřil všem těm čarodějnickejm kecům“, abych ho citovala co nejvěrněji. Jerry nevěřil v nic nadpřirozeného. A protože jsem nechtěla, aby mě nechal zavřít do nějaké maličké polstrované cely, nikdy jsem mu nevyprávěla o těch svých vidinách nebo o tom, jak blízko

s tou svou poznámkou o duchách a upírech byl.

Na duchy jsem jako magnet působila odjakživa. Možná to patří k mé senzibilitě, nevím. Tony vždycky pečlivě rozhodoval o tom, co mi dovolí studovat – asi se bál, že kdybych toho věděla moc, mohla bych přijít na způsob, jak své schopnosti použít proti němu – takže toho o svých vlohách mnoho nevím. Samozřejmě to může být tak, že mě svět duchů přitahuje prostě jenom proto, že je vídám: strašit někoho, kdo ani neví, že existujete,

musí být pěkný opruz. Ne že by zrovna strašili konkrétně mě, ale když už se vyskytnou někde poblíž, rádi se předvádějí.

Někdy to zase není tak špatné, jako to s tou starou paní, kterou jsem potkala v jedné uličce, když jsem jako puberťačka utekla z domova. Duchy většinou vídám jako normální postavy, hlavně když jsou ještě noví a dost silní, takže chvíli trvalo, než mi došlo, co je zač. Zůstala tu jako jakýsi anděl strážný svého vnuka, jehož pomáhala vychovat. Zemřela, když mu bylo deset, a přítel její dcery ho začal mlátit hned, jak se k nim nastěhoval. Kluk do měsíce utekl. Řekla mi, že se o něj přece deset let nestarala proto, aby ho teď nechala na holičkách, a Bohu prý zase moc vadit nebude, když na ni chvíli počká. Požádala mě, abych mu dala dost peněz na to, aby mohl dojet autobusem

k její sestře v San Diegu; potom jsem zase vyrazila dál. Takové věci jsem Jerrymu samozřejmě neříkala. Nevěřil v nic, co nemohl vidět, dotknout se toho nebo do toho vpálit kulku, což témata našich hovorů v podstatě dost omezovalo. Musím ještě dodat, že nevěřil ani na upíry, tedy přinejmenším do té doby, než si na něj jednou v noci počíhalo pár Tonyho hochů

a rozervali mu hrdlo.

Co se Jerrymu stane, jsem věděla, protože jsem několik jeho posledních sekund viděla, když jsem lezla do vany. Jako obvykle jsem na ten barevný velkofilm o masakru měla osobní vstupenku do první řady, takže jsem na kluzké podlaze koupelny málem upadla a zlámala si vaz. Když jsem se přestala třást natolik, že jsem dokázala udržet telefon, vytočila jsem číslo Programu na ochranu svědků. Když jsem ale odmítla říct, jak vím, co se má stát, agentka na druhém konci se začala chovat podezřívavě. Utrousila, že to Jerrymu vyřídí, podle všeho ale nebyla dvakrát nadšená z toho, že ho má rušit o víkendu.

Tak jsem zavolala šéfovi Tonyho goril – upírovi jménem Alphonse – kterému jsem připomněla, že má za úkol zjistit, kde vláda ukrývá mě, a neriskovat hněv Senátu zabíjením nevinných civilistů, kteří ani nic nevědí. Jerry pro ně neměl žádnou cenu, protože jeho informace už byly zastaralé.

Mé snahy o ovlivnění skutečného konce mých vidění nikdy moc úspěšně nedopadly, tentokrát jsem ale doufala, že by pohrůžka Senátem mohla Alphonse přinutit si to rozmyslet. Senát je skupinou hodně starých upírů vydávajících zákony, které ti ne tak mocní musí dodržovat. Lidi sice nemají rádi o nic víc než Tony, na druhou stranu jsou ale spokojeni s tím, že zůstávají stále jen pověrou, a snaží se co možná nejvíc

vyvarovat potíží, aby pozornost smrtelníků nepřitahovali. Zabíjení agentů FBI je zrovna jednou z věcí, které je jaksi nasírají. Alphonse se mě ale jenom snažil zdržet na lince, než jeho hoši můj hovor vystopují. Takže jsem nakonec jistě věděla jedinou věc – že se musím postarat o to, abych, až se dostanou až ke mně domů, už seděla v autobusu z města. Došlo mi, že pokud vláda ani nepřipouští, že by upíři mohli vůbec existovat, zřejmě mě před nimi neochrání.

V tom případě jsem měla větší šance jednat na vlastní pěst, a víc než tři roky jsem se v tom nemýlila. Až doteď.

Ani jsem se nijak neobtěžovala si z kanclu brát něco jiného než pistoli; když utíkáte, abyste si zachránili život, naučíte se rozlišovat priority. Ne že by taková devítimilimetrová pistole proti upírům něco zmohla, ale Tony pro menší kšefty často používal lidské zabijáky. Doufala jsem, že mě nepovažuje za natolik důležitou, aby na mě povolal někoho skutečné schopného. Představa, že schytám pár kulek do mozku, mě sice nijak nelákala; ale představa, že bych skončila jako jedno z jeho trvalých aktiv, byla mnohem horší. Předtím ze mě upírku neudělal, protože už jedno takové médium měl, to ale po přeměně své schopnosti ztratilo, a on ty mé pokládal za příliš cenné. Teď jsem se ale bála, že by to mohl risknout. Kdybych po přeměně schopnosti ztratila, mohl by mi probodnout srdce kůlem, a alespoň částečně se pomstít za všechno to peklo, které jsem mu způsobila. Pokud ne, získal by nesmrtelného mistra se zaručenou loajalitou, protože je vážně těžké postavit se proti upírovi, který vás stvořil. Zřejmě si i přesto, jak kvůli mně běsnil, dokázal spočítat, že z jeho úhlu pohledu to byla situace, v níž nemůže prohrát. Zkontrolovala jsem zbraň

a přesvědčila se, že mám plný zásobník. Kdyby mě dostali, nechtěla jsem se vzdát bez boje, a kdyby došlo na nejhorší, byla jsem připravena poslední kulku raději spolknout sama, než tomu hnusákovi sloužit.

Od posledně se změnilo jenom to, že než budu moci začít zase nový život, musím udělat ještě jednu věc. Co nejrychleji jsem se vytratila z agentury pro případ, že by Tonyho hoši chtěli trochu posunout termín; abych se vyhnula hlavnímu vchodu, vylezla jsem oknem z koupelny. Když to dělají lidi v televizi, vždycky to vypadá velice jednoduše. Já jsem skončila s odřeným stehnem, roztrženou nohavicí a prokousnutým rtem, jak jsem se snažila nenadávat. Konečně se mi to podařilo a jakousi špinavou uličkou jsem utíkala k parkovišti; ještě jsem odbočila

k restauraci Waffle House. Cesta to byla krátká, ale nervy drásající. Známé ulice najednou vypadaly jako perfektní schovávačky pro Tonyho gorily, každý zvuk zněl jako natahování závěru.

Parkoviště před Waffle House zalévalo jasné světlo halogenových reflektorů, a když jsem přes ně přebíhala, připadala jsem si příšerně nechráněná. Řada telefonních automatů podél jedné ze zdí budovy byla naštěstí ve stínu. Zastavila jsem se před jedním fungujícím a vylovila z kabelky nějaké drobné, v klubu to ale nikdo nebral. Telefon zvonil asi dvacetkrát, zatímco jsem se kousala do rtu a přesvědčovala samu sebe, že to nic neznamená. Byl přece pátek večer – telefon v tom hluku zřejmě nikdo neslyšel, nebo i kdyby ano, neměli čas ho zvednout.

Dostat se tam pěšky chvíli trvalo, protože jsem se snažila nebýt vidět a nezlomit si kotník v nových vysokých botách na podpatcích. Koupila jsem je proto, že ladily s tou šik koženou minisukýnkou, kterou mi vnutila prodavačka, a původně jsem se v nich chtěla v klubu po práci trochu předvádět, pro rychlé přesuny ale dělané nebyly. Ano, já jsem ta veliká jasnovidka, ale myslíte, že jsem snad měla nějaké vidění o tom, že bych měla nosit tenisky, nebo alespoň nízké botky? Sakra, že ne. Je to stejné, jako že nikdy nevyhraju v loterii. Vidím jedině ty věci, které způsobují zlé sny a vážné problémy s pitím.

Byl to jeden z těch georgijských večerů, kdy vzduch na kůži vnímáte jako těžkou deku a vlhkost vzduchu už nelze ani očíslovat. Ve světle reflektorů se mihotala tenká mlha, většina světla ale pocházela od měsíce, ozařujícího deštěm smáčené ulice a měnícího louže ve stříbro. Noc budovám v centru smyla barvu a změnila ji na šedivou, která splývala se stíny

a zakrývala vrcholky mrakodrapů. Historická čtvrť mi té noci připadala nějaká nepatřičná, zvlášť když jsem procházela kolem hotelu Margaret Mitchell House na West Peachtree. Když zpoza rohu vyjel jeden z těch koňských kočárů, co vozí turisty, zdálo se to být naprosto přirozené – až na to, že tenhle uháněl plným tryskem a málem mě přejel.

Než kočár s rachotem sjel z chodníku a po ulici kodrcavě ujížděl z dohledu, měla jsem okamžik na to, abych si všimla tváří turistů, kteří se zuby nehty drželi na zadním sedadle. Své zablácené já jsem zvedla z příkopu a podezřívavě jsem se rozhlížela kolem sebe. Veselý smích za mnou vysvětloval, co toho starého tlustého koně přimělo k tomu, aby se pokusil

o nový rychlostní rekord. Zlehka ke mně připlul závoj mlhy, téměř nerozeznatelný od lehkého deštíku. Popadla jsem to – v metafyzickém smyslu slova.

„Portie! Tohle není legrace!“

Zvonivý smích se ozval znovu a přede mnou se zhmotnila dokonalá jižanská kráska v kypré krinolíně. „Ale ano, je! Viděla jsi, jak se tvářili?“ Oči, které kdysi byly modřejší než ty mé, zajiskřily veselím. Dnes ale měly stejnou barvu jako nadouvající se mraky nad námi.

Hledala jsem v kabelce kapesníček, abych si očistila boty.

„Myslela jsem, že tyhle věci už neděláš. Když budeš děsit turisty, kdo si pak s tebou bude hrát?“ Zase tolik společností, které by dokázaly předstírat, že Atlanta má stejně jako Savannah nebo Charleston dostatečně historickou čtvrť na to, aby se tu koňské kočáry vyplatily, tu nebylo. Pokud by Portia v těch svých legráckách pokračovala, bylo by cokoli z toho, co dosud přežívalo rozmach města – jež nabízelo takové časem

prověřené favority jako muzeum Svět Coca-coly, Centrum CNN a Podzemní tržiště v Atlantě – odsouzeno k záhubě.

Portia se na mě zaculila tak, že to jistě musela nacvičovat doma před zrcadlem, když byla ještě naživu. „Je s tebou sranda, Cassie.“

Střelila jsem po ní nešťastným pohledem, zatímco jsem se pokoušela zablácenou kůži očistit, ale podařilo se mi tu špínu jenom rozmazat. Nikdy se mi nedaří vypadat na útěku sexy.

„Ale jo, je se mnou sranda pořád, jenom ne dnes.“ Začalo pršet, dešťové kapky ale padaly skrz Portii a cákaly na beton. Tohle nesnáším. Je to jako dívat se na televizi s hodně velkým rušením. „Billyho Joea jsi ale neviděla, že ne?“

Billymu Joeovi říkám můj dobrý duch, není to ale úplně přesné. Je to spíš taková osina v zadku, které se čas od času podaří být trochu užitečnou, v tu chvíli jsem ale moc náročná nebyla. Billy je tím, co zbylo z jednoho irsko-amerického hazardního hráče, co v roce 1858 nedokázal včas položit list. Párek naštvaných kovbojů, tenkrát se dovtípivších, že podvádí, ho zašil do pytle

a hodil do Mississippi. Naštěstí pro něj pár dní předtím pomohl jisté projíždějící hraběnce od velkého a ošklivého náhrdelníku, který účinkuje jako jakási nadpřirozená baterie, sbírající magickou energii ze světa živých a schraňuje ji do doby, kdy bude potřeba. Když jeho duše opustila tělo, spočinula

v náhrdelníku, v němž se zabydlel stejně, jako to jiní duchové dělají s těmi obvyklejšími věcmi, například s hrobkami. Získával

z něj dostatek energie na to, aby mohl dál existovat, nejživější ale býval po občasných dobrovolných příspěvcích mé energie jakožto živého člověka. Ten náhrdelník jsem našla v jednom vetešnictví, když mi bylo sedmnáct, a od té doby jsme s Billym tvořili tým. Samozřejmě nemohl se vzkazem do klubu místo mě, takže jsem tam musela osobně, zato ale mohl posloužit jako jakási hlídka pro případ, že by se ke mně nějací zloduši dostali příliš blízko. To celé za předpokladu, že ho dokážu najít, což zase vyžadovalo maličko duchovní pomoci.

V Atlantě se to duchy jen hemží, většinou ale jde o takové ty obyčejné, kteří se snaží nějak přežívat, dokud si nevyřeší své věci, nebo jsou to doznívající týpci jako Billy Joe. Přebývá tu ale také několik dobrých, „strážných“ duchů a pár spiritistických otisků, ti druzí jmenovaní ale nejsou duchy v technickém smyslu slova. Otisky představují něco jako nadpřirozené kino, jež pořád dokolečka promítá stejný film, až se vám z toho chce křičet.

Vzhledem k tomu, že se obvykle jedná o něco traumatizujícího, setkání s nimi nebývá zábavné. Pár měsíců po tom, kdy jsem se přistěhovala, jsem volný čas trávila poznáváním ulic, a jednou

z důležitých věcí, které jsem hledala, byla místa otisků. Našla jsem asi padesátku takových, které se vyrovnávaly s požárem města během občanské války, ale většina z nich byla příliš slabá na to, aby způsobila něco víc než náhlé popíchnutí. Mezi mým bytem a agenturou však byl jeden velký v místě, kde smečka psů kdysi roztrhala otroka. Od té doby, kdy jsem do něj jednou vkročila, jsem začala chodit hodně velkou oklikou. Mám hodně vlastních vzpomínek, které chci co nejdřív zapomenout; žádné další noční můry cizích lidí nepotřebuji.

Portia však žádným otiskem není. Někdy jsem měla pocit, že je ještě horší. Portia je jedním z těch duchů, kteří si znovu a znovu prožívají tragickou část svého života, ale ne jako nějaký hloupý film. Jsou to taková strašidla s fixací, podobnou obsesivním lidem, kteří si musí umývat ruce padesátkrát denně. Jsou také pohybliví, což znamená, že vás můžou doprovázet a dokolečka mlít o tom, co je trápí. Billymu Joeovi jsem to zakázala hned zkraje – je naštvaný, protože zemřel mladý, ale mě řeči na téma

„život, jaký jsem mohl mít“, začínají brzo štvát.

Portii jsem bohužel zastihla v ukecané náladě, takže jsem se to, že Billyho Joea neviděla, dozvěděla až po víc než deseti minutách – až když mi do detailů popsala knoflíky ze slonoviny, které si přišila na svatební šaty, které nikdy nepoužila. Typické. Když byl se mnou, většinou jsem si přála, aby zmizel, on se ale

nikdy neztratil – až do doby, kdy jsem ho potřebovala. Stupňující rozmrzelost se mi zřejmě začala projevovat v obličeji, protože Portia zmlkla uprostřed historky o večírku, kdy se nějací dva důstojníci poprali o její přízeň. Podle všeho šlo o její oblíbenou a evidentně ji nijak netěšilo zjištění, že se má pozornost vytrácí. „Ty neposloucháš, Cassie. Děje se něco?“ Tím, jak naštvaně mrskla maličkým vějířkem s krajkovým lemováním, naznačila, že bych nějaký sakra pádný důvod mít měla.

„Tony mě našel, musím vypadnout z města. Napřed ale musím zajít do klubu a potřebuju někoho na hlídku.“

Okamžitě jsem zalitovala, že jsem neudržela pusu zavřenou. Portiiny velké oči se ještě víc rozšířily a s potěšením spráskla ručky v elegantních rukavičkách. „Ale ne, taková legrace! Já ti pomůžu!“

„Ehm, to je od tebe velice šlechetné, Portie, ale nemyslím… Chci říct, že ke klubu vede spousta cest, a ty je všechny neuhlídáš.“ V očích se jí ale zablýskl povědomý ocelový třpyt, a já jsem okamžitě ustoupila. Portia je většinou slaďoučká, zkuste ji ale naštvat, a velice rychle můžete skončit špatně.

„Já ti pomoc najdu,“ slibovala. „Budu dobrá kamarádka!“ Zmizela ve víru vlastních spodniček a já jsem si povzdechla. Někteří z jejích přátel byli ještě otravnější než ona, jakákoli hlídka pro mě ale byla lepší než žádná. Navíc jsem se nemusela bát, že by si jich Tonyho chlapi všimli. I kdyby poslal upíry, neviděli by ani prd.

Bude to asi znít divně, ale spousta lidí v nadpřirozené komunitě na duchy nevěří. Někteří sice připouštějí, že se občas vyskytne nějaký nešťastný duch, co se nějakou dobu potlouká v okolí svého hrobu, předtím než přijme nevyhnutelný osud, málokdo z nich by mi ale věřil, kolik duchů tu po smrti zůstává, kolik nejrůznějších typů duchů existuje a jak aktivně si mohou někteří počínat. Duchové typu Portie a Billyho Joea jsou pro nadpřirozenou komunitu tímtéž jako upíři pro lidi – starými báchorkami a legendami, o jejichž existenci scházejí důkazy, takže není třeba se jimi zabývat. Co vám mám povídat? Divný svět.

Do klubu jsem dorazila o pár minut později, bez dechu

a s bolavými nárty, ale v celku. Chodit tam byl samozřejmě špatný nápad. I kdyby mě nikdo nesledoval, alespoň deset lidí v agentuře nebo v našem domě vědělo, že tam na částečný úvazek pracuji. Nacházel se také pouhý jeden blok od ulice

Peachtree, což nebyla roztomilá náhodička. Už teď jsem se rozhodla, že jestli skončím mrtvá, vrátím se a budu strašit Tonyho. Nemohla jsem ale odejít bez toho, že bych varovala svého spolubydlícího a zařídila pro něj pár věcí. Měla jsem toho na svědomí dost i bez toho, že bych si na triko přidala další zmršený život.

Klub, se svými typicky vysokými stropy s odkrytými ocelovými nosníky, se stěnami počmáranými graffiti a s obrovským parketem, byl větší než většina ostatních, ten večer ale pod zavěšenými diskosvětly vířilo tolik lidí, že působil skoro klaustrofobicky. Za ten rozruch jsem byla docela vděčná, protože zmenšoval pravděpodobnost, že si mě někdo všimne.

Vplížila jsem se zadem a nenarazila na žádné potíže – tedy alespoň ne toho typu, kdy se po vás někdo rozmachuje zbraní s úmyslem zabíjet.

Jeden z barmanů nepřišel do práce, protože se cítil špatně, takže měli málo personálu, a hned když mě Mike uviděl, pokusil se mě přemluvit, abych si střihla záskok. Kdykoli jindy by mi to nevadilo, protože má běžná práce pro něj – jako jedno

z estrádních čísel programu – na spropitném moc nevynášela. Třikrát týdne jsem vykládala karty, i když tarot moc ráda nemám. Používala jsem je jenom proto, že se to ode mě očekávalo, já ale k tomu, abych věděla, co se stane, nemusím čučet na jakési archaické obrázky. Mé vize běží v HD kvalitě

a s prostorovým zvukem, navíc jsou mnohem komplexnější. Většina lidí ale oproti tomu, co nabízím, preferuje standardní výklad. Jak jsem už říkala, jsem lepší ve vidění špatných věcí. Dnes jsem ale příležitost vydělat si pár babek odmítla.

Barmanství nepatřilo mezi činnosti, jimiž bych chtěla strávit svou poslední hodinku.

„Tak jak je?“ volal na mě Mike zvesela, přičemž k velké potěše hostů u baru prováděl s lahvemi alkoholu stejné věci jako onehdy Tom Cruise.

Povzdechla jsem si a otevřela kabelku. Sevřela jsem prsty kolem balíčku umaštěných tarotových karet, které jsem dostala k desátým narozeninám od své staré vychovatelky Eugenie. Ta je nechala očarovat nějakou čarodějnicí se smyslem pro humor, a já jsem si je nechala, neboť pro pobavení zákazníků byly dobré. Jejich předpovědi – které svým způsobem fungují jako nějaký karmický prsten pro předvídání nálady – ale měly až úděsnou tendenci být naprosto přesné. Zvedla jsem balíček,

z něhož hned vyskočila jedna karta. Nebyla to ale žádná z těch,

které jsem chtěla vidět. „Věž,“ ozval se dunivý hlas předtím, než jsem ji zase zastrčila do balíčku a ten zase hluboko do kabelky.

„A to je dobrý?“ zeptal se Mike ještě předtím, než jeho pozornost odpoutal výstřih jedné blondýny. Já jsem jenom přikývla a rychle vyrazila do davu, abych se v něm ztratila předtím, než zaslechne něco dalšího. Hlas z mé přecpané kabelky zněl jenom jako hodně utlumené skřehotání; ale abych věděla, co říká, jsem ho ale slyšet nemusela. Věž znamená obrovskou kataklyzmatickou změnu toho druhu, po níž se váš život naprosto změní. Snažila jsem se sama sobě namluvit, že to mohlo být horší – mohla to klidně být i Smrt – moc jsem se tím ale neuklidnila. Věž je zřejmě nejobávanější kartou

v balíčku. Smrt může mít hodně významů, jež většinou nejsou doslovné, Věž ale vždycky symbolizuje potíže pro kohokoli, kdo chce žít klidným životem. Povzdechla jsem si – a co je ještě nového?

Tomase jsem nakonec našla v Kobce – Mikeova přezdívka pro lokál ve sklepě – jak se s platem plným špinavých skleniček proplétá mořem černě oděných postav. Jako obvykle vypadal k nakousnutí, tedy pokud jste na štíhlé svalnaté s pletí jako smetana přelitá medem a s tmavými vlasy, které, když si je

nesváže, sahají až do pasu. Jeho obličej by správně měl vypadat příliš drsně na to, aby byl pohledný – vystouplé lícní kosti

a ostré úhly – některým z jeho rysů se to ale dařilo zachránit. Vlasy měl z obličeje stažené a svázané do hustého copu, což jednoznačně znamenalo, že pracuje, několika pramínkům se ale podařilo uniknout a vlnily se mu kolem hlavy. Oblečení mu vybral Mike: černou hedvábnou košili, utkanou v pavučinovém vzoru, který toho víc odhaloval, než zakrýval, přiléhavé černé džíny, které mu seděly jako druhá kůže, a černé kožené boty, sahající až do poloviny lýtek. Vypadal, jako by místo roznášení pití měl dělat hlavního striptéra, jeho exotický sexappeal však sliboval, že se přímo rozpustí v puse, což u gotiků spouštělo celou řadu reflexů. Ani pro mě nebylo těžké tomu uvěřit.

Asi před rokem se Mike rozhodl, že v Atlantě už je countrywesternových barů dost. Rodinnou nálevnu přeměnil

v moderní tančírnu v přízemí a v gotický sen ve sklepě. Někteří z místních obyvatel proti tomu sice remcali, mladí to tam ale milovali. Tomas vypadal, jako by ho pro podnik navrhli současně s interiérem a dekoracemi, díky čemuž také přitáhl spoustu zákazníků, mně ale dělala trochu starosti skutečnost,

že polovinu z každého pracovního večera strávil odmítáním návrhů. Nebo jsem si alespoň myslela, že je odmítá, protože si k nám do bytu nikdy nikoho nepřivedl. Někdy jsem si ale říkala, jestli to, že jsem mu sehnala práci zrovna tady, nebyl – vzhledem k jeho minulosti – další z mých nepříliš chytrých tahů.

Tomas vypadal mnohem lépe než poprvé, kdy jsem ho

v jednom z místních útulků viděla posedávat s přesně takovým mrtvým výrazem v očích, jaký jsem si pamatovala z dob, kdy jsem na ulici žila já sama. Lisa Porterová, manažerka

a samozvaná matka kvočna toho zařízení, nás seznámila, když jsem tam přišla na další ze svých nepravidelných dobrovolnických služeb. Do řeči jsme se dali, zatímco jsme třídili poslední dodávku darovaného oblečení na hromady použitelných, opravu vyžadujících a „hadrů, dobrých akorát na úklid“. O Tomasově osobnosti leccos vypovídá už to, že jsem se o něm ještě téhož večera zmínila Mikeovi, který jej už druhý den po krátkém pohovoru zaměstnal. Mike říkal, že to byl nejlepší příjem, jaký kdy udělal – Tomas nikdy nebyl nemocný, na nic si nestěžoval a vypadal božsky. Tím posledním jsem si nebyla úplně jistá: vypadal pochopitelně úžasně, ráda bych na něm ale viděla třeba beďara nebo jizvu, prostě nějakou známku toho, že jeho nazlátlá pleť je skutečná. Nemrtvého připomínal víc než většina upírů, které znám, navíc si mimoděk vypěstoval jejich držení těla a tichou sebejistotu. Byl ale živý, a dokud se mému opravdu smolařskému já podaří držet se od něj dál, zřejmě to tak i zůstane.

„Tomasi, máš minutku?“

Už jsem si myslela, že mě neslyší přes hudbu, kterou DJ udržoval až v bolestivé úrovni, ale přikývl. Tou dobou jsem tam ještě být neměla. Hned věděl, že se něco děje. Proráželi jsme si cestu davem, za což jsem si vysloužila ošklivý pohled od nějaké ženy s fialovými dredy a s černou rtěnkou za to, že odvádím hlavní atrakci podniku. Nebo se jí možná nelíbilo mé tričko se smajlíkem a náušnice. Obvykle jsem se snažila oblékat jako gotička, tedy do té míry, abych nevypadala fakt ohavně – jahodovým blondýnkám černá moc nesluší – to ale jenom, když jsem šla do práce. Celkem brzy jsem totiž zjistila, že nikdo nebere vážně kartářku, která se obléká do pastelových barev.

Pro volné dny jsem si ale vyhradila právo nevypadat, jako bych šla na pohřeb. Můj život je docela depresivní i bez takových berliček.

Za barem jsme vklouzli do kanceláře. Bylo tam o něco tišeji, což znamená, že jsme se mohli i slyšet, pokud jsme stáli těsně u sebe a křičeli, hluk mi ale nedělal větší potíže než to, že se mu musím podívat do očí a pokusit se vymyslet, co mám říct.

Stejně jako já i Tomas se na ulici ocitl velmi mladý. Na rozdíl ode mě neměl kromě sebe nic, s čím by mohl obchodovat.

Nelíbil se mi ten výraz, jenž mu vstoupil do očí pokaždé, když jsem se ho zeptala na minulost. Raději jsem se tomu vyhýbala, nejspíš šlo o variaci na obvyklé téma. Většina dětí z ulice vypráví stejný příběh o tom, jak byli využíváni, zneužíváni

a odhozeni. Myslela jsem si, že mu prokazuji laskavost, když jsem ho nechala bydlet ve svém volném pokoji a pro změnu mu sehnala nějakou opravdovou práci. Kdyby ale měl teď svůj díl

z Tonyho pomsty dostat i on, platil by za šest měsíců klidného života cenu příliš vysokou.

Náš vztah nebyl zase tak blízký, abych dokázala vymyslet nějaký způsob, jak Tomase uchovat v bezpečí tak, aby to nevypadalo, že mu utíkám. Součástí problému bylo to, že ani jeden z nás nechtěl začínat, a ani ten náš nešťastný začátek nám v tom moc nepomáhal. Ten večer, kdy se nastěhoval, jsem vyšla z koupelny a našla ho ležet nahého na své posteli, na jejímž bílém povlečení se jeho vlasy rozlévaly jako inkoustová skvrna. Stála jsem tam, pevně si k tělu tiskla osušku

s Medvídkem Pú a zlostně jsem na něj zírala, zatímco se na mé péřové přikrývce protahoval jako velká kočka, samé hladké svaly a pružná krása. Vůbec se nezdálo, že by byl v rozpacích. Hned jsem viděla proč. Jako vyhladovělý kluk z ulice rozhodně nevypadal. Na věk jsem se ho nikdy neptala, ale vypočítala jsem si, že bude mladší než já. Proto byl podle mě příliš mladý na to, aby měl v očích ten konkrétní výraz.

Nedokázala jsem si pomoci a musela jsem sledovat jednu z jeho dlouhoprstých rukou, jíž si přejel po boku mezi bradavkami a rozkrokem. Bylo to otevřené pozvání, mně ale

trvalo celou sekundu, než jsem přestala slintat a uvědomila si, o co tady jde. Konečně mi došlo, že takto zřejmě chtěl zaplatit za pokoj – způsobem, který mu připadal normální. Na ulici totiž není nic zadarmo, takže když jsem si od něj odmítla vzít peníze, domyslel si, že chci zaplatit jinak. Měla jsem se mu to pokusit vysvětlit, říct mu, že mě někdo využívá celý život a že já rozhodně nechci dělat totéž komukoli jinému. Možná že kdybych to udělala, začali bychom si povídat a pár věcí bychom si ujasnili. Bohužel jsem místo toho začala vyšilovat a vyhodila

ho z ložnice i s tou peřinou, kterou jsem vlastně hodila za ním. Ani nevím, co si o tom myslel, protože jsme o tom večeru nikdy nemluvili. Nakonec jsme zapadli do více či méně pohodové rutiny, kdy jsme si rozdělili domácí práce, vaření a nakupování, stejně jako všichni ostatní spolubydlící, oba jsme si ale pečlivě střežili svá tajemství. Občas jsem jej přistihla, jak mě s takovým podivným výrazem pozoruje, až mi došlo, že čeká, že ho také jako všichni ostatní opustím. Za to, že jsem se přesně tohle chystala udělat, jsem se teď nenáviděla.

„Skončila jsi dřív?“ pohladil mě po tváři, a já jsem poodstoupila, protože jsem chtěla být od těch důvěřivých očí dál. Před tím, co jsem musela udělat, nešlo utéct, nijak jsem se ale netěšila na to, až uvidím jeho pokleslý obličej, a to, jak jej kvůli mně opouští veškerá důvěra v lidi, jíž mezitím znovu nabyl.

„Ne,“ neklidně jsem přešlápla a zkusila vymyslet, jak to udělat, aby to neznělo jako odseknutí. Nebyla jeho vina, že můj život

v sestupné spirále směřoval rovnou do toaletní mísy. Už zase.

„Musím ti říct něco důležitého, a ty si to musíš poslechnout a udělat, co ti řeknu, oukej?“

„Odcházíš.“ Nechápu, jak to mohl vědět. Možná jsem se tak tvářila. Asi to už někde viděl.

„Nemám jinou možnost.“ Rychle jsme se dohodli, že se zadním vchodem přesuneme na dlážděnou plochu u schodiště na ulici. Výhled tam nebyl ideální, zato tam nebyl takový hluk. Vzduch voněl deštěm, ale ten liják, k němuž se celé odpoledne schylovalo, stále nepřicházel. Když si pospíším, mohla bych se na autobusové nádraží dostat a nepromoknout. „Víš, jak jsem ti onehdy říkala, že se mi kdysi staly ty špatné věci?“

„Jo, ale teď už se nemusíš ničeho bát. Jsem tu já.“ Usmál se, mně se ale pohled jeho očí nelíbil. Nechtěla jsem, aby ke mně něco cítil, nechtěla jsem, abych mu chyběla. Sakra, tohle nedopadne dobře! Rozhodla jsem se přestat se snažit chovat delikátně; nějak mi to nešlo.

„Velice brzo se tady začnou dít hodně vážné věci, a já musím zmizet dřív, než se to tu všechno podělá.“ Jako vysvětlení to asi nebylo nejlepší, jak jinak byste ale někomu řekli, že upírský gangster, který vás vychoval a pro jehož zničení jste udělali, co bylo ve vašich silách, teď na vaši hlavu vypsal odměnu? Ani kdybych na vysvětlování měla všechen čas světa, Tomas světu, z něhož pocházím, v žádném případě rozumět nemohl. „Můžeš si nechat věci, které jsou v bytě, ale mé oblečení odnes do

útulku. Lisa pro ně najde vhodné využití.“ Maličko mě kvůli pečlivě vybrané garderobě píchlo u srdce, ale jinak to nešlo.

„Cass…“

„Než půjdu, promluvím si s Mikem. Určitě tě tu nechá týden nebo dva přespávat, jenom pro případ, že by mě doma někdo hledal. Chvilku by pro tebe asi bylo nejlepší, kdybys tam nechodil.“ V nejvyšším patře budovy byl podkrovní byt ještě z doby, kdy majitelé v práci i bydleli. Mike jej donedávna používal, takže by snad měl být v dobrém stavu, a já bych se rozhodně cítila lépe, kdybych věděla, že Tomas bydlí tam.

Vůbec se mi nelíbila představa tlupy rozzuřených upírů, vrhajících se do našeho bytu, v němž místo mě nacházejí jeho.

„Cassie,“ Tomas mě vzal opatrně za ruku, jako by se bál, že ucuknu. Od toho našeho prvního nedorozumění si myslel, že jsem na dotyky nějaká přecitlivělá. Nikdy jsem jej z toho omylu nevyvedla, protože jsem zase nechtěla vypadat nepatřičně; upřímně řečeno, pokud jsem mezi námi udržovala nepatrný odstup, bylo pro mě jednodušší se ovládat. Nepotřebovala jsem, aby po mně kromě práce někdo vyjížděl i doma. „Jdu s tebou.“ Pronesl to tak klidným hlasem, jako by to byla nejlogičtější věc na světě.

Nechtěla jsem mu ublížit, ale zase jsem tam nemohla jen tak postávat a dohadovat se do doby, než mě ti zabijáci dostanou.

„Nemůžeš. Je mi to líto, ale dva lidi se dají najít snáz než jeden, a kromě toho, jestli mě chytí…“ zmlkla jsem, protože jsem nedokázala přijít na to, jak mu říct, jak zlé by to bylo, aniž by si o mně nemyslel, že jsem se úplně zbláznila. Samozřejmě že už na ulicích viděl divných věcí dost na to, aby nebyl tak předpojatý jako poldové, kteří každého, kdo před nimi začne mluvit o vampýrech, považují za zfetovaného nebo pošahaného. I kdybych ale dokázala vymyslet způsob, jak mu to říct, nebyl na to čas.

„Promiň, ale musím jít.“ Nebylo to přesně to, jak jsem se chtěla rozloučit. Existovala spousta věcí, které jsem Tomasovi neřekla, protože jsem měla strach, aby to nevypadalo, že ho chci sbalit. A teď, když jsem mohla říct cokoli, co jsem chtěla, jsem musela odejít.

Začala jsem se od něj odtahovat, on mě ale držel za ruku až překvapivě silným sevřením. Než jsem mu stačila poručit, aby mě pustil, zažila jsem takový velice povědomý, ale naprosto nepříjemný pocit. Dusný večerní vzduch byl náhle vytlačen něčím chladnějším, tmavším a rozhodně ne tak přátelským.

Nevím, co v blízkosti upírů cítíte vy, nevnímaví, já ale vždycky poznám, když jsou někde poblíž. Jako když lidé říkají, „jako by se mi někdo prošel po hrobě“ – jakési chvění na páteři

v kombinaci s pocitem, že je něco špatně. Nikdy jsem necítila to, jak normálové někdy vnímají duchy, ale s upíry to tak mám pokaždé. Zvedla jsem hlavu a zahlédla jsem nějakou postavu, na okamžik se rýsující v záři pouličních lamp, než se rozplynula ve tmě a zmizela.

„Sakra!“ Vytáhla jsem pistoli a zatlačila Tomase zpátky do skladu. Ne že by to k něčemu bylo; kdyby na mě Tony poslal upíry, potřebovali bychom poněkud větší ochranu, než nám mohly poskytnout obyčejné dveře. Na vlastní oči jsem viděla Tonyho jediným pohybem svých aristokratických, prsteny ověšených rukou vytrhnout pevné dubové dveře z pantů jenom proto, že nemohl najít klíč a byl vzteklý.

„Co to je?“

„Někdo, koho nechci vidět.“ Pohlédla jsem na Tomase a prožila jsem vidění, v němž měl tvář pomazanou krví a ten jeho vyrovnaný pohled byl prázdný smrtí. Nebylo to ale vidění, to jen můj mozek přišel se svou obvyklou vizualizací nejhoršího možného scénáře, na vyjasnění priorit mi to ale stačilo. Upíři by při mém hledání nepřišli zmasakrovat půlku lidí v klubu. Na to, aby odsouhlasil masovou vraždu, se Tony Senátu přece jenom bál, ale co se týče odstranění jakéhosi kluka z ulice, který se mu připletl do cesty, to by neváhal ani chvilku. Stejný přístup demonstroval už tehdy, když ze mě ve věku čtyř let udělal sirotka, aby si zajistil naprostou kontrolu nad mými schopnostmi. Mí rodiče představovali překážku jeho ambicím, proto museli být odstraněni. Jednoduché. Senát by se zřejmě příliš nevrtal v něčem, co by mohlo projít jako klasická akce nějakého gangu. Prioritou číslo jedna tedy bylo dostat Tomase

z palebné linie. „Musím odsud zmizet, nebo všechny kolem sebe ohrozím. Jenomže oni teď můžou jít i po tobě, protože nás viděli povídat si. Budou si myslet, že víš, kam jedu.“

Táhla jsem ho skladem a snažila se přemýšlet. Byla jsem hloupá, že jsem tam šla a umožnila jim vidět mě s Tomasem pohromadě. I když jsme to pravidelně vyvraceli, polovina lidí v klubu si myslela, že Tomas je můj milenec. Kdyby se po něm Tonyho gorily začaly vyptávat a někdo by jim to řekl, ve snaze mě najít by ho umučily. Měla jsem si rozmyslet si s někým

začínat, a to dokonce i platonicky. Byla jsem asi něco jako jed – chvilku se kolem mě motejte, a můžete mluvit o štěstí, jestli

„jenom“ umřete. Musela jsem odsud dostat Tomase, ale také sebe; stejně jako já ani on nemohl doufat, že by se někdy vrátil. To jsem mu ale pomohla zařídit nový život!

Pak tu byl ještě ten problém, že nás ten upír nechal na pokoji. Dokázali se pohybovat tak rychle, až se zdálo, jako by se rozplynuli ve větru. Tenhle měl během těch několika sekund víc než dost času na to, aby zaútočil, hbitě jako had, nebo aby mě z bezpečné vzdálenosti zastřelil. Upíři proti smrtelníkům ve skutečnosti zbraně nepotřebují, Senát ale byl raději, když to vypadalo co možná nejpřirozeněji, takže je většina Tonyho hochů nosila. Mohl mít sice podezření, že jsem ozbrojena i já, pochybovala jsem však o tom, že by se mé zbraně bál, i kdyby nevěděl, jak mizerný střelec jsem. To nejlepší, v co jsem mohla doufat, bylo, že ho zpomalím. Ne – naživu jsem zůstala jenom proto, že ať to byl kdokoli, měl nařízeno hrát podle harmonogramu. A v nekrologu stálo 20:43, takže to bude ve 20:43. Úplně jsem slyšela, jak Tony rodině říká, že své věštkyni zařídil úplně poslední vidění, na kterém nakonec ani nemusela pracovat sama. Zamyslela jsem se nad tím, jestli mají v plánu mě zabít tady a pak odnést na Peachtree, nebo jestli jednoduše chtějí ovládnout mou mysl a přinutit mě tam dojít jako tu příslovečnou ovci na porážku. Ani jedna z možností se mi nijak zvlášť nezamlouvala.

Olízla jsem si náhle vyschlé rty. „Oukej, takže tumáš. Nasaď si to a vezmi si bundu. Vlasy si schovej pod tohle,“ Mike nechal na polici ležet jednu z mnoha svých baseballových čepic, kterou jsem teď popadla, ale ty jeho dlouhé vlasy se pod ni nemohly vejít ani náhodou. „Musíme najít někoho, kdo má bundu

s kapucí, kterou by sis mohl půjčit. Jsi velice snadno k poznání.“ Možná by nám některý z gotiků mohl půjčit kápi. Kdyby se mi podařilo Tomase dostatečně zamaskovat, možná by se dokázal vyplížit ven, zatímco se upíři soustředí na mě.

„Cassie, poslouchej. Je to –“ Nikdy jsem se nedozvěděla, co mi Tomas chtěl říct, protože se dveře, jimiž jsme právě vstoupili, rozletěly tak prudce, jako by ani nebyly na zámek, a do místnosti se vřítilo pět obrovských upírů. Vypadali jako skupina fotbalových zadáků, kteří dali dohromady grungeovou kapelu – samé svaly a mastné vlasy po ramena.

Na jediný okamžik se zastavil čas a my jsme na sebe navzájem zírali. Když jste nemrtví, na velikosti tolik nezáleží, ale Tony měl rád velké; zřejmě kvůli faktoru zastrašení. Účinkovalo to – já jsem zastrašená byla. Nijak nepomáhal fakt, že se ani nesnažili

své skutečné tváře skrývat pod uhlazenými maskami. Věděla jsem, jak takový upír na lovu vypadá – už jsem to viděla hodněkrát – stejně to ale pořád byl námět na zlý sen. Než se změnili v rozmazanou pohybující se šmouhu, měla jsem ještě čas se zamyslet nad tím, jestli budu žít dost dlouho na to, abych se ještě někdy mohla bát zlých snů. Jednoho z nich se mi podařilo střelit zhruba do oblasti srdce, to jej však ani

v nejmenším nezastavilo. Ani jsem to nečekala. Ne, že by na tom záleželo. Nečekala jsem, že proti mně postaví pět upírů-zabijáků, a v žádném případě jsem se jim nemohla postavit já. Tony musel být mnohem naštvanější, než jsem si myslela.

Kapitola 2

Pistoli mi vytrhli z ruky a přitiskli mě obličejem na kamennou zeď. Ve stejném okamžiku mi zkroucenou ruku zvedli tak daleko od těla, až jsem měla strach, že ji zlomí. Co se stalo potom, jsem neviděla, protože jsem měla příliš práce s tím, jak jsem mlátila čelem do betonu, slyšela jsem ale něco, co znělo, jako kdyby někdo zpřevracel všechny kovové regály v místnosti.

Někdo vztekle zařval a potom se místností jako horký vítr prohnal nápor energie, jenž se sprškou jisker narazil na mé tělo. Kdybych měla dostatek vzduchu, křičela bych – jednak kvůli tomu pocitu, jednak kvůli naprosté malichernosti toho parchanta, který mi nechtěl dát ani tu nejmenší šanci k úniku.

Nejen, že na mě Tony poslal celou četu upírů, navíc přinejmenším jeden z nich musel být mistr. Energii takového druhu by nedokázal vyvolat nikdo jiný, ani kdyby těch pět obyčejných upírů spojilo síly. Ani to nebyl mistr jen tak ledajaký.

Většina upírů tráví své nesmrtelné životy v podstatě jako otroci, kdy slouží tomu, kdo z nich upíry udělal – neboli je

„stvořil“, bez možnosti se z jeho vlivu vymanit nebo odmítnout nějaký úkol. Někdy se ale stane, že ti, kteří měli ve skutečném životě nejsilnější vůli, časem jistou moc získají. Když potom dosáhnou mistrovské úrovně, mohou přimět ostatní upíry, aby jim sloužili, a obvykle pak od svých stvořitelů získají určitou nezávislost. Nejnižší mistrovskou úrovní je sedmá třída, přes

kterou se většina nikdy nedostane, ale ti, jimž se to podaří,

s každou další příčkou žebříčku získávají nové schopnosti a větší svobodu. Pohybovala jsem se kolem upírů-mistrů celý život – až po mistry třetí třídy, jako byl Tony – a už mnohokrát jsem je viděla zuřit. Nikdy předtím jsem však neměla pocit, že by mi jejich síla mohla vypálit díru do kůže. Nezdálo se mi možné, že by se Tonymu podařilo přemluvit nějakého staršího upíra první nebo druhé třídy, aby se tak nízké a bezvýznamné vraždy zúčastnil – sejmout mě nebylo nic těžkého – jinak se to ale vysvětlit nedalo.

Zařvala jsem na Tomase, aby utekl, i když by mu to stejně nijak nepomohlo, a můj upír se zřejmě rozhodl, že pokud dokážu dělat takový hluk, asi netrpím dost. Rukou, kterou mě držel za zátylek, sjel ke krku a stiskl. Vzpomínám si na to, jak mě napadlo, že jestli budu mít štěstí, udusí mě předtím, než si vzpomene, že mě má přivést s sebou. Sice to nepřinášelo příslib úplně nejlepšího večera, na druhou stranu to zase bylo lepší, než kdybych na Tonyho ošklivý obličej musela hledět celou věčnost.

O chvilku později, když už mi před očima začaly vířit červené tečky a v uších mi hučela krev, upír vyrazil vysokofrekvenční jekot a jeho stisk náhle povolil. Zalapala jsem po dechu, padla na kolena a snažila jsem se zhluboka nadechnout rozbolavělým hrdlem, zatímco se upír přede mnou svíjel a ječel, jako by ho někdo doslova páral na kousky. Než jsem si uvědomila, co s ním je, nějakou dobu to trvalo. Nebylo to totiž něco, co se vídá každý den. Hodně mi napověděl pocit horka, které skoro jako by mi vytékalo z obrysů toho obráceného pentagramu na zádech.

Jako by mi někdo kůži skrápěl vřelým olejem. Dalším vodítkem bylo to, že upírovu ruku a část hrudi pokrývaly zlatavě zářící čáry, syčící a prskající, jak se škvířilo maso mezi nimi a kostmi. Viděla jsem, jak jeden z těchto žhavých pásů zakrývá maličký otvor v jeho prsou, kudy dovnitř vlétla má kulka, a pokračuje dál. Hleděla jsem na to úplně paralyzovaná šokem. Podle tvarů znamének bylo celkem jasné, že se k životu probralo mé ochranné znamení.

Přišlo mi to jako ironie vzhledem k tomu, že mi je do kůže nechal pracně vypálit sám Tony. Vždycky jsem si myslela, že ho podfoukli; jak jsem rostla, tvar původního pentagramu se roztahoval, až jsem skončila s ošklivým tetováním pokrývajícím půlku zad a kus levého ramene. Ale i když už to nevypadalo nejlépe, podle všeho to fungovalo celkem dobře. Upír, který mě

napadl, ale nebyl mistr – ten příval energie přišel od někoho za námi – takže zůstávalo otázkou, jak mé znamení zapůsobí na některého z těch větších chlapců. Stejně mě docela překvapilo, co dokázalo; viděla jsem ho v akci zatím jenom jednou, a to bylo spíš jenom tak pro efekt. Tehdy jenom spálilo ruku nějakému násilníkovi na ulici a sežehlo ji tak akorát, abych se mu dokázala vykroutit a utéct. To ale samozřejmě byl jenom člověk, který se mi snažil uříznout hlavu. Možná, že jeho kouzlo sílilo úměrně

k síle toho, proti komu bojovalo? Měla jsem takový špatný pocit, že to asi brzy zjistím.

O ochranných znameních jsem něco věděla, protože Tony si mezi svými vždycky držel dva jejich tvůrce, kteří kolem jeho domova a firmy udržovali hradbu kouzelné ochrany. Od nich jsem se dozvěděla, že existují tři hlavní kategorie: obvodová, energetická a ochranná znamení. Obvodová znamení jsou ta, která Tony používá, když má za lubem něco nezákonného – jinými slovy pořád. Energetická jsou o něco komplexnější: pokud jsou dobře vytvořena, zahánějí stres a pomáhají lidem překonávat jejich emociální problémy. Při špatném zacházení – právě tak je používal Tony – mu umožňovaly ovlivňovat důležitá obchodní jednání. Všichni v okruhu znamení se začali cítit velice poddajně, až se zničehonic rozhodli, že zabijácké praktiky jsou zbytečně komplikované, když můžou jednoduše udělat to, co po nich Tony chce. Ochranných znamení existují dva typy: osobní štíty a strážci. Když jsem byla malá, Eugenie mě poučila o tom prvním typu. Bez nich jsem dokázala vycítit i duchy duchů – nepatrné stopy energie, táhnoucí se zpátky v čase jako světélkující čáry na mapě, jež mi sdělovaly, že tudy jednou, dost možná před stovkami let, prošel nějaký duch. Čím starší jsem byla, tím roztěkanější jsem se z těchto náznaků stávala; možná proto, že Tonyho panský dům stál mezi indiánským pohřebištěm a koloniálním hřbitovem. Eugenii nakonec přestalo bavit, jak roztoulanou pozornost jsem během vyučovacích hodin měla, a dala mi nějaké nástroje, abych se před nimi mohla chránit. Naučila mě vycítit své pole energie – někteří mu říkáte aura – a potom tu sílu využít k výstavbě ochranného plotu kolem sebe. Mé štíty se nakonec zautomatizovaly a nepustily ke mně nic, jen čas od času nějakého aktivního ducha.

Protože štíty většinou pracují na principu síly osobnosti, bývají stejně silné jako ten, kdo je postavil, a k odvrácení nějakého většího spirituálního nebo fyzického útoku většinou nestačí.

Tehdy právě nastupují ochranná znamení. Vytváří je skupina

uživatelů kouzel a slouží k ochraně osob, objektů a míst před nebezpečím. Dokážou nebezpečí odrazit, obvykle tím, že zlé úmysly obrátí proti jejich strůjci, nebo, v případech, jako je ten můj, tím, že kdokoli se mě dotkne se zlým úmyslem, skončí ve výkřicích agónie.

Znamení tohoto druhu představují v nadpřirozené komunitě velký byznys. Tony kdysi zaplatil malé jmění za výrobu speciální kombinace obvodových ochranných znamení pro konvoj lodí, převážejících nějaké ilegální látky. Zboží mělo jakémukoli pozorovateli připadat jako pytlované odpadky – prostě něco takového, co úředníci prohledávají jenom velice neradi.

Jenomže tvůrce znamení byl mladý a nepozorný, takže ochrana selhala přesně v okamžiku, kdy lodě vpluly do přístavu – hlídce pobřežní stráže skoro před nosem. Tony přišel o náklad, mladý čaroděj o život. Když vyráběli mé znamení, byla jsem příliš mladá na to, abych si to pamatovala, ale ať už je stvořil kdokoli, dobře věděl, co dělá. Tony za to musel zaplatit pořádné prachy, teď by si ale nejspíš přál, aby cenu trochu srazil.

Z pachu škvířícího se upírského těla mi začaly slzet oči; není to něco, co by člověk cítil každý den. Chvilku jsem se nadýchávala, než jsem si náhle uvědomila, že se můžu znovu hýbat. Zoufale jsem se rozhlížela, jestli někde neuvidím svou pistoli, ale nakonec jsem to vzdala a po čtyřech jsem zalezla za roh jednoho regálu. Po devítilimilimetrovce nebylo nikde ani vidu,

a bez ní bych to ke dveřím v žádném případě nezvládla. Těch několik krabic, které pro mě představovaly politováníhodnou náhražku úkrytu, nikoho na delší dobu neoklame. Neměla jsem žádnou zbraň, žádný úkryt a na ochranu mi zbylo jenom deformované znamení. Rozhodla jsem se tedy pro taktiku statečnosti, které se také říká útěk a ukrytí, a pozpátku jsem vyrazila uličkou mezi regály.

Kdyby se mi podařilo chvíli se vyhýbat hlavnímu upírovi, možná bych to stihla k malým dveřím do nedokončené části sklepa. Sice z ní nevedly žádné dveře do ostatních částí klubu, sousedila ale se zdí za vzdálenějším koncem baru. Existovala nepatrná možnost, že kdyby mě upír neviděl, mohl by si myslet, že ho klamou smysly a že se mi nějak podařilo vrátit se do baru. Tím bych mohla získat pár sekund, abych se vyplížila zadem – pokud by nebyl chytrý a nenechal u vchodu někoho ze svých.

Ale i kdyby to udělal, mé znamení by zřejmě dokázalo vyřadit i dalšího upíra s nízkou hodností. Na druhou stranu by ale nemuselo…

Konečně jsem se dostala k polovičním dveřím na konci poslední řady regálů, ani jsem však nestačila sáhnout na kliku, když jsem za sebou zaslechla ránu a naprosto nelidský výkřik. Ohlédla jsem se přes rameno a očekávala, že uvidím, jak ke mně míří jeden nebo i víc vražedných upírů. Mému zpanikařenému mozku chvíli trvalo, než mi došlo, že ten, kdo se řítí uličkou mezi regály, je Portia a že se zvuk boje ozývá ze vzdálenosti několika uliček.

„Říkala jsem ti, že přivedu pomoc, Cassie!“ tváře jí plály vzrušením, a když se obrátila, aby v dramatickém gestu ukázala za sebe, řady drobných kudrlinek na skráních jí jen poskočily.

Do skladiště se vecpalo něco, co působilo dojmem kompletní konfederační brigády, i když tolik lidí se tam vejít rozhodně nemohlo. Tenhle trik jsem už kdysi viděla – to metafyzika občas staré dobré fyzice doporučí, ať se jde na chvilku proběhnout – stejně to ale vypadalo impozantně.

Jeden švihácký důstojník s dlouhým knírem mi vysekl poklonu.

„Kapitán Beauregard Lewis, k vašim službám, ma’am.“ Trochu mi připomínal generála Custera, kteréžto přirovnání by zřejmě nedopadlo nejlépe, kdybych byla natolik hloupá, že bych jej před ním vyslovila. Než jsem ale stačila říct cokoli, skrz jeden regál i kapitánovu nehmotnou hruď se natáhl jiný upír a sevřel mě kolem krku.

Beauregard tasil šavli a já jsem mohla asi okamžik přemýšlet o tom, co se chystá udělat, než jí v blýskavém oblouku máchl a usekl upírovi paži v lokti. Ten zařval a já taky, já však proto,

že mě zasáhla sprška teplé krve a protože mě ta useknutá ruka dál svírala kolem krku a prsty se mi snažily zarýt do průdušnice. Upíří tělo nezemře, dokud není zničeno srdce i hlava, proto se ruka snažila dokončit poslední přijatý rozkaz a uškrtit mě.

Beauregard se pokusil prsty rozpáčit, ale jeho ruka mnou jen hladce projela.

„Je mi to vážně moc líto, ma’am,“ řekl, zatímco se mi už podruhé toho večera černalo před očima. „Ale na tu ránu jsem využil většinu své energie.“ Smutně zavrtěl hlavou. „Čas nám bohužel hodně ubral na síle.“ Zdálo se, že snad čeká, až něco řeknu, je ale velice těžké s někým soucítit, když se nemůžete nadechnout a za očními víčky vám explodují ohňostroje.

Upír se pokusil o další výpad, ale Portii se podařilo mu slunečníkem podrazit nohy. „Na něj!“ zaječela, a celý batalion, který celou scénu doteď jen sledoval, vyrazil jako mohutná rozvířená řeka šedé barvy. Nastal jeden z těch okamžiků, kdy

začnete šilhat z toho, jak mozek očím vysvětluje, že to, co vidí, v žádném případě není možné. Několik tisíc vojáků se soustředilo na jeden bod, proti němuž vyrazili, jako když voda mizí v trubce. Jenomže tato trubka nebyla určena pro tento druh předmětů, a navíc se jí to setsakramentsky nelíbilo. Upír začal narážet do regálů a svou jedinou rukou přitom máchal kolem, jako by tu invazi snad nějak dokázal odrazit; pokožka se mu mezitím barvila do pestrobarevného odstínu fialové.

Když se mi konečně podařilo prsty kolem krku rozevřít

a odhodit ruku na podlahu, upír se přestal hýbat a ztuhlý jako socha zůstal stát na konci uličky. Chtěla jsem ho sledovat ještě chvilku, mou pozornost ale odpoutala ta useknutá ruka, která se snažila po zemi dolézt ke mně.

V tom, co se vzápětí stalo, jsem úplně jasno neměla, jenom jsem odhadovala, že každý z duchů zmrazil jednu malou část upíra, až ho společně změnili ve velké odporné eskymo. Zrovna jsem začala přemýšlet o tom, co se stane, až všichni ti duchové budou chtít jeho teď už tuhé tělo opustit, když nastala exploze. Zrovna jsem popadla láhev vína a začala jí tlouct do té ruky, takže mi to nejlepší ušlo. Vím jenom, že mě najednou zasypaly ledové kousky upířího těla, připomínající maličké kroupy.

Portia ke mně dolétla a té nechutné podlaze se vyhýbala tím, že na ni prostě nešlapala. Zatočila krajkovým slunečníkem

a široce se na mě usmála. „Musíme jít, Cassie. Chlapce to tu trochu vyčerpalo, takže si musí odpočinout. Jenom jsme ti chtěli říct, že jsme si to parádně užili!“ Přijala Beauregardem nabízené rámě a udělala pukrle, zatímco on se znovu uklonil; vzápětí zmizeli i s tím mnohačetným davem, vytrysknuvším z upíra.

Zůstala jsem sedět uprostřed louže rozlité limonády, příliš ohromená na to, abych něco podnikla, a jenom jsem si masírovala krk. Tvář mě bolela od toho, jak do ní narazily všechny ty kousky upířího masa, větší potíže jsem ale měla s hrdlem. Nemohla jsem polykat, což mě znepokojilo. Mohla jsem tak zůstat sedět ještě chvíli a sledovat, jak pozůstatky upíra mění skupenství a padají z polic, vtom se ale na konci uličky objevil Tomas.

„Honem!“ popadl mě za zápěstí a táhl do hlavní části místnosti. Zaječela jsem bolestí – držel mě za stejné zápěstí, které mi ten upír málem ukroutil – ale také překvapením, že žije. Už jsem nás totiž odepsala oba, teď mě ale napadlo, kdo asi bojoval s ostatními upíry, když Portia se svou skupinou bojovala za mě. Z ruky mu kapala krev, o níž jsem si chvíli

myslela, že je jeho, žádnou ránu jsem ale neviděla. Můj výkřik jej zřejmě polekal, protože mě najednou pustil. Zhroutila jsem se na podlahu, kde jsem chrčela a dusila se bolestí, kterou můj výkřik v poničeném hrdle způsobil. A v tom okamžiku, zatímco jsem si tiskla ruku k hrudi a snažila se nezvracet, jsem si všimla těch těl.

Kromě prvního útočníka, jemuž teď chyběla jedna ruka a který vydával bublavé zvuky, jak se mu ochranné znamení prokousávalo hrudníkem, zůstal jediný dosud pohyblivý upír uvězněn pod regálem, který jako by někdo vyrval ze zdi a hodil na něj. Původně v něm bylo několik plátů oceli, které tu zbyly

z toho, jak Mike klub stylizoval do podoby městského skladiště, a které zachránil z jedné továrny určené k demolici. Nebyly

to úplně stylové kovové součásti, jaké by navrhl nějaký designér interiérů, ale skutečné železo – těžké kusy s ostrými hranami, na které musel Mike při instalaci dávat velký pozor. Když pak někdo mrštil tím regálem, železo získalo kinetickou energii a změnilo se ve smrtící projektily, které upíra rozpáraly jako bochník chleba. Zřejmě na někom nedávno hodoval, protože se z mnoha jeho ran vyřinula spousta krve, zalévající podlahu jako karmínová deka.

Žádný z ocelových kusů mu ale neusekl hlavu ani neprorazil srdce, takže i když utrpěl tolik příšerných zranění, stále žil.

Pohlédl mým směrem. Viděla jsem, jak se snaží zvednout zbraň, kterou svíral v ruce. Tomas si toho všiml, bez zaváhání k němu došel a vytáhl ocelový plát, který upírovi uvízl v břiše.

Nevěřícně a s otevřenou pusou jsem sledovala, jak plátem několikrát máchl v sérii rychlých ran, které zněly, jako když se porcuje maso. Ta věc na podlaze během několika sekund spíš než postavu připomínala hromadu syrové sekané.

Oči na mě nenávistně zíraly, protože i když byl upír rozsekáván, dobře si uvědomoval, co se děje, a já jsem nedokázala ani křičet. Nemohla jsem prostě dělat vůbec nic. Už jsem sice pár takových akcí zažila, ale když už v tom světě člověk chvíli nežije, nervy rády zapomenou na to, co znamená pocit být každou minutu každého dne napjatý jako struna.

Viděla jsem, jak Tomas upírovi poslední řinčivou ranou odděluje hlavu od těla, a potom jsem prudce vypustila dech, o kterém jsem ani nevěděla, že jej zadržuji. Byli jsme naživu. Nemohla jsem tomu uvěřit, a zcela jistě jsem tomu ani trochu nerozuměla.

Vzhledem k tomu, že jsem během života s Tonym získala poměrně vysokou toleranci k násilí, se mi zatím celkem dařilo zachovávat klid, ale to jen do doby, než jsem si všimla, že těla čtvrtého a pátého upíra mají v místech, kde by mělo být srdce, jen velké díry s rozeklanými okraji. Tradičním a nejoblíbenějším způsobem likvidace upíra je probodnutí srdce dřevěným kůlem, podle všeho ale účinkuje i to, když se srdce vyrve rukama

z těla; to jsem ale nikdy nikoho dělat neviděla. Pomyslela jsem si něco o tom, že bych se bez toho pohledu klidně ještě pár dalších let obešla. Vtom jsem se ohlédla na Tomase a celá místnost kolem mě najednou zmizela.

Když se blíží vidění, běžně dostávám nějakou výstrahu. Ne že bych je pak dokázala zastavit, ale zhruba půlminuta dezorientace, jež jim přechází, mi dopřává dost času na to, abych se odklidila z dohledu jiných lidí a duševně se připravila. Tentokrát nebylo nic. Jako by se pode mnou rozevřela podlaha a já jsem padala dlouhým a temným tunelem. Když jsem dopadla, Tomas stál asi dva metry ode mě na travnaté planině, která se pod jasně modrým nebem vlnila snad donekonečna.

Kůži měl místo obvyklého odstínu sluncem políbené smetany spíš v barvě leštěného bronzu, na sobě měl místo gotického oblečku špinavou vlněnou tuniku bez rukávů, rozhodně to ale byl on. Oči měl doširoka rozevřené, třpytily se mu jako dva tmavé klenoty ve tváři, v níž měl i triumfální výraz. Obklopovala jej skupina podobně oděných mužů a všichni se tvářili, jako by jejich tým právě vyhrál Super Bowl.

Na nedaleké kamenité pobřeží narážely vlny tak tmavě zelené, až se zdálo, že jsou černé, v ledových závanech posílaly do vnitrozemí chladivou brízu. Mohlo to působit jako drsná, ale překrásná scenerie, nebýt těch pár desítek mrtvol okolo.

Většina z nich měla evropské rysy a ten nejbližší na sobě měl to, v čem byste si mohli představit piráta v nějakém nízkorozpočtovém filmu: bílou bavlněnou košili s plnými rukávy, hnědé plátěné kalhoty pod kolena a bílé špinavé punčochy.

O boty někde přišel a vlasy měl stejně divoké jako výraz v obličeji.

Zatímco jsem si to všechno se zděšenou fascinací prohlížela, Tomas do stále ještě ztěžka dýchající mužovy hrudi vrazil obyčejný bronzový nůž a způsobil mu obrovskou ránu, zející od krku až k břichu. Když se teplo z rány srazilo s chladným vzduchem, zvedl se nad tělem oblak páry, nikoli ale dost hustý na to, abych neviděla, jak láme žebra, jako by šlo o větvičky.

Když vytáhl škubající se mužovo srdce a zvedl je do vzduchu, z ruky mu stékaly stružky krve; potom zvolna, jako by si ten okamžik vychutnával, začal srdce spouštět k ústům. Zuby se zabořily do chvějícího se svalu, který se stále snažil bít, až roztrhly pulzující žílu, z níž mu na tvář vytryskl gejzír krve

a stékal po bradě. Kaskáda vytvořila tůňku v prohlubni pod ohryzkem, odkud vyslala rudé prsty dolů po hrudi a do tuniky, kde za sebou zanechávaly vzory tak abstraktní, až to vypadalo, že je pomalován válečnými barvami. Křečovitě se mu sevřelo hrdlo a on polkl, čímž vyvolal sborový jásot všech přihlížejících válečníků.

Zřejmě jsem musela vydat nějaký zvuk, protože se po mně ohlédl a s rudě zbarvenými zuby jako v nějaké děsivé parodii úsměvu pozvedl tu odpornou masu, jako by mi nabízel sousto. O krok postoupil a mně v tu chvíli došlo, že stojím jako vražená do země, nedokážu ho zastavit a nedokážu utéct. Celou tu dobu se kapající ruka s tou příšernou nabídkou blížila a blížila.

Ochromení konečně povolilo a já jsem zaječela.

Rozbolelo mě z toho v hrdle, nijak jsem to ale v sobě nedokázala zadržovat. Vidění se roztříštilo a já jsem se zase ocitla v tom zakrvaveném skladišti a divoce jsem zírala na nového Tomase, který na zlomek sekundy překrýval toho starého. Z úst mu vyklouzl jazyk, aby slízl nepatrnou červenou kapičku v koutku úst, tak maličkou, že než k ní takto přilákal mou pozornost, ani jsem si jí nevšimla. Vzpomínám si, jak mi blesklo hlavou, že starého psa novým kouskům nenaučíš, a pak jsem začala ječet z plných plic.

O krok se ke mně přiblížil, s rukama před sebou, zřejmě na znamení, jak je neškodný, a já jsem si všimla, že už jsou zase skoro čisté. Jak se blížil, rozpustila se poslední kapka na bříšku jedné dlaně; zmizela mu v kůži, stejně jako se kapka vody vpíjí do pouštního písku. Uvědomila jsem si, že couvám jako krab, křičím a nadávám, bylo mi to ale jedno. Uklouzla jsem po krvi, upadla jsem a zařvala ještě víc, když jsem si všimla, že mám nohy celé červené, jako by mi na punčochách a botách vykvetly růže. Tomas ke mně pomalu přistoupil a hovořil klidným hlasem, jako bych byla lekavé hříbě, které se snažil zkrotit.

„Cassie, poslouchej, prosím. Získali jsme trochu času, ale musíme jít. Přijdou další.“

Znovu jsem uklouzla a spadla na zadek, který jsem si narazila o něco tvrdého. Nějaká část mého mozku, která stále ještě

dokázala souvisle uvažovat, rozpoznala tvar toho předmětu, a já jsem pistoli zpod sebe vytrhla.

„Nepřibližuj se, nebo tě zabiju!“ Namířila jsem na Tomase

a navzdory faktu, že se zbraň v mém ne zrovna pevném sevření divoce třásla, jsem poznala, že vidí, že to myslím vážně. Oči, které obvykle bývaly měkké, teplé a otevřené, se nyní změnily v neprůhledná černá zrcadla. Nemohla jsem vidět nic, co se skrývalo za nimi, a ani jsem to vidět nechtěla. Bože, jak já jsem to nechtěla!

„Cassie, musíš mě poslechnout.“ Pohlédla jsem do té hezké tváře a jedna část mého já se oddělila, abych se podívala, jak se tříští a umírá další iluze. A to jsem si říkala, že jsem konečně udělala něco dobrého, že jsem někomu skutečně pomohla místo toho, abych jako vždycky jen přihlížela, jak každá sebemenší věc, kterou udělám, skončí bolestivě – ať už pro mě nebo kohokoli jiného. Měla jsem vědět, že to bylo až moc dobré, než aby to byla pravda, že on byl až moc dobrý. Tak ten je úplně mimo tvou ligu, Cassie, holčičko, pomyslela jsem si, když jsem zády narazila na dveře. Možná jsi měla začít v malém, příště raději adoptuj kotě – jenomže jsem věděla, že na nějaké příště existuje jen velice malá naděje.

Dveřmi jsem slyšela dunění hudby, něco takového, jako když se monotónní zpěv mísí s technem, a znělo to jako z nebe. Měla jsem v úmyslu ztratit se v davu, nějak se dostat na ulici a utíkat o život. Ve hře na schovávanou jsem šampionkou a v turistické čtvrti se v pátek večer snadno stanu anonymním členem davu šťastných chodců. Měla jsem samostatný bankovní účet na falešné jméno a v úschovně na autobusovém nádraží nouzovou zásobu nenápadného oblečení, navíc jsem si už dávno do paměti vryla každou postranní uličku v okruhu patnácti bloků.

Útěk by se mi mohl povést, kdybych se dokázala zbavit Tomase.

Pomalu jsem se po dveřích vysoukala nahoru, používala je jako oporu a proklínala ty vysoké podpatky. Sukně se mi vyhrnula, ale ani jsem se neobtěžovala ji narovnávat; že Tomas uvidí mé kalhotky, mě trápilo ze všeho nejméně. Rukou, kluzkou od krve, jsem hmatala za sebou, až jsem konečně našla kulatou kliku. Na nestabilních nohou jsem škvírou mezi dveřmi spíš propadla, zabouchla za sebou a nejistě jsem vykročila kolem baru.

Nemohla jsem se pořádně nadechnout a celé tělo sebou cukalo, jako kdybych měla začít zvracet, ale držela jsem se. Na to jsem neměla čas.

Světelná show už začala a poskakující a rotující masu tanečníků bičovaly oslepující záblesky stroboskopů. Okamžitě mě ohlušil pulzující rytmus i hluk davu, Tomase jsem slyšet nemusela, ale stejně jsem věděla, že tam je. Světlům stroboskopů se podařilo změnit barvu krve na mém oblečení, takže někde se jevila jako černá, jinde stříbrná. Sice jsem pochybovala o tom, že vypadám normálně, v sále ale

v podstatě panovalo přítmí, takže jsem mohla splynout s davem a nezpůsobit paniku. Proklouzla jsem všemi otevřenými plochami a na útěku jsem se snažila přemýšlet. Můj velký mozek ale zřejmě nebyl přítomen; zbyly mi jen instinkty, které velely: „Rychleji!“ Snažila jsem se, protože jsem věděla, že mi kromě čekání na to, až mě dožene, nic jiného nezbývá, jenomže jsem také věděla, že to stačit nebude.

Byla jsem asi v polovině parketu, když mě Tomas chytil. Obrátil mě tváří k sobě a cítila jsem, jak mi jeho ruka projela propálenými zády trika, aby mě k sobě přitiskl. Pro všechny ostatní to muselo vypadat, jako že tančíme; že se nemůžu odtáhnout, jsem věděla jenom já. Ruku s pistolí mi držel

v železném sevření tak, aby mi zbraň mířila podél boku dolů a směrem od něj. Stejně bych se ani vystřelit nepokoušela. Dlaně jsem měla tak zpocené, že mi dělalo problémy tu věc vůbec udržet, navíc tam bylo příliš mnoho lidí na to, abych

takový výstřel riskovala. Kromě toho, pokud jsem se v odhadu nespletla, kulka by mu kromě podráždění nezpůsobila vůbec nic.

Přejel mi prsty po holé páteři až k okraji znamení. Téměř uctivě je hladil. „Slyšel jsem o tom vyprávět, ale nikdy jsem tomu nevěřil.“ V hlase jsem slyšela něco, co znělo jako posvátná bázeň. Nějak se mu podařilo docílit toho, abych ho slyšela i přes tu ohlušující hudbu, ale já jsem o žádnou konverzaci zájem neměla. Zkroutila jsem se v marné snaze vymanit se ze sevření, a proklela jsem to znamení, jež mě teď nechránilo. Zřejmě se vyčerpalo během předchozího boje, jinak by to totiž znamenalo, že na nemrtvé jeho úrovně neúčinkuje – na jeho dotek totiž nijak nereagovalo.

„Cassie, podívej se na mě.“

Neuposlechla jsem, protože už od dětství vím, že když se upírovi podíváte přímo do očí, usnadňujete mu možnost vás ovládnout. Po scéně ve skladu jsem neměla nejmenší pochyby o tom, že on upír je; v hlavě jsem ho ale zoufale mít nechtěla. Soudě podle toho, že dokázal oklamat můj protiupírský radar

a několik měsíců se vydávat za normálního člověka, jsem měla co do činění s mistrem přinejmenším třetí třídy, spíš ale nějaké vyšší. Pravděpodobnost byla vysoká už proto, že jsem ho při vzácných příležitostech viděla venku za plného slunečního světla, což nedokázal ani Tony, aniž by při tom neriskoval něco mnohem horšího než jenom úpal. Ne že by na jeho třídě nějak zvlášť záleželo; kterémukoli z nich by stačil jediný pohled, abych se rozkdákala jako slepice.

Kdysi jsem před těmito věcmi mívala ochranu na solidní úrovni, ale když teď můj ochránce byl tím, kdo mě chtěl zabít, stala jsem se snadnou kořistí; nikdo nikdy nepomstí žádnou újmu, jež mi bude způsobena. Věděla jsem i to, že Tony vypsal odměnu pro toho, kdo mě k němu přivede. Tonymu nevadilo za pomstu zaplatit. S přihlédnutím k tomu, kolik jsem ho už stála, asi zaplatí s úsměvem. Že by proto Tomas zabil ty ostatní upíry, protože v nich viděl rivaly, kteří ho chtěli připravit o odměnu?

Kolik to za mě ten Tony sakra nabízel? A proč Tomas tak dlouho s výběrem otálel?

Vzpírala jsem se a bojovala s ním, ale všichni kolem nás ignorovali; zřejmě si mysleli, že jenom tak mizerně tančím. Tomas mě sevřel pevněji. S ohledem na to, jak málo jsem se ho kdy vůbec dotýkala, mi teď to intimní objetí přišlo divné. Bylo hodně těžké si uvědomit, že je to vlastně Tomas. Můj mozek si jej tak pevně zařadil do kategorie přátel, že ho teď odmítal přesunout do škatulky nadepsanéPsychotický vraždící upír. Ani způsob, jakým mě držel, mi v tom zmatku příliš nepomáhal – když mi rukou přejížděl po téměř nahých zádech nahoru a dolů a snažil se mě přimět k tanci daleko pomalejšímu

a smyslnějšímu, než k jakému vyzývala hudba, bylo mi to mnohem víc než jenom příjemné.

Jeho tělo jsem na rozdíl od legend vnímala jako teplé, připadalo mi hladké a pevné jako satén, co se ale týče veškerých nadějí na to, že bych se mohla vymanit z jeho sevření, mohlo být klidně z oceli. Když sklonil hlavu a já jsem ucítila, jak mi přejíždí rty po krku, zrychlil se mi tep a myslela jsem, že asi omdlím. Myslím, že se mi z toho, jak mě jemně líbal na kůži, jako kdyby si vychutnával pulz pod ní, skutečně na chvilku zastavilo srdce. Měla jsem pocit, jako by jej má krev cítila, jako by se mi v žilách pohybovala pomaleji a houstla při čekání, až ji osvobodí. Začala jsem se potit, ale nemělo to nic společného s žárem tolika těl, stěsnaných na malém prostoru.

Chystal se mě zabít rovnou tam, před pár stovkami svědků?

Když jsem si uvědomila, že by mu to zřejmě mohlo projít, proběhl mnou mráz. Dokonce by odtamtud mohl odnést i mé tělo, aniž by v tom kdokoli viděl cokoli divného; všichni by viděli, jak se Tomas stará o svou spolubydlící, která z toho horka omdlela. Gentleman!

Měla jsem vědět, že se něco podobného stane. Kdykoli jsem někomu uvěřila, zradil mě; kdykoli jsem někoho milovala, zemřel. Vzhledem k tomu, že Tomas už byl mrtvý, jsem usoudila, že tento vzorec platí.

„Nevzpírej se mi, prosím.“ Když jsem na vlhké a lepkavé pokožce ucítila jeho dech, znovu mi přeběhl po zádech mráz. Ta pobídka mi proběhla žilami jako droga a zalila mě příjemnou narůžovělou září, která jako by zahnala některé obavy a většinu bolesti, ale také mi ztížila přemýšlení. Nepůsobilo to tak silně, jako kdybych se mu dívala do očí, stejně jsem ale měla pocit, jako by mě místo vzduchu obklopovala těžká voda; při každém sebenepatrnějším pohybu jsem bojovala víc, než by mělo být nutné. Ne že by na tom záleželo: mé úsilí nikam nevedlo, jenom mi způsobovalo tupou bolest v zápěstí a jeho vzrušovalo.

Z tváře se mu nedalo vyčíst nic, tělo však neměl tak úplně pod kontrolou, a já jsem cítila, jak napjatý a pevný pod džínami je. Svými teplými rty přejel po mých. „Nemám v úmyslu ti ublížit,“ zašeptal. Kdyby to mělo nějaký smysl, podotkla bych, že ať by tu vraždu provedl sám, nebo mě jen odvedl k Tonymu, nakonec to dopadne stejně. Neměla jsem však čas cokoli říct, protože jeho rty se opět přitiskly k mým; potom se najednou přestal ovládat a zakryl mi ústa zraňujícím polibkem, v němž chyběla jeho předchozí jemnost.

Sevřel ruce a tiskl mě ke každému centimetru svého těla, líbal mě skoro zoufale, jako hladový na hostině. Silná ruka mi sklouzla po zádech a nahmatala okraj krátké kožené sukýnky

a nadzvedla jej. Najednou mě úplně zvedl a posadil si mě obkročmo kolem pasu. Musela jsem ovinout nohy kolem něj, nebo spadnout, čímž mi smysly přetížil dostatečně na to, že jsem si chvilku ani neuvědomovala, že se mnou tančí zpátky ke skladu. Podle všeho preferoval zabíjení v soukromí.

Když z něj vytryskla první dávka energie, roztřásla mě až ke konečkům prstů. Stále mě líbal. Buďto něco narušilo jeho koncentraci, nebo se už s nějakým krytím neobtěžoval. Proč by také měl? Já jsem tam byla asi jediným senzitivním člověkem a už jsem věděla, co je zač. Ostatním možná připadal stejný, mně ale připadalo, jako kdyby měl kůži namočenou

v roztaveném zlatu; v tmavé místnosti zářil jako malé slunce. Vířilo a praskalo kolem nás množství energie, která z něj vyrazila, až se mi zježily všechny chloupky na rukou a na zátylku. Tentýž vzduch zase jako by nabíral na hmotnosti, vyvolával pocit, vznikající těsně před vypuknutím bouře – všechno bylo náhle jasnější, zářivější a mělo ostřejší hrany.

Všechna ta síla si brzy našla ohnisko. Zasáhla mě jako příliv na oceánu, zalévala mě jedna vlna jeho síly za druhou, takže bylo těžké si vzpomenout, proč vlastně bojuji nebo v podstatě na cokoli jiného.

Přerušil polibek. Vyrazila jsem tichý – a nedobrovolný – výkřik protestu předtím, než mi ústy znovu sklouzl ke krku. Tentokrát mi to nevadilo, tentokrát se to zdálo být až podivně něžným gestem, i když jedna maličká část mého mozku zaznamenala, jak mu vlasy spadly přes mé zničené triko, takže je skrylo před jasnými světly u baru. Když jsme vklouzli za pult, Lucille, která pár metrů od nás přijímala objednávku, mi překvapeně ukázala zvednutý palec. Volat o pomoc jsem se ani nesnažila.

Odůvodnila jsem si to otázkou, co by asi Lucille svedla proti dětskému upírovi, natožpak proti mistrovi. Bylo mi mi to vlastně bylo jedno. Tomas si ale zřejmě myslel, že bych mohla nějakou hloupost zkusit, nebo možná nechtěl nic riskovat. Znovu mě políbil, a ať už měl motivy jakékoli, nepochybovala jsem, že ví, co dělá. Hedvábný pocit, který jeho rty zanechaly na mých, mi myšlenky zmátl ještě víc. Když jsme se od sebe konečně odtáhli, cítila jsem se příliš omráčená na to, abych si pamatovala, že se mu nesmím dívat do očí. Mysl mi okamžitě ztuhla a všechny myšlenky kromě Tomase prostě zmizely, jako by mi někdo v mozku stiskl nějaký přepínač. Světlo zesláblo

a hudba ztichla, až jediné, co jsem viděla, byla jeho tvář a slyšela jsem jenom krev, pulzující mi v uších.

Proč jsem si jenom nikdy nevšimla, že má oči nahoře tak svůdně zaoblené? Řasy měl jako černé hedvábné třásně kolem maličkých plamínků, které mu díky světlům na baru tančily

v očích. Cosi ve mně zareagovalo na žár, který jsem v jeho pohledu zahlédla, protože mé ruce získaly vlastní vůli a začaly přes nehmotnou bariéru jeho košile ohmatávat ty ploché cihličky na břiše. V tu chvíli záleželo jen na tom cítit ty pevné svaly pod hedvábnou kůží; chtěla jsem se propracovat rukama po krku a zabořit je do třpytivého vodopádu tmavočerných vlasů jenom proto, abych věděla, jestli jsou tak měkké, husté

a těžké, jako vypadaly. Pak ale mou pozornost odpoutal pohled

na tmavou bradavku, obnaženou pod jednou z mnoha děr

v triku; jedna z těch věcí, které mě přiváděly k šílenství častěji, než bych dokázala spočítat. Zjistila jsem, že chutná stejně dobře, jako vypadá, stejně dobře, jako jsem to vždycky věděla, navíc pod doteky mých rtů a zubů krásně ztuhla, jako kdyby na ně toužebně čekala. Když vezmu v úvahu všechny tyhle věci, nemohu divit, že jsem si sotva všimla, že mě Tomas odnesl zpátky do skladu a nohou zabouchl dveře.

Zhluboka a přerývaně se nadechl a pomalu se ode mě odtáhl. Po chvíli promluvil chraptivým hlasem, tak odlišným od svého obvyklého. „Dej mi tu zbraň, Cassie. Kdyby náhodou spustila, někomu by mohla ublížit.“ Ten hlas zněl tak drsně a podivně nevýrazně, až mi to trochu pročistilo hlavu. Pohled na mého prvního útočníka mi pomohl také. Ležel na zemi ve třech kusech, jak ho mé ochranné znamení už napůl rozežralo. Skrz torzo jeho těla jsem viděla zčernalé třísky v místě, kde se do dřevěné podlahy propálila část obráceného pentagramu.

S vytřeštěnýma očima jsem na to hleděla a pociťovala jsem lehkou závrať i velkou nevolnost. Potom mi ten vtip najednou došel: někomu by mohla ublížit. Tak tohle byla sranda!

Musela jsem se Tomase chytit, abych neupadla, a zbraň mi nepoužitelně visela podél jeho zad. Vytáhl mi ji z ochablé ruky a někam ji zastrčil. Neviděla jsem, kam; prostě zmizela.

S obavami mě pozoroval, což mi přišlo také legrační. Začala jsem se hihňat. Doufala jsem, že mu Tony zaplatil dobře – byl to komik.

„Jestli chceš, můžu tě nést, Cassie, ale musíme jít.“ Pohlédl na hodiny na stěně. Ukazovaly 8:37.

„Hele, ještě máme čas naši schůzku stihnout.“ Pořád jsem se chichotala, ale hlas nezněl jako můj. Nejasně jsem si uvědomovala, že jsem se ocitla na pokraji hysterie, potom se Tomas pohnul. Vzápětí jsem si uvědomila, že mě opět drží

v náručí a jsme venku, běžíme tmavou ulicí tak rychle, že kolem nás pouliční lampy vytvořily jedinou dlouhou stříbrnou čáru.

O vteřinu později se k nám přidaly dva tmavé stíny, z každé strany jeden.

„Spi,“ poručil mi Tomas, zatímco svět uháněl kolem nás. Uvědomila jsem si, jak strašně jsem unavená, a spánek mi přišel jako velice dobrý nápad. Měla jsem pocit tepla a pohodlí i přesto, že se mi hlava točila natolik, až to vypadalo, že nás noční obloha spěchá pozdravit nebo že letíme ke hvězdám.

Vzpomínám si, jak mě jako ve snu napadlo, že jestli takhle vypadá smrt, nevypadá špatně.

Kapitola 3

Vzbudila jsem se unavená, rozbolavělá a hodně vystrašená. Náladu mi nezlepšil ani fakt, že se nade mnou skláněl Tomas. Jeho bezvýrazný obličej vzhůru nohama byl první věcí, kterou jsem uviděla. „Jdi ode mě!“ zaskřehotala jsem, zatímco jsem se snažila posadit. Musela jsem několik minut počkat, až se místnost přestane točit, a když se konečně zastavila, neskákala jsem nadšením nad tím, co vidím. Bezva. Odložil mě

v předpokoji pekla. Malou místnost, vytesanou v červeném pískovci, osvětlovala jen dvojice strašidelně vyhlížejících nástěnných svícnů. Zdálo se mi, že jsou vyrobeny

z propletených nožů, a přidržovaly skutečné, odporně páchnoucí pochodně. To mi hned prozradilo, že jsem v místě se spoustou silných ochranných znamení, protože ta ruší elektřinu. Nevypadalo to dobře.

To místo by bylo ideální mučírnou, až na to, že namísto železných panen a palečnic v ní stála jenom velice nepohodlná černá kožená pohovka, na níž jsem ležela,a malý odkládací stolek s několika časopisy. Jedním z nich byl výtisk Oracle, ve světě magie ekvivalent Newsweeku, stejně jako u většiny tiskovin v čekárnách, i tenhle byl několik měsíců starý. Jednou týdně jsem si jej vždycky zaskočila přečíst do jisté kavárny

v Atlantě, pro případ, že by se v tom mém druhém světě semlelo něco, co by mohlo ovlivnit život nový. Pochybovala jsem o tom, že do této kategorie spadá titulní příběh tohoto vydání o vlivu levných asijských dovozů na trh kouzelných medicín; druhým časopisem byl obyčejný bulvární plátek

s třípalcovým titulkem DĚDIC PÝTHIE POHŘEŠOVÁN! křičel do světa Crystal Gazing pro tento týden, JE ČAS VRAŽDIT! Protočila jsem oči v sloup, ale hned jsem toho nechala, protože to bolelo. Zřejmě vyschly při spatření titulku další zprávy: MARŤANÉ UNÁŠEJÍ ČARODĚJNICE.

„Mia stella, Senát ti Tomase přidělil jako osobního strážce, nemůže tě opustit,“ káral mě jemně známý hlas ode dveří.

„Neztěžuj mu to.“

„Nic neztěžuju.“ Po tom, čím jsem prošla, bych řekla, že jsem sama svým odůvodněním. Cítila jsem se vážně mizerně, byla jsem tak unavená, že jsem se zapotácela, když jsem se pokusila postavit, a oči mě pálily, jako bych za sebou už měla ten pořádný a vyčerpávající pláč, ke kterému jsem se pořád nemohla odhodlat. Ustupovat jsem ale nehodlala. „Nechci, aby se motal někde blízko mě.“

Ignorovala jsem Tomase i jakéhosi neznámého chlapa v obleku dvořana ze sedmnáctého století. Soustředila jsem se na jediného přítele, kterého jsem v místnosti měla. Neměla jsem ponětí, co tam Rafe dělá. Ne, že bych nebyla ráda, že ho mám – potřebovala jsem všechny kamarády, které jsem mít mohla – jenom jsem nevěděla, kam ho zařadit. Rafe je zkratkou jména Raffael a byl to miláček Říma a oblíbený umělec papežů, dokud v roce 1520 neudělal tu chybu, že odmítl zakázku jednoho

bohatého florentského obchodníka. Tony se na poli umění snažil konkurovat Medicejům: oni měli Michelangela, on potřeboval Raffaela. Rafe mu řekl, že už teď má zakázek mnohem víc, než dokáže zvládnout, a že stejně maloval fresky pro papeže.

Rozhodně neměl v úmyslu cestovat až do Florencie jenom proto, aby někomu vymaloval jídelnu. Nebyl to dobrý tah. Od té doby Rafe malovat cokoli, co Tony chtěl, včetně mé ložnice, když jsem byla ještě maličká. Strop udělal plný andělů tak realistických, až jsem si celé roky myslela, že na mě dávají pozor, když spím. Byl jedním z mála lidí u Tonyho, které jsem opouštěla s velkou lítostí, musela jsem se ale vyplížit bez jakéhokoli loučení. Neměla jsem na výběr: patřil Tonymu,

a pokud by mu jeho pán položil přímou otázku, musel by mu říct pravdu. Pokud tedy byl teď tady, znamenalo to, že ho Tony tady mít chtěl. To mou radost ze setkání poněkud mírnilo.

Tomas neříkal nic, ale ani neodešel. Zlostně jsem se na něj zahleděla, nemělo to však žádný viditelný účinek. Větřila jsem potíže. Musela jsem přece utéct, a čím víc hlídačů tam bylo, tím těžší úkol mě čekal. Svou roli hrála i skutečnost, že už jen při pohledu na něj mnou proběhlo tolik emocí, až mě začala bolet hlava. Násilí nebylo to, co mi vadilo nejvíc. Během vyrůstání jsem jej viděla dost na to, abych dnešní události v klubu mohla odbýt pokrčením ramen, když už jsem se probrala ze šoku

z toho, že se jich účastnil Tomas. Trochu mi pomáhalo to, že už neklečím v kaluži krve, stejně jako fakt, že ti upíři, které zabil, se snažili udělat totéž mně. Svůj postoj jsem mohla shrnout celkem jednoduše: Žiju, oni ne – vyhrála jsem. Během života

u Tonyho jsem se naučila mít na tyhle věci celkem praktický náhled.

Také jsem musela Tomasovi poděkovat za to, že mi zachránil život, i když bych se nebezpečí nejlépe vyhnula v první řadě tím, že bych ho nechodila varovat. Dokonce jsem byla ochotná mu odpustit, že mě beze slova vysvětlení odnesl někam pryč – zkrátka jsem nebyla v nejlepším rozpoložení pro klidnou diskusi. Říkala jsem si, že jsme si celkem vzato kvit – až na tu zradu. To bylo něco jiného. Tohle mu neodpustím jen tak, pokud vůbec.

S Tomasem jsem sdílela útržky svého života na ulici, věci,

o nichž jsem nikdy s nikým nemluvila, jen abych ho povzbudila k tomu, aby se mi otevřel. Měla jsem strach, že ani přes veškerou pozornost, kterou k sobě přitahoval v klubu, nenajde žádné přátele, a přemýšlela jsem o tom, jestli netrpí stejnými fobiemi z mezilidských vztahů jako já. Sakra, vždyť já jsem si

dokonce dovolila ho mít ráda. Ale všechno, co mi celou dobu říkal, byla lež. Ani nemluvím o tom, že mě záměrně zbavil mé vůle, čímž ze mě udělal tak velkého hlupáka, že jsem se musela hodně přemáhat, abych se nečervenala doteď. Něco takového je mezi upíry považováno za vážnou věc; kdybych byla s Tonym zadobře, asi by pořádně řádil kvůli tomu, že někdo na jeho služebníka nepatřičně působil svým vlivem.

„Promluvím si s ní,“ řekl Tomas Rafeovi. Než jsem stihla protestovat, ostatní opustili místnost a dali nám jakousi iluzi soukromí. Bylo to jenom pro oko; díky upířímu sluchu v tom žádný rozdíl nebyl.

Ani jsem se neobtěžovala tišit hlas. „Dovol, ať ti to řeknu jednoduše,“ začala jsem zlostně. „Lhal jsi mi a zradil jsi mě. Už tě nechci nikdy vidět, mluvit s tebou, nebo dokonce dýchat stejný vzduch jako ty. Už nikdy. Pochopil?“

„Cassie, musíš to pochopit; udělal jsem jenom to, co jsem musel –“

Všimla jsem si, že něco drží v ruce. „A co děláš s mou kabelkou?“ Mohla jsem si myslet, že ji prohledá – Tony nemohl vědět, jaké překvapení jsem si pro něj mohla schovat – ale protože se jednalo o Tomase, znamenalo to pro mě další zradu.

„Vzal jsi mi něco?“

„Ne. Je v takovém stavu, v jakém jsi ji měla. Ale Cassie…“

„Dej to sem!“ hmátla jsem po ní a skoro jsem upadla. „Neměl jsi žádné právo –“

„Věž! Věž! Věž!“ můj tarotový balíček spadl na zem a zdálo se, že má hysterický záchvat. Cítila jsem v očích slzy. Byl to sice jen hloupý balíček karet, ale také jediná věc, kterou mi Eugenie dala.

„Tys ho zničil!“

Rychle jsem si klekla, abych posbírala rozházené karty,

a Tomas poklekl vedle mě. „To ty znamení všude kolem,“ řekl tiše. „Je jich tu tolik, že se s tím kouzlem vzájemně ruší. Až odejdeme, měl by být v pořádku, nebo ho pro tebe můžu nechat přečarovat. Jednoduché kouzlo.“

Plácla jsem ho přes ruku, abych ji odehnala od svýchubohých zmatených karet. Věděla jsem, jak se cítí.„Nesahej na ně!“ třesoucíma se rukama jsem je neobratně vracela do balíčku, zatímco on seděl na patách a pozoroval mě.

„Promiň, Cassie,“ řekl nakonec. „Věděl jsem, že tě to naštve –“

„Naštve?“ odsekla jsem mu, rozzlobená natolik, že jsem sotva viděla. „Nechal jsi mě žít v domnění, že jsi nějaké ubohé

a zneužívané dítě, které potřebuje přítele, a já blbá jsem ti na to naletěla! Věřila jsem ti, ale tys mě vyměnil za –“ zmlkla jsem

a zhluboka se nadechla, abych se vzpamatovala. Nechtěla jsem mu dopřát uspokojení z toho, aby mě viděl brečet. To teda ne! Schovala jsem karty zpátky do kabelky a zkontrolovala jsem zbytek jejího obsahu, abych získala čas k opětovnému získání sebekontroly. Po minutě jsem zvedla hlavu. „Ne všechno, co je rozbité, se dá spravit, Tomasi.“

„Já jsem ti nelhal, Cassie, přísahám.“

Při pohledu do jeho tolik upřímných očí jsem mu skoro uvěřila. Skoro. „Takže snad jsi ubohý zneužívaný mistr upír? Ale prosím tě!“

„Nelhal jsem,“ opakoval, tentokrát důrazněji. „Bylo mi řečeno, že tě musím ochránit. A to jsem taky dělal. Na to jsem musel získat tvou důvěru, ale nelhal jsem kvůli tomu. Nikdy jsem ti neříkal, že jsem byl zneužívaný, ale kdybych to řekl, mluvil bych pravdu. Tohle by mohli tvrdit všichni z Alejandrových služebníků.“

Nemohla jsem uvěřit tomu, co dělá. Nečekala jsem žádnou srdceryvnou omluvu, ale že ani nehodlal přiznat, co udělal, mně přišlo moc. „Je mi z tebe špatně,“ řekla jsem a znovu se zvedla na nohy. Došla jsem ke dveřím a vystrčila z nich hlavu. Rafe stál v chodbě a snažil se vypadat, jako že neslyšel každičké slovo.

„Buďto půjde, nebo ode mě nečekej žádnou spolupráci.“

V další sekundě už měl Tomas ruce kolem mého nadloktí,

a když mě přitáhl k sobě, sevřel mě skoro až bolestivě. „Co ty víš o zneužívání?“ tázal se a v hlase mu zazněl vztek. „Víš, jak se ze mě stal upír, Cassie? Měla bys mě raději, kdybych ti řekl, že mě i se zbytkem naší vesnice obklíčili a odvedli pryč, aby nás mohl Alejandro se svým dvorem lovit? A že nejsem mrtvý jen proto, že si jeden z jeho dvořanů myslel, že jsem dost atraktivní na to, aby si mě ušetřil pro sebe? Že jsem se musel dívat, jak lidé, kteří přežili mor a války, kteří po mém boku několik let bojovali proti obrovské přesile, jsou nějakým šílencem zabíjeni jen pro jeho zvrácené pobavení? Tohle chceš slyšet? Jestli ti to nepřipadá dost hrůzné na to, abych získal tvé odpuštění, věř mi, že mám ještě hodně dalších příběhů. Můžeme si je vykládat navzájem, ale myslím, že ti dojdou dřív než mně. Tys žila na ulici jenom pár let, já jsem byl s Alejandrem tři a půl století!“

„Tomasi, pusť prosím mademoiselle Palmerovou.“

K mému překvapení zasáhl ten podivně oblečený muž. Myslela jsem, že vypadá jako někdo z časů anglické restaurace, ale teď

jsem si uvědomila, že zřejmě pochází z druhé strany kanálu La Manche. Přízvuk měl výrazně francouzský. Skoro jsem zapomněla, že tam je. Ještě podivněji zapůsobilo, že Tomas okamžitě udělal, oč byl požádán, odstoupil ode mě, jako by jej kontakt se mnou spaloval, černýma očima se však dál vpíjel do mých, jako by čekal na odpověď. Co jsem měla říct? Prošel sis peklem, takže je oukej, že mě teď vydáš lidem, kteří mi možná budou dělat ještě horší věci? Měl jsi zmršený život, takže je

v pořádku, že jsi zničil i ten můj? Jestli jsem měla říct tohle, počká si pěkně dlouho.

„Možná bys její hlídání mohl na chvíli svěřit mně?“ Francouz to sice formuloval jako otázku, ale už mě vedl chodbou, aniž by čekal na odpověď.

Brzy jsem znovu spatřila svou starou Nemesis, nikoli však za okolností, jaké jsem očekávala. Tonyho tlustý obličej vypadal stejně jako vždycky, což mě překvapovalo, protože on sám se – až na šaty – nezměnil od roku 1513. Měl na sobě to, co jsem ráda nazývala jeho mafiánským oblekem – trojřadový proužkovaný, který vypadal jako něco, co ukradl vyhazovači

z obchodu s ilegálním chlastem v období prohibice, což možná udělal. Ten oblek měl rád, protože mu někdo jednou řekl, že ve svislých pruzích vypadá štíhlejší. Lhal mu. Tony zemřel

s hmotností přes sto třicet kilo, což při výšce 160 centimetrů znamená, že měl tvar fotbalového míče s nohama. A teď už ho nezmění žádné diety ani cvičení.

Ale i se svou hmotností a s příšerným smyslem pro módu vypadal Tony líp než jeho hlavní pohůnek Alphonse, který jako vždycky stál svému pánovi za levým ramenem. I když v tu chvíli byli jen odrazy ve velkém zrcadle, hned jsem poznala, že jsou ve staré pevnosti ve Philly. Překvapilo mě, že dokonce i Tony měl tolik odvahy, že se hned nastěhoval zpátky, měla jsem ale vědět, že malé koule mezi jeho vady nepatří. To, kde jsou, jsem poznala proto, že Tony spočíval ve svém obvyklém křesle, na trůně, který pocházel z nějakého biskupského paláce z doby, kdy frčel pozlacený filigrán. Opěradlo se tyčilo do výšky metr osmdesát nad zemí, Alphonse si však nemusel stoupat na špičky, aby přes ně viděl. Výška jeho vzhledu také moc nepomáhala. Byl stavěný tak, jako by ho dal dohromady někdo, kdo ví, jak má správný kriminálník vypadat, ale k tomu měl jeden z nejděsivějších obličejů, jaké jsem kdy viděla. Tím nemyslím, že by byl takovým tím sexy darebákem hollywoodského typu – ten chlap byl prostě normálně ošklivý.

Někde jsem slyšela, že než se stal upírem, byl jedním ze zabijáků „gangstera s dětskou tváří“ Baby Face Nelsona, ale podle mě spíš vypadal jako někdo, koho mlátili baseballovou pálkou – opakovaně a do obličeje. Jako dítě jsem byla fascinována tím, že neměl skoro žádný profil, protože mu nos z obličeje nevystupoval víc než linie jeho neandertálského obočí.

Kdykoli jsou upíři ve filmech vykresleni jako krásní, sexy

a s bezednými skříněmi drahého oblečení, můžu se vždycky potrhat smíchy. Když jste mrtví, vypadáte v podstatě stejně jako zaživa. Za stovky let se můžete naučit pár triků na zkrásnění, většina upírů se tím ale neobtěžuje. Někteří

z mladších se sice snaží, protože jim to pak usnadňuje lov, většině starších je to ale jedno. Když někoho dokážete pouhou sugescí přesvědčit, že vypadáte jako kdokoli od Marilyn Monroe po Brada Pitta, začne vám make-up připadat jako zbytečné rozhazování.

I přesto, že tu byl prostřednictvím kouzelného zrcadla přítomen Tony i se svým vrchním pohůnkem, měla jsem dobrou náladu. Vypadala jsem ale mnohem hůř než oba dohromady –

z rozervaného trika vykukovala růžová podprsenka,

z poškrábaného obličeje mi tekla krev a po botách mi stékaly roztavené kousky upíří břečky. Byla jsem ale pořád naživu, zůstala jsem člověkem, a Tony vypadal nešťastně. O moc lepší to už nebude. Tony samozřejmě nebyl jediným problémem na dohled, usoudila jsem však, že když jsem to dotáhla tak daleko, mohla bych dostat šanci bojovat. Kdyby mě Senát chtěl mít mrtvou, mohl mě nějaký jejich špion oddělat kdykoli během posledních šesti měsíců.

Přes obrovskou místnost jsem se ohlédla k místu, kudy vešel Tomas. Stál u dveří, čímž technicky vzato uposlechl mého požadavku, aby se ode mě držel stranou, nebyl ale tak daleko, jak by mi to vyhovovalo. Mluvil s jedním ze strážných

v komnatě; pocházel ze čtveřice identických dvoumetrových blondýnů, kteří vypadali, jako by vystoupili z nějaké středověké tapiserie, komplet i s válečnými sekyrami zavěšenými přes mohutná záda a v přílbách s maličkými chrániči nosů. Všimla jsem si, že si přes klubové oblečení přehodil černou džínovou bundu. Sice ladila s džínami, ale vypadal v ní jako nějaký drsňácký motorkář. Obličej měl ve stínu, takže jsem neviděla jeho výraz, ten by mi ale nejspíš nic neprozradil. Aspoň ne nic, co bych chtěla vidět.

Až hrůzostrašně jsem se musela přemáhat, abych k němu nešla. Zoufale jsem toužila vidět, jak se kvůli mně rozzáří tak, jako to nikdy nedělal kvůli nikomu jinému, abych ho slyšela říkat, že všechno bude v pořádku. Věděla jsem, co je zač, věděla jsem, jak mi lhal, nějaká část mého já mu ale stále ještě chtěla věřit. Doufala jsem, že je to jen přetrvávající účinek té jeho předchozí mentální invaze. Namlouvala jsem si, že to přejde. Mé oči si začaly zvykat na skutečnost, že by mohl vypadat jako můj Tomas, což nebyla pravda; muž, kterého jsem myslela, že znám, mimo mou představivost nikdy neexistoval.

Přinutila jsem se přesunout pozornost zpět k hlavní události. Vzhledem k tomu, co jsem viděla, to ani nemuselo být tak těžké. Na masivním obdélníkovém stole, který – kromě řady sedadel na vzdálenější straně – představoval jediný nábytek v místnosti, ležela silná mahagonová deska. Zdálo se, že stůl váží alespoň tunu, a stál na podobné mamutí platformě

z černého mramoru, na niž se vystupovalo po lesklých schodech. Takto mohl Senát zasedat asi tak metr nad místem, kde směli stát skromní prosebníci nebo, jako tomu bylo v mém případě, vězni. Zbytek místnosti – nebo jeskyně, protože později jsem zjistila, že se nachází několik pater pod povrchem – byl vytesán v červeném pískovci a vyzdoben poskakujícími plaménky z obrovských černých železných lustrů. Zrcadlo, opřené v levé části stolu, působilo jako rušivý a ohyzdný prvek, ale jenom proto, že zrovna odráželo Tonyho obličej. Dekorace jinak sestávaly z pestrobarevných praporců a erbů členů Senátu, zavěšených za každou z jejich židlí. Čtyři ze štítů halilo černé sukno a těžké, brokátové židle před nimi stály obráceny ke zdi. To nevypadalo dobře.

„Požaduji odškodnění!“ Obrátila jsem pozornost zpátky

k Tonymu, který tento svůj požadavek opakoval přinejmenším popáté. Patřil k zastáncům debatní školy „opakovat do té doby, dokud to nevzdají“, hlavně proto, že moc netrénoval. Nikdo

z jeho rodiny nikdy neudělal nic jiného, než že se mu klaněli a šoupali nohama, a když vám takovou věc dělají stovky let,

přece jen to osobnost trochu oslabí. „Já jsem ji přijal, vychoval ji, zacházel s ní jako s jednou z našich, a ona mě zradila! Mám plné právo požadovat její srdce!“

Mohla jsem poukázat na to, že pokud nejsem upír, propíchnout mi srdce by bylo přece jen trochu moc, chacha, raději jsem se ale soustředila na důležitější otázky. Ne že bych si myslela, že se Senát bude zabývat Tonyho obchodními dohodami, měla

jsem ale vzácnou příležitost to tomu hnusákovi nandat,

a nechtěla jsem o ni přijít. „Nechal jsi zabít mé rodiče, aby sis mohl můj talent nechat jenom pro sebe. Říkal jsi mi, že ti má vidění pomáhají vyvarovat se katastrof, které jsem viděla, a že je předáváš dál, abys varoval ostatní, ale celou dobu jsi z nich profitoval jenom ty sám. Takže tě žere, že jsem tě stála nějaké peníze? Jestli se k tobě někdy dostanu dost blízko, uříznu ti hlavu!“ To jsem spíš jenom tak věcně prohodila, protože zabít Tonyho byl můj dávný sen. Dobře jsem věděla, že příliš velkou šanci na jeho splnění nemám.

Nezdálo se, že by Tonyho můj výbuch nějak zvlášť rozrušil, což jsem ale čekala. Lidi mu tím hrozili už po staletí, ale stejně byl pořád tady. Jednou mi řekl, že přežití je pro jeho protivníky výmluvnější odpovědí než cokoli jiného, což zřejmě platilo dodnes. „Nemá žádný důkaz, že jsem s tou politováníhodnou událostí měl cokoli společného. Mám tu snad sedět a nechat se urážet?“

„Já jsem to viděla!“

S úmyslem obhájit se jsem se obrátila k předsedkyni Senátu, oficiálně nazývané Konzulka, ta ale zrovna hladila kobru dost velkou na to, aby se jí dvakrát ovinula kolem těla, což mi přišlo hodně rušivé. Vypadala ochočeně, ale stejně jsem si na ni dávala pozor. Upíři mají tendenci zapomínat, že to, co by pro ně bylo jen nepříjemné, jako například kousnutí jedovatým hadem, by mohlo mít poněkud vážnější následky pro smrtelníky, kteří

s nimi pracovali. Ti z nás, kteří přežívali dost dlouho, se už naučili být opravdu pozorní.

„Ta žena blouzní,“ protestoval Tony s nevinným rozpažením svých bílých buclatých ruček. „Vždycky byla až nebezpečně nestabilní!“

„V tom případě jsem překvapena, že jste se spoléhal na její předpovědi.“

Konzulčin hlas klouzal po místnosti a na mé pokožce zanechal téměř hmatatelný pocit. Vlivem ohromného množství její síly jsem se zachvěla. Byla jsem ráda, že ji nezaměřila na mě.

Alespoň prozatím. Už dávno nenosila splývavé roucho a zlatou čelenku, ale když už někdo má tolik síly, nemusí se předvádět. Na druhou stranu mě to ani nijak nezklamalo už proto, že její oděv většinou tvořili různobarevní hadi, kteří se po ní plazili

a proplétali tak hustě, že kousek holé kůže bylo možno zahlédnout jen občas. Jejich šupiny odrážely světlo pochodní a třpytily se jako živoucí klenoty: onyx, nefrit a smaragdy,

s občasným zábleskem rubínově červených očí. Pozornost k ní však poutalo něco mnohem víc než jen oblečení; autorita v jejím hlase a inteligence v tmavých očích dávaly jasně najevo, že

v jistých ohledech je stále královnou. Nepoznala jsem ji a ani se nás neobtěžoval nikdo představit, když jsme se ale blížili ke stolu, Rafe, který mi kráčel v zádech jako morální opora – doufám – mi do ucha zašeptal jedno jméno. Když si všiml mého vylekaného pohledu, věnoval mi svůj obvyklý rozverný úsměv, až se mu mezi tmavými vousy zablýskaly zuby. „To nebyl brejlovec, co ji kouslo,mia stella.“

„Já jsem se na ni nespoléhal,“ lhal Tony jakoby nic.

„Znamenala pro mě jenom takovou výhodu.“

Stisk Rafeovy ruky na mém rameni zesílil a já jsem se kousla do rtu. Opakované výbuchy citů mohly Konzulku rozčílit – to by nebyl chytrý tah – bylo ale těžké zůstat zticha. Neměla jsem ponětí, kolik peněz jsem tomu malému ropušákovi za ty roky vydělala, ale určitě hodně. Věděla jsem, že vydělal přinejmenším deset milionů na tom, že vykoupil zásoby citrusových plodů těsně předtím, než série přírodních katastrof zničila veškerou úrodu pomerančů v Kalifornii a způsobila raketový vzestup cen. Nestávalo se to každý den, ale nešlo

o ojedinělý případ.

Tonyho hrabivost pro mě ale nebyla největším problémem. Kromě odhalení informací o tom, co udělal s mými rodiči, mě nadzvedlo nejvíc, že nechal ohněm zpustošit celý jeden městský blok jenom proto, že v té oblasti chtěl levně koupit nějakou nemovitost. Řekla jsem mu o tom týden předem, takže mohl všechny včas varovat, ale samozřejmě to neudělal. Já jsem pak v novinách s hrůzou sledovala fotky ohořelých dětských těl

a prožila jeden ze svých okamžiků prozření. Po několika kontrolách jsem si potvrdila, co jsem tušila: využíval můj talent k tomu, aby mohl plánovat atentáty, organizovat politické převraty a úspěšně provážet drogy a nelegální zbraně za zády úřadů. A to mluvím jen o tom, o čem vím. Toho dne, kdy jsem si konečně všechny kousky poskládala dohromady, jsem si slíbila, že ho jednoho dne přinutím za to zaplatit. Zaplatil, ale podle mě ne dost, to ani náhodou.

„Potom by to pro vás neměla být velká ztráta. Vaše nároky budou odškodněny.“

„Konzulko, při vší úctě, chci jen, aby se vrátila ke mně. Jsem jejím právoplatným pánem a mí lidé to potvrdí.“

„Ne.“ Její tmavý pohled na chvíli sklouzl ke mně. Uvědomila jsem si, jak se asi cítí králík, když zvedne hlavu a uvidí jestřába.

„Máme s ní své plány.“

Tony se začal vztekat. Všimla jsem si, že Alphonse nevyvíjí žádné úsilí, aby svému utrápenému zaměstnavateli pomohl. Takže jsem se v odhadu jeho inteligence nejspíš spletla. Pokud se Tonymu podaří prohádat se až do hrobu, opožděně, ale tentokrát natrvalo, mohl by Alphonse dostat šanci získat kontrolu nad podnikem, což by nahrálo mně. Alphonse a já jsme zrovna přátelé nebyli, pokud jsem ale věděla, vlastně neměl žádný důvod mě zabíjet – kromě toho, že to nařídil Tony. Pousmála jsem se; jen si kecej, Tony. Bohužel asi po minutě

k zrcadlu přistoupil jeden ze dvou obrovských upírů v bederních rouškách z leopardí kůže, stojících po obou stranách Konzulčina trůnu. Škoda, zrovna jsem se začínala bavit.

Tlak Rafeovy ruky mě ale varoval, abych zachovala bezvýrazný obličej. Stejně jako není dobré u soudu projevovat strach nebo slabost – a tohle byl v podstatě soud všech soudů – nebylo by moudré ani dávat najevo, že se bavím. Někdo by to mohl pochopit jako provokaci a to by mohlo být velice špatné.

Rychle jsem znovu nasadila výraz „pokerová tvář“, který jsem si nacvičila během vyrůstání. Zase tak těžké to nebylo: ta trocha veselí, která by se ve mně dokázala zrodit, by stejně zase rychle zemřela v okamžiku, kdy bych se zase obrátila k Senátu. Když už jejich pozornost neodvracel Tony, soustředili se teď všichni na mě, což bylo denervující dokonce i pro někoho, kdo se pravidelně účastnil rodinných setkání. Když Tony svého domácího telepata proměnil v upíra a ten ztratil své schopnosti, trval na tom, abych při nich vždycky byla, zvlášť když měly své zástupce poslat konkurenční rodiny. Proč, to netuším. Číst myšlenky neumím a existovala jen nepatrná pravděpodobnost toho, že uvidímněco o někom přítomném. Říkala jsem mu to snad stokrát, že svůj dar nemůžu zapínat jako televizi, a když už to přijde, nemůžu si vybrat, který kanál budu sledovat. On to samozřejmě ignoroval nejspíš proto, že se mu líbil luxus mít svou osobní jasnovidku po boku jako cvičeného psa.

Každopádně jsem si myslela, že mě po té spoustě nesmírně úděsných lidí, které jsem tam vídala, už nic neohromí. Spletla jsem se.

Kromě Konzulky bylo u stolu ještě dalších dvanáct míst. Víc než polovina jich byla prázdných, ale ta obsazená je plně vynahradila. Tmavovlasá žena, která ke mně seděla nejblíž,

oblečená v dlouhých sametových šatech. Tvář jí lemoval maličký klobouček, zdobený perlami velkými jako můj palec, a na vínově červené sukni se jí vlnily těžké zlaté výšivky. Její

pokožka měla ten opalizující lesk přirozeně bledé pleti, která po staletí neviděla slunce, narušený jen brázdou zjizvené tkáně okolo krku, kterou se pokusila neúspěšně zakrýt hedvábnou stuhou. Někdo se tedy k téhle krásce dostal dost blízko na to, aby jí odřízl hlavu, zřejmě ale neslyšel o tom, že k zabití upíra to samo o sobě nestačí. Zůstane-li srdce neporušené, tělo se uzdraví; když jsem si představila ohromné úsilí, které muselo být k zahojení takové rány zapotřebí, mimoděk jsem se zachvěla.

Vedle ní seděla jediná osoba, kterou jsem u stolu znala. Bylo by těžké ho nepoznat, protože se Tony svou známostí se slavnou linií rodu Draculů chlubil při každé příležitosti a na zdi v trůnním sále mu visely portréty všech tří bratrů. Jeho

samotného nestvořil Vlad III. Tepes, sám legendární Dracula, ale starší bratr tohoto velikána, Mircea. Když mi bylo jedenáct, hostili jsme ho ve Philly. Jako mnoho dětí jsem pěkné příběhy milovala – měla jsem štěstí, máloco měl Mircea raději než vyprávění o starých špatných časech. Povídal mi o tom, jak se

v době, kdy byli jeho mladší bratři Vlad a Radu v Adrianopoli drženi jako rukojmí – osmanský sultán nevěřil tomu, že by jejich otec jinak dodržel smlouvu –, setkal s jednou pomstychtivou cikánkou. Ta nenáviděla jeho otce za to, že svedl a pak odkopl její sestru, která se stala Draculovou matkou, proto Mirceu proklela upírstvím. Myslím, že původním záměrem bylo ukončit rodovou linii, protože upír nemůže mít děti, a stejně všichni předpokládali, že se rukojmí nevrátí. Mircea ale zdůrazňoval, že mu vlastně prokázala laskavost. Krátce nato jej najatí maďarští vrazi, kteří pracovali pro některé místní šlechtice, zajali, mučili a pohřbili zaživa. Něco takového mohlo dopadnout opravdu špatně, kdyby už nebyl mrtvý. Za daných okolností to spíš než cokoli jiného bylo hlavně nepříjemné.

Když jsem ho poznala, byla jsem příliš mladá na to, abych si uvědomila, že tento pohledný mladý muž, který mi vyprávěl rumunské lidové pohádky, byl ve skutečnosti zhruba o sto let starší než Tony. Teď mi jeho obličej, který už pět set let vypadal na třicet, poslal povzbudivý úsměv. Mimoděk jsem se usmála na oplátku; tyhle sametově hnědé oči byly první, do kterých jsem se zamilovala, a málem jsem už zapomněla, jak přitažlivý je.

Přesně stejné rysy získaly jeho déle žijícímu bratru Raduovi

v šestnáctém století titul „Fešák“. Mircea se zarazil a z prudce elegantního černého obleku si odmetl chomáček nití. Mircea byl kromě Rafea, který ale dával přednost spíš nedbalé eleganci, jediným upírem, o kterém jsem věděla, že se hodně zajímá

o moderní módu. Možná proto jsem ho nikdy neviděla nosit dvorní šat ze starého Valašska, nebo možná oblečení té doby prostě jenom stálo za prd. Každopádně vypadal úplně moderně, až na ten dlouhý černý ohon. Byla jsem ráda, že ho vidím, ale pochybovala jsem, že i kdyby na mě vzpomínal v dobrém, by mi byl jeden hlas k něčemu dobrý.

Když už mluvíme o aktualizaci garderoby, upír vedle Mircey – ten samý, který se potuloval po předsálí, vypadal jako reklama na GQ, pokud ten časopis v sedmnáctém století vycházel.

Vzhledem k tomu, že jsem hodně času trávila v klubu gotiků, neměla jsem žádné námitky proti vyšívanému redingotu, volné košili a kalhotách po kolena, které měl na sobě. Už jsem viděla i podivnější úbory, ale tento byl alespoň lichotivý – hedvábné punčochy ukazují nohy lépe než většina moderních stylů a ty jeho za pohled rozhodně stály. Problematickým bodem celku bylo, že se to celé odehrávalo v saténu barvy pryskyřníku.

Omlouvám se, ale upír ve žluté je prostě špatně, zvlášť když k tomu přihodíte jasně modré oči a lesklé kaštanové kadeře, spadající do poloviny zad. Byl velice hezký a měl takový ten

otevřený, upřímný obličej, kterému automaticky věříte. Opravdu mě vytáčelo, že patří upírovi. Stejně jsem mu věnovala váhavý úsměv v domnění, že to neuškodí; myslela jsem, že bych mohla dostat plusový bod za to, že kromě něj mám jako jediná

v místnosti na sobě něco žlutého. Mé tričko se smajlíkem v tu chvíli samozřejmě nevypadalo nejlépe, což možná vysvětluje, proč se neusmál na oplátku. Pozoroval mě téměř hladově a jeho pohled měl tak intenzivní váhu, že jsem se ani nesnažila doufat, že už jedl. Potřebovala jsem ze sebe tu krev dostat dřív, než někomu začnu připadat jako chodící předkrm.

Zbývající upíři, dva na vzdálenější straně od Konzulky, si byli natolik podobní, až jsem si myslela, že musí být příbuzní.

Později jsem se dozvěděla, že šlo o náhodu. Muž byl skoro stejně starý jako Konzulka; svůj slavný život začal jako jeden z Neronových osobních strážců i přesto, že jeho matkou byla

otrokyně, ulovená někde mnohem severněji, než leží Itálie. Byl jedním z císařových oblíbenců už kvůli tomu, že měl ještě sa-dističtější chutě než jeho pán: chcete si tipnout, kdo Řím zapálil ve skutečnosti? Žena, která se natolik podobala Portii, že jsem

se musela podívat dvakrát, se narodila na předválečném Jihu. Říkalo se o ní, že v okruhu dvaceti – nebo tak nějak – mil od rodného domu zabila víc vojáků Unie než konfederační armáda a že oplakala konec války i možnost snadného lovu, který s ní souvisel. Takže pocházeli z různých epoch, zemí i prostředí, díky mléčné pleti a vlnitým tmavým vlasům ale vypadali jako dvojčata. Měli dokonce podobnou barvu očí, světle zlatohnědou, jako světlo prosvítající přes podzimní listí, a dokonce byli

i sladění ve stříbrobílých šatech. On měl na sobě sice tógu a ona vypadala, že jede na bál v Savannah, dohromady ale vypadali dobře.

Než promluvila, dopřála mi Konzulka čas, abych si mohla každého prohlédnout. Když potom ale otevřela ústa, ani jsem neměla chuť dívat se jinam. Tam, kde její černě obtažené oko spočinulo, jako by se mi do kůže zabodly maličké špendlíky. Ten pocit nebyl vyloženě bolestivý, jenom jsem měla dojem, že se ze špendlíků velice snadno mohou stát meče. „Vidíš, kolik našich míst je prázdných, kolik hlasů bylo umlčeno.“ Překvapením jsem zamrkala. Že nastal nějaký problém, to mi došlo, ale takový jsem nečekala – zabít čtyři starověké upíry není zrovna snadné. Ona to ale potvrdila. „Jsme velice oslabeni. Ztrátu několika největších z nás bolestivě pociťují všichni v této místnosti, pokud to však bude pokračovat, roznese se to po celém světě.“

Odmlčela se. Nejdřív jsem myslela, že kvůli dramatické pauze, ale ona prostě jenom vypnula. Někteří opravdu staří upíři to někdy dělávají – stáhnou se na minutu, hodinu nebo na celý den do sebe a zapomenou, že existuje také někdo jiný. Na malé výpadky jsem si zvykla i u Tonyho, proto mě to nerozhodilo.

Všimla jsem si, že se k Tomasovi u dveří připojil ještě nějaký další muž, kterého jsem neznala. Vedle něj stálo něco, co vypadalo jako socha v životní velikosti, ale spíš taková neumělá, u které už nezbylo na barvu, zakrývající hliněný vnější povrch

a špatně provedené rysy. Zdálo se, že Tomas a ten nový se

o něčem hádají, mluvili však příliš potichu. Na kratičký okamžik jsem pocítila nostalgii po Tonyho přijímacím sálu, kde sice většinu přítomných tvořila vraždící hovada, ale aspoň jsem je znala jménem. Cítila jsem nervozitu už z toho, že

v zakrváceném oblečení stojím před tak mocnou skupinou upírů, že by mě dokázali zabít snad i myšlenkou, a teď jsem ještě musela tápat v nejistotě. Rafe mi stál za zády, aby mi

dodal pocit bezpečí, raději bych tam ale viděla někoho, kdo se specializuje na práci s pistolí a noži.

„Chybí nám šest členů,“ pokračovala zničehonic Konzulka.

„Čtyři jsou již ztraceni navždy, další dva se potácejí na okraji propasti. Pokud by je jakákoli nám známá síla dokázala zotavit, pak se to stane. Může se však také docela dobře stát, že se snažíme marně, protože náš nepřítel nedávno získal novou zbraň, která nás dokáže zlikvidovat v naší samotné podstatě.“ Potlačila jsem nutkání ohlédnout se na Rafea, který snad vše chápal lépe než já. Možná mi to vysvětlí později, pokud Konzulka nezačne mluvit k věci.

„Připoj se k nám, Tomasi!“ Ještě ani nedomluvila, a Tomas se už objevil vedle mne. „Může nám k něčemu být?“ Sveřepě se snažil se na mě nedívat. Chtěla jsem se na něj rozkřičet, že se mi zbaběle ani nedokáže podívat do očí, když mě zradil, Rafeovy prsty se mi ale zaryly do paže natolik bolestivě, že jsem se zase začala ovládat.

„Mám za to, že ano. Občas s někým mluví, i když to vypadá, že nablízku nikdo není, a dnes večer… Nedokážu vysvětlit, co se jednomu z těch zabijáků stalo. Bylo jich pět. Zabil jsem tři, jednoho vyřídilo to její znamení, ale ten poslední…“

„Nech toho, Tomasi.“ Rozhodně jsem nechtěla, aby tu větu dokončil. Kdyby Senát došel k závěru, že jsem pro ně hrozbou, nebylo by to pro mě dobré, a pokud by se dozvěděli o tom explodujícím upírovi, mohli by dojít k ukvapenému závěru.

Copak může i nějaký starověký mistr bojovat proti něčemu, co nevidí nebo nemůže cítit? Portiina intervence byla samozřejmě čistě náhodná – já přece nechodím po světě s armádou duchů a už vůbec nemůžu těm, které potkám, poroučet, aby za mě bojovali – tohle ale Senát nemohl vědět. Pochybovala jsem, že

by mému slovu věřili. Většina duchů je na to, aby dokázali to, co se podařilo Portiiným přátelům, příliš slabá; musela povolat snad všechny aktivní duchy na hřbitově, ale i když pracovali společně, málem neměli dost síly. Nebyl to kousek, který bych dokázala zopakovat, pokud by tomu ale Senát neuvěřil, mohlo mě to přivést do hrobu.

Tomas zatnul zuby, ale nepodíval se na mě. To bylo překvapení! „Nejsem si jistý, jak zemřel ten poslední. Určitě ho musela zabít Cassandra, ale neviděl jsem jak.“ Sice mluvil pravdu, zato ale viděl uličku plnou zmrzlých upířích kousků,

a zase tolik možností, jak se tam dostaly, nebylo. Překvapilo mě, že mi tou odpovědí ponechal jistý prostor pro manévrování,

ale asi na tom nezáleželo. Stačil jediný pohled na Konzulku, abych věděla, že se oklamat nenechá.

Než jej Konzulka stihla vyzvat, aby to vysvětlil, malý blonďák, který poslouchal mezi dveřmi, najednou oběhl stráže a vyrazil k nám. Nebála jsem se; podle opálených tváří i podle toho, jak se pohyboval, bylo jasné, že není upír. Oba strážní jej následovali tak rychle, že na pozadí stěn z červeného pískovce splynuli v barevné šmouhy, a předběhli jej. Dostali se k nám jako první a postavili se mezi Rafea, mě a toho nového, na druhou stranu se jej ale ani nesnažili chytit. Spíš se starali o to, aby měli pod dohledem mě.

„Teď promluvím, Konzulko, a pokud si nepřejete, aby situace přerostla ve válku, raději svým služebníkům nařiďte, aby na mne nevztahovali ruce!“ V blonďákově dunivém hlase sice zněl přízvuk vzdělaného Brita, jeho vzhled tomu však neodpovídal. Jediným normálním prvkem na něm byly vlasy – nakrátko střižené, bez nějakého konkrétního stylu. Na hrudi měl překřížené pásy s takovým množstvím munice, že by s ní mohl zlikvidovat celou četu, a nízko u pasu měl zavěšený opasek, na němž – plus ještě na zádovém popruhu – měl snad všechny typy ručních zbraní, jaké se dají sehnat. Poznala jsem mačetu, dva nože, upilovanou brokovnici, kuši, dvě pistole – jednu v pouzdře na stehně – a pár poctivých granátů. Byly tam i další věci, které jsem nepoznávala, včetně řady zašpuntovaných lahviček vepředu na opasku. Napadlo mě, že takhle asi vypadá šílený vědec křížený s Rambem, čemuž bych se byla i zasmála, kdybych ovšem neměla přirozený respekt z lidí s takovým množstvím železa na těle.

„Jste tu jen z milosti, Pritkine. Nezapomínejte na to,“ Konzulčin hlas zněl znuděně, ale několik jejích hadů na muže výhružně zasyčelo.

Ten si jenom odfrkl a v jasně zelených očích se mu opovržlivě zablýsklo. Napadlo mě, jestli si náhodou rád nezahrává se smrtí, a přitiskla jsem se zády k Rafeovi. Objal mě pažemi kolem pasu. Hned jsem se cítila trochu lépe. „Ona není upírka – nemáte právo mluvit za ni!“

„To se dá snadno napravit!“ Když jsem zaslechla, jak mi to někdo pronesl tichým sykavým hlasem přímo do ucha, nadskočila jsem. Vykroutila jsem se z Rafeova sevření a spatřila vysokého mrtvolně bledého upíra s mastnými černými vlasy

a s lesknoucíma se jakoby broučíma očima, sklánějícího se ke

mně. Potkali jsme se jenom jednou a nějak jsme si nepadli do oka. Ani jsem si nemyslela, že by to tentokrát dopadlo jinak. Jack, jehož dodnes někteří nazývají jeho slavnou přezdívkou, se dočkal násilného ukončení své kratičké kariéry v ulicích Londýna poté, kdy se setkal s příslušnicí Senátu Augustou – jednou z těch, které u stolu chyběly – která právě pobývala

v Evropě na dovolené. Než jej proměnila v upíra, poskytla mu názornou ukázkupořádného rozparování. Do Senátu byl povýšen teprve nedávno, jako jeho neoficiální mučitel ale sloužil v podstatě od začátku. Kdysi přijel do Philly střihnout si nějakou práci bokem, a vůbec se mu nelíbilo, když mě Tony odmítl přihodit jako bonus za dobře odvedený kšeft. Když jsem do senátní místnosti vstoupila, ulevilo se mi, že ho tam nikde nevidím; žádný jiný vchod než ten po straně místnosti tam nebyl. Ale hádání, odkud se tu vzal, nebylo zase tak velkou prioritou jako úžas nad tím, proč má rty stažené dozadu

a dlouhé a špinavé tesáky vyceněné až ke kořenům.

Rafe mnou škubl na stranu a Tomas se natočil tak, aby mohl sledovat oba nově příchozí. Než to začalo být ještě zajímavější, zasáhla Konzulka. „Posaď se, Jacku. Jak víš, patří pánu Mirceovi.“ Mircea se na mě usmál; nevypadal znepokojeně.

Buďto Jackovi důvěřoval mnohem víc než já, nebo pro něj fakt, že byl Tonyho pánem, a podle upírských zákonů i pánem mým, tolik neznamenal. Jak jsem tak znala své štěstí, sázela jsem na to druhé.

Jack sice ucouvl, nijak se mu to ale nelíbilo. Když usedal na své místo, zakňoural jako dítě, kterému zakázali pamlsek. „Vypadá jako děvka.“

„Rozhodně lepší než vypadat jako funebrák.“ Byla to pravda – jeho těžké viktoriánské šaty by jistě velice dobře vypadaly

v nějakém londýnském pohřebním ústavu – to ale nebyl ten důvod, proč jsem to řekla. Naučila jsem se, že strach znamená moc, a já jsem se Jacka bála až k smrti. Monstrem byl už zaživa; teď se stal něčím, čemu se širokým obloukem vyhýbali i upíři.

Nechtěla jsem mu ale dopřát výhodu v tom, že by věděl, jak na mě působí. Ani nemluvím o tom, že děs je pro něj afrodiziakem

– Tony řekl, že Jack má nejraději, když se jeho oběti bojí tak, až to bolí – ale já jsem mu to potěšení dopřát nehodlala. Místo odpovědi na mě jen znovu vycenil tesáky. Mohl to sice být

i úsměv, ale o tom jsem pochybovala.

„Mágové nemají monopol na čest, Pritkine,“ pokračovala Konzulka, přičemž Jacka i mě ignorovala, jako bychom byli

zlobivé děti, které se předvádějí před návštěvou. „My svou část dohody s nimi dodržíme, pokud oni dodrží tu svou.“

Poskočila jsem a musela jsem se na toho chlapa – ne, na toho mága – podívat znovu. S mágy jsem se už potkala, to ale byli jenom odpadlíci, kteří občas dělali nějakou práci pro Tonyho.

Nikdy na mě moc velký dojem neudělali. Většina z nich trpěla vážnou závislostí na té či oné ilegální látce – to je takový vedlejší produkt života v neustálé hrozbě smrti – a Tony jim jejich návyky trpěl, protože díky nim byli do práce jako diví.

Nikdy předtím jsem ale neviděla žádného v tak dobrém stavu, hlavně pokud se jednalo o příslušníka Kruhu, pokud jím tedy byl i on. Tony se bál Stříbrného i Černého kruhu, takže mě zajímali odjakživa. Zvěsti, které se šířily o Stříbrném kruhu, jehož členové údajně praktikovali jen bílou magii, byly strašidelné, ale o Černém se nemluvilo vůbec. Když už člověk narazí na skupinu tak nebezpečnou, že se o ní upíři bojí dokonce i drbat, asi bude nejlepší se jí vyhýbat. Snažila jsem se uhodnout, ke kterým patří, na jeho podivném vzhledu jsem ale nespatřila žádný znak nebo symbol.

Ukázal na mě. „Je to člověk a má magické schopnosti; to znamená, že o jejím osudu rozhodujeme my.“ Protáhl si ruce, jako by chtěl vzápětí něco popadnout – možná zbraň, možná mě, možná obojí. „Dejte ji mně a já vám přísahám, že nikdy nebudete mít důvod toho litovat.“

Mircea se na něj díval pohledem, jakým dobrá hospodyňka sleduje brouka, který se vydal přes právě domytou kuchyňskou podlahu. „Ale Cassie by toho litovat mohla, že ano?“ otázal se svým obvyklým klidným hlasem. Nikdy jsem neslyšela, že by jej zvýšil, a to i když u Tonyho bydlel přes rok.

Konzulka se zdála být chladná jako bronzová socha, ale potom kolem mě prolétla vlna energie jako teplá letní bríza s drobnými kapičkami kyseliny. Cukla jsem sebou a snažila se odolat nutkání si očistit pokožku. Netušila jsem, jestli si toho mág všiml, nebo ne. „Zatím jsme ještě nerozhodli, kdo na ni má větší nárok, Pritkine.“

„Ale tady není o čem diskutovat. Pýthie chce, aby se k ní zbloudilá vrátila. Já jsem byl vyslán proto, abych ji přivedl, a vy podle naší smlouvy nemáte žádné právo se do toho vměšovat. Patří našemu lidu.“

Neměla jsem ani ponětí o tom, o čem mluví, přišlo mi ale divné, že jej tolik zajímá má budoucnost. Nikdy předtím jsme se nepotkali a mému zmatku nepomohlo ani to, že jsem žádnému

z mágů, kteří se kdy u Tonyho ukázali, nestála za druhý pohled. Jakožto pouhou upírovu jasnovidnou hračku mě prostě přehlíželi. Štvalo mě, že se mnou takoví vyvrženci, kteří neměli v magické komunitě status o nic lepší než já, zacházejí jako

s nějakou šarlatánkou na pouti. Momentálně bych ale byla za trochu toho přehlížení vděčná. Celá ta slezina se začala až nápadně podobat situaci, když se psi rvou o kost – a já jsem byla ta kost. Nelíbilo se mi to, ale nemohla jsem s tím nic dělat.

„Patří tomu, kdo nejlépe dokáže ochránit ji i její dar,“Konzulka mluvila naprosto vyrovnaně. Napadlo mě, jestli se takto naučila ovládat sama zaživa, nebo až během toho druhého, více než dvoutisíciletého života. Možná obojí. „Shledávám zajímavým, Pritkine, že váš Kruh najednou hovoří o její ochraně. Není to tak dlouho, kdy jste nás žádali o pomoc při jejím nalezení, živé nebo mrtvé, přičemž jste preferovali tu druhou možnost.“

Blonďákovy oči se nebezpečně zablýskaly. „Nepodsouvejte Kruhu žádná slova! Vy tomu nebezpečí nerozumíte. Jen Kruh dokáže ochránit ji, ale také před ní ochránit ostatní.“ Poprvé se na mě podíval a zavrčel při tom tak, že kdyby byl upírem, obnažily by se mu tesáky. Hned jsem věděla, že mám dalšího nepřítele, kterého se musím obávat. Pohledem po mně šlehl jako bičem a podle všeho se mu to, co viděl, nelíbilo. „Bylo jí umožněno, aby dospěla bez vzdělání, odříznutá od všech, kdo ji mohli naučit ovládat se. To je recept na katastrofu.“

Podívala jsem se do těch zúžených zelených očí a všimla si, že se v nich na sekundu mihlo něco, co mohlo vypadat skoro jako strach. Pohnul rukou směrem k noži v pochvě na zápěstí a na okamžik to vypadalo, že jím po mně skutečně hodí. Rafe si zřejmě myslel totéž, protože strnul, než se však kdokoli stačil pohnout, ozval se rázný Konzulčin hlas. „Stříbrný kruh kdysi býval mocný, Pritkine. Říkáte nám, že nemůžete chránit jednu z vás jen proto, že se zatoulala od stáda? To jste natolik zeslábli?“

Tvář mu zčernala vztekem a rukou dál hladil nůž, který však nadále zůstával v maličkém koženém pouzdře. Zahleděla jsem se do těch křišťálově zelených očí a najednou mi to všechno zapadlo dohromady. Věděla jsem, kým – nebo přinejmenším čím – je. O Stříbrném kruhu jsem slyšela, že má skupinu mágů, kteří jsou pro prosazování jeho vůle vycvičeni v lidských

i magických bojových technikách. Mágové u Tonyho z nich měli smrtelný strach, protože mají povoleno zločinné praktikanty magie zabíjet na potkání. Mágové, kteří byli z Kruhu vyhnáni, už

nesmějí magii znovu praktikovat; pokud to udělali a byli objeveni, rovnalo se to rozsudku smrti. Proč pro mě ale Stříbrný kruh poslal nějakého pošahaného válečného mága? Většina lidí, dokonce i v magické komunitě, totiž na jasnovidce pohlíží jako na podvodníky, kteří nemají větší schopnosti než čarodějnice o Halloweenu. My se jim snad ani nezobrazujeme na radarech. Jenomže to, že existuje tolik nejrůznějších

podvodníků, ještě neznamená, že někteří z nás nejsou skuteční.

Napadlo mě, jestli Kruh k tomuto závěru nedošel také

a nerozhodl se, že začne s eliminací těch, kteří by mohli ohrozit jeho moc – počínaje mnou. Takhle to totiž se mnou bývá vždycky.

Kdyby na mě mág zaútočil v době, kdy jsem byla pod ochranou Senátu, jsem si docela jistá, že by ho mohli zabít a že by jim to prošlo. Ani Stříbrný kruh by nemohl protestovat proti smrti svého příslušníka, pokud si ji způsobil sám. Měla jsem tedy docela dobrou šanci, že mě nezabije, stejně jsem však po Tomasovi střelila ošklivým pohledem. Hned po příchodu sem mi mohl vrátit pistoli. Nešlo mi o to, že bych s ní mohla ublížit někomu ze Senátu, i kdybych byla tak hloupá, že bych to zkusila, ale trochu by mě uklidnila. Hlavně, jestli se ten chlap ozbrojil po zuby proto, že si chce hrát na vojáky.

„Už na sobě má naše nejsilnější znamení. Dnes večer čerpala sílu od nás všech; nezachránili jste ji jenom vy, upíři!“

„Ne, to byla společná akce, jako musí být celý tenhle podnik,“ vmísil se do rozhovoru příjemným hlasem ten hezoun.

Překvapilo mě, že se vůbec někdo opovažuje mluvit za Konzulku, nikdo se na něj ale neobořil a zřejmě to nikomu ani nepřišlo divné. Možná že Senát je takovou tou demokratickou partičkou, ale pokud ano, šlo by o první upíry, o kterých vím, že by do téhle kategorie spadali. U Tonyho byla hierarchie založena na síle a úsloví „silnější má vždycky pravdu“ bylo více či méně jediným pravidlem. Pokud vím, u ostatních rodin to vypadalo úplně stejně. Senát mohl vládnout díky síle, jež zastrašila i takové, jako je Tony, což znamenalo, že ten zrzek nemohl být tak neškodný, jak vypadal, protože jinak by ho už dávno sežrali zaživa.

K mému překvapení vzal fešák na vědomí to, že jsem přítomna, místo aby o mně také mluvil jenom jako o kusu nábytku.

„Dovolte, abych se představil. Jsem Louis-César,“ řekl a vysekl mi ale zatraceně pěknou poklonu. „A votre service,

mademoiselle.“ Pozoroval mě pozorným pohledem, ale snažil se, aby to zase tak moc nevypadalo. Pocit, že bych se mohla ocitnout na jídelním lístku, mě začal opouštět.

Na rozdíl od mnohých žen jednadvacátého století vím, jak na formální poklonu správně odpovědět. Guvernantka i učitelka, které mi Tony přidělil, se narodily ve viktoriánském období, takže jsem uměla dělat pukrlátka jako ty nejlepší. Už jsem si myslela, že jsem většinu z téhle dávné výchovy zapomněla, něco v tom Louisi-Césarovi mi ale vzpomínky zase vyplavilo na povrch. Jemu však bezpochyby zábavný pohled na to, jak se

v krví pocákaných kozačkách na jehlách a mikrominisukni snažím tu výchovu oživit, ušel, protože znovu upřel oči na Konzulku.

A já jsem se na scénu u vyvýšeného stolu zahleděla natolik soustředěně, že jsem si druhého pokusu o můj život za jeden večer málem nevšimla. První varování přišlo, když jsem ucítila, že mě zasáhla vlna energie tak silná, jako by zničehonic vypukla písečná bouře. Jedinou sekundu mi spalovala tváře žhavá

a bodající zrníčka, než Tomas odstrčil Rafea stranou a strhl mě k zemi tak silně, že jsem si při dopadu vyrazila dech. Ležela jsem tváří vzhůru, takže jsem viděla, jak uprostřed místnosti nehybně stojí dva ze sálových strážných a jak se jim z kostí pomalu odpařuje maso, jako by je požíral nějaký neviditelný hmyz. O sekundu později dopadly na podlahu dvě holé kostry; srdce a mozky zmizely i se zbytkem měkkých tkání.

Co se stalo potom, jsem skoro neviděla, protože se to neodehrávalo běžnou lidskou rychlostí, navíc mi stál v cestě Pritkin. Přikrčený stál vedle mě s hrozivě vypadajícím nožem

v jedné ruce a s pistolí ve druhé. Ve vzduchu se mu vedle hlavy vznášel další nůž a několik lahviček, jako by je tam držely neviditelné nitky. Na okamžik jsem si myslela, že se mě rozhodl vyřídit přímo před Senátem, jenomže on se nedíval na mě.

Najednou se mezi námi ocitla ta socha, kterou jsem předtím viděla u dveří. Měla sice jen takové náznaky štěrbin místo očí, stejně to ale vypadalo, že se dívá na Pritkina a čeká na rozkazy. Když už jsem to viděla v pohybu, hned jsem to poznala, i když jsem to neviděla nikdy předtím. Golemů se totiž čarodějové, které Tony zaměstnával, báli jenom o maličko méně než mágů. Jsou to hliněné postavy oživené starodávnou hebrejskou magií. Původně měli jen vyřizovat nejrůznější pochůzky pro rabíny, kteří je stvořili. Možná to někteří dělají dodnes, většina jich ale slouží rytířům, jak zní správné označení válečných mágů.

Pritkin ukázal na mě a golem svůj netečný pohled natočil mým směrem. „Ochraňuj ji!“ Golem zaujal jeho pozici a upíral na mě prázdný pohled, zatímco se jeho pán zapojil do boje. Musela jsem se podívat někam jinam, protože pohled na to stvoření mi naháněl hrůzu ještě víc než vrazi, a spatřila jsem Jacka, jak šermuje s posledním strážným. Ten burácel hlubokým zvířecím vrčením, Jack ale vypadal jako děcko o Štědrém večeru, zardělé tváře a rozzářené oči. Netrpělivým gestem, jímž jasně sděloval:

„Tenhle je můj!“ poslal Pritkina pryč.

Poslední strážný už byl mimo hru a rukou se držel za hrudník, z něhož se mu řinula krev kolem rapíru, kterým byl probodnutý skrznaskrz, jako by snad ani neměl těžkou kroužkovou zbroj. Ze zad mu trčelo asi třicet centimetrů špičaté čepele, která

v mihotavém světle svícnů zářila tmavě rudou barvou. Když jsem je vídala ve filmech, myslela jsem si, že rapíry jsou takové elegantní, skoro až zženštilé zbraně, podle všeho jsem se ale mýlila. Tento byl ošklivé ostrý, jako by někdo natáhl dvojsečnou dýku tři centimetry do šířky a na metr do délky. Zatímco jsem lapala po dechu, Louis-César jej vytáhl upírovi z hrudníku

a stejným pohybem mu uťal hlavu. Provedl to tak plynule, že ošálil i mé oči, které si na okamžik myslely, že se netrefil. Potom hlava spadla z krku a odkutálela se po podlaze.

Když se i s přílbou, která stále zázračně držela na místě, zastavila necelých třicet centimetrů ode mě, oční víčka se třepotala a zuby se na mě cenily. Přísahám, že se ústa ještě hýbala a chňapala do vzduchu, jako by se snažila dosáhnout mi na krk, i když se z hlavy řinula životodárná krev a rozlévala se v rozšiřující se kaluži. Zřejmě jsem vydala nějaký přidušený

zvuk, protože golem hlavu hned vyhodnotil jako hrozbu a rychle ji odkopl pryč. To by od něj bylo hezké, kdyby ovšem nepřehnal nápřah a neposlal ji širokým obloukem přes senátní stůl, kde se s mokrým zaduněním zastavila o zeď hned za pečlivým účesem té krásky.

Naleštěná deska stolu byla potřísněna stružkou krve a do vlasů se jí snesla sprška kapiček, které se tam třpytily jako maličké rubíny. Vylovila hlavu zpod stolu a zdvořile ji nabídla svému společníkovi, který ji ale stejně zdvořilým gestem odmítl. Byl plně zaměstnán tím, že držel ruku nad rozlitou krví. Kapičky se zvedaly a vzlétaly mu k dlani, jako by to byly kovové piliny a on byl magnetem. Vsákly se mu do pokožky jako nějaký krém, stejně jako jsem to viděla předtím u Tomase. „Tyhle věci už začínají být únavné,“ pronesl konverzačním tónem a kráska

jenom přikyvovala, zatímco pilně olizovala lesknoucí se úlomek páteře, vyčuhující ze zničeného krku její výhry.

Musela jsem na chvilku zavřít oči, abych přinutila žaludek zůstat na místě, alespoň jsem ale neječela. Za prvé bych před Senátem nevypadala dost silně, což by bylo zlé. Za druhé mě pořád ještě velice bolelo hrdlo z toho, jak mě předtím málem uškrtil upír. A za třetí jsem díky Tomasově hmotnosti neměla dostatek vzduchu. Snažila jsem se ho přesunout na jednu stranu, ale to bych spíš pohnula s mramorovou sochou. On na mě jen pořád tlačil, dokud jsem bolestí nevykřikla; teprve potom jeho tělo změklo a povolilo, až jsem jej vnímala spíš jako teplou saténovou peřinu. Mohlo by to působit uklidňujícím dojmem, jenom kdybych se dokázala zhluboka nadechnout, navíc kolem mě až nebezpečně blízko tančil Jack s posledním strážným.

Nechápala jsem, proč ho ještě nikdo nezabil, zvlášť když v ruce třímal bojovou sekeru a měl v očích výraz jednostranné koncentrace, s jakým většina mužů sleduje kanál Playboye.

Kdyby mě Senát chtěl zabít, nebylo by snadnější nechat Tonyho, aby to udělal za ně? Ale pokud to tak nechtěli, proč nemohl Louis-César zopakovat svůj předchozí výstup místo toho, aby tam jenom tak stál? Možná věděl, že se strážný nemůže dostat přes Pritkina, Rafea a Tomase, tím jsem si ale nebyla jistá. Čepel sekery mi připadala nechutně ostrá, navíc jsem věděla, jak rychle se upíři dokážou pohybovat. Strážnému stačil zlomek sekundy, a já bych se stala hlavním chodem Miss Georgia 1860 hned poté, kdy by dojedla předkrm. Kromě Tomase ale neudělal nikdo nic, a i ten se jenom maličko vyšplhal po mém těle asi tak, aby mohl nabídnout detailní popis vzorku krajky na mé podprsence, kdyby se jej někdo zeptal.

Tvářil se klidně, já jsem ale na svém těle cítila, jak mu prudce tluče srdce. To, že je také znepokojený, mě nijak neuklidnilo. Zahleděla jsem se přes jeho tmavou hlavu do míst, kde na obrovské čepeli sekery tančily odlesky plamenů svíček – byly to necelé čtyři metry. Zatímco jsem na něj nemohoucně hleděla, strážný se ke mně vrhl s vyceněnými zuby jako tygr, zahnaný do kouta, a potom to skončilo stejně náhle, jako to začalo. Jack se změnil ve šmouhu ošklivé tmavozelené látky se zábleskem bledých rukou. Zamrkala jsem, ale to už byl strážný na zemi se všemi končetinami připíchnutými čtyřmi velkými noži, které se skrz jeho svaly zabodly až do kamene pod nimi. Dva z nich byly takové ty mohutné s dřevěnými rukojeťmi, jako kdyby kdysi patřily do něčí kuchyně. Zbylé dva byly maličké stříbrné věci

z majetku mága, který si je gestem přivolal zpátky hned, když nad zajatcem získal kontrolu Jack. S hlasitým zvukem páraného masa se z upíra vyprostily a odlétly k pánovi; jeden se uvelebil v pochvě na zápěstí, druhý mu zmizel v botě. A to se ani nenamáhal použít ten u pasu. Potom se mág i golem pohnuli, aby Tomasovi umožnili zvednout mě na nohy. Sice mi právě pomohl zachránit život, když se na mě ale teď podíval, měl oči chladné jako úlomky zeleného ledu.

Nezdálo se, že by celé to vyrušení Konzulku nějak rozčílilo, v jinak dokonalé tváři se však jedna maličká vráska objevila.

„Opatrně, Jacku. Chceme odpovědi, ne mrtvolu.“

Jack se na ni blahosklonně pousmál. „Dostanete obojí,“ slíbil a sklonil se k tělu. Rychle jsem otočila hlavu, stejně jsem ale zaslechla zvuky řezaného masa a praskajících kostí. Došlo mi, že zřejmě vytahuje své nože, přičemž své oběti láme údy.

Několikrát jsem tvrdě polkla. Úplně jsem zapomněla, jak zajímavý může život u soudu být.

„Jak jsem již řekl, madame, la mademoiselle se evidentně necítí dobře. Možná bychom jí to mohli vysvětlit potom, až dostane příležitost si odpočinout?“ Louis-César hovořil tak lehce, jako by se ty události několika posledních minut snad ani nestaly. Jack mezitím z pouzdra, které vytáhl z kapsy, vyjímal třpytivé chirurgické nástroje. Zatímco je zvolna kladl vedle svíjející se oběti, spíš pro sebe se syčivě smál. Skvělé; alespoň někdo se bavil.

„Jak jistě víte, Louisi-Césare, nemáme času nazbyt.“

„Ma ch?re madame, máme všechen čas světa… tedy už teď.“ Vyměnili si pohledy, které jsem si ale nedokázala nijak vyložit.

„Smím-li něco navrhnout, mohl bychmademoiselle Palmerové vysvětlit naše dilema a ještě před rozbřeskem se vrátit. To by vám mohlo dopřát čas k dokončení toho… výslechu.“ Střelil po mně pohledem. Myslím, že jsem musela nějak dát najevo paniku z pomyšlení na to, že bych zůstala o samotě

s chlapíkem, který právě prošpikoval silného upíra. „Raffael nás může samozřejmě doprovodit,“ dodal proto rychle.

Vůbec se mi nelíbilo, jak moc jsem pro něj čitelná, když jsem se ale dozvěděla, že mě smí doprovodit někdo známý, cítila jsem se o něco lépe. Tedy jen do chvíle, kdy jsem spatřila Jacka, jak z již otevřeného upírova břicha vytahuje dlouhou lesklou šňůru střev a zavěšuje si ji přes ruku jako svázané párky. Na chviličku se zastavil, aby si olízl prsty přesně jako dítě se zmrzlinou, potom zvedl pohled a zamrkal na mě. Kůže mezi

lopatkami se mi zvlnila, jako kdyby se chtěla odplazit někam jinam. Rozhodla jsem se, že se do této konverzace nezapojím, ať už se jí zúčastní kdokoli.

Kapitola 4

Nakonec bylo rozhodnuto, že mě do mého pokoje doprovodí Louis-César, Rafe a Mircea, kteří mi všechno vysvětlí. Pritkinovi se to sice nelíbilo, nebyl ale připraven na to, aby rozhodnutí Konzulky napadl. Vzhledem k tomu, že by to znamenalo, že se jí postaví v duelu, ulevilo se mi. Pro jeden večer jsem si už užila víc boje, než jsem dokázala ustát; kromě toho jsem ani netušila, co by se stalo, kdyby se bojový mág Stříbrného kruhu postavil dva tisíce let staré upírce. Ale ani jsem to vědět nechtěla.

Byla jsem vděčná za to, že dva ze tří mých společníků patřili

k mým přátelům, nebo byli alespoň přátelsky neutrální, zároveň jsem z toho ale byla i nervózní. Senát se mnou jednal až podezřele hezky, když mě bránil proti odhodlaným vrahům, nepředal mě Tonymu nebo Kruhu, staral se o mé zdraví

a dohlédl na to, aby mi dělali společnost ti, které mám ráda. Musela jsem myslet na to, co po mně chtějí a jak moc se mi nebude líbit to, že jim to mám dát.

O necelou minutu později jsem už nevěděla jistě, jestli vzdát se bodyguarda byl dobrý nápad. Ocitli jsme se zhruba

v polovině druhého schodiště, když jsme se setkali

s vlkodlakem, sestupujícím dolů. Byl to obrovský šedočerný exemplář s charakteristickým dlouhým čenichem a s tlamou plnou zubů, ostrých jako břitvy. Jeho světle zelené oči se na okamžik setkaly s mými, a já jsem necelý krok od dalšího schodu úplně ztuhla. Předtím jsem potkala jenom jednoho vlkodlaka, nikdy ale ne z takové blízkosti, instinktivně jsem ale věděla, co je zač. Bylo to něčím víc než jen jeho velikostí; v těch očích se zračila inteligence, jakou žádné zvíře mít nemůže. Co tam ale dělá, to jsem si nedokázala představit.

Tvrzení, že upíři a vlkodlaci spolu nevycházejí, by bylo směšným podceněním skutečného stavu věcí. Možná to má něco společného s tím, že oba druhy jsou predátory, nebo měl možná Tony pravdu v tom, když tvrdil, že vlkodlaci upírům závidí nesmrtelnost. Ať už byl důvod jakýkoli, měli se k sobě jako olej a voda. Nebo spíš krev a chlupy, protože to obojí létalo vzduchem, kdykoli se tyto dva druhy potkaly. Od jednoho nebo více členů svého doprovodu jsem čekala nějakou reakci, spíš asi nějakou razantní, všimla jsem si ale jenom toho, že mi Rafe ruku kolem zápěstí sevřel silněji. Louis-César vlkodlakovi pokývl na pozdrav, jako by na schodech potkával vlkodlaky pravidelně.

„Rád tě vidím, Sebastiane.“ Vlkodlak samozřejmě neodpověděl, protože se zrovna nacházel ve zvířecí podobě, ale zato kolem nás proklouzl, aniž by se pokusil vyvolat konflikt. Byl to

skutečně surrealistický zážitek. Také mi to napovědělo, že už nejsem v Kansasu, ale ani v Atlantě.

Na konci schodiště jsme vyšli do nadzemních prostor, kde jsem se mohla konečně podívat z okna a potvrdit si, že ať jsem kdekoli, sever Georgie to není. Pohled ven mi také vysvětlil, proč měla Konzulka tolik naspěch. Od chvíle, kdy mě Tomas očaroval, muselo uplynout mnohem víc hodin, než jsem si myslela. Dost hodin na to, aby mě přenesl – a to nejen v rámci jednoho státu. Barvy za oknem tvořily paletu odlišnou od té, jakou můžete spatřit kdekoli v Georgii; grošovanou zelenou

a šedou vystřídala půlnočně modrá obloha a indigová modř mraků. Nahoře se stále rozkládal černý, hvězdami posetý baldachýn, ale tmavofialová linie, která se začala objevovat na horizontu, už začala přivolávat den.

„Brzy se rozední.“

Louis-César sledoval můj pohled a potom prudce otevřel jedny dveře. „Ještě chvíli ne,“ odpověděl zlehka. Ten lehkovážný tón mě přiměl podezřívavě přimhouřit oči. S příchodem svítání nervózněl dokonce i Rafe, a ten byl hodně starý. Dalo se to poznat podle toho, že moc mluvil a měl sklony pouštět věci

z rukou. Čím mladší upír je, tím dřív to začíná. Jde o něco jako zabudovanou ochranu, zabezpečující, aby to nikoho neusmažilo, a já jsem se nikdy nesetkala s nikým, na koho by svítání neudělalo vůbec žádný dojem. Francouz ale vypadal, že je

v naprosté pohodě. Buďto byl mnohem mocnější než upíři, které jsem znala, nebo to skvěle hrál; tak jako tak jsem se necítila lépe.

Prošla jsem kolem něj a ocitla se v obývacím pokoji apartmá, které odpovídalo tomu, jak jsem si představovala denní pohled z okna. Světle tyrkysové stěny byly pokryty pokrývkami původních Američanů v barvách ambry, tyrkysu a navažské rudé, koberec ve shodných barvách pak zakrýval podlahu

z hrubých trámů i terakotové dlaždice kolem krbu. Kožené sofa, křeslo a otoman byly v příjemném odstínu tmavě červené

a měly na sobě tolik známek opotřebení, až vypadaly útulně. Podivně veselá místnost; Senát zjevně Tonyho lásku ke gotice nesdílel.

„Prosím, mademoiselle, asseyez-vous.“ Louis-César se postavil vedle mohutně vycpaného křesla u krbu. Ohlédla jsem se na Rafea, ten se ale ostentativně zabýval pozorováním výhledu nebo toho, co z něj zbylo. Ruce držel pevně sevřené za zády, ramena měl napjatá. Jo, bylo to tak: svítalo. Ze všeho nejvíc

jsem ho chtěla někam odtáhnout a získat nějaké odpovědi, ale i kdyby na ně měl náladu, nedostala jsem šanci.

Mircea mi zlehka přiložil ruku pod loket, jen natolik, aby mě mohl nasměrovat ke křeslu. „Louis-César si nesedne, dokud dáma stojí, dulceaţă.“ Má drahá; touhle zdrobnělinou mě oslovoval, když jsem mu sedávala na klíně a naslouchala jeho historkám. Doufala jsem, že to myslí vážně. Pokud by mým jediným přítelem v místnosti byl Rafe, byla bych v maléru.

S žuchnutím jsem dosedla a Francouz přede mnou poklekl. Povzbudivě se usmál. Já jsem zamrkala. Ten člověk – ne, ten mistr upír – měl ve tvářích dolíčky. A velké. „Rád bych vám ošetřil rány. Dovolíte?“

Opatrně jsem přikývla, nebyla jsem si ale zcela jistá tím, jestli je upír tím nejlepším, od koho si mám nechat ošetřit krvácení, zvlášť když předtím vypadal tak hladově. Zaschlá krev je ale neláká a kromě toho jsem jinou možnost neměla. Byl sice zdvořilý a požádal mě o svolení, jako kdyby mu záleželo na tom, co řeknu, já jsem ale věděla, jak se věci mají. V místnosti byli dva členové Senátu; mohli si sice hrát na gentlemany tak dlouho, dokud je to bavilo, kdyby ale přišlo na věc, mohli si dělat, cokoli je napadlo. Věděli to oni a věděla jsem to i já.

Louis-César se souhlasně pousmál. Najednou jsem si uvědomila, proč jsem z něj tak nervózní. Při takové blízkosti jsem mohla prohlásit, že je to jeden z nejživěji vyhlížejících upírů, jaké jsem kdy viděla. S výjimkou Tomase, který měl dobrý důvod k tomu, aby vypadal co možná nejvíc jako člověk, většina upírů zapomíná na takové maličkosti, jako je dýchání, srdeční tep nebo nastavení barvy pleti tak, aby nevypadala jako čerstvě padlý sníh. Dokonce i Rafe, který působil celkem přesvědčivě, si obvykle jen několikrát do hodiny vzpomněl, že má zamrkat. Kolem tohohle bych ale klidně mohla projít na ulici a splést si ho s živým člověkem – pokud by změnil šatník.

Přistihla jsem se, že počítám sekundy mezi jeho nádechy, abych zkontrolovala, jestli nějaký nevynechá. Ani jeden.

Během dospívání jsem viděla tisíce upírů z celého světa; někteří z nich byli stejně okázalí jako třeba Konzulka, jiní vypadali normálně jako třeba Rafe. Až do dneška jsem si myslela, že bych je poznala kdekoli, ale Tomas mě klamal tělem po několik měsíců, a kdyby Louis-César chtěl, podařilo by se mu totéž. To se mi nelíbilo – tohle ze mě dělalo nesenzitivního člověka, jakých jsou miliony a kteří nemají před nadpřirozeným světem žádnou ochranu prostě proto, že nedokážou vycítit, že

takový svět existuje. Mezi upíry jsem žila kolik let, ale ze členů Senátu vyzařovala taková síla, jakou jsem do té doby nezažila. Přinutilo mě to k zamyšlení, co všechno jsem ještě přehlédla.

Úplně mě z toho zamrazilo.

Louis-César mi pomaličku prohlížel obličej, myslím, že spíš proto, aby mi dal možnost si na něj zvyknout, než že bych tam něco potřebovala. Nefungovalo to. Když se mi o rameno otřela jedna z leskle hnědých kadeří, která se uvolnila z uzlu za krkem, vyskočila jsem, jako by mi dal facku. Jeho ruka, kterou mi zrovna chtěl sáhnout do vlasů, okamžitě strnula. „Mille pardons, mademoiselle. Možná byste si ale mohla ty vlasy kvůli mně stáhnout? Pomohlo by mi to posoudit rozsah zranění.“

Podal mi zlatou sponku, kterou vytáhl z vlastních vlasů. Vzala jsem si ji opatrně, aby se jeho prsty nedotkly mých. Vlasy jsem měla sotva po ramena, většinu z nich se mi ale za jeho dozoru podařilo sepnout do neuspořádaného ohonu. Snažila jsem se sama sobě namluvit, že se žádný záchvat paniky neblíží, ale nešlo to. Některé instinkty, starší než lidský rozum, starší než zdvořilé fráze pronášené v krásně osvětlených místnostech, chtěly, abych utekla a někam se schovala. Byla by to samozřejmě přiměřená reakce na večer, který stále nekončil, ale nějaká má část ho prostě nechtěla mít tak blízko u sebe.

Zatímco dokončoval prohlídku, nutila jsem se sedět klidně

a předstírat, že mi na rukou nenaskákala husí kůže a že mi krev v žilách nepulzuje takovou rychlostí, jako bych už krvácela.

Svým reakcím jsem nerozuměla, krutá zkušenost mě ale naučila, abych důvěřovala svým instinktům, z nichž mě teď každičký hlasitě prosil, abych utekla. „Ah, bon. Ce n’est pas tr?s grave,“ zamumlal. Když si všiml mého výrazu, usmál se a ta emoce mu dokonce zajiskřila i v očích. „Není to vážné,“ přeložil. Snažila jsem se neječet.

Louis-César se zvedl a odešel k nedalekému stolu. Najednou jsem zase mohla dýchat. Pokoušela jsem se rozpoznat, co mě na něm tak plašilo, nebylo to ale nic konkrétního. Jeho tvář, tvořená příjemnými až přátelskými rysy, na mě působila dojmem muže o pět, možná šest let staršího než já, ale pokud jsem mohla usuzovat z jeho oblečení, už tu byl hezkých pár století. Oči měl měkké – mírné a modré s občasnými našedlými skvrnkami, jimiž se mě nijak viditelně nesnažil ovlivňovat –

a i když se pohyboval elegantně, nebylo to nic, co by nedokázal napodobit i obyčejný smrtelník. Pochopitelně jsem neměla

v nejlepším stavu nervy – ani já jsem totiž nebyla zvyklá na to,

že se mě někdo pokusil zabít dvakrát za jeden večer – to ale stejně nevysvětlovalo, proč mě ze všech možných kandidátů nejvíc děsil právě Louis-César.

Otočil se a má panika narůstala s každým krokem, který ke mně udělal. Pozorovala jsem ho tak, jako se nějaké malé zvíře dívá na šelmu. Byla jsem zticha a skoro nedýchala v naději, že po mně ta velká ošklivá věc nevystartuje. Znovu poklekl v louži třpytivého saténu a krajek a ve světle shora se zalesklo několik pramenů kaštanových vlasů. Přinesl si lékárničku a na dlaždice před krbem vyskládal dezinfekci, několik gázových tamponů

a balíček dětských ubrousků. „Nyní vám rány vyčistím,mademoiselle, a také vám je ovážu. Zítra přijde ošetřovatelka, která mé nemotorné pokusy napraví.“ Choval se uvolněně, já jsem ale potřebovala každičkou unci sebeovládání k tomu, abych nevyrazila ke dveřím.

Bledou a štíhlou rukou, zahalenou v kaskádovitých bílých krajkách, uchopil jednu z těch mých špinavých a pokrytých zaschlou krví. Prsty měl chladivé a svíral jen zlehka, jako by si snad myslel, že mě svými doteky uklidní. Neuklidnil. Mohl být jakkoli opatrný, já jsem ale věděla, že se jeho stisk může okamžitě sevřít a uvěznit mě stejně spolehlivě jako ocelová pouta. Cítila jsem, jak prsty druhé ruky přejíždí po mé odřené pokožce a potom mi ji začal čistit obyčejným hadříkem.

Dezinfekce sice štípala jenom maličko, stejně jsem se ale otřásla a zavřela oči. Měla jsem velmi špatný pocit z toho, že vím, co přijde.

„Mademoiselle, je vám zle?“ hlas přišel z velké dálky a dutě mi zněl v uších. Cítila jsem, jak mne zalévá známý pocit dezorientace, a bojovala jsem proti němu vším, co jsem měla.

Snažila jsem se víc než kdy předtím a zatlačit to do kteréhokoli ze svých orgánů, který jej obvykle zadržoval, a prosila jsem ten pocit, ať jde zase spát. Ať mi to chtělo ukázat cokoli, byla jsem si naprosto jistá, že to nechci vidět. Mé nadání ale bylo silnější než já; ostatně jako vždycky. Když jsem ucítila, jak se mi do tváře zabodávají mrazivé jehličky, podvolila jsem se nevyhnutelnému. V obývacím pokoji zima nebyla, ale část mne samotné už tam nebyla také. Zhluboka jsem se nadechla

a otevřela oči.

Ten mráz přicházel z okna, částečně otevřeného do noci.

Na holou kůži mi dorážel vítr, takže mi teď husí kůže naskákala po celém odhaleném těle. Okno vypadalo jako vitrážové, nebyly v něm ale žádné barvy ani obrazce, jen maličké vzory diamantů

v místech spojů všech jeho maličkých tabulek. Sklo bylo silné a nerovné jako v některých historických domech ve Philly,

a světlo odráželo jen velice nejasně. Mně to ale stačilo k tomu, aby se mi zrychlil dech.

V panice jsem se rozhlédla kolem sebe, až jsem očima spočinula na zrcadle na druhé straně místnosti. Obraz, který odráželo, byl také slabý, spíš ale kvůli špatnému světlu, přicházejícímu z několika svíček a ze slabého ohně, než kvůli jeho špatné konstrukci. Ono to vlastně bylo velkolepé zrcadlo, obrovské a s masivním pozlaceným rámem, honosné jako veškerý těžký dřevěný nábytek. Místnost vyzařovala dojem luxusu: tmavé třešňové dřevo, z něhož byla vyrobena postel s nebesy, odráželo plameny z mramorového krbu a ladilo

s barvou těžkých sametových draperií baldachýnu. Zdi byly kamenné, ale ověšené gobelíny v barvách tak jasných a živých, jako by je utkali zrovna dnes. Na nedalekém stole spočívala

v namalované porcelánové číši kytice tmavě rudých růží. Na to, abych tu scenerii obdivovala, jsem ale neměla náladu, protože mě rozptyloval výjev v odraze zrcadla.

Na posteli, zhruba v těch místech, kde jsem měla být já, klečel nějaký muž. Nedokázala jsem rozeznat, kdo to je, protože mu většinu tváře zakrývala černá sametová maska jen s výřezy pro oči. Vypadala komicky, jako nějaká součást špatného halloweenského kostýmu, do smíchu mi ale nebylo. Možná proto, že to byl jeho jediný oděv. Zpod sametu splývaly kaštanově hnědé kadeře, které se mu lepily na horní část trupu a ve světle svíček vytvářely bronzové odlesky s občasnými náznaky zlatavé barvy. Zalévalo jej teplé a nazlátlé světlo

z místnosti, které mu po kůži stékalo od svalnatého hrudníku až po hladké plošky na břiše a nepatrnou prohlubeň pupku. Světlo se třpytilo i v drobných krůpějích potu, které chladný vzduch

z okna ještě nestačil osušit, takže to vypadalo, jako by na sobě měl nějakou průsvitnou košili posetou drobnými diamanty.

Vypadal prostě jako oživlá pozlacená socha, až na to, že sochy jsou málokdy zpodobňovány s mohutnou erekcí. Nasucho jsem polkla a on také; když mi to došlo, modré oči v zrcadle se rozšířily.

Bylo to šílené, ani nemluvím o tom, že nemožné. Ve svých viděních jsem nikdy neúčinkovala. Vždycky jsem jenom přihlížela, odsunuta někam na okraj, neviděná

a nezainteresovaná jako duch. Anebo tomu tak bývalo dodnes. Ještě předtím, než jsem se vůbec stihla zamyslet nad tím, co

dělat, jsem ucítila, jak se mě něčí teplá ruka dotýká na jistém velmi osobním místě, proto jsem sklouzla pohledem dolů

a v šoku jsem zpozorovala hnědovlasou mladou ženu, ležící pode mnou a téměř pohřbenou pod hromadou přikrývek na posteli. Místnost páchla sexem, silným pižmem, a já jsem už věděla proč.

Elegantní malá ručka si jistými dotyky pohrávala s mým – jeho

– tělem. Znovu mě pohladila, tentokrát drsněji, a já jsem

s pocitem blízkým zděšení sledovala, jak jedna anatomická součást mého těla, kterou jsem nikdy neměla, pod její rukou roste ještě víc. Z tohoto naprosto neznámého vybavení jsem ucítila vlnu velmi povědomých pocitů, ale také myšlenek,

o nichž jsem si byla naprosto jistá, že nejsou mé. Nehtem přejela přes růžovou hlavičku, která se už zvedala k ní, a já jsem málem vykřikla. Takhle jsem vzrušení nikdy necítila.

Zkušeností jsem pochopitelně neměla mnoho, navíc jsem je prožívala na druhé straně barikády, tohle se ale skoro nedalo vydržet. Byla jsem zvyklá na malátné teplo, které postupně stoupalo a žilami se šířilo z mého nitra směrem ven, nikoli na zoufalou touhu to do jejího bílého těla vrazit co nejhlouběji.

Zavrtěla se mezi přikrývkami, které nás měkce a teple obklopovaly. „Co se děje, fešáku? Neříkejte, že už nemáte zájem!“ Zrychlila tempo, a já jsem najednou zjistila, jak těžko se mi dýchá. „Potřetí to dokážete, to už vím.“

Když se ještě víc přiblížila a olízla si rty, vytrhlo mě to z extáze, až jsem sebou hodila dozadu. Bolestí jsem zalapala po dechu, jednak proto, že mě ještě chviličku držela, než uvolnila sevření, jednak proto, že mé vypůjčené tělo toužilo po uvolnění. Bylo to tak vzrušující, až to bolelo, já jsem ale v žádném případě neměla o nabídku zájem. Když jsem přelétla pohledem z jejího zmateného výrazu k tomu nepopiratelně mužskému tělu, které jsem obývala, opravdu jsem myslela, že budu zvracet. Pro to, co jsem cítila, žádná slova neexistovala – výrazy jako naprosté zmatení a nevěřícnost jsou obrovským podceněním situace.

Rukama jsem došmátrala k okraji masky a zvedla si ji nad čelo.

Ze zrcadla na mne hleděla tvář Louise-Césara, bledá

a šokovaná, Chtěla jsem se na něj rozkřičet, aby to okamžitě zastavil, aby ze mě zmizel, věděla jsem ale, že je to naopak. To já jsem nějak pronikla do něj, ale neměla jsem nejmenší potuchy o tom, jak se mi to podařilo nebo jak to vzít zpět. Žena vykřikla a masku sevřela, vykroutila mi ji z ruky a snažila se ji zase vrátit na místo.

„Neriskujte, monsieur. Víte přece, že to vaši věznitelé mysleli doslova: nikdy ji nesundávat.“ Chlípně se na mě usmála.

„Kromě toho mám ráda, když ji máte při milování na sobě.“ Ovinula mi paže kolem krku a pokusila se mě stáhnout na sebe.

„Bez vašeho tepla je mi zima. Líbejte mne.“

Odtrhla jsem se od ní a spěšně odlezla na konec postele, přičemž jsem přemýšlela o tom, co by se stalo, kdybych podlehla té černé mlze na okrajích svého vidění a omdlela bych. Probrala bych se tam, kam patřím, nebo bych zůstala uvízlá tady? Pak jsem se rozhodla, že o této poslední možnosti nebudu ani uvažovat. Po krátké chvíli si žena povzdechla a lehla si do postele, kde si zlehka hladila malá ňadra. Bradavky měla na pozadí bělostné pleti ňader nezvykle hnědé a pozorovala mě

s vědoucím úsměvem. „Jste unaven, má lásko?“ Pak rukou zabloudila ještě níž, proplétala se tmavými chlupy klína

a svůdně se usmála. „Vsadím se, že vás dokážu povzbudit.“ Než jsem se vůbec pokusila svůj přetížený mozek přemluvit k tomu, aby vyrukoval s nějakou odpovědí, otevřely se těžké

dubové dveře, jimiž v doprovodu čtyř stráží vstoupila žena ve středních letech. Z výrazu její tváře mi došlo, že se díkybohu nepřišla přidat. „Zvedněte jej!“ Dva strážní mě vytáhli z postele, načež se ta žena, s níž jsem se před chvilkou seznámila až příliš dobře, rozječela a přitáhla si přikrývku až k bradě.

„Marie! Co to děláte? Okamžitě odejděte! Odejděte, odejděte!“ Starší žena ji ignorovala a soustředila se jen na mne.

Úšklebkem ve značně nepřitažlivé tváři svůj vzhled skutečně nevylepšila. Opovržlivě po mně přelétla pohledem. „Vždy připraven, jak vidím. To máte po svém otci.“ Pohlédla na strážné. „Chopte se ho!“

Vyvlekli mne z komnaty, aniž bych dostala příležitost se obléknout. Bruneta po mně hodila těžký brokátový župan, který jsem si přehodila přes ten nepříjemný důkaz svého stavu, na boty nebo dokonce na spodky jsem už ale čas neměla. Žena

v posteli za námi křičela nějaké podivné obscenity, určené především té starší ženě. Došlo mi, že nemluví anglicky, rozuměla jsem jí ale dokonale. Nebo jí možná rozumělo mé tělo, které mi to nějakým způsobem překládalo. Neměla jsem čas nad tím přemýšlet, protože mě vlekli chodbou ke schodům.

Uprostřed každého schodu byla hluboká prohlubeň, kterou tam za stovky let vyšlapaly tisíce nohou. Dole byla tma a proudil odtud vzduch tak mrazivý, až mě překvapilo, že nevidím svůj kondenzovaný dech.

Na vrcholu schodiště se žena zastavila a obrátila se ke mně. Teď už se pohrdlivě netvářila; emoce, jež jsem v jejích tmavých očích viděla, měly blíž ke strachu. „Já dál nepůjdu. Už jsem viděla, co vás tam očekává, a nepřeji si to vidět znovu.“ Změnila výraz na cosi jako lítost. „Celý život jste poznával jen odměny, které jste dostával za mlčení. Dnes v noci se dozvíte, jaký je trest, když mlčení porušíte.“

Bez dalšího slova se otočila a stráže mě začaly postrkovat směrem k té černé díře. V tomhle těle jsem byla silnější, ale ani náhodou dost na to, abych zvládla tyhle dva chlapy. Zuřivě jsem se ohlédla za ženou, ta už ale odcházela s páteří pod šaty v barvě moruší rovnou jako pravítko. „Prosím! Madame! Proč to děláte? Nic jsem nikomu neřekl, přísahám!“ Ta slova nebyla má

– vylétla mi z úst bez vyzvání – a také ji nezastavila.

„Pokud chcete vědět, komu vděčíte za to, co se dnes večer děje, zeptejte se svého bratra,“ prohodila přes rameno ještě předtím, než zmizela v jedné z místností a razantně za sebou zavřela dveře. Znělo to velmi definitivně.

Schody byly příliš úzké na to, aby mě mí věznitelé mohli držet za paže, ale protože šli za mnou a nebylo kam utéci, vlastně ani nemuseli. Nebylo tam téměř žádné světlo; sestup nám ozařovalo jen několik nepatrných paprsků měsíčního svitu, které dovnitř pronikaly až směšně úzkým okénkem. Schody byly vlhkostí kluzké, což mi v kombinaci s prohlubní uprostřed téměř nedovolilo udržet krok, navíc když jsem neměla boty. I přes župan jsem cítila nepříjemný chlad, který mě ale na druhou stranu zbavil toho přetrvávajícího vzrušení. Přesto jsem však mezi nohama cítila jistý velice neznámý pocit, jako by mi tam viselo nějaké závaží; kvůli němu se mi, víc než z jakéhokoli jiného důvodu, chtělo začít křičet a už nikdy nepřestat.

V polovině schodiště jsem si ukopla palec, za tu bolest jsem ale byla skoro vděčná. Málem jsem z toho všeho začala šílet; pulzující bolest v noze mi alespoň poskytla možnost myslet na něco jiného.

Když jsme konečně sešli až dolů, shody tam ozařovaly mihotavé pochodně, jejichž plameny roztančily stíny a odrážely se ve stružkách tekutiny prosakující ze zdí. Najednou už tam nebylo chladno; byla tam zima, velice intenzivní zima, ze které mi tuhla krev v žilách. Bylo mi divné, že na zdech nevidím námrazu, vlhkost volně stékala po zdech.

Mnohem horší než sžíravý mráz nebo okolí byly žalostné výkřiky, vycházející zpoza železem vyztužených dveří,

vzdálených jen několik kroků. Výkřiky byly tiché, tlumené silnými dveřmi, stejně se mi však zarývaly do mozku. Nesmírně mě bolelo, když jsem slyšela hlasy tak syrové, a byla si přitom jistá, že pomoc, jíž se dovolávaly, nikdy nepřijde. Instinktivně jsem se snažila couvnout, a když mě něčí hrubá ruka postrčila vpřed, šlápla jsem do louže světla, vrhaného nedalekým svícnem. Klopýtla jsem a na nerovné kamenné podlaze jsem si odřela kolena.

„Dovnitř!“

Rozkaz jsem zřejmě uposlechla příliš pomalu, protože mi kopanec do žeber vyrazil dech a ta hrubá ruka mě zvedla na nohy. Sklonila jsem hlavu a pod sebou spatřila plešatícího otylého muže v zakrvácené zástěře a hrubých špinavých kalhotách. Se svou výškou metr šedesát jsem na mnoho mužů neshlížela, proto jsem teď kromě bolesti zamžikala také zmateně. Jeho masité rty se roztáhly v úšklebku a ukázaly ústa plná šedivých zubů; zase jsem hlavou ucukla. To jej podle všeho potěšilo. „Dobře. Jen se bojte, m’sieur le Tour. Nezapomeňte, že dnes večer žádným princem nejste.“ Prohlédl si mě od hlavy

k patě. „Už brzy uvidíme, jestli jste hoden svého jména. Dnes v noci jste můj!“

Do zámku zajel velký železný klíč a dveře se otevřely dokořán. Než mě zatlačili dovnitř, nakrátko jsem zahlédla velkou čtvercovou místnost se silnými kamennými stěnami

a s vysokým stropem. Znovu jsem upadla, tentokrát do špinavé slámy, která páchla močí i něčím horším, ale tvrdou podlahu nijak nezměkčila. Byla jsem uražena tím, jakým způsobem se mnou ten krutý muž zachází, už o chviličku později však všechny pocity kromě hrůzy vyprchaly. Hleděla jsem do očí jakési vyhublé nahé ženy, neskutečně pevně natažené na skřipci, a nedokázala jsem se podívat jinam. Ze zmučeného těla jí ve stružkách vytékala krev, která v hustých čůrcích zasychala na pokožce nebo se usazovala v hnědých skvrnách pod ní. Té krve tam bylo tolik, že jsem ani nemohla uvěřit tomu, že by mohla pocházet z jediného těla.

Muži v řetězech podél stěn křičeli a žadonili, abych je zachránila, já jsem si jich ale ani za mák nevšímala. Veškerou pozornost jsem soustředila na tu ženu, která však nevydala ani hlásku. V otevřených očích se jí odráželo světlo pochodní.

Nepoznala jsem, zda jde o světelný klam, nebo jestli jí v nich stále hoří náznak života. Už kvůli ní jsem zadoufala, že nehoří. Muž si všiml, kam zírám, a došel až k ní. „Ano, vaše přítelkyně si

už příliš zábavy neužije.“ Zkusil, jak jsou napnuté provazy svazující jí ruce, a já jsem viděla, že jí chybějí nehty. Konečky prstů působily dojmem, jako by byly rozdrceny nebo okousány nějakým zvířetem, klouby měla tak mohutně nateklé, že i kdyby měla ruce volné, stejně by je nedokázala sevřít v pěst.

U Tonyho jsem toho za minulá léta viděla hodně, násilí ale obvykle bývalo rychlé a nečekané – asi jako to, co jsem zažila dnes. Bývalo to tak, že než jsem stihla vůbec nějak zareagovat, bylo po všem. Tony občas mučení používal, já jsem je ale neviděla. Co se toho týče, byla Eugenie velice rezolutní, a já jsem teď viděla proč. Bylo to mnohem horší než ta krutost, kterou jsem znala: tohle bylo příliš neosobní, příliš faktické, příliš erudované. Nemělo to nic společného se vztekem, nebylo v tom nic osobního, co by to ospravedlnilo nebo kvůli čemuž bych to dokázala alespoň pochopit. Její bolest prostě jen byla součástí jeho práce.

„Na ukázku nám ale postačí,“ pokračoval muž. Pokynul jednomu ze dvou mužů, kteří skřipec obsluhovali, a ten mu podal umazanou láhev pálenky. „Tohle se stane těm, kteří rozzlobí krále. Dívej se a zapamatuj si to, bastarde.“

Zatímco jsem stála jako přimrazená a nedokázala říct jediné slovo, muž začal pálenkou polévat ženinu hlavu, obličej a krk. Vsakovala se jí do vlasů, odkud potom začala skapávat na kamennou podlahu a usazovat se pod ní v mělké kaluži. Když jsem si uvědomila, co bude dál, šokovaně jsem sebou trhla.

Když natáhl ruku po oharku svíčky, pohnula jsem se. „Ne! To nesmíte! Prosím, m’sieur, zapřísahám vás…“ Už z toho, jak se mu ve tváři rozlil výraz potěšení, jsem poznala, že jsem zareagovala přesně tak, jak chtěl, ale že vůbec nemá v úmyslu přestat. S náznakem škodolibé radosti pozoroval můj obličej, zatímco svíčku přidržel u nejbližší pochodně. Ta už dohořívala, maličký plamének se však na svíčku stejně přenesl. Už jsem se s ním nechtěla dohadovat, proto jsem se raději vrhla vpřed

a snažila se hořící svíci chytit. Sice jsem mu ji ze sevření vypáčila, oba mučitelé mě ale popadli za paže a odtáhli od něj. Muž,jehož jsem pokládala za vrchního žalářníka, na mě upřel oči, v nichž už téměř žádná lidskost nezbyla; potom se usmál. Nesmírně pomalu se sklonil, svíčku zvedl a znovu ji zapálil.

Pohlédla jsem na ženu, k níž se blížil. Nemohla jsem si pomoci. Než mi svým tělem zakryl výhled, všimla jsem si, jak se jí ve světlehnědých očích lesknou slzy a jak jí z řas kanou krůpěje pálenky. Cosi ve mně mi říkalo, že toho nechá, že to neudělá, že

to udělat ani nemůže. V hlavě se mi ozval nějaký hlas, který říkal, že mě chce jenom vyděsit, že celá ta scéna je jenom nakašírovaná, abych se chovala poddajněji, že to nemůže být pravda. To ji ale nezachránilo.

Scéna přede mnou se roztřepala a mozek mi začaly zaplavovat myšlenky, které jsem nepoznávala. Před očima mi prolétávaly scény z jiných míst a s jinými lidmi, jako by někdo na průsvitné plátno přede mnou promítal film. A přes to celé jsem stále viděla tu ženu i jejího mučitele, ztuhlé na sekundu těsně předtím, než se to nemožné opravdu stalo.

Ten hlas v hlavě se ozval znovu a drmolil něco o tom, že jsem sice vyrůstala v zajetí, ale že jsem žádnou krutost nikdy nezažila. Hlas tvrdil, že jsem se oblékala do jemného ručně šitého lněného prádla s krajkami; pro zábavu jsem měla knihy, kytaru i své malby; žalářníci se při vstupu do mého pokoje ukláněli a nikdy se v mé přítomnosti neposadili, pokud jsem jim nedala svolení. V žilách mi kolovala královská krev a nikdo na to nikdy nezapomínal. Něco tak brutálního jsem nikdy neviděla; ani jsem nikdy nepoznala takový strach. Hned za strachem následoval rudý nával čirého vzteku. Tohle se nedělo v zájmu spravedlnosti, nebylo to nutné pro udržení stability země ani pro jakýkoli jiný vznešeně znějící důvod, jenž by se zrovna hodil. Tohle byla akce jednoho sadistického zbabělce, který si u dvora udržoval ruce čisté jako lilie, přesto však se takové věci za zavřenými dveřmi odehrávaly jeho jménem. A to se

s opovržením chovali oni ke mně!

Zatřásla jsem hlavou a pokusila jsem se umlčet ten hlas

a vymést pavučiny, které mi bránily v normálním vidění; po chviličce to účinkovalo. To jsem se ale znovu ocitla v tom zlém snu a měla jsem jasný výhled na svíčku, zvolna se blížící k místu určení. Zcela ochromená nedůvěrou jsem nevěřícně přihlížela tomu, jak katan svíčku přidržel u několika pramínků ženiných alkoholem nasáklých vlasů. S hlasitým zasyčením

vzplály a plameny se hladově rozšířily po zbytku hlavy a po ramenou. Horní část jejího těla se během několika sekund změnila v pouhý temný obrys v roztančené ohnivé stěně.

Rozkřičela jsem se, protože nic jiného jsem udělat nemohla. Ostatní vězni se ke křiku přidali, až místnost zaplnil řev a rachot řetězů, jimiž bez užitku tloukli o nepoddajný kámen. Nic jiného jsme pro ni udělat nemohli, takže jsme křikem alespoň rozvibrovali zdi, ona sama ale hořela bez jediného zvuku.

„Co se děje, mademoiselle Palmerová? Děje se něco?“ Před očima se mi zhmotnila tvář Louise-Césara a já jsem si nejasně uvědomovala, že se mnou někdo třese. Místnost zaplňoval vysoký beznadějný jekot z cely, a mně chvíli trvalo, než jsem si uvědomila, že vychází ze mě.

„Uklidni se, mia stella, uklidni se!“ Rafe Francouze odstrčil

a přitiskl si mě k hrudi. Zajela jsem mu rukama pod kašmírový svetr, přitáhla jsem ho k sobě tak těsně, jak to šlo, a zabořila obličej do hebkého hedvábí jeho košile. Zhluboka jsem vdechovala povědomou vůni Rafeovy kolínské, stejně jsem se však nedokázala zbavit pachu močí nasáklého vězení a hořícího těla, které kdysi bývalo ženou jen o něco starší než já.

Po minutě jsem zvedla hlavu a pohlédla jsem Louisi-Césarovi do očí. „Řekněte mi, že už byla mrtvá, že o tom nevěděla!“ Můj hlas zněl zoufale a v zrcadle nad krbem jsem viděla, že mám vytřeštěné a ustrašené oči. Trochu mi připomněly oči té ženy, až na to, že její oči viděly mnohem horší věci než ty mé.

„Mademoiselle, ujišťuji vás, že jsem ochoten udělat, cokoli bude v mých silách, abych vám pomohl, ale vůbec nechápu, nač se tu ptáte.“

Rafe mě hladil po hlavě a druhou rukou mi uklidňujícími kruhovými pohyby přejížděl po zádech. „Bylo to jenom

vidění, mia stella, jenom vidění,“ šeptal. „Už jsi je přece měla, víš, že to jsou jenom obrazy a že časem zmizí.“

Zavrtěla jsem hlavou a roztřásla se mu v náručí, dokud mě

k sobě zase nepřitiskl. Objala jsem ho tak pevně, že kdyby byl živý, určitě by ho to bolelo. „Takové ne. Takové nikdy nebyly. Mučili ji a pak ji upálili zaživa, ale já jsem nemohla… Já jsem tam jenom stála…“ Mé zuby to chtěly všechno oddrmolit, ale zakousla jsem se do rtu a nedovolila jim to. Přinutilo by mě to vzpomenout si na příšerný chlad tamtoho místa. A potom bych si mohla vzpomenout na jediný zdroj tepla, který tam byl. Ale nebudu na to myslet, nebudu, a ono to zmizí. I když jsem si opakovala Rafeova slova, věděla jsem, že lžu.

Ve svém životě jsem měla tisíce vidění, některá z minulosti, některá z budoucnosti, a ani jedno nebylo zrovna příjemné.

Viděla jsem všechny možné příšerné věci, ale nic na mě nezapůsobilo jako tohle. Postupem doby a díky cviku jsem se naučila si to, co vidím, nepřipouštět a brát to tak, jako jiní lidé vnímají znepokojivé zprávy v televizi – vzdáleně a ne úplně realisticky. Nikdy jsem ale nebyla součástí akce samotné, nikdy jsem necítila pachy a nepociťovala strachy těch, kteří ty události

prožívali. Je to přesně takový rozdíl jako kolem nějaké hrozné autonehody projíždět, nebo se jí účastnit. Nevypadalo to, že bych někdy dokázala na ženin pohled zapomenout.

„Mon Dieu, vy jste viděla Françoise?“ Louis-César k nám

s užaslým výrazem vykročil a já jsem se přikrčila a odtáhla se od něj.

„Nedotýkejte se mě!“ Předtím jsem z něj jenom neurčitě cítila jakousi drahou kolínskou, ale teď jako by z něj čišel pach sežehnutého ženina těla. Nejen že jsem nechtěla, aby se mě dotýkal, nechtěla jsem s ním být ani ve stejné místnosti.

Ucouvl a ještě víc se zamračil. „Přijměte mé nejsrdečnější omluvy, mademoiselle. Kéž byste to vidět nemusela, v žádném případě jste to vidět neměla.“

Rafe se na něj ohlédl přes mou hlavu. „Jste spokojený,signore? Říkal jsem vám, že Slzy ještě nemáte používat, protože když je skutečně rozrušená nebo nemocná, její vize nejsou příjemné.

Ale mě nikdo neposlouchá. Možná to už chápete,“ odmlčel se, protože se mi u lokte objevil Mircea a podával mu malou křišťálovou sklenku.

„Ať vypije tohle,“ nařídil a Rafe okamžitě uposlechl.

„Ale já jsem je nepoužil,“ protestoval Louis-César. „Já je ani nemám u sebe.“

Rafe jej ignoroval. „Vypij to, mia stella, to ti udělá dobře.“ Pohodlně se usadil ve velkém křesle vedle mě a já jsem několik minut upíjela whisky, dokud se mi dech nevrátil do normálu.

Byla tak silná, že jsem cítila, jak mě po cestě škrábe v hrdle, tento pocit jsem však jenom přivítala. Vítané bylo cokoli, co dokázalo zahnat ty vzpomínky. Uvědomila jsem si, že jsem kdysi neposkvrněný Rafeův kašmírový svetr zmačkala v místě, kde jsem svírala jednu pěst, takže se tam změnil v promočený a rozcupovaný cár. Pustila jsem jej a Rafe se usmál. „Mám dost jiných, Cassie. Už je ti dobře a já jsem tu s tebou. Mysli jenom na to, ne na to, cos viděla.“

Rada to sice byla dobrá, jen těžko jsem ji ale dokázala uposlechnout. Jakmile jsem se na Louise-Césara podívala znovu, zdálo se, že se mě to zase zmocní. Proč by měl Senát chtít, abych dnes večer něco viděla, zvlášť když to bylo něco takového? Co to se mnou jenom provedl, že to vidění bylo natolik jiné?

„Potřebuju se vykoupat,“ oznámila jsem stroze. Byl to sice hlavně způsob, jak se zbavit přítomnosti Louise-Césara, vana by mi ale rozhodně přišla vhod také.

Mircea mě vzal za ruku a odvedl mě ke dveřím naproti vstupním. „Tady je koupelna, měl by v ní být i župan. Než se vykoupeš, nechám sem přinést jídlo, a promluvíme si, až budeš připravená. Kdybys cokoli potřebovala, neboj se si o to říct.“ Přikývla jsem, vrátila mu téměř prázdnou skleničku a zmizela jsem v chladné oáze modře vykachlíkované koupelny.

Vana byla dost velká na to, aby mohla suplovat saunu. Vděčně jsem do ní vlezla hned poté, co jsem ze sebe stáhla zničené oblečení. Pustila jsem si tak horkou vodu, jakou jsem dokázala snést, a pohodlně jsem se opřela, unavená tak, že jsem asi minutu jenom civěla na mýdlo a neurčitě si přála, aby mi někdo umyl záda. Mé emoce naštěstí někam odlétly a zanechaly mě

s prázdnou hlavou. Cítila jsem se vyčerpaná fyzicky a můj duševní stav nevypadal o mnoho lépe.

Nakonec jsem zahájila proces odstraňování zaschlé krve z těla a z vlasů. Ujišťovala jsem se, že mé vidění nemá nic společného s moderním světem a že ta ubohá žena trpěla a zemřela několik století předtím, než jsem se vůbec narodila. Jakkoli příšerné to bylo, nešlo o varování před nějakou blížící se katastrofou nebo čímkoli jiným, s čím bych mohla cokoli udělat. Snažila jsem se věřit tomu, že to byla jenom taková intenzivnější verze jedné

z těch duševních škytavek, které se mi občas přihodí, když se dotknu hodně starých věcí, jež prošly nějakými traumatizujícími okolnostmi, jenomže jsem to tak necítila.

Příliš brzy jsem se naučila dávat si na negativní psychické vibrace pozor. Alphonse sbíral nejrůznější staré zbraně a já jsem se jednou, jako dítě, náhodou otřela o jeden samopal, který nedávno získal a zrovna se jej chystal vyčistit. Okamžitě jsem se ocitla uprostřed mafiánské vraždy, při níž byl použit, a mé vidění mi způsobovalo noční můry ještě několik týdnů. Obvykle jsem dokázala poznat, jestli mi nějaká věc způsobí potíže, ještě předtím než jsem se jí dotkla, skoro jako by vydávala nějaké varování, které jsem dokázala zachytit, pokud jsem dávala pozor. Stejnou reakci ale spouštělo jen málo lidí – dokonce

i z těch, kteří byli staří mnoho staletí a kteří nepochybně zažili tragédií pořádnou řadu. Stejně jsem se ale naučila vyhýbat se podávání ruky cizím lidem, abych se nemohla ani náhodou dozvědět o tom, kdo podvádí manželku nebo kdo se chystá spáchat nějaký zločin. A nikdy, nikdy jsem se nedotýkala Tonyho, a to ani letmo. Rozhodla jsem se, že si na seznam lidí, kterým se musím vyhýbat za každou cenu, připíšu další jméno.

Opláchla jsem se, vypustila vodu i s krví a začala jsem se utírat. Chtěla jsem se cítit čistá, ale cosi mi říkalo, že to chce ještě hodně dlouhou dobu. Dala jsem si do vany tolik pěny, až se bubliny přelévaly přes okraje a padaly na podlahu. Bylo mi to jedno. Mou jedinou myšlenkou bylo přemítání, jestli bych ve vaně dokázala vydržet až do rozednění a odložit tím slyšení, které pro mě Senát připravil. Ne že by na tom záleželo.

Nevěděla jsem, kde jsem, a i kdybych unikla, jenom bych se zase vrátila rovnou do té šlamastyky s Tonym. Ať po mně Senát chtěl cokoli, zřejmě to budu muset udělat.

Problémem bylo to, že jsem si slíbila – kromě situací, které se nějak týkaly Tonyho a jeho pohůnků – už nikdy nedovolit, aby mé schopnosti mohly zase někomu ublížit. Neměla jsem nejmenší představu – za kterýžto fakt jsem byla skutečně vděčná – kolika lidem jsem nepřímo ublížila nebo kolik jich kvůli mně během práce pro toho slizkého krále zemřelo, ale věděla jsem, že to nebude malé číslo. V té době jsem nevěděla, k čemu budou některé mé vize použity, o nic lépe jsem se kvůli tomu ale necítila. Lidé, kteří vyrábějí jaderné pumy, nedělají politiku, která rozhoduje o jejich použití, stejně by mě ale zajímalo, jestli se jim díky tomuto vědomí spí lépe. Já jsem dobře nespala už hodně dlouho. Kdyby to, co po mně Senát chce, mělo nějak ublížit jiným lidem, což mi přišlo jako jistá věc, zřejmě brzy zjistím, jak dokážu svým zásadám dostát.

Kapitola 5

Zjistila jsem, že levé zápěstí mám naražené, ale ne zlomené,

a že ten škrábanec na tváři není tak zlý, jak vypadal; můj zadek na tom ale tak dobře nebyl. Když jsem jím ve skladišti dopadla na svou pistoli, pořídila jsem si modřinu o velikosti dlaně, která se teď zabarvila do nehezkého odstínu fialové. Super. Ve stejné barvě jsem ale měla i otisky prstů kolem krku, takže jsem alespoň byla sladěná.

Právě jsem s kontrolou skončila, když oknem dovnitř vlétl Billy Joe. Střelila jsem pohledem ke dveřím, protože jsem mu chtěla pořádně vynadat, nelíbila se mi ale představa, že by to někdo slyšel. Billy byl mým esem v rukávu i nejlepší šancí, jak se odsud dostat. Nechtěla jsem, aby kdokoli věděl, že tam je.

Všiml si mého výrazu a zašklebil se. „Neboj se. Někdo tyhle místnosti začaroval tichým kouzlem. Ať už mají v plánu cokoli, rozhodně nechtějí, aby je někdo odposlouchával.“

„Dobře, tak v tom případě: kde jsi sakra byl?“ Hodně mě nadzvedlo to, jak se snažil tvářit jakoby nic, jako by mě předtím nenechal napospas.

Billy Joe, velký piják, milovník doutníků a hazardní hráč, dokud ještě žil, byl teď, tolik let po smrti, jedním z mála mých přátel.

Tentokrát ale dobře věděl, že to podělal. Ten velký a drsný karbaník si pohrával s vázankou a tvářil se rozpačitě. Podle toho, že nepronesl žádnou chlípnou poznámku na téma mého

nedostatečného oděvu, jsem poznala, že tahle reakce je opravdová, nikoli jen další z jeho šarád.

„Narazil jsem na Portii a ta mi řekla, co se stalo. Šel jsem za tebou do klubu, ale tys už byla pryč.“ Téměř průhledným prstem si pošoupl stetson do týla a trochu víc přitom zhmotněl.

„Tos všechno udělala sama? V tý místnosti vzadu byl pěknej čurbes, navíc se tam všude rojili policajti.“

„No jo, zrovna já mám ve zvyku sejmout pět upírů a nechat tam těla pro policii, aby si s nima poradila.“ Standardní politikou v nadpřirozené komunitě je uklízet si po sobě vlastní svinčík. Za jistých okolností se může člověk dostat do větších problémů kvůli tomu, že za sebou nechal mrtvá těla, která každému patologovi způsobí náběh na infarkt, než protože je skutečně zabil. Dřív tomu tak nebylo, což podle mě asi představuje důvod, proč vznikla taková spousta legend, ale úměrně s tím, jak se rozšiřovala lidská populace, se tato politika stávala zásadní. Senátu se nelíbila představa upířích těl porcovaných

v laboratořích proto, aby se lidští vědci pokusili přijít na tajemství věčného života, ani toho, jak by vyděšená vláda zahájila jakousi moderní variantu inkvizice.

„Jaký těla?“ Billy Joe se už zhmotnil natolik, že jsem viděla

i náznak červené barvy na jeho moderně zmačkané košili – tedy moderně přinejmenším pro rok 1855, kdy mu ti kovbojové poskytli osobní a pěkně adrenalinový výlet na dno Mississippi.

„Všude byla krev a vypadalo to tam, jako by tamtudy prolítl cyklon, ale těla tam žádná nebyla.“

Pokrčila jsem rameny. Vážně mě nezajímalo, jestli Tomas měl nějakého partnera, který zavolal čisticí skupinu. Jestli mi lhal ještě někdo z těch lidí, kterým jsem věřila, nechtěla jsem o tom vědět. „Super, tolik práce s tím, že mě málem nechali zabít. Co víš o mém problému tady?“

Billy Joe na stěnu koupelny vyplivl žvanec strašidelného žvýkacího tabáku. Po cestě k zemi za sebou zanechával slizkou stopu ektoplazmy, a já jsem se na něj zamračila. „Nedělej to!“

„Hej, to seš pod tím nahá?“ Posadil se na okraj vany a marně se pokoušel popraskat mé bubliny. Když se snažil, dokázal hýbat věcmi, teď si ale jenom hrál, takže jeho ruka procházela skrz. Přinutila jsem ho otočit se, abych mohla vylézt ven

a osušit se. Vím, jak hloupě to vypadá, ale Billy Joe nebyl se ženou 150 let, a občas se začal chovat roztržitě. Nejlepší je nedovolit, aby se mu mysl zatoulala.

„Mluv se mnou. Co o tom víš?“

„Moc ne. Měl jsem problém tě vůbec najít. Víš vůbec, že jsi v Nevadě?“

„Jak bych mohla… vydrž minutku. Proč jsi mě nemohl tak dlouho najít?“ Většina duchů je vázána na jedno místo – obvykle to bývá dům nebo krypta – ale Billy Joe bydlí v tom náhrdelníku, který jsem koupila ve vetešnictví, když mi bylo sedmnáct, takže je mobilnější. Koupila jsem si ho, protože jsem myslela, že je to jenom nějaká napodobenina šperku z viktoriánské éry, ze které by mohl být dobrý dárek pro Eugenii k narozeninám. Nejsem si jistá, jestli bych ho tam nenechala, kdybych věděla, co kupuji zároveň s ním. Ale protože jsem ho koupila a jako obvykle jsem ho měla na krku, neměl mít Billy Joe žádné problémy s tím, aby mě našel. Co se týče času, řekněme, že dokáže cestovat mnohem přímějšími trasami než většina ostatních.

„Cos dělal místo toho, abys to tady už dávno obhlížel?“ Billy Joe se tvářil provinile, stejně mu to ale nezabránilo v tom, aby přestal civět na můj ručník i pod něj. „Nech toho!“ Najednou jsem pochopila. „Počkej. Jsme někde v okolí Vegas, ne?“

„Jo, asi třicet mil od něj. Tenhle dům se tváří jako ranč, akorát tu nejsou žádný koně, nejezdí sem turisti a lidi se tu oblíkají docela legračně. Zase na tom ale nezáleží, protože kdyby se sem kdokoli dostal, uvidí leda velkej pustej kaňon se spoustou cedulí se zákazem vstupu.“

„Třicet mil?“ Billy dokázal ze skrytých rezerv náhrdelníku nasávat energii až do padesáti mil. „Neříkej mi, že když mě očarovali, převezli přes půlku země, vyhrožovali mi a zavřeli mě sem, že ty ses celou dobu flákal po kasinech!“

„Ale no tak, Cassie, zlato…“

„To snad ani není možné!“ Moc často se na něj nezlobím, hlavně proto, že to většinou bývá ztráta času – Billy je přímo ztělesněnou definicí nepoučitelnosti – ale tohle už byla poslední kapka. „Málem mě zabili! Dvakrát! Jestli je ti to jedno, pomysli na to, co se stane s tím tvým milovaným náhrdelníkem, jestli mě někdo zastřelí nebo mi rozpárá krk od ucha k uchu. Tak já ti to řeknu hezky srozumitelně: skončíš ve šperkovnici nějaké staré dámy v Podunku v USA, aspoň sto mil od nejbližší civilizace!“

Billy Joe se zatvářil chápavě, já jsem ale pochybovala o tom, že cítil jakoukoli vinu kvůli tomu, co se mi mohlo stát. Nemůže se totiž od své základny vzdálit na příliš dlouhou dobu, jinak mu vyschne síla – proto jsem také věděla, že se dřív nebo později ukáže. Čím dál se potom od svého zdroje dostane, tím rychleji

z něj síla uniká. Jeho nejhorší noční můrou je, že by zůstal trčet někde na venkově s jediným městem v okolí, kde nejsou žádné bary, strip kluby nebo hráčská doupata. Pro něj by se to rovnalo peklu. U mě měl zaručeno velkoměstské prostředí, protože

v menším městě se skrývá hůř. Měl také něco mnohem důležitějšího.

Během doby jsme si vypěstovali jakýsi symbiotický vztah. Billy Joe je jedním z těch duchů, kteří dokážouabsorbovat energii

ze živoucího dárce, podobně jako to dělají upíři. Upíři získávají energii prostřednictvím krve, která je v magickém kontextu zdrojem životní síly člověka. Když ji pijí, získávají část dárcova života jako náhradu za ten, o který přišli, když se ocitli na druhé straně – tedy alespoň na chvíli. Někteří duchové to dovedou také, a stejně jako upíři se někdy ani nezeptají. Billy Joe ale preferuje dobrovolné dárce, už třeba proto, že, jak sám říká, takový „trip“ právě z tohoto důvodu trvá delší dobu. Za to, že jsem já souhlasila s tím, že mu čas od času zajistím přísun energie, on zase souhlasil, že bude dávat pozor na náznaky možného Tonyho návratu. Zrovna v tu chvíli jsem si ale připadala podvedená.

„Jestli mi nebudeš k ničemu, budu tu hnusnou věc muset prodat.“ Otřela jsem trochu mlhy ze zrcadla a prohlédla si tu hrůzu na krku. Byla z ručně tepaného zlata, těžká

a komplikovaná se spoustou proplétajících se šlahounů a květin kolem centrálního kabošonového rubínu. Vetešník si asi myslel, že je to jenom sklo, protože se nikdy předtím s nefazetovanými drahokamy nesetkal, navíc byl ukrytý pod vrstvou mnohaleté špíny. I když jsem ho potom vyčistila, stejně to byl jeden

z nejošklivějších náhrdelníků, jaké jsem kdy viděla. Obvykle jsem ho nosila pod šaty.

„Já ti něco řeknu, já jsem ho vyhrál na jedné hraběnce!“

„A podle těch značek ze zastaváren pro tebe asi hodně znamená, co?“

„No, ale vždycky jsem ho zase vykoupil, že?“ Billy Joe už začínal být rozmrzelý, tak jsem se rozhodla dát mu pokoj. Pokud jsem chtěla něco zjistit, bylo v mém zájmu, aby měl vůbec chuť spolupracovat.

„Nechci se hádat. Dnes večer na to nemám náladu. Chci jenom vědět nějaké věci, jako třeba proč mě Senát unesl nebo…“

Billy Joe zvedl ruku. „Prosím. Vím, co je má práce.“ Posadil se na vanu a povídal, zatímco já jsem kontrolovala, jak jsou na tom kolena. I přes vysoké boty jsem měla obě plná škrábanců

a modřin, které mi předpovídaly ranní ztuhlost. Věděla jsem, že místo abych si stěžovala, co všechno mě bolí, bych měla být ráda, že jsem naživu, jaksi mě to ale nedokázalo povzbudit.

Možná to bylo tím, že jsem si nemyslela, že v tomto stavu zůstanu dlouho. „Ten upír venku, ten Louis-César, to je zápůjčka z Evropy. Je něco jako soubojový šampion. Říká se, že ještě žádný neprohrál, a podle toho, co jsem slyšel, jich absolvoval stovky.“

„Tak to si po dnešku může připsat další.“ Ne, že by to vypadalo, že ten strážný představoval nějakou hrozbu, podle mě se to ale počítá, protože mu Louis-César usekl hlavu. „Věděl jsi, že Tony podplatil nějaké pošuky, aby mě zabili přímo před Senátem?“

„To je kravina. Mircea by ho zabil.“

Trochu se mi ulevilo. Tohle mě nenapadlo. Pokud by za tím druhým pokusem o můj život stál Tony, vrhl by tím špatné světlo na Mirceu, protože v upírských kruzích nic nesníží reputaci tolik, jako když někdo není schopen kontrolovat svého podřízeného. I když jsem Mirceu měla většinou ráda, vždycky jsem měla pocit, že je lepší si s ním raději nezahrávat.

„To můžeme jenom doufat.“

„Víš co, mně to stejně jako Tonyho styl nepřipadá.“ Pokrčila jsem rameny. Podle mě Tony žádný styl neměl. „No, ale když jsem se dozvěděl, že Louis-César je druhý nejvyšší představitel evropského Senátu, trochu jsem se v tom začal vrtat.“

„Super. A teď mi řekni něco, co by mě mohlo zajímat.“

Billy Joe ze sebe vyrazil dlouhý a útrpný povzdech. „Tak jo. Teď jsi v hlavním stanu MAGIC, Metafyzické aliance pro lepší mezidruhovou spolupráci, anglicky Metaphysical Alliance for Greater Interspecies Cooperation, lépe známé jako ústředí pro věci, které na člověka vyskočí v noci.“

„To vím.“ Vlastně si myslím, že mi to došlo, přinejmenším jaksi podvědomě. Nikdy předtím jsem tam nebyla, ale kde jinde se mohl uprostřed zasedání Senátu vyskytnout mág, nebo kde mohl upír pozdravit vlkodlaka jako starého kamaráda? Jenom jsem neměla čas nad tím přemýšlet, ale stejně jsem toho

o téhle nadpřirozené OSN moc nevěděla. Tonyho nějaké řešení problémů mluvením nezajímalo. Byl spíš takový ten typ

„probodnout a zapomenout“, což je praktika, která účinkuje na mnohem víc tvorů než jen na upíry. To je právě jednou z věcí, proč se MAGIC rozhodla nijak na sebe neupozorňovat: ničemu se nežije dobře, když mu ze srdce trčí velký kus dřeva.

„Možná je tu ještě něco, co nevíš. Senát teď zasedá kvůli tomu, že ty problémy, kvůli kterým jsou všichni naštvaní, dělá jeden

z upírů. Znáš toho ruského mistra, se kterým Tony obchodoval, toho, co vede půlku vyděračů v Moskvě?“

„Rasputin?“ Starého poradce Mikuláše II., posledního cara všech Rusů, nechalo některé z knížat, které mělo pocit, že má na královskou rodinu až příliš velký vliv, otrávit, zastřelit, probodnout a utopit. Kníže měl pravdu: carevna toho neupraveného samozvaného mnicha milovala proto, že její syn byl hemofilik a léčit ho dokázal jen Rasputinův hypnotický pohled. Rasputin za to na oplátku získával moc a na vládní místa bylo jmenováno mnoho jeho přátel. Knížete i skupinu šlechticů, které k odstranění nového hráče ve městě přemluvil, skutečně překvapilo, že Rasputina podle všeho otrávení, probodnutí a kulka nijak netrápily. Spokojeni byli teprve až poté, když spadl z mostu a oni pak jeho zdánlivě neživé tělo vytáhli z ledové vody. Historikové se od té doby neustále dohadují o tom, proč mu zemřít trvalo tak dlouho. Ruská mafie by jim to řekla: je těžké zabít někoho, kdo je už mrtvý.

„Jo, to je on. Rasputin se rozčílil, protože to místo v Senátu, které chtěl, dostala Mei Ling. Dostat se do evropského Senátu neměl nejmenší šanci – vedle většiny těch bláznivých parchantů vypadal jako měkota dokonce i on – ale myslel si, že tady je šampionem on. Říká se, že to odmítnutí nepřijal nejlíp. Na chvíli zmizel a potom se asi před půlrokem objevil znovu a začal útočit na členy Senátu. Čtyři zabil a další dva zranil tak vážně, že nikdo neví, jestli se z toho dostanou; navíc teď vyzval Konzulku na souboj, protože se chce pokusit převzít hlavní velení. Požádala o pomoc Konzula v Evropě a jako svého šampiona si přivezla Louise-Césara. To ale zase nijak nepotěšilo Mei Ling.“

„To se vsadím.“ S Konzulčinou zástupkyní, maličkou čínsko-americkou kráskou, která měřila necelý metr padesát a vážila čtyřicet kilo i s postelí, jsem se potkala, když mi bylo sedm.

Zanechala ve mně docela hluboký dojem. Druhá pozice

v Senátu není úplně totéž jako být americkým viceprezidentem. On nebo ona totiž nejsou na druhém místě proto, aby převzali velení v případě, že bude Konzulka zabita – o nástupci rozhodnou zbylí členové Senátu, pokud o něm tedy nerozhodne souboj, jehož vítěz potom bere vše. Tento titul také nenaznačuje, že jeho nositel je druhým nejsilnějším členem Senátu – je to sice možné, není to ale pro tuto práci

požadavkem. Každý příslušník Senátu má v tomto orgánu přidělenu specifickou funkci, asi jako v prezidentově kabinetu. Druzí v pořadí bývají jmenováni jenom z jediného důvodu: jde z nich hrůza. Kdokoli tuto pozici zastává, je také znám jako

„exekutor“, protože veškerými nezbytnými prostředky zajišťuje provádění rozhodnutí Senátu. Tyto prostředky mohou zahrnovat všechno, od diplomacie po násilnosti, ale Mei Ling proslula spíš preferováním toho druhého.

To nám vyjasnila toho dne, kdy navštívila Tonyho audienční síň, aby odtud odvlekla jednoho z jeho upírů k výslechu. Ať už ten chlapík udělal cokoli, před Senátem o tom rozhodně mluvit nechtěl. Ten nápad se mu vlastně znelíbil natolik, že se uchýlil k výzvě. Mei Ling byla na své pozici nová a ještě neměla dost velkou reputaci; měla teprve asi 120 let a vypadala jako čínská panenka, takže si podle mě asi myslel, že by ji mohl porazit.

Neustále mě ohromuje skutečnost, že někdy i staří upíři zapomínají, že nezáleží na velikosti, ale na moci, a i když obojí má nějaký vztah k věku, nemusí to tak být vždycky. Někteří upíři mohou být i o několik staletí starší než Mei Ling, ale nikdy nebudou mít její sílu. Už jsem viděla dost obrovských rváčů, které na kolena srazil jediný pohled malého dítěte. Když se stanete upírem, přeměna z vás neudělá fešáka, pokud jste za života byli tuctoví, inteligenta, pokud jste byli hloupí, nebo siláka, pokud jste byli slabí; lůzr zaživa je lůzrem i jako upír, který potom celou svou nesmrtelnost stráví službou někomu jinému. Je to jedna z hlavních nevýhod této existence, a jako na potvoru se o tom ve filmech nikdy nemluví. Občas ale někdo, kdo byl jako smrtelník přehlížený, dostane příležitost zazářit.

Toho dne jsem viděla drobounkou, křehce vyhlížející květinku, jak doslova roztrhala na krvavé cáry upíra. Také jsem viděla, jak moc ji to těšilo, jak jí tmavé oči planuly divokou radostí ze samotného faktu, že něco takového může udělat, že ji znovu nějaký muž podcenil a že za to tentokrát zaplatí.

Jenomže – podle toho, co jsem viděla – jej nezabila. Když rozkázala, aby kusy těla naložili do košů a odnesli je Senátu z očí, hlava byla nedotčená a ječela. Potom jsem ho už nikdy

neviděla, a pokud vím, dodnes se Mei Ling nikdo jiný na souboj vyzvat neodvážil.

„Proč si ale Konzulka přivedla náhradníka? Řekla bych, že ona nebo Mei Ling se s takovou jednoduchou výzvou vyrovnají samy.“

„Konzulka je silná, ale nemá zkušenosti ze soubojů. A Mei Ling zase nemá Rasputinovy zkušenosti. Hodně starý byl už tehdy, když se pokusil převzít moc v Rusku; říká se, že ho v boji nikdy nikdo neporazil a že je mu taky celkem jedno, jakým způsobem vyhraje. Ty boje s mrtvými senátory nikdo neviděl, ale první dva napadení pořád žijí – teda svým způsobem. Marlowe zůstal potom, co ho našli, naživu dost dlouho na to, aby dokázal říct, že Rasputin proti němu nějak obrátil tři jeho vlastní upíry, a to jeden byl přes dvě stě let starý.“

Začalo mi do sebe zapadat několik roztroušených kousků skládačky. Povyprávěla jsem Billymu Joeovi o tom, jak jsem nedávno unikla smrti, načež se zatvářil přemýšlivě. „Jo, to by mohlo dávat smysl. Nevím, jakým způsobem se stráže Senátu vybírají, ale jsem si skoro jistý, že bývají ze stáje některého ze členů, protože kdo by si kdy pomyslel, že se můžou otočit?“

„Ale proč by mě chtěl Rasputin nechat zabít?“ otřásla jsem se, ale zimou to nebylo. Už jsem si celkem zvykla na to, že mě chce zabít Tony, ale najednou se odnikud vynořila celá smečka nováčků, kteří se snažili naskočit do rozjetého vlaku. Kterýkoli

z nich by dokázal příčetnému člověku způsobit pořádnou paranoiu.

„Nechám se poddat.“ Billy Joe mi připadal až nemístně rozverný, proto jsem ho zpražila pohledem. Popis pěkného zápasu se mu líbí skoro stejně, jako když se ho sám účastní, já tu ale nejsem jemu pro zábavu. Pospíšil si s vysvětlením. „To jsi ale ještě neslyšela to nejlepší. Než Marlowe ztratil vědomí, podařilo se mu pár útočníků vyřídit a ta těla tam zůstala až do příchodu posil. Těla těch upírů nedokázal nikdo identifikovat.

Jako by prostě přišli odnikud.“

„To není možné.“

Nepochybovala jsem o tom, že Chris Marlowe je dost tvrdý na to, aby zabíjel. Než prošel změnou, platil za zlého chlapce alžbětinské Anglie, který si v přestávkách mezi psaním několika nejlepších divadelních her té doby prošel několika stovkami hospodských rvaček. Lepší než jeho hry jsou údajně ty napsané jistým chlapíkem jménem Shakespeare, který se shodou okolností objevil několik let po Marlowově smrti a který měl velmi podobný styl psaní. Když potom ten druhořadý herec, kterého používal jako svůj alias, zemřel, vrátil se Marlowe pro změnu ke svému druhému koníčku. Za života trochu dělal do špionáže pro královskou rodinu, což se mu potom hodilo jako dobrá zkušenost. Momentálně působil jako náčelník rozvědky

Senátu a svou rodinu upírů využíval ke špehování

v nadpřirozené komunitě obecně, hlavně ale v ostatních senátech. Pomáhal udržovat mír tím, že si promluvil s každým, kdo by jej mohl chtít narušit, což by mohlo vysvětlovat, proč se Tony bál Marlowa mnohem víc než Mei Ling. Viděla jsem jej jenom jedinkrát, když se jednou večer během návštěvy zastavil na pohovor s Mirceou. Měla jsem pocit, že vypadá docela mile s těma rozesmátýma tmavýma očima, rozcuchanými kudrnatými vlasy a s kozí bradkou, kterou si pořád namáčel do vína. Já jsem ale samozřejmě neměla v plánu zabít Konzulku.

Kdybych to udělat chtěla, musela bych také napřed vyřídit jeho.

To, čemu jsem se v historce Billyho Joea zdráhala uvěřit, byla ta část se dvěma neidentifikovanými upíry. Připadalo mi to doslova nemožné. Každý upír podléhá nějakému mistrovi – ať už tomu, který ho stvořil, nebo někomu, kdo jej od stvořitele koupil nebo vyhrál v souboji. Jediným řešením, jak nějakého mistra nemít, bylo dotáhnout to na mistra první úrovně. Nic jiného, včetně zabití vlastního mistra, by k ničemu nebylo; prostě by si vás přivlastnil někdo jiný. Vzhledem k tomu, že na světě existuje méně než stovka mistrů první úrovně, kteří z větší části zasedají v jednom ze šesti upírských senátů, mají hezkou hierarchickou strukturu a všichni jsou organizovaní. Většina mistrů dává svým silnějším následovníkům určitou svobodu, ti ale musejí odevzdávat určitě množství ze svých zisků jako každoroční „dary“ a všichni jejich podřízení, které si stvořili, podléhají rozmarům mistrů. Mistři je také čas od času kontrolují, jako to dělal Mircea u Tonyho, protože jsou za ně neustále odpovědní. Pokud by Tony nařídil útok na mě i poté, kdy se dozvěděl, že jsem pod ochranou Senátu, očekávalo by se, že si to s ním vyřídí Mircea.

Je to poměrně nekomplikovaný systém, alespoň pro vládu, protože prostě neexistuje tolik upírů dost mocných na to, aby měli celé stáje svých následovníků. V kontrastu k tomu, čemu podle všeho věří Hollywood, zdaleka ne každý upír může stvořit dalšího. Vzpomínám si, jak jsme se jednou s Alphonsem dívali na nějaký starý film s Draculou, a on málem pukl smíchy, když viděl upíra, který teprve před pár dny vstal z mrtvých, ale podle scénáře už měl stvořit dalšího. Několik příštích týdnů byl až nemožný s tím, jak všechny slabší upíry u dvora provokoval vyprávěním o třídenním dítěti, které bylo mnohem silnější než oni. Co se týče těch, kteří to dotáhnou až na úroveň mistra

a stvoří nové upíry, pro ty platí povinnost je všechny nahlásit

příslušnému senátu. V důsledku toho prostě žádní neznámí upíři, kteří by se tu jenom tak potloukali, neexistují.

„Nebyly to děti?“ To byla jediná věc, která mě napadla, ale ani tak by to nedávalo smysl. Co by tak asi pár nově stvořených –

a tedy slabých – upírů nadělalo proti kterémukoli členovi Senátu, natožpak proti Marloweovi? Jako poslat normální děti proti opancéřovanému tanku… A který z mistrů by riskoval hlavu a srdce tím, že by nenahlásil všechny upíry, které stvořil? Všechny senáty přísně dbaly na dodržování pravidel, protože jinak by se mohlo stát, že by nějaký odpadlický mistr mohl začít shromažďovat armádu a vrátily by se staré špatné časy téměř neustávajících válek. Zkrátka počet upírů, jaký pod svou kontrolou mohl každý mít, byl kvůli zachování rovnováhy sil neustále hlídán.

„Ale ne. Protože měli k dispozici už jenom těla, ze kterých mohli vycházet, moc toho nezjistili, ale říká se, že podle škody, kterou způsobili, to museli být mistři.“ Když si všiml mého výrazu, pozvedl v uklidňujícím gestu ruce. „Hele, ptala ses, co jsem slyšel, tak ti to říkám!“

„A kdes k těm informacím přišel?“

„Od pár upírů z Mirceova doprovodu.“ Billy Joe to nemyslel tak, že by se jich ptal. Měl tu schopnost, že mohl lidmi proplouvat

a při tom je duševně odposlouchávat. Zachytil všechny myšlenky, které se jim v tu chvíli honily hlavou. Nebylo to sice tak dobré jako skutečná telepatie, protože nemohl informace získávat cíleně, někdy to ale přišlo až překvapivě vhod. „Nebylo to tak těžké zjistit. V dnešní době se ani o ničem jiném nemluví.“

Zmateně jsem pokývala hlavou. „Já to nechápu. Jestli se Rasputin postavil proti zákonům a zákeřně vraždí ostatní, proč se Konzulka připravuje, že s ním bude bojovat? O tohle právo přece přišel, když ty zákony odmítl, nebo ne?“ Došlo mi, že Rasputin je až po krk ve sračkách, a při té myšlence se mi hodně ulevilo. Jestli se rozhodl nechat se zabít, znamenalo to pro mě méně o jednoho zloducha, kterého bych se musela bát. Problém nepředstavovaly útoky na senátory – ty byly naprosto legální – ale spíš ten způsob, jak je prováděl. Během období reformace všech šest senátů kolektivně zakázalo otevřenou válku jako způsob řešení problémů. Po náboženském rozkolu začaly být katolická i protestantská církev přecitlivělé

a varovaly své ovečky před zlolajníky, kteří je mohli připravit o přízeň boží. Náboženství se také stalo velkým politickým

problémem, když se katoličtí vůdcové snažili povraždit protestantské a naopak, katolická armáda se pokusila vniknout do protestantské Anglie a v Německu se rozhořela velká svatá válka. Všichni špehovali všechny, a v důsledku toho si nadpřirozených aktivit začalo všímat čím dál víc lidí. I když většina obviněných byla stejnými lidmi jako jejich udavači – a ve většině případů byli i nevinnější – měly úřady občas štěstí

a podařilo se jim na kůl narazit skutečného upíra nebo upálit opravdovou čarodějnici.

Otevřená válka mezi jednotlivými senáty nebo dokonce krevní msta mezi význačnými domy by jenom přilákaly větší pozornost k nadpřirozené komunitě. Novým a schváleným způsobem řešení sporů se tedy staly souboje.

Tony samozřejmě nehodlal svůj tlustý krk riskovat

v otevřeném boji a stejně tak existovalo mnoho ostatních, kteří nebyli pro boj dobře vybaveni a kterým se tento nový systém nelíbil. Takto se vyvinul zvyk volby šampionů za ty, kteří za sebe nechtěli bojovat sami. Jakmile však byla jména obou duelantů schválena, platila velice přísná pravidla o tom, co je

a není dovoleno. Rozhodně byly vyloučeny zákeřné útoky

a léčky, takže Rasputin by si tím, co provedl, po celém světě automaticky vysloužil naražení na kůl. Severoamerický Senát by se nezastavil, dokud by ho neuštval, a z ostatních by alespoň poslali své lidi na výpomoc, aby dali najevo, že takovéto akce ve svém okolí nestrpí. Sama jsem si říkala, že se buďto zbláznil, nebo je opravdu, ale opravdu hloupý.

„Podle mě si asi řekla, že je to lepší, než když ho nechají vybírat si jednoho po druhém. Kromě toho, pokud se z toho Marlowe nebo Ismitta nevylížou natolik, aby mohli svědčit, žádný skutečný důkaz o tom, že podváděl, neexistuje.

Momentálně může říkat, že je vyzval a oni prohráli, že to bylo fér a podle pravidel.“

„Ale kdyby se Konzulce postavil před celým koncilem MAGIC, nemohl by podvádět.“

„Bingo. Ona kromě toho moc na výběr neměla. Rasputin tím svým běsněním nechal Senátu v rukách diplomatického černého Petra. Nadpřirození jsou bez sebe a prohlašují, že jestli si s tím nedokážou poradit upíři, udělají to sami. Během bojů přišli o jednoho hrdinu, a víš, jak jsou na takový věci citliví.“ Vlastně jsem to nevěděla. Nikdy jsem žádného elfa neviděla ani jsem nemluvila s nikým, kdo ho viděl. Někteří upíři u Tonyho ani nevěřili, že existují. Říkalo se dokonce, že jsou produktem jakési

promyšlené lumpárny, kterou na ně už po staletí hráli mágové ve snaze přesvědčit je, že mají mocné spojence.

„Kruh mágů je taky pěkně nasranej, i když přesně nevím proč, a chtějí Rasputinovu hlavu na tácu. Konzulka se s tím musí co nejdřív vypořádat, jinak se začne mezi lidma povídat, že je slabá. Mei Ling je dobrá, ale nedokáže vybojovat všechny ty souboje, co se začnou hromadit, jestli se nezastaví tohle.“

„Ale ona s Rasputinem bojovat nebude.“

„Ne, a jak jsem řekl, velkou radost z toho nemá. Zaslechl jsem, že proto není tady – snaží se ho někde vypátrat. Už jí ale

v podstatě dochází čas. Souboj je ohlášený na zítřejší půlnoc. Myslím, že chce stihnout přinést jeho hlavu na kůlu ještě předtím.“

„Oukej, to jí přeju štěstí. Pořád jsi mi ale neřekl, co to všechno má společného se mnou.“

„To proto, že to nevím, srdíčko.“ Fakt nesnáším, kdyžBilly Joe začne citovat jižanské písničky. Znamená to, že si buďto dělá legraci, nebo je sarkastický, a já jsem neměla náladu ani na jedno z toho. Jeho obvyklý akcent tvoří kombinace mississippského protahovaného dialektu se zbytky irského přízvuku, který mu zůstal od dětství, kdy hladověl na Smaragdovém ostrově. Potom imigroval, změnil si jméno

a v Novém světě začal nový život, přízvuku se mu ale nikdy zbavit nepodařilo. Zlostně jsem na něj pohlédla. S jeho pozérstvím jsem se rozhodně smířit nehodlala. Vedl si docela dobře, naštval mě ale, že úplně propásl Tonyho návrat.

Nakonec to bylo jeho hlavní zaměstnání.

„Co ještě víš? Je to všechno?“ Už dávno jsem zjistila, že Billy Joe je sakramentsky dobrým špionem, ale nemohla jsem mu věřit. Ne že by mi někdy lhal – tedy o ničem nevím – ale když může ze svých zpráv vynechat cokoli, co by mu mohlo způsobit nějaký malér, udělá to.

„Nebyl jsem si jistý, jestli ti to mám po tom všem s Tomasem říkat. Asi bys zrovna teď nechtěla slyšet o dalším parchantovi.“

„Jestli mi máš říkat co?“ Tu narážku na Tomase, kterého Billy Joe neměl nikdy rád, jsem ignorovala hlavně proto, že jsem s ní souhlasila. Prozkoumala jsem ubohou hromádku svého kdysi tak drahého klubového oblečení, a rozhodla jsem se, že boty

a sukni – oboje z kůže – je možné zachránit. Triko ale bylo na cucky a podprsenka byla zčásti ohořelá, i když jsem měla záda v pořádku. Byla to jedna z mála částí mého těla, která mě nebolela. Tričko pro mě velkou ztrátu nepředstavovalo, i když

jsem neměla nic, čím bych je nahradila, a raději bych se do obývacího pokoje vrátila oblečená důstojněji než jenom

v županu. Vlastně jsem se tam nechtěla vracet vůbec, ale nedokázala jsem vymyslet žádnou výmluvu, abych se tomu mohla vyhnout.

„Ve městě je Jimmy Krysa.“

Přestala jsem se snažit odstranit zaschlou krev z trička

a pomalu jsem k němu zvedla pohled. Už chápete, jak jsem

s Billym dokázala vydržet skoro sedm let? Jednou za čas si svou mzdu zaslouží. „Kde?“

„Ale no tak, Cassie, lásko, hlavně neudělej žádnou hloupost.“

„To neudělám.“ Jimmy byl Tonyho oblíbený ranař. To on mým rodičům nastražil do auta bombu, čímž zničil veškeré šance na to, že bych mohla normálně žít. Hledala jsem ho už předtím, když jsem utekla od Tonyho, ukázalo se ale, že dokáže být až překvapivě nepolapitelný. Neměla jsem v úmyslu mu dovolit, aby se mi znovu vyhnul. „Kde jsi ho viděl?“

Billy Joe prohrábl rukou to, co kdysi bývalo kaštanově hnědými kadeřemi, a zhluboka si povzdechl. Duchové tohle nedělávají automaticky; udělal to schválně. „Je u Danta na Stripu, to je jeden z Tonyho nových podniků. Dělá provozního v jednom baru. Ale nemyslím si, že překvapit ho by byl dobrý nápad. Asi se to tam Tonyho hrdlořezama jenom hemží. Co se týče operací, je Las Vegas Tonyho druhým nejfrekventovanějším městem v pořadí.

„Nepoučuj mě o byznysu, ve kterém jsem vyrůstala.“ Raději jsem zmlkla, abych se zase do Billyho nepustila kvůli tomu, že musel očíhnout Město Hříchu místo toho, aby pořádně obhlédl tenhle dům proto, abych přesně věděla, proti čemu stojím. Tu jeho závislost na hazardu bych mu klidně odpustila, kdyby mi nějak pomohla chytit Jimmyho pod krkem. „Potřebuju nějaký triko a odvoz do města, navíc mi Tomas sebral pistoli. Chci ji zpátky.“

„Ehm, možná si to ještě rozmyslíš,“ Billy se zatvářil nejistě. Jen jsem zasténala. „Cože? Ono toho je víc? Ven s tím!“

Rozhlédl se kolem, žádná pomoc se ale na obzoru nerýsovala.

„O Jimmyho si už vůbec nemusíš dělat starosti. Udělal něco, čím naštval Tonyho, a když jsem odcházel, odváděli ho do sklepa.“

„Což znamená co?“

„Což znamená, že už je zřejmě mimo hru, nebo brzo bude, takže nemáš důvod utíkat. Aspoň ne tím směrem. Spíš jsem si říkal, že bys mohla třeba chtít do Rena…“

„Ale ty nevíš, jestli je mrtvý. Mohl tam třeba jít opravit výherní automaty nebo tak něco.“ Sklep byl sice ve Philly takový honosnější výraz pro Tonyho podzemní mučírny, ale tady to mohlo znamenat přesně to, jako co to znělo. „Kromě mě ho přece nikdo zabít nechce.“

Realita je samozřejmě taková, že i když si to Jimmy rozhodně zasloužil, měla jsem závažné pochybnosti o tom, že bych dokázala zabít kohokoli včetně jeho. To ale neznamenalo, že jsem neměla důvod chtít ho vidět. Tony dělal, co mohl, abych se o svých rodičích nikdy nic nedozvěděla. Neměla jsem žádné fotky, dopisy, středoškolské ročenky. Trvalo mi celé roky, než jsem zjistila třeba jenom jejich jména ze starých novinových zpráv o jejich smrti, které jsem musela nějak propašovat přes bodyguardy, abych si je mohla přečíst. Eugenii a mé učitele získal Tony od jiných mistrů krátce poté, kdy jsem se k němu dostala, a tak o jeho operacích před touto dobou nevěděli vůbec nic. Ti upíři, kteří jsou u Tonyho léta a mohli by něco vědět, zase drželi jazyk za zuby, tudíž jsem i bez ptaní věděla, že byli varováni, aby se mnou nemluvili. Nebyla jsem zase tak hloupá, abych si myslela, že si dal takovou práci jenom proto, aby mou pozornost soustředil na sebe – to hlavně proto, že se skoro vůbec nesnažil si mě nějak získat. Ne, na té věci s mými rodiči bylo něco, co Tony nechtěl, abych věděla, a jestli se teď

s Jimmym opravdu znepřátelili, možná bych konečně našla někoho, kdo by mi o tom chtěl povědět.

Billy Joe samozřejmě nadával, já jsem ale měla plné ruce práce s tím, jak jsem se snažila tu zachráněnou část oblečení přizpůsobit tak, aby se dala nosit. Nakonec to vzdal. „Dobře, ale jestli ode mě čekáš, že ti budu dělat poslíčka, budu potřebovat nějaký přísun energie. Mám za sebou těžký večer a prostě nemám šťávu nazbyt.“

To mě nepotěšilo. Připadala jsem si jako kus hovna a musela jsem jet někam do Vegas; tohle mi ještě chybělo. Jen těžko jsem ale mohla na průzkum v okolí hlavního stanu MAGIC sama, proto jsem mu bez obvyklých průtahů pokynula, ať jde blíž. Billy Joe si přitiskl ruku k hrudi. „Buď pořád mým srdcem.“

„Tak už dělej!“

Přísahám, že když jsme se spojovali, prohrábl mě – ovšem za předpokladu, že mlhový obláček dokáže hmatat. Jak ho tak znám, jsem si skoro jistá, že on to dokáže. Jako by proti mně foukal vítr a na mé pocuchané nervy to jako vždycky působilo uklidňujícím dojmem. Slyšela jsem, že normální lidé společnost

duchů vnímají jako pocit hrůzy nebo přinejlepším mrazení, ale pro mě znamená něco jako chladivý vánek za horkého dne. Za těchto okolností to ale neproběhlo tak, že bych se jen otevřela a přivítala ho; ta část mého já, která je s duchy nějak spojená, ho dovnitř vtáhla, jako když k sobě vyděšené dítě přitiskne svého plyšového medvídka.

Na okamžik jsem spatřila záblesky jeho života: naše loď odplouvala od jakéhosi vzdáleného břehu a my jsme přes závoj slz sledovali, jak se od nás šedé, větrem bičované pobřeží vzdaluje; nějaká pěkná dívka, asi patnáctiletá, která na sobě měla příliš mnoho make-upu a kostým tanečnice, nám věnovala kritický úsměv; jak se nás nějaký mladý podomek snažil podvádět v kartách, a my jsme se smáli, když jsme mu z boty vytáhli eso, a potom jsme se museli vyhnout noži, který po nás hodil jeho komplic. Takové to bývalo často, a během let jsem takových kratičkých šotů viděla dost na to, abych nechápala, že Billy vůbec dokázal přežít tak dlouho.

Nakonec se uklidnil a začal nasávat. Obvykle to nebývá nepříjemný zážitek, je to jen únavné, ale tentokrát mi celým tělem prolétla palčivá bolest, hned jak začal. Nebylo to nic ohromujícího, spíš něco jako výboj statické elektřiny na klice, ale prskalo mi to v žilách, až se mi před očima začaly míhat stříbrné jiskry. Zkusila jsem ho ze sebe vypudit a říct mu, že něco není v pořádku, z úst se mi ale vydral jenom překvapený sípot. O sekundu později se mi před očima zablýsklo tak jasně, že mi to na chvilku narušilo vidění. A potom, stejně rychle, jako to přišlo, to i skončilo. Prolétl mnou teplý vítr tak hustý, až jsem ho vnímala jako tekutinu; potom se ze mě Billy Joe vyřítil

a několikrát prosvištěl pod stropem.

„No pááá-ni! Tak tomuhle já říkám žrádlo!“ oči mu jiskřily a barvu měl mnohem jasnější, než by snad měla být.

Narovnala jsem se, a poprvé po dlouhé době jsem neměla pocit, že se okamžitě zhroutím. Místo toho, abych se cítila unavená a trochu nejistá, což je má obvyklá reakce na svačinové sedánky Billyho Joea, jsem se cítila báječně, jako omlazená. Jako by se mi celonoční spánek smrskl do několika minut, což rozhodně nebylo normální. „Ne, že bych si stěžovala, ale co se to právě stalo?“

Billy Joe se pousmál. „Někteří upíři ti odsávali sílu, zlato, asi proto, aby ti zabránili pokusit se o útěk. Spoustu tvé energie odvedli do jakéhosi metafyzického rezervoáru a nechali ji hlídat vlastní ochranou, takže jsi k ní neměla přístup do té doby, než

by tě propustili. Já jsem tu ochranu náhodou prolomil, když jsem se z tebe chtěl napít. Parádně mě to nakoplo,“ zamrkal na mě obočím, které měl skoro stejně hnědé a hmotné, jaké asi míval, když byl naživu. „Hergot, pojďme pařit!“

„Pařit až potom. Momentálně potřebuju své věci.“

Billy Joe hbitě zasalutoval a jako zářivá kometa vypálil z okna. Posadila jsem se na okraj vany a přemýšlela o tom, kdo mohl takový hokuspokus udělat. Ne, že by na tom záleželo; jenom jsem získala další důvod nikomu nevěřit. Ostatně jsem předtím neměla v plánu někomu věřit.

Když se Billy Joe vrátil, zrovna jsem dokončovala očistný proces. Proplul oknem, mračil se a měl prázdné ruce. „Nechal jsem všechno venku. Tahle věc asi znamená potíže.“

„Jaká věc?“ Vzala jsem si ručník, abych se tam nepromenádovala jenom v kalhotkách, a přešla jsem k oknu. Jeho slova jsem pochopila, jakmile jsem sáhla po klice, a ta se pokusila vykřiknout. Honem jsem jeden cíp ručníku nacpala do její nově nabyté tlamy a rozzlobeně jsem se na tu věc zahleděla. Copak nestačilo, že mi někdo zablokoval energii, zaparkoval mi přede dveřmi spoustu upírů mistrovské třídy

a nechal mě trčet někde uprostřed pouště? To vážně museli dávat kouzlo i na okno? Někdo si zřejmě myslel, že musí.

„Někdo na to nasadil Marleyho,“ řekl Billy.

„Myslíš?“ zeptala jsem se sarkasticky a dřepla jsem si, abych mohla kliku prozkoumat zblízka. Staromódní baňaté klice najednou narostl pár oček jako korálky a velká tlustá pusa. Ta se teď snažila ručník vyplivnout, aby mohla křičet na poplach; řev by nepochybně prořízl i to utišující kouzlo a varoval by všechny v předpokoji. Když jsem ji zkusila chytit a přidržet na místě, začala po celé délce okenního rámu přejíždět sem a tam, aby mi unikla. Z jejího výrazu jsem usoudila, že kdyby mohla, kousla by mě. Přísně jsem se na ni podívala. „Podej mi toaletní papír,“ rozkázala jsem Billymu. „Pořádný kus.“

Po několika minutách a spoustě tichých nadávek už byl malý Marley nepohyblivý, v puse měl nacpanou celou roli toaletního papíru a kolem těla asi devětkrát omotané šňůrky od žaluzií.

„To ho neudrží nadlouho,“ pronesl Billy pochybovačně, když viděl, jak ten malý alarm rozhořčeně vibruje. Zatímco jsme si ho prohlíželi, vylétlo mu z úst několik cárů papíru a snášely se

k zemi.

„To ani nebude muset.“ Vytáhla jsem okno a podepřela je zvonem, který Billy našel pod umývadlem. „Že jsme utekli, se

stejně dozví brzo, protože tady je to všechno začarované jako prase.“

Rychle jsem se začala probírat hromádkou, kterou přivlekl oknem dovnitř, a zjistila jsem, že celkem vzato odvedl dobrou práci. Měla jsem znovu svou zbraň, a dokonce se mu podařilo někde sehnat náhradní zásobník, k tomu ještě na hromádku oblečení upustil klíče od auta. Na druhou stranu nebyla trička přesně tím, co bych si vybrala já. Měla jsem jasně zadat, že nechci vypadat jako štětka, mladá holka ale prostě nemůže myslet na všechno. Když jsem byla správně zahalená nahoře, mé vysoké boty a minisukně vypadaly roztomile a provokativně, ale soudě podle těch nejkonzervativnějších věcí, které přinesl, Billy Joe chtěl, abych vypadala jako placená od hodiny. Pomocí sponky od Louise-Césara jsem si stáhla vlasy do ohonu, ale

i když jsem takhle vypadala upraveněji, o nic nevinnější vzhled jsem nezískala. Ještě naposledy jsem se prohlédla v zrcadle, povzdechla si a strčila klíče do kapsy. Jakmile se mi podaří najít garáž, budu si moct ten stres z celého dne vybít na jednom ze starých známých a pravděpodobně se pak budu cítit mnohem lépe.

Kapitola 6

Tony je sice parchant, ale co se smyslu pro obchod týče, nemůžu mu vytknout vůbec nic. Před Dantem, podnikem na lukrativním pozemku poblíž Luxoru, stála fronta i o půl páté ráno. Nijak mě to nepřekvapilo: v Las Vegas je to ideální doba. Podle vzoru Božské komedie má devět různých pásem, z nichž každé tematicky odpovídá jednomu z devíti kruhů Pekla od Danta Alighieriho. Návštěvníci vstupují velkou bránou

z tepaného železa, ozdobenou bazaltovými sochami, svíjejícími se v bolestech, a slavnou větou KDOŽ SEM VSTUPUJETE, ZANECHTE VŠECH NADĚJÍ. Potom jsou jedním z několika šedě

oděných Charonů převezeni přes mělkou řeku a vyloženi

v jeskyňovitém vestibulu, kde je červený a zlatý motiv celého podniku proveden ve velkých freskách na zdi.

Když jsem přišla, nějaký chlapík, oblečený jako král Minos – s příhodnou jmenovkou, vysvětlující, že je tím, kdo hříšníkům určuje jejich tresty – rozdával papírové mapky, já jsem ji ale

nepotřebovala. Rozložení bylo jaksi logické: například bufet byl ve třetím kruhu, kde se trestá hřích obžerství. Kde mám hledat Jimmyho, nebylo těžké uhodnout. Kde jinde hledat živého satyra než ve druhém kruhu, kde jsou trestáni všichni, kteří se provinili hříchem chtíče?

Nálevna ve druhém kruhu se pochopitelně jmenovala Panova flétna. V případě, že by někomu v hale uniklo téma pekla

a zatracení, bar to dával najevo možná až trochu nestydatě. Při vstupu jsem sebou jenom trochu škubla, protože jsem podobné místnosti viděla už předtím. Někdo trochu citlivější ale zřejmě musí při vstupu do místnosti, vyzdobené téměř výhradně lidskými kostrami bez rukou a nohou, zažít šok. Renesanční Itálii, v níž se Tony narodil, sužovaly opakované epidemie moru. Lidé, kteří viděli umírat své přátelé a příbuzné a kteří se doslechli o celých vypálených vesnicích, mohou mít poněkud morbidní sklony. Největší extrém té doby představovaly kostnice, kaple postavené výhradně z kostí zemřelých, a Tony jim složil poctu dokonale. Ze stropu visely komplikované lustry, vyrobené z něčeho, co vypadalo – a jak znám Tonyho, tak to asi přesně ono bylo – jako lidské kosti; střídaly se s věnci lebek.

Další lebky byly použity jako svícny, také nápoje se podávaly v pohárech ve tvaru lebek. Ty byly falešné a místo očí měly laciné skleněné „rubíny“, u některých jsem si ale zrovna jistá

nebyla. Na ubrouscích se na černočerveném pozadí skvěl Tanec smrti. Šklebící se kostlivec vedl průvod hříšníků do zatracení.

Jestliže si hosté na tohle všechno zvykli, myslím, že číšníci pro ně velkým překvapením nebyli.

Čekala jsem lidi v tógách a kožešinových kalhotách, ale to stvoření, které mě u vchodu pozdravilo, stálo fakt za to. Jak dokázali lidi přesvědčit, že jejich obsluha na sobě má jenom komplikované kostýmy, to se nikdy nedozvím. Zakrnělé rohy, které tomu satyrovi vykukovaly z hnízda mahagonových kudrlin, mohly být falešné jako věnec akantových listů, navlečený přes ně, ale jeho kostým – složený pouze z velice těsných kožených tang – nedělal nic pro to, aby utajil evidentně skutečně chlupatý zadek a lesklá černá kopyta. Bez jakýchkoli

pochyb jsem díky tomu také poznala, že se mu hluboký výstřih mého ukradeného lesklého černého tílka líbí. Nebrala jsem to ale jako kompliment, protože satyrům se obecně líbí kdokoli, kdo je žena a dýchá.

„Přišla jsem za Jimmym.“

Velké hnědé satyrovy oči, před chviličkou jiskřící samou radostí, se teď nepatrně zasmušily. Ve snaze mě k sobě přitáhnout mě chytil za ruku. Ucouvla jsem. Samozřejmě vykročil za mnou. Byl mladý a pohledný, i když jen v tom případě, že vás neznechutí fakt, že je z poloviny kozlem,

a s křikem neutečete. Satyrové mívají podle lidských měřítek dobrou výbavu, a tenhle byl znamenitě obdařen i na to, že byl satyr. Jelikož sexuální zdatnost je v satyrské komunitě určujícím prvkem, zřejmě si zvykl na to, že se mu dostává hodně pozornosti. Na mě žádný velký dojem nedělal, leč nechtěla jsem vypadat nezdvořile. Dokonce i staří a plešatí satyrové se domnívají, že jsou pro ženy božím darem, a zahrávání si s jejich bláhovými fantaziemi může mít špatné následky. Ne, že by začali být násilničtí – jsou druhem, který spíš utíká, než aby bojoval, ale satyr v depresi skýtá hrozný pohled. Opije se, hraje smutné písně a hlasitě si stěžuje na ženskou faleš. Jakmile spustí, nepřestane, dokud nevytuhne, a já jsem chtěla informace.

Několik minut jsem ho nechala vyprávět mi o tom, jak jsem krásná. Zdálo se, že ho to těší, a nakonec souhlasil s tím, že se půjde podívat, jestli je Jimmy k sehnání; napřed jsem ale musela přísahat, že šéf a já jsme jen přáteli. Skutečně jsem doufala, že se Billy projednou s tou Jimmyho prekérní situací plete. Pobíhat ve spodních patrech Tonyho verze pekla se mi nechtělo.

Po cestě jsem vymyslela plán, jak bych mohla získat příslušné informace, avšak za předpokladu, že Jimmy bude dosud naživu, aby mi je sdělil. Venku jsem ho za denního světla viděla víckrát než jednou, takže jsem si byla skoro jistá, že není upírem.

Z většiny magických tvorů není možné upíra stvořit – ani nemluvím o tom, že mi upíři říkali, že chutnají opravdu odporně

– u Jimmyho jsem si ale tak jistá nebyla. Podle toho, že měl lidské nohy a rohy se daly vidět jenom tehdy, když měl opravdu krátký sestřih, jsem věděla, že to úplný satyr není. Existovalo mnoho věcí, jimiž mohla být ta druhá polovina, nikdy jsem ho ale neviděla předvádět nějaké působivé schopnosti. Například nezačínal zničehonic fialovět nebo tak něco, proto jsem se víc než domnívala, že je napůl člověkem. To by také odpovídalo

Tonyho zvyku mít kolem sebe několik neupírů, aby řídili firmu, když jeho běžní pomocníci spali. Nevěděla jsem jistě, jestli není možno udělat upíra z napůl člověka, napůl satyra, někteří

z nejmocnějších upírů navíc dokážou v krátkých dávkách snášet i denní světlo, pokud jsou ochotni na toto privilegium vynaložit hodně energie. Vážně jsem ale pochybovala, že by mistr první nebo druhé úrovně byl ochoten vykonávat pro Tonyho pochůzky. Kromě toho jsem kolem Jimmyho nikdy necítila ten starý dobrý pocit, který vychází z upírů. Jestli tedy Jimmy nebude neustále pod dohledem, mohl by Billy Joe dokázat jej nakrátko posednout.

Když jsem Billymu v autě vysvětlila, co po něm chci, nápad se mu nelíbil. Cítil se po dlouhé době zdaleka nejsilnější, a hned rezolutně prohlásil, že jestli má svou energii vyplýtvat na něčí posednutí, jeho první volbou určitě nebude Jimmy. Opáčila jsem však, že po něm potřebuji jenom takovou chvilku, aby mi ten chudák stihl říct, co chci vědět, a potom ať se ze svých hříchů vyzpovídá policii ve Vegas. I kdyby to později všechno popřel, pokud by poskytl dost podrobností o několika nevyřešených případech, spravedlnosti by jen tak lehce neunikl. Kdyby plán

A neklapl, mohla jsem ho nakonec vždycky zastřelit. Stejně jsem byla na útěku před Tonym, jeho spřízněnými rodinami, Stříbrným kruhem a upírským Senátem; z policie jsem strach neměla.

S Billym Joem jsme seděli na konci baru. Už dlouho jsem ho neviděla tak plného energie – ta ochranná znamení, co snědl, musela být opravdu hodně speciální. Vypadal natolik hmotně, že jsem poznala, že se den nebo dva před smrtí neholil. Podle všeho si jej ale nevšímal nikdo jiný, aspoň se ale nikdo nepokusil posadit na jeho židli. Kdyby to někdo udělal – a byl normální – měl by pocit, jako by mu někdo na hlavu vychrstl kýbl ledové vody. Proto jsme se také posadili stranou všech ostatních.

„Tak řekneš mi, proč jsme tady?“

Rozhlédla jsem se, nikdo ale neseděl blízko na to, aby si všiml, že si povídám sama se sebou. Většina z osazenstva baru, majícího téměř výlučně ženskou klientelu, se naplno věnovala pomrkávání na číšníky. A ti nadšeně pomrkávali na oplátku.

Pohledný černovlasý satyr o kousek dál naváděl jednu ze zákaznic, ať hádá, kde začíná jeho „kostým“. Měla skelný pohled člověka, který pije už hodnou chvíli, ale ruce, jimiž přejížděla po jeho štíhlých černých bocích, byly až pozoruhodně

jisté. Zamračila jsem se; kdybych ještě byla s Tonym, nahlásila bych ho. V podstatě si koledoval o to, aby si někdo dal dvě

a dvě dohromady a zalarmoval policii.

„Ty víš, proč. Zabil mi rodiče. Musí o nich něco vědět.“

„Riskuješ, že tě tady chytí Senát, který už tě podceňovat nebude. Všechno proto, abys položila pár otázek ohledně lidí, které si podle mě ani nepamatuješ? Nemáš snad v plánu toho chlapa oddělat, že ne? Taková maličká odplata za to, že si

s tebou začal? Ne že by mi to vadilo, ale mohlo by to přilákat pozornost.“

Tu otázku jsem ignorovala. Z malé krvavě rudé misky jsem snědla několik arašídů. Oddělat Jimmyho by mě neuspokojilo tolik, jako kdybych sejmula Tonyho, ale aspoň něco. Znamení celému vesmíru, že už mám dost lidí, kteří se mi pokoušejí zkurvit život; to si přece dokážu krásně zařídit i sama. Jedinou potíž tohoto scénáře představovala pasáž se zabíjením; z toho se mi, upřímně řečeno, dělalo zle, kdykoli jsem na to jen pomyslela. „Jestli posednutí proběhne v pořádku, potom to, co udělal, uvidíš už za minutku.“

„To je ale hodně velké jestli. Na posednutí jsou odborníky démoni; já jsem jenom ubohý duch.“

„Se mnou ti to problémy nikdy nedělalo.“ Billy Joe byl za života hodně zatížený na víno, ženy a zpěv, se zvláštním důrazem na dvě první položky. S druhou potřebou mu pomoct nemůžu

a jeho hudební vkus nesnáším, protože spadá do intervalu mezi Elvise a Hanka Williamse. Když je ale výjimečně hodný, čas od času ho odměním nějakým drinkem, což samozřejmě znamená o trochu víc, než že mu koupím šestibalení piva. To ale nejde

o případy skutečného posednutí. Sice mu dovoluji používat mé chuťové pohárky, jinak to ale zůstává plně pod kontrolou.

Během těchto seancí se chová slušně. Ví, že kdyby zlobil, tak až mu dojde síla, já jeho náhrdelník zakopu někde uprostřed pustiny a nechám ho tam shnít. Dokud se ale drží pravidel, při zvláštních příležitostech ho vpustím dovnitř, aby mohl jíst, pít

a veselit se se mnou. Protože nemám ve zvyku se zrušit

a obrážet bary, na jeho vkus to nikdy není dost divoké, pořád ale lepší než nic.

„Ty nejsi obvyklý případ. S ostatníma lidma je to mnohem těžší. Každopádně mě pobav a odpověz mi na tu otázku.“

Pohrávala jsem si s malým míchátkem ve tvaru lebky

a přemýšlela o tom, proč jsem zaváhala. Mluvit o smrti rodičů pro mě tak těžké nebylo. Ze života na ulici jsem měla

vzpomínky, které bych si nikdy dobrovolně oživit nechtěla, jak ale zdůraznil Billy Joe: když Tony vraždu nařídil, byly mi jen čtyři roky. Vzpomínky na to, co se dělo předtím, halí mlha: Máma je pro mě v podstatě spíš vůní než čímkoli jiným – ten růžový pudr musela mít hodně ráda – a táta jen takovým vjemem.

Vzpomínám si na silné ruce, které mě vyhazovaly do vzduchu, a když mě zase chytily, otáčely se mnou dokola; znám i jeho smích, hluboký a sytý chechot, který mě zahříval až do prstů

u nohou a dával mi pocit bezpečí. Bezpečí není něco, co pociťuji nějak často, možná proto se ta vzpomínka ostře rýsuje. Vše, co o našich kromě těchto věcí vím, pochází z vidění, které jsem měla ve čtrnácti.

Mým kosmickým dárkem, který jsem toho roku spolu

s pubertou k narozeninám dostala, byl pohled na auto rodičů, explodující v oranžové a černé ohnivé kouli, po níž nezbylo nic než zkroucené plechy a hořící kožená sedadla. Já jsem to pozorovala z Jimmyho auta, zatímco telefonoval svému šéfovi. Zapálil si cigaretu a klidným hlasem mu sdělil, že akce proběhla podle plánu a že by měl to dítě vyzvednout z hlídání předtím, než mě policie začne hledat. Potom to zmizelo a já jsem zůstala sama ve svém pokoji na Tonyho venkovském sídle. Z toho všeho zbyl jenom třas. Toho večera mi skončilo dětství.

O hodinu později jsem utekla, hned jak začalo svítat a všichni hodní upíři byli ve svých bezpečných pokojích. Zmizela jsem na tři roky.

Protože jsem se neobtěžovala si útěk naplánovat předem, neměla jsem ke zmírnění dopadu žádnou z těch výhod, které mi federálové ohleduplně poskytli při druhém kole.

Neměla jsem žádnou falešnou kartu sociálního zabezpečení, rodný list, zaručenou práci ani kam jít, když se něco podělá.

Taky jsem neměla ponětí o tom, jak vypadá svět mimo Tonyho dvůr, kde sice čas od času někoho umučili, ale zase nikdo nechodil špatně oblékaný ani nehladověl. Kdybych neměla pomoc z jistého neobvyklého zdroje, nikdy bych to nezvládla.

Mou nejlepší kamarádkou v dětství byla Laura, duch nejmladší dcery z jedné rodiny, kterou Tony vyvraždil v minulém století.

Jejím rodným domem byl starý statek, postavený v německém stylu, rozkládající se na šedesáti krásných akrech na filadelfském venkově. Měli tam několik obrovských stromů, starých už v době, kdy nedaleko žil Ben Franklin, a kamenný most přes potůček. Krásy okolí však pro Tonyho hlavním lákadlem nebyly. Líbilo se mu tam soukromí a skutečnost, že

cesta do města odtud trvala jen hodinu, a když mu rodina statek prodat odmítla, příliš dobře to nenesl. Mohl si v tomhle kraji koupit nějaký jiný dům, ale pochybuji, že by mu něco takového vůbec přišlo na mysl. S Laurou nás spojil fakt, že jsme obě ztratily rodiny kvůli Tonyho ambicím. Ať už k tomu měla důvod jakýkoli, odmítla zůstat v hrobě vzadu pod starou stodolu, a podle libosti se toulala po usedlosti.

Přinesla mi štěstí, protože jedinou další holčičkou, kterou jsem u Tonyho poznala, byla Christina, 180 let stará upírka, která si pod pojmem „hraní“ nepředstavovala úplně přesně to, co já nebo kterýkoli jiný rozumný člověk. Laura byla skoro sto let stará, pořád ale vypadala a chovala se jako šestiletá. To ji po mém příchodu k Tonymu nominovalo do role chytřejšího staršího sourozence, který mě naučil radosti z výroby koláčů

z bláta a vymýšlení kanadských žertíků. O několik let později mi ukázala, kde najdu tajný trezor jejího otce – s více než deseti tisíci dolary, o kterých Tony nevěděl – a potom zaúřadovala jako hlídka, když jsem utekla poprvé. Ten téměř nemožný úkol mi pomohla usnadnit, ale já už jsem pak neměla příležitost jí poděkovat. Když jsem se vrátila, byla pryč. Myslím, že odvedla svou práci a šla dál.

Těch deset tisíc dolarů mi – spolu s paranoiou, kterou jsem získala u Tonyho – umožnilo na ulici přežít, ale i tak šlo o období mého života, na které jsem se snažila pokud možno nemyslet.

Tím, co mě přinutilo se vrátit, stejně nebyl nedostatek hmotných statků a občasné nebezpečí. K tomuto rozhodnutí jsem dospěla po zjištění, že mimo organizaci se nikdy nebudu moci pomstít. Pokud jsem chtěla, aby Tony trpěl za to, co provedl, musela jsem se vrátit.

Na žebříčku nejtěžších věcí, které jsem kdy udělala, se tento čin vyšplhal na nejvyšší příčku nejen proto, že Tonyho nenávidím, ale také proto, že jsem nevěděla, jestli jeho vztek převáží chamtivost. Ano, vydělala jsem mu hodně peněz a byla jsem užitečnou zbraní, kterou mohl máchat nad hlavami konkurence. Nikdy nevěděli, co mu o nich můžu všechno říct, ale i když i dál nehráli fér, procento do očí bijících podvodů se snížilo. To mě ale moc neuklidňovalo. Tony není vždycky snadno předvídatelný: je chytrý, a většinou se rozhoduje na základě finančně motivujících důvodů. Přicházejí ale chvíle, kdy vítězí jeho prudká povaha.

Jednou se na jiného mistra naštval kvůli jakémusi drobnému územnímu sporu, který mohli vyjednavači obou stran vyřešit po

pár hodinách společného sezení. Místo toho šel do války, což je vždycky nebezpečný podnik (když se o tom dozví Senát, jste mrtví, ať prohrajete nebo ne), a ztratil přes třicet upírů. Někteří byli z těch prvních, které Tony kdy stvořil. Sice jsem ho viděla plakat nad jejich těly, když je k nám přivezla čisticí skupina, na druhou stranu jsem ale věděla, že to příště udělá znovu.

Vždycky to tak bylo. S přihlédnutím k tomu všemu jsem prostě nevěděla, jestli mám očekávat otevřenou náruč, nebo seanci ve sklepě. Přišlo to první, ale stejně jsem vždycky měla pocit, že spíš proto, že jsem Tonyho zastihla v dobrém rozmaru, než proto, že jsem mu byla užitečná.

Než jsem nashromáždila dost důkazů na to, abych nechala Tonyho operace zničit lidským soudním systémem, trvalo to tři velice dlouhé roky. Do Senátu jsem s tím nemohla, protože ničím z toho, co Tony dělal, upírské zákony neporušoval. Zabití mých rodičů bylo naprosto v pořádku, protože ani jeden neměli podporu jiného mistra, a akce vymysleli tak, aby to vypadalo jako něco, co udělali lidští zločinci. Co se týče zneužívání mých schopností, bylo pravděpodobné, že by jeho obchodnímu ostrovtipu spíš zatleskali. Předpokládejme, že bych se k nim snad i dostala; prostě by mě vrátili mému pánovi, aby mě náležitě potrestal. Žádný lidský prokurátor by mě ale nevyslechl poté, kdybych začala mluvit o upírech, natož kdybych popisovala některé z těch věcí, které se u Tonyho pravidelně odehrávaly.

Nakonec jsem to na něj musela narafičit jako federálové na Al Capona. Prokázali jsme mu dost případů vydírání a daňových úniků, že za ně mohl sedět i sto let. Pro nesmrtelného to není příliš dlouhá doba, já jsem ale doufala, že ho za to, že na sebe přitahuje příliš velkou pozornost, Senát nabodne na kůl dlouho předtím, než se bude muset starat o to, jestli má celu

s okýnkem, nebo ne.

Když ale došlo na zatýkání, Tony zmizel. Federálům se sice podařilo zatknout a obvinit některé z jeho lidských poskoků, ale po tlouštíkovi samotném nebylo nikde ani stopy. Skladiště ve Philly i jeho venkovské sídlo zely prázdnotou, jen moje stará ošetřovatelka ležela mrtvá v suterénu, rozsápaná na kusy. Tony mi tam nechal dopis s vysvětlením, jak ho jeho instinkty varovaly, že něco není v pořádku, takže Jimmyho nechal mučit Eugenii, aby zjistili, co jsem provedla. Upíři snesou spoustu utrpení a Eugenie mě milovala. Zlomili ji až po dlouhé době, ale jak kdysi Tony prohlásil, je trpělivý. Napsal mi, že mi tam to tělo

nechal, abych s ním moha správně naložit, protože věděl, jak moc pro mě znamenala. A také proto, abych věděla, že se jednoho dne mám na co těšit.

„Nevím, co budu dělat,“ přiznala jsem se Billymu. „Ale mí rodiče nebyli jediní, které zabil a kteří byli pro mě důležití.“

„To je mi líto.“ Billy Joe ke své cti ví, kdy přestat tlačit, takže jsme seděli mlčky do chvíle, než se číšník vrátil se spoustou omluv. Šéf ten večer není k dispozici. Jimmy šel podle všeho domů s bolestí hlavy.

Několik sekund jsem se satyrem flirtovala, než jsem ho poslala pro další drink. Když odcházel, z hlavy mu vylétl Billy s mrzutým výrazem. „A to jsem si myslel, že mám chlípné myšlenky! Ani nechtěj vědět, co si o tobě myslel.“

„Já jsem to pochopila. Takže, kde je Jimmy?“

„Ve sklepě, jak jsem ti říkal. V posledním čtvrtletí vykazoval ztrátu, takže Jimmyho teď pošlou do ringu.“

Povídejte mi o dětinskosti. Senát by Tonymu nedovolil zabít mě, takže se vyřádí na někom jiném. Vstala jsem a vykročila

k východu. Měla jsem pár věcí, na které jsem se chtěla Jimmyho zeptat předtím, než sám přispěje k večerní zábavě. Věděla jsem, že si musím pospíšit. Ring byl Tonyho oblíbeným diváckým sportem, který však měl na účastníky spíš nepříznivé účinky. Už asi před sto lety se rozhodl, že je škoda jednoduše zabít každého, kdo se mu znelíbí. Nechal postavit ring a ten

o věcech rozhodoval místo něj. V tomto ringu se ale neboxovalo, a po každém zápase typu všechno nebo nic z něj odcházel živý pouze jeden bojovník. Všechny zápasy ve Vegas proti němu vypadaly velice nevinně, i když – stejně jako tam – byl obvykle zmanipulovaný, aby prohrál ten hodný. „Jak se tam dolů dostanu?“

Billy mi našel služební schodiště vedle dámských toalet, načež skrz podlahu zmizel na aktuální průzkum. Znovu se objevil zhruba v době, kdy jsem sestoupila do přízemí, a nesl nepříliš radostnou zprávu. „Jimmy přijde jako další na řadu, postavili ho proti vlkodlakovi. Myslím, že je to jeden z té smečky, kterou Tony před pár lety vzal k sobě.“

Polekaně jsem sebou trhla. No paráda! Aby je přinutil odstěhovat se z jeho území, nařídil Tony zabít jejich alfa samce, a akci provedl Jimmy. Kterýkoli člen jejich smečky tedy byl povinován zabít ho na potkání, nebo zemřít při pokusu to udělat. Jestli do ringu vstoupí, už z něj nevyjde.

Došla jsem ke služebnímu vchodu, kde jsem ale zjistila, že mi Billy blokuje cestu. „Uhni. Víš, jak nerada tebou procházím.“ Už jsem ho ten večer jednou krmila, což mu mohlo stačit.

„Tudy nejdeš. Myslím to vážně, ani to nezkoušej.“

„Jediná osoba, která mi může něco říct o mých rodičích, bude za chvilku sežraná. Uhni mi z cesty!“

„Aby ses k němu mohla přidat?“ Billy ukázal velmi hmotně vyhlížejícím prstem. „Za těma dveřma je chodba. Na konci jsou dva ozbrojení strážní. Jsou to lidi, alei kdyby ses přes ně nějakým zázrakem dostala, na druhé straně je místnost plná upírů. Jestli půjdeš tudy, budeš mrtvá, a já bez tebe brzo vyblednu natolik, že nebudu moct nikomu způsobit žádnou škodu. Takže nakonec vyhraje Tony. Tohle chceš?“

Střelila jsem po něm naštvaným pohledem. Nesnáším, když má pravdu. „Co teda navrhuješ? Neodejdu, dokud s ním nepromluvím.“

Billy se ušklíbl. „Tak pojď tudy, ale rychle.“

Utíkali jsme chodbou opačným směrem, a už brzy jsem byla vděčná za to, že mám Billyho, aby mě navigoval. Procházeli jsme bludištěm králičích tunelů, vymalovaných jednotným odstínem průmyslové šedi. Během pár minut jsem neměla ponětí, kde jsem. Několikrát jsme se zastavili a schovali se

v místnostech, většinou zaplněných zásobami úklidových prostředků, rozbitými výherními automaty a v jednom případě i mnoha kójemi, osazenými počítači. Chyběli v nich jen lidé – myslím, že všichni mimo službu šli na zápas.

Když Billy zmizel v jedné zdi, myslela jsem, že se zase před někým schováváme. Neztrácela jsem čas a prudce otevřela dveře. Tentokrát jsem se ocitla ve velké místnost, až ke stropu zaplněné něčím, co vypadalo jako přebytečné rekvizity

a dekorace. Vedle brnění, kterému chyběla spodní polovina jedné nohy, ležela sbírka afrických masek a oštěpů. Vycpaná lví hlava, která vypadala spíš jako krysí, se opírala o rakev mumie. Upravili ji tak, aby se do ní vešly reklamní poutače na představení kouzelníka. Na to celé shlížela obrovská socha Anubise, egyptského boha se šakalí hlavou, upřeně hledící na něco v protějším rohu. Sledovala jsem linii jeho skelného pohledu a spatřila Jimmyho ošklivou tvář, vykukující z pevné ocelové klece. Měl stejné ostře řezané rysy, dozadu sčesané černé vlasy a lstivé oči, jaké jsem si pamatovala, v poslední době se mu ale zřejmě dařilo dobře, protože místo obvyklého

volného až pytlovitého obleku na sobě měl elegantní žlutohnědé sako, snad ušité na míru.

Několik sekund mu trvalo, než si mě zařadil. Když mě znával, měla jsem vlasy pod zadek a oblékala jsem se do Eugeniiny představy vhodného oblečení mladých dam, jinými slovy do dlouhých sukní a halenek s límečkem. Vlasy jsem obětovala tak, aby byly praktičtější a hůř se pamatovaly, takže jsem si je hned po vstupu do programu na ochranu svědků nechala přistřihnout nakrátko. Od té doby mi sice trochu narostly, ale zase ne natolik, aby se původní délce alespoň přiblížily. Jimmy mě navíc nikdy neviděl v něčem jako kožená bunda. Po několika zmatených sekundách mu to ale docvaklo. Tolik k mému úžasnému převleku.

„Cassandro! Sakra, jak já tě rád vidím! Vždycky jsem věděl, že se jednoho dne vrátíš. Pusť mě odsud, jo? Došlo tu k velkému nedorozumění!“

„Nedorozumění?“ Uvědomila jsem si, jak těžké pro mě je uvěřit tomu, že si opravdu myslí, že jsem se do té organizace jen tak vrátila. Tony snad mohl odpustit čtrnáctileté holce, která mu utekla během něčeho, co mohl pokládat za záchvat úzkosti v dospívání, ale dospělá žena, která se proti němu spikla, aby ho zničila, to už bylo něco jiného. Napadlo mě, že bych Jimmyho nechala v kleci, ale i když bylo lepší jej vidět bezpečně přes mříže, raději bych s ním mluvila někde, kde byla menší pravděpodobnost, že nás vyruší Tonyho pohůnci.

„Jo. Jeden z mých asistentů se chtěl vlichotit vrchnosti, a tak o mně šéfovi něco nalhal. Můžu to všechno urovnat, musím ale mluvit s Tonym.“

„To ti to ale trvalo!“ Rozhlížela jsem se, odkud ten tenoučký hlásek přichází, nic jsem ale neviděla. „Našla jsem čarodějnice, ale jeden upír mě chytil. Dostaň mě odsud!“

Ohlédla jsem se na Billyho. „Kdo to řekl?“

„Jsem tady! Jsi slepá?“ Vysledovala jsem ten hlásek až k malé kleci, schované za vějířem z pavích per. Uvnitř byla asi pětadvacet centimetrů vysoká žena, zuřivá jako sršeň. Ohnivě rudé vlasy rámovaly dokonalou tvářičku panenky Barbie

s naštvanýma levandulovýma očima. Zamrkala jsem. Co mi to sakra v tom baru dali do pití?

„Je to víla, Cass,“ řekl Billy a zatvářil se nešťastně. Doplul před její klec a ona se na něj zamračila.

Drobnými pěstmi svírala mřížoví klece a vztekle jimi zarachotila. „Jsi hluchá, ženská? Řekla jsem, pusť mě ven! A tahle věc ať se ode mě drží dál!“

„Ty ji znáš?“ překvapeně jsem se zeptala Billyho. Společenský život měl zřejmě zajímavější, než jsem předpokládala.

Zavrtěl hlavou. „Tuhle ne, ale už jsem se setkal s ostatníma. Neposlouchej ji, Cass. Víly neznamenají nic než problémy.“

„Asi má taky jít do ringu,“ zaprotestovala jsem a snažila se vyrovnat se skutečností, že Tony našel cestu do Pohádkové říše, která tedy nakonec nebyla jen mýtem.

„Ty mříže jsou ze železa, člověče! Už teď je mi zle. Pusť mě hned teď!“ Zamrkala jsem překvapením, že i tak drobný hlásek může znít takhle.

„Nedělej to, Cass,“ varoval mě Billy. „Prokázat laskavost víle nikdy není dobrý nápad. Vrátí se ti to, a ne v dobrém.“ Mrňavý obličejík nabyl odstínu ošklivé červeně a vypustil řetězec kleteb v jazyce, který jsem já neznala, ale on zřejmě ano. „Hnusné, odporné stvoření!“ vyprskl. „Jen ať si v tom ringu skončí, aspoň se jí zbavíme!“

Povzdechla jsem si. Ať to byl kdokoli nebo cokoli, pro pobavení toho parchanta nebo jeho hochů bych tam nenechala nikoho.

„Když tě pustím, musíš mi slíbit, že se nebudeš plést do ničeho, co udělám,“ prohlásila jsem přísným hlasem. „Nesmíš nás prásknout, jasný?“

„Ty ses snad pomátla!“ odsekla. „A kdy ses převlékla? Co se to tady děje?“ To bylo vše, co jsem potřebovala slyšet. „My se známe?“

Na zádech se jí rozčileně rozvlnila zelenolevandulová křidélka.

„No to se mi snad zdá!“ prohlásila znechuceně. „Poslali mě do akce s idiotkou.“ Oči se jí zúžily, jako by mě skenovala. „Ne, ne. Ty nejsi moje Cassandra, že ne?“ rozhodila droboučkýma ručkama. „Já jsem to věděla! Měla jsem poslechnout Pramáti: nikdy, ale nikdy, nepracuj s lidmi!“

„Hej, potřebuju trochu pomoct tady,“ zavolal Jimmy zpoza mne.

„Jenom si jdi,“ řekla mi víla. „A toho ducha s tou krysou si vem s sebou. Já už si tu nějak poradím sama.“

Měla jsem pocit, že se musím dovědět, co se děje, ale setrvávat v takové konverzaci delší dobu asi moc chytré nebylo. Ignorovala jsem Billyho poznámky, vytáhla západku na její kleci a běžela zpátky k Jimmymu. Jeho klec měla bohužel zámek,

k jehož otevření byl zapotřebí klíč. „Jak tě odtamtud mám dostat?“

„Tady,“ Jimmy se přesunul až k mřížím. „Zapomněli mě prohledat. Klíč mám v saku. Pospěš si, můžou se kdykoli vrátit!“ Sáhla jsem po saku, ale má ruka se zastavila dobrých třicet čísel od mříží a prostě se odmítala přiblížit. Připadalo mi, jako by se kolem mě stáhla neviditelná zeď silného, lepkavého cukrového sirupu, který mě nechtělpustit. Zatímco jsem se snažila ruku vytáhnout, přilétla ke mně víla. „Já vypustím čarodějnice,“ řekla, „ale musíš mi otevřít jedny dveře.“

„Nemůžu otevřít ani tyhle,“ řekla jsem. Zkusila jsem použít levou ruku, abych osvobodila tu pravou. To nevyšlo, takže jsem skončila s oběma rukama, které se nemohly pohnout dopředu ani zpátky. Uvízla jsem tam opravdu dobře a napevno.

„Je to asfaltové kouzlo,“ řekl Billy, který se v obavách vznášel vedle mě. „Musíme zjistit, jak se to dá uvolnit.“

„Co že to je?“

„Slangový výraz pro opravdu silnou variantu aprehenda. Myslím, že cokoli, co se dostane k určitému obvodu klece, se chytí jako moucha na mucholapku, a čím víc budeš bojovat, tím víc se sama zamotáš. Zkus se nehýbat.“

„To mi povídej!“ Jeho varování přišlo vteřinku poté, kdy jsem zpanikařila a vykopla nohou, která se ale přilepila také. Někdy ta kouzla fakt nenávidím. „Billy! Co mám dělat?“

„Zůstaň v klidu! Já se tu porozhlídnu. Musí to tu někde být.“

„Pojď sem!“ křičela jsem za ním, když vyrazil směrem k brnění.

„Dostaň mě ven!“

Jimmy zaklel. „Musí to být tamta věc,“ řekl a ukázal nahoru. Až teď jsem si všimla něčeho, co vypadalo jako týden staré pečené jablko, visící na řetězu nade dveřmi. O vteřinu později jsem

v něm poznala jednu z těch ošklivých scvrklých hlav, které se jako klíčenky prodávaly v obchodě se suvenýry v hale spolu se sponami na kravatu ve tvaru kostry a s tričky „Dělal jsem to

u Danteho“. Když přijde na to, jak vydělat nějaké prachy, postrádá Tony jakýkoli stud. „Je to jediná věc, která by tady být neměla.“

Víla si tu věc vylétla prohlédnout, a téměř se hlavou srazila

s Billym Joem, který se vrátil na ni podívat. „Uhni mi z cesty, ty ostatku,“ zavelela. Billy se užuž chystal něco říct – asi nějakou vílí sprosťárnu – ale v tom ho někdo předběhl. Na hlavě se otevřelo jedno scvrklé, rozince podobné oko a zlostně se na vílu

zahledělo. „Řekni mi tak ještě jednou, Zvoněnko, a tyhle dveře už nikdy neotevřeš.“

Jen jsem tam stála a nemohla uvěřit tomu, že jsem svědkem toho, jak víla konverzuje se scvrklou hlavou. Myslím, že někdy v té době jsem nechala logiku plavat a rozhodla jsem se to nechat být. Jestli jsem měla kliku, někdo mi něčím přikořenil drink a dostavily se halucinace. Nikdo nic neříkal, takže mi došlo, že to asi bude na mně. „Mohla bys prosím otevřít ty dveře?“ zeptala jsem se klidně.

Oko – zdálo se, že funguje jenom jedno – se stočilo ke mně.

„Záleží na tom. Co můžeš udělat ty pro mě?“ Nechápavě jsem na ni zírala. Scvrklá hlava. Možnosti jsem měla velice omezené.

„Cože?“

„Hele, připadáš mi povědomá. Nechodíš občas do voodoo baru? Je v sedmém kruhu, tady nahoře. Bývala jsem tam hvězdnou atrakcí, víš, mnohem oblíbenější než ty mizerný kabaretní představení, co tenhle lůzr objednává. Lidi mi hlásili své objednávky a já jsem je křičela na barmany. Šlo to skvěle. Všichni si mysleli, že jsem taková ta vymakaná audio-animatronická mašina. Někdy jsem taky vyprávěla vtipy. Jako třeba, jak by říkali Al Caponovi, kdyby se stal upírem? Upián!“ Nato se ta maličká věc šíleně rozchechtala. „Smíchy jsem pukla, chápeš?“

„Je to ďábel,“ prohlásila víla kategoricky. Souhlasně jsem přikývla. Nějaká komplikovanější kouzelná ochrana nebyla v místě, které běželo na elektřinu, možná, ale copak tohle představovalo nejlepší řešení, jaké Tony dokázal vymyslet?

„Ale ale, máme tu potížistu, co? Oukej, a co tenhle: Chlápek vejde v pekle do baru a objedná si pivo. Barman říká: Je mi líto, ale k pití máme jenom čerta!“

„Má pravdu, je to ďábel,“ řekl Billy Joe.

Víla hlavu naplocho plácla mečíkem, který tasila od pasu.

„Pusť ji, nebo tě rozsekám na cimprcampr!“

Oku se podařilo zatvářit se překvapeně. „Hej! Tohle přece nemáš být schopná provádět! Proč ses nepřilepila jako ona?“

„Protože já nejsem člověk,“ procedila víla skrz zaťaté zuby. „A teď udělej, co říkám, a přestaň zdržovat!“

„Abych byla upřímná, tak bych i ráda, ale bez povolení nemůžu. Už jednou jsem to zpackala, a podívejte, jak jsem dopadla. A to jsem chtěla jenom rychlé auto a některé ještě rychlejší ženy do něj. Teď by mi stačilo mít zpátky své tělo. Akorát, že je od té doby, co mě ta voodoo čubka zaklela,

rozházené po všech koutech tohohle baráku. No prosím vás! Trochu jsem se zpozdila se splátkama, ale tohle…“

„Dlužilas peníze Tonymu,“ tipla jsem si.

„Přihodilo se mi něco, co by se dalo nazvat smolná série v kartách,“ řekla důstojně.

„Takže tě Tony prodal nějaké voodoo kněžce?“ Ne-překvapovalo mě to. Tony dal výrazu „libra masa“ úplně nový význam.

„Potom mě přinutil pracovat v tom jeho pitomém kasinu,“ lamentovala hlava. „A pak, před několika měsíci, začali být opatrní, protože jeden štamgast začal tušit, že nejsem jenom hezká tvářička, a tak jsem skončila tady. Už žádné další party, žádné další pěkné holky, nada. Je to zatraceně depresivní. Ale víš co, možná by tě mohli zmenšit taky, a mohli bysme dát hlavy dohromady. Jako doslova. Co máš nej –“

Víla tirádu zastavila tím, že dodržela slib a jediným čistým úderem hlavu rozpůlila. Nevěřícně jsem zírala na to, jak obě půlky několik sekund jen tak visí, každá na jednom konci tenkého řetízku, a potom se před mýma očima znovu spojily.

„Hej, já už jsem mrtvá, pamatuješ?“ ozvala se hlava podrážděně. „Můžeš mi ublížit, Zvoněnko, ale stejně tím nezískáš čas na to, abys mohla svým přátelům pomoct. Tohle musíme rozseknout nějak jinak.“

„Co chceš?“ ptala jsem se rychle.

„Své tělo, samozřejmě. Přinuť ty čarodějnice támhle, aby to pošahaný kouzlo zrušily a vrátily mě, jak jsem byla.“ Nechápavě jsem na tu bláznivou věc civěla. „To je šílené. Něco takového nemůže vrátit nikdo. I kdybych tu voodoo čarodějnici nakrásně našla, ani ona by nemohla –“

„Já ti to slibuji,“ vyhrkla víla netrpělivě. „A teď ji pusť!“

Hlava se k ní otočila tak rychle, že kdyby ještě měla krk, určitě by si v něm natáhla vazy. „Řekni to ještě jednou!“

K mému překvapení se víla tvářila naprosto vážně. „Vezmu tě do Pohádkové říše. Nijak ti neslibuju, jak budeš vypadat, ale nějaké tělo dostat můžeš. Někteří duchové se tam totiž projevují ve fyzické formě.“

„Fakt?“ zeptal se Billy s mnohem větším zájmem, než by se mi líbilo. Víla ho ignorovala.

Hlava se odmlčela. „Musím o tom přemýšlet,“ řekla a náhle se přestala pohybovat.

„Proč se na spodku té věci píše: Made in Taiwan?“ zeptal se Billy, který si hlavu prohlížel ze vzdálenosti asi tří centimetrů.

Podívali jsme se na sebe, Billy ale žádné pokyny nepotřeboval. Vlétl do hlavy a o pár sekund později zase vyletěl a tvářil se naštvaně. „Ta hlava nemá naprosto žádné vědomí, Cass, a ani nemluvím o tom, že je z plastu! Někdo ji začaroval tak, aby se probudila, kdykoli někdo uvízne v asfaltovém kouzlu. Podle mě spustila poplach a snažila se nás zdržet na dost dlouhou dobu, než sem někdo přijde.“

„Tak proč to najednou zmlklo?“

„Řekl bych, že jsme udělali nabídku, na kterou to nevědělo, co říct.“

Zavřela jsem oči a přinutila se uklidnit dřív, než dostanu infarkt a ušetřím Tonymu peníze, co je vypsal jako odměnu za mou hlavu. „Co budeme dělat? Už jsme na to zkusili zaútočit!“

„Potřebujeme heslo, Cass – které by tě pustilo. Někdy je to nějaký předmět, kterého se musíš dotknout, nebo to může být nějaké slovo. Ale tady je různých věcí plno! Nějakou dobu potrvá, než to všechno projdu.“

„Co je? S kým si to povídáš?“ chtěl vědět Jimmy.

„Někde tady má být nějaká spoušť nebo třeba nějaké slovo, které může tu věc přinutit, aby mě pustila,“ vysvětlila jsem mu stručně. „Není to opravdové, spustilo to nějaké kouzlo.“

Jimmy se zatvářil překvapeně. „Chceš říct, že tohle není Danny?“

„A Danny je kdo?“

„Ta scvrklá hlava, kterou Tony kdysi ve čtyřicátých letech udělal z toho, co zbylo z nějakého chlápka. Udělali jsme z ní model pro přívěsky ke klíčům.“ Vypadal otráveně. „Chceš říct, že sem dali některou z novějších hlav? To si jako ani nezasloužím pravé zboží?“

Asi bylo dobře, že jsem tam byla uvězněná, jinak bych asi neodolala pokušení ho praštit. „Tak víš, jaké je to heslo, nebo ne?“

Pokrčil rameny a dál se mračil. „Zkus ‚banjo‘.“ Jakmile to vyslovil, ta věc, která mě držela na místě, tam prostě najednou nebyla. I když to už nebylo k ničemu, prudce jsem se odtáhla, a díky vlastní pohybové energii jsem už tak dost zhmožděným zadkem přistála na podlaze. Jimmy mě skrz mříže popadl

a vytáhl na nohy. „Ztrácíš čas!“

„Banjo?“

„Pro zakázané prostory máme hesla, která se každých pár týdnů mění. Nový seznam jsem schvaloval před pár dny, a tohle

slovo bylo na prvním místě.“ Všiml si mého výrazu. „My chlapy najímáme kvůli svalům, ne kvůli mozkovně.“

„Ale proč ‚banjo‘?“

„A proč ne? Heleď, za rok jich musíme vymýšlet hezkých pár stovek, jasný? Hesla typu abrakadabraka mi došla už dávno. Kromě toho bys ho neuhodla, nebo jo?“

„Pořád tě potřebuji, abys otevřela dveře,“ připomněla mi víla, když jsem v Jimmyho saku konečně našla kožený přívěsek na klíče. Ruce se mi třásly, bylo ale evidentní, že on sám si otevřít nemůže. Asi se někomu nechtělo hledat pouta, nebo ho možná neměli o nic raději než já. Obě ruce měl rozmlácené, ne jenom zlomené; byly zničené tak, že mu zřejmě nesloužil jediný prst nebo kloub. Vsadila bych se, že i kdyby se z toho dnes dostal, svou poslední ránu už dal.

„Já se snažím!“

„Ale ne tyhle,“ řekla netrpělivě. „Ty vedle té klece, do které mě strčili.“ Proletěla mi kolem hlavy jako malé tornádo. „Tam, u protější stěny. Nemám dost velké ruce na to, abych otočila tou velkou klikou.“

„Chviličku,“ řekla jsem, když se ten neposlušný zámek konečně s odskočením otevřel. Jimmy odtamtud vystřelil a jako o život zamířil do chodby. Přelétla jsem pohledem od něj

k dotírající víle. „Běž za ním,“ přikázala jsem Billymu. „Přijdu hned.“

„Ale Cass –“

„Prostě běž!“

Billy rozzlobeně odlétl a já jsem spěchala otevřít dveře, které mi ukázala ta malá fúrie. Užuž jsem se chtěla otočit

a následovat Billyho, když tu jsem spatřila předmět Tonyho poslední obchodní transakce. Zády k sobě seděly na podlaze uvnitř rezavého kruhu tři ženy, brunetky zhruba v mém věku. Ruce i nohy měly spoutané a v ústech měly nacpané provizorní roubíky. Jenom jsem na ně civěla. „Můj bože. Teď je z něj

i otrokář?“ Tohle bylo nízké dokonce i na Tonyho.

„Mimo jiné,“ odpověděla víla na cestě k ženám. Zašklebila se a ohlédla se na mě. „Je to horší, než jsem myslela. S kruhem si poradím, ale rozvázat je nedokážu.“

Už v běhu jsem přemýšlela nad tím, jestli mi pomůže některý z dalších klíčů na Jimmyho kroužku, když jsem narazila na něco, co mi připadalo jako pevná zeď. Nevypadalo to, že by tam něco bylo, natlučený nos mi říkal něco jiného; navíc se mi rozzářilo ochranné znamení na zádech, až zlatým světlem zalilo celou

místnost. Víla začala rozčileně štěbetat. „Pitomá čarodějnice! Je to kruh síly! Já ho napřed zničím, a ty ženy osvobodíš pak!“ Ustoupila jsem a mé znamení se uklidnilo, i když jsem na zádech pořád cítila teplo. „Nejsem čarodějnice,“ prohlásila jsem rozčileně a zapřemýšlela nad tím, jestli nemám nos zlomený.

Víla klesla na podlahu a začala kruh stírat. Byl z nějaké sušené hmoty, která se pomalu odlupovala ve vločkách. „Tak jo. Pýthie není čarodějnice. Chápu.“

„Nemůžeš si pospíšit?“ zeptala jsem se po minutě při pomyšlení na to, jak daleko se Jimmy v tomto stavu dostane. „A jmenuju se Cassie.“

Ostré levandulové oči se teatrálně obrátily v sloup. „Myslela jsem si, že jsi tak otravná kvůli tomu, jakou máš moc, ale ty ses taková už narodila, že? A dělám, co můžu! Krev už zaschla,

a nejde dolů snadno.“

„Krev?“

„Jak myslíš, že temní mágové provádějí kouzla? Je k tomu potřeba něčí smrt, blbko.“ Začala si něco mumlat v tom svém cizím jazyce, zatímco já jsem křečovitě svírala lokty dlaněmi

a snažila se nemyslet na to, co Tony dělá s někým z Pohádkové říše, s otrokyněmi a s krvavým kruhem. Na špatné straně lidských zákonů se pohyboval od té doby, co ho znám, tímto ale porušoval zákony mágů i upírů. Ani jsem nevěděla, kdy se rozhodl spáchat sebevraždu, z nějakého důvodu jsem ale najednou pocítila naléhavou touhu dostat se z kasina pryč.

Mé malé komplicce se konečně podařilo pročistit úzký průchod. Zaslechla jsem tiché lupnutí. „Je to?“ zeptala jsem se jí. Přišlo mi to trochu moc jednoduché.

Posadila se na podlahu a zhluboka oddechovala. „No, vyzkoušej to!“

Vykročila jsem, tentokrát opatrně, ale nic mě nezastavilo. Rychle jsem poklekla u nejbližší ženy a začala jsem zkoušet klíče. Naštěstí pasoval už třetí. Vytáhla jsem jí roubík z úst a ona se rozječela. Začala jsem jí ho strkat zase zpátky, než se zburcuje celé kasino, ona mě ale chytila za ruku. Rychle cosi drmolila ve francouzštině, přičemž mi polibky pokrývala zápěstí a cokoli jiného, kam dosáhla. Tomu, co říkala, jsem příliš nerozuměla – mým jediným dalším moderním jazykem je italština, ale ty dva toho moc společného nemají – ale při pohledu na ty její světle hnědé oči, jimiž na mě hleděla skoro

s úctou, se mi rozsvítilo.

V žaludku jsem ucítila takový zvláštní pocit. Tu ženu jsem znala. Byla baculatější a nevypadala tak zbědovaně, jinak se ale od té doby, kdy jsem ji viděla nataženou na skřipci a zahalenou plameny, změnila jen málo. Musela jsem se podívat podruhé, ale nebylo pochyb. Její obličej se mi vryl do paměti a při pohledu na její prsty jsem si všimla, že má konečky silně zjizvené. Jakkoli nemožné se mi to zdálo být, v kasinu v současném Vegas seděla čarodějnice ze sedmnáctého století. Zřejmě to byla mrtvá čarodějnice, protože to, co jsem ji viděla vytrpět, nemohl přežít nikdo. Kdykoli jindy bych zvážila, jestli neomdlím; v dané situaci jsem jí jenom vtiskla do ruky klíč a odpotácela se mimo dosah.

„Musím jít,“ řekla jsem stručně a utekla. Můj plán byl jednoduchý: najít Jimmyho, vyzpovídat ho, předat policii a pak utíkat jako o život. Bez všech dalších komplikací jsem se dokázala obejít.

Ke zjištění, že vracet se stejnou cestou, kudy jsme přišli, by nebyl dobrý nápad, jsem ani nepotřebovala Billyho. Kdyby si někdo přišel pro Jimmyho, šel by právě touto cestou, a má jediná zbraň by mi proti arzenálu, kterým bývali vyzbrojeni Tonyho hrdlořezové, moc nepomohla. V tu chvíli jsem si uvědomila, že bych se měla zamyslet nad tím, že jsem od chvíle, kdy jsem sestoupila do nejnižších pater, neviděla vůbec žádné zaměstnance, ať už ranaře nebo ty druhé. Samozřejmě, bylo brzy ráno, ale takový podnik nikdy nespí. Měli by tam být nějací lidé, hlavně jestli dnes měl být zápas, ale chodbami se rozléhalo prázdné echo. Běžela jsem po chodbě až k místu, kde se rozdvojovala. Zmateně jsem se zastavila, dokud ze zdi nevyplul Billy a nezamával na mě. „Tudy!“

Prošla jsem nedalekými dveřmi a ocitla se v prázdné odpočinkové místnosti pro zaměstnance. Jimmy byl napůl skrytý za automatem na sodovku. „Je tam klika,“ řekl, když mě uviděl, a ukázal loktem na stěnu. „Je tam, ale s tímhle nic nezmůžu.“ Pozvedl zmrzačené ruce a já jsem si pospíšila. Za přístrojem bylo něco, co vypadalo jako úsek stejné vybělené, trochu ušpiněné nasucho zděné zdi, která obklopovala celou místnost. Na okrajích se trochu vlnila, čehož bych si ale sotva všimla, kdybych nevěděla, že mám něco takového čekat. Ochranné znamení perimetru už stárlo. Klouzala jsem rukama podél stěny, dokud jsem nechytila něco, co vypadalo jako klika, a zatlačila jsem na to.

Dveře se otevřely do úzké chodby, která se, soudě podle prachu na podlaze, nijak zvlášť nepoužívala. To zas takové překvapení nebylo. Tony ve svých podnicích vždycky míval vícero východů, z nichž polovina bývala tajná. Jednou mi řekl, že jde o přežitek z dob mládí, kdy Římem pravidelně pochodovaly nepřátelské armády. Když ve třicátých letech šestnáctého století několik španělských vojáků z armády Karla V. vyplenilo jeho vilu, málem při tom uhořel, a od té doby zůstal paranoidní. Projednou jsem mu za to byla vděčná.

Běželi jsme tajnou chodbou a na konci jsme vylezli po žebříku. Nebo spíš já jsem lezla a strkala Jimmyho před sebou. Ruce pro něj představovaly velkou nevýhodu, takže používal hlavně lokty, já jsem ho zespodu tlačila a nějak se nám to podařilo.

Padacími dvířky jsme prolezli do nějaké šatny. Nějaký člověk v ozdobném kostýmu čerta na nás unaveně zamrkal, na nic se ale neptal. Pracoval pro Tonyho, takže byl na nejrůznější podivnosti zřejmě zvyklý.

Jimmy se vydrápal na nohy a rozběhl se ke dveřím; funěl přitom jako nákladní vlak, a já jsem na tom nebyla o mnoho lépe. Rozhodně jsem si musela na seznam úkolů přidat chození do fitka, a to hned za položky útěk o život a zabít Tonyho. Šatna ústila do další jednotvárně šedé chodby, tato ale byla naštěstí krátká. O několik sekund později jsme se zastavili u lesa umělých stalagmitů, tyčících se nad řekou. Ke vchodu, vzdálenému od nás jen pár metrů, zrovna Charon na loďce odvážel několik unavených hráčů.

„Hej, kam si myslíš, že jdeš?“ Jimmy bez jediného slova vyrazil vpřed, a když mě slyšel křičet, jenom sebou maličko cukl. Srazit k zemi jsem ho evidentně nemohla, naštěstí jsem ale měla po ruce něco, co to dokázalo. „Billy, chyť ho!“

Vyběhla jsem za Jimmym a ucítila jsem Billyho Joea, který kolem mě provanul jako teplý vánek. Jako obvykle byl studený nebo alespoň chladný, ale protože si pochutnal na několika upírských ochranných znameních, měl ke spalování dost energie. Jimmy ale doběhl do vestibulu v rekordním čase

a zamířil ke vstupu, když se náhle zastavil a vrávoravě ucouvl. Proč, to jsem si uvědomila, když jsem u hlavního vchodu uviděla Pritkina, Tomase a Louise-Césara. Ani jsem se neobtěžovala přemýšlet nad tím, jak mě našli nebo co mají v plánu. Pevně jsem v dlani sevřela Jimmyho elegantní sako od obleku

a zatáhla jej zpátky do chodby.

„Ty nikam nejdeš, dokud si nepromluvíme o mýchrodičích,“ oznámila jsem mu. Mezi námi a trojicíz MAGIC se tyčilo několik z vyšších krápníků, takže jsem si na chviličku myslela, že bychom se odtamtud mohli dostat nepozorovaně. Pak jsem uslyšela, že Tomas volá mé jméno. Kruci, byla jsem v pytli.

Kapitola 7

Tato situace pro mě ale zase úplným šokem nebyla. Senát má dost peněz na to, aby najal tvůrce znamení pro zabezpečení každého okna a dveří v MAGIC a zřejmě i na ochranu jejich aut. Původně na mě udělalo velký dojem to, jak rychle mi Billy Joe klíčky od auta přinesl, když jsem ale vešla do garáže, viděla jsem jich na desce hned za dveřmi viset mraky. To mi, spolu se skutečností, že ta auta nikdo nehlídal, o kvalitě znamení leccos napovědělo. Zřejmě jsem jich zničila víc než jen jedno – ať už při prolézání oknem z koupelny, při průchodu vraty do garáže nebo když jsem si pro cestu do města ukradla ten pěkný černý mercedes, stejně by jim ale mělo trvat delší dobu, než mě vystopují.

Dobrá znamení jsou lepší než bezpečnostní alarm, protože vám sdělí základní fakta o tom, kdo se kam vloupal – jestli to byl nebo nebyl člověk, aurální otisk – a pokud máte opravdu dost dobré znamení, vypoví i to, co ten dotyčný u vás dělal. Kam vetřelec potom šel, vám ale neřeknou, pokud nemáte nějaké opravdu složité a drahé über-znamení, speciálně vytvořené mistrem svého řemesla. Vzhledem k tomu, že licence tvůrcům znamení vydává Stříbrný kruh, nebylo pro ně nijak těžké na vytvoření ochrany sehnat ty nejlepší z oboru, navíc když prostory MAGIC využívají stejně jako ostatní. Ale ani ta nejlepší dostupná znamení vám nedokážou přesně říct, kde onu osobu najít; dovedou sdělit jen to, jestli je stopa ještě horká, nebo už vychladla. Jinak bych nedokázala Tonyho gorilám unikat dost dlouho na to, aby jeho kouzla stihla zaniknout. Upíři by tedy měli vědět, že jsem ve Vegas, zaměření přesného místa jim ale mělo trvat několik hodin. Kde mě hledat, jim musel říct někdo, kdo mě dobře znal a kdo věděl, že je tu Jimmy. Jinak by po mně pátrali na letišti nebo číhali na Stripu. Rozhodla jsem se, že pokud jej ještě někdy uvidím, pustím se s Rafem do ne zrovna přátelského rozhovoru.

Jimmy si to konečně v hlavě srovnal, setřásl ze sebe mou ruku a vyrazil chodbou pryč. Ze stropu se spustil stříbrný obláček

a vyrazil za ním ve stejném okamžiku, kdy někdo z vnější strany vykopl dveře „Jen pro personál“ za námi. Tolik tedy ke snaze nevyplašit žádné lidi. Ani jsem se neotáčela a rovnou jsem za svým prchajícím zajatcem vyběhla. Rozhodně jsem si ho nechtěla nechat proklouznout mezi prsty, i když se mezitím budu muset nějak vypořádat s těmi šašky ze Senátu.

Slyšela jsem Pritkina zaklít, to už jsem se ale dostala ke dveřím do šatny a prudce je za sebou zabouchla. Věděla jsem, že je zadrží tak asi na sekundu, takže jsem musela rychle najít Jimmyho. Otázek toho chlapa v čertovském jsem si nevšímala, jen jsem se mezi lavičkami a otevřenými skříňkami prohnala

k východu. Když jsem vyšla ven, vlasy mi prohrábl závan teplého pouštního vzduchu; zvedla jsem hlavu a viděla, že jsem z budovy venku. Nacházela jsem se na jedné její boční straně, kde komplikovaná výzdoba průčelí ustoupila prostému asfaltovému parkovišti, ohraničenému řetězovým plotem. Tady zřejmě parkoval personál. Zaklela jsem, protože mi došlo, jak těžké bude najít Jimmyho mezi nekonečnými řadami aut, potom jsem ho ale uviděla uhánět do zadní části parkoviště. Billyho třpytivý obláček jej následoval jako špatně nasazená svatozář.

Natáhla jsem pistoli a pokračovala v pronásledování. Sice jsem si pořád nebyla jistá, jestli opravdu dokážu někoho zabít, dokonce i někoho, kdo si to zaslouží jako Jimmy, rozhodně bych ho ale dokázala zranit. To by Billymu Joeovi mohlo dopřát dost času na to, aby vyzkoušel, jestli ho dokáže posednout.

Vystartovala jsem podél řady aut k bezhlavému běhu, napřed jsem ale zkontrolovala, jestli je zbraň zajištěná. Kdybych všem ušetřila potíže tím, že bych se zastřelila sama, velká legrace by to nebyla.

Když jsem za sebou uslyšela, že se dveře rozlétly takovou silou, až vyletěly z pantů, nedoběhla jsem ještě ani do poloviny řady. Bylo divné, že Jimmy místo toho, aby zrychlil, ve stejném okamžiku smykem zastavil jen pár metrů přede mnou. Myslela jsem, že doběhl ke svému autu a snaží se přijít na to, jak se zmrzačenýma rukama použít klíče, o chviličku později jsem si ale uvědomila, že to, co ve skutečnosti našel, byly posily. Na parkovišti se vztyčilo několik desítek ošklivých chlapů, kteří mi připomněli strašáky na pšeničném poli. Neměla jsem čas je počítat, ale upírů mezi nimi bylo přinejmenším pět nebo šest.

Jak se sakra Jimmymu podařilo takovou léčku přichystat? Smykem jsem zastavila ve stejném okamžiku, kdy mě kolem pasu sevřel povědomý železný stisk. Věru ironický okamžik.

Fantazírováním o tom, že jsem v Tomasově náručí, jsem strávila více času, než jsem byla ochotná přiznat, když jsem v něm ale teď byla podstatnou část dnešní noci, už mi to začínalo připadat ohrané. Zatímco mě Tomas táhl zpět, do mého zorného pole se přesunul Pritkin. Brokovnici měl tasenou a svýma průzračnýma očima na mě vrhal pohled, v němž nebylo těžké najít nenávist.

To mi rozechvělo kolena, dokud jsem si neuvědomila, že vlastně hledí někam přes mé rameno. Z místa, kde stál Jimmy, se ozval hlasitý praskavý a pukavý zvuk, jako by se v jednu chvíli rozhodly spadnout všechny stromy v lese. Zvedla jsem pohled vzhůru. „To si snad děláš srandu,“ bylo jediné, co jsem ze sebe dokázala vyrazit, předtím než se na mě Tomas vrhl

a svalili jsme se na hromadu. Odřela jsem si ruce o asfalt a přišla jsem o další kus kůže, nějakým zázrakem jsem ale dokázala udržet pistoli. Stárnu, teď už je to jisté.

Přes oponu Tomasových vlasů se mi podařilo alespoň částečně zahlédnout, co se děje před námi. Většina z Tonyho gangsterů má nějakou přezdívku. Myslím, že to asi bude nějaké nepsané mafiánské pravidlo, protože prakticky každý má takovou, jež nějak souvisí s jeho oblíbenou zbraní nebo s nějakým

charakteristickým rysem jeho postavy. Alphonse byl „Baseball“ kvůli tomu, co dokázal s pálkou, ale netýkalo se to výkonu na hřišti. Proto jsem si myslela, že Jimmyho přezdívka je odvozena buď od toho, jak vypadá – jako krysa – nebo od jeho osobnosti. Mýlila jsem se. Jimmy, který byl z poloviny satyr, byl podle všeho také Jimmy krysodlak. Nebo něco takového. I když na

„dlaky“ nejsem specialistka, něco takového jsem prostě nikdy neviděla. Přimhouřila jsem oči. O něčem podobném jsem nikdy ani neslyšela. Zřejmě to bylo z dobrého důvodu, protože ten, kdo nějakého viděl, na to určitě chtěl co nejdřív zapomenout.

Ať už to bylo cokoli, mělo to obrovské chlupaté tělo, které navíc jako by místy pelichalo. Z úzké hlavy tomu vyrůstaly kozí rohy, velké, rozlámané zuby měly barvu rezavého dřezu

a růžový ocas to mělo tlusté jako moje lýtko. Na zadních nohou to mělo kozí kopyta a páchlo to na sto honů. Ať už se ale Jimmy proměnil v cokoli, u Danteho si zřejmě potrpěli na rodinkaření, protože jej nyní obklopoval celý klan příbuzných.

Mozek neustále sděloval mým očím, že to, co vidí, nemůže být pravda. Za prvé, satyrové jsou magickými bytostmi sami

o sobě, a jako takoví by měli být vůči kousnutí vlkodlaka imunní, takže to, co jsem viděla, bylo technicky nemožné. Za druhé, proč by pro Tonyho měla pracovat celá skupina těchto cosidlačích věcí? Všichni věděli, že taková spolupráce prostě neexistuje. Na druhou stranu ale bylo těžké popírat důkaz, který jen pár metrů ode mě křečovitě škubal mrštnými černými vousky.

„Krysy.“ Chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomila, že Pritkin, spíš než že by vyjadřoval mírné podráždění, komentoval formu, v jakou se ti tvorové proměnili.

Oukej, takže jsem měla pravdu. Mám bod. Zmátlo mě to, že DNA těchto dlaků se zřejmě smísila s geny satyrů, až vznikla tahle skutečně nechutná směsice. Jimmy – předpokládala jsem, že to byl on, protože na sobě měl zbytky svého kdysi elegantního obleku – se stal šedobílou věží srsti

a deseticentimetrových drápů na koncích paží, které se svaly jen boulily. Zdálo se, že mu ta změna pomohla s rukama. Pořád krvácely, ale vypadaly, že by mohly být funkční. Změnil se ale také v jiném ohledu. Ve své obvyklé formě nikdy nepůsobil nijak hrozivě, což byl jeden z důvodů, které z něj dělaly dobrého zabijáka, protože lidé měli tendenci jej podceňovat – v tomto ohledu na tom ale momentálně byl celkem dobře. Byla jsem ozbrojená, ale Tomas mi zalehl obě ruce i se zbraní. Jimmy stál

přímo přede mnou a já jsem nemohla dělat nic než zlostně hledět do jeho očí. Jako korálky.

Nebyla jsem z toho nijak šťastná, ale to zřejmě ani nikdo jiný. Pritkin si nic nedělal z místních nařízení o nošení zbraní a přes svou sbírku si prostě jenom přehodil kožený plášť. Teď v jedné ruce svíral brokovnici a ve druhé pistoli a oběma mířil na Jimmyho. Louis-César tasil rapír; vypadal vážně divně už jenom proto, že se na cestu z MAGIC převlékl do normálněji vyhlížejícího oděvu. Měl na sobě těsné tričko a džíny, vyšisované skoro doběla. Ke spodní části těla mu přiléhaly natolik těsně, že klidně mohly být namalované přímo na těle.

Zjistila jsem, že jsem se předtím mýlila; moderní

oblečení dávalo jeho postavě vyniknout docela dobře. Rozhlížel se po dlacích, jako by se rozhodoval, kterého vykuchá jako prvního. Oni zřejmě mysleli na totéž, protože většina krys soustředila pozornost na něj místo na mě.

„Tomasi, odnes slečnu Palmerovou do jejího apartmá

a dohlédni na to, aby se cítila pohodlně. My se k vám připojíme vzápětí,“ Louis-César hovořil stejně klidným hlasem, jako by

s Pritkinem měli v plánu dát si jen pár drinků a možná si zahrát blackjack.

Už mě vážně začínali unavovat lidé, kteří mi pořád poroučeli.

„Ne! Já odsud rozhodně nikam nepůjdu, dokud –“

„Odvedu ji,“ Pritkin promluvil současně se mnou a přesouval se ke mně takovým bočním šouravým krokem, aby mohl dál mířit na krysí smečku i na jejich upíří nohsledy. Zrovna jsem mu chtěla říct, ať jde k čertu, že s ním a s jeho arzenálem nikam nejdu, když mě Tomas zvedl a začal couvat.

„Tomasi, pusť mě! Ty to nechápeš, já už po něm pasu roky!“ Vzhledem k tomu, jakou pozornost mi věnoval, jsem se s tím proslovem ani nemusela obtěžovat; zkoušet se s ním prát by bylo jenom ztrátou času. Vzdala jsem to a zvedla zbraň v naději, že malá vzdálenost vyváží mou mizernou mušku a umožní mi do Jimmyho nasázet alespoň pár kulek. Pochybovala jsem, že bych tím způsobila nějakou větší škodu – jednak pro svou nezkušenost, jednak proto, že dlaci jsou proslulí svou odolností

– jenomže já jsem ho potřebovala jenom dostatečně zpomalit na to, aby Billy mohl provést svůj úkol. Mohl zjistit, co jsem chtěla vědět, a podat mi zprávu později. Než jsem ale stihla vystřelit, Tomas si mě přehodil na jednu ruku a druhou mi pistoli vytrhl.

Už mě tím začínal nesmírně unavovat, ale ozbrojená nebo ne, nehodlala jsem se vzdát. Mohla to být má jediná šance, jak se

s vrahem Eugenie vypořádat, a já jsem si ji nechtěla nechat ujít.

„Billy Joe – na co sakra čekáš? Jdi už na to!“

Vznášející se obláček se sevřel a jako kámen dopadl na Jimmyho. Tomas se mě snažil odtáhnout, já jsem se s ním ale začala přetahovat. Nechtěl mi ublížit, což jej na okamžik zpomalilo. Uplynula sekunda, víc určitě ne, a Billy Joe z Jimmyho vyletěl, jako by ho vystřelili z děla, a vrazil přímo do mě.

Nebránila jsem mu v domnění, že mu po posednutí nezbyl dostatek energie a potřebuje ji doplnit, aby mohl proces dokončit. Ta síla na mě ale stále tlačila, až jsem měla pocit, že se udusím, jako kdyby byl nějaký větší než obvykle, a já jsem pod kůží neměla dost místa pro oba.

Neměla jsem čas ani na přemýšlení, natož na nějakou reakci, když mnou zevnitř otřásla obrovská exploze, jako když dopravní letadlo ztratí tlak v kabině. Cítila jsem, jak se něco trhá,

a pomyslela jsem si, že je to má halenka – tedy to málo, co z ní ještě zbylo. Instinktivně jsem po ní hmátla, protože jsem zničenou podprsenku musela nechat v koupelně, má ruka ale pod látkou známé křivky nenahmatala. Místo toho jsem prsty klouzala po vybledlé džínovině. Podívala jsem se dolů a spatřila temeno vlastní hlavy. Zamrkala jsem, obraz se ale nezměnil: Pořád jsem si tiskla ruku k hrudníku. Prožívala jsem pocit naprosté dezorientace, nebyl ale čas se jím zabývat, protože Jimmy se rozhodl po mně vyrazit a rozpoutalo se peklo.

Jimmy se do mě doslova prokousal, když mi do paže zabodl ty své nožovité zuby. Zaječela jsem a tělo, které jsem nesla, jsem upustila na zem. Než Jimmy začal trhat hlavou ve snaze mi ruku uhryznout, měla jsem čas si všimnout dvojice užasle na mě hledících obrovských modrých očí. Zareagovala jsem bez přemýšlení, odtáhla jsem se od té bodavé bolesti a šokovaně jsem sledovala, jak jeho tělo prolétá okolo mě a naráží do nedaleko stojícího auta. Hodit s ním mi přišlo až neuvěřitelně snadné, jako by nevážil víc než hadrová panenka.

Rozhlédla jsem se kolem sebe. Připadalo mi, jako by se všichni pohybovali ve zpomaleném filmu. Viděla jsem, jak Pritkin prostřelil díru o velikosti basketbalového míče do toho nešťastného auta, před nímž Jimmy stál těsně předtím, než jsem ho přehodila přes ruku. Sledovala jsem explozi od okamžiku, kdy opustila ústí zbraně; zdálo se, že sklo, vyražené z předního skla, padá k zemi stejně pomalu, jako když plachtí listy ze stromu. Pritkin se stejně pomalu obrátil, aby čelil přílivu

chlupatých těl, která se k němu místo plným tryskem blížila v mírném poklusu.

Jedinou osobou, která se pohybovala normální rychlostí, byl Louis-César, který jedné kryse probodl srdce, a zatímco jsem přihlížela, čepel zase vytáhl a namířil ji na druhou. „Ty mě neslyšíš? Vypadni odtamtud!“ Díval se na mě, ale já jsem jenom zamrkala a přemýšlela, o čem to mluví. Pak vytasil krátký vrhací nůž a poslal jej do krku kryse, které se nějak podařilo připlížit až k tělu ležícímu mi u nohou. Nůž ji zasáhl do zadní části krku, krysa vykřikla a začala po noži chňapat drápy roztaženými tak, že jí sekaly do vlastního těla. Odvalila se od té osoby, na kterou se chystala zaútočit, a já jsem nechápavě civěla na sebe samu, ležící na asfaltu.

Nakonec jsem si všimla, že ta krvavá paže, kterou Jimmy hlodal, není moje. Cítila jsem bolest, viděla krev, ale kůže pod tou krví měla světlý, dost možná i medový odstín toho druhu, jaký jsem nemohla získat jinak, než že bych si jej nechala nastříkat. Ruka měla dlouhé prsty, paže byla svalnatá a hrudník, z něhož tato nová ruka vyrůstala, byl plochý, jako kdyby patřil muži. Několik sekund mi trvalo, než jsem si uvědomila, že to je mužský hrudník a že je oblečen v Tomasově košili

s pavučinovým vzorem a džínové bundě. Opřela jsem se o nedaleký volkswagen a tělo u mých nohou se posadilo.

„Cassie, kde jsi?“ Mé modré oči plály hněvem i něčím, co vypadalo jako strach. Bylo těžké to poznat; nebyla jsem zvyklá číst svůj vlastní výraz. „Tak mi sakra odpověz!“

Klekla jsem si vedle toho, co bývalo mým tělem a podívala se do těch známých očí. Tvář mi na okamžik přišla nějaká divná, než jsem si uvědomila, že se místo obvyklého odrazu v zrcadle vidím tak, jako mě vídají všichni ostatní. Nemohla jsem to nijak popřít: jaksi jsem se ocitla v Tomasově těle. Zbývala tedy otázka, kdo sakra byl v tom mém?

„Kdo jsi?“ popadla jsem se za ruku a snažila se nevnímat, že když Jack nedávno mluvil o mém šatníku, říkal pravdu, a mé tělo vykřiklo.

„Nech toho, sakra!“ Pokud modré oči dokážou metat jiskry, ty mé odváděly docela slušnou práci.

„Kdo jsi? Kdo je tam?“ Než jsem se dočkala odpovědi, Jimmy se probral z rány, kterou jsem mu uštědřila, a zase po nás vystartoval. Měla jsem spoustu času na to, abych hmátla po pistoli u Tomasova pasu a zastřelila ho. Viděla jsem, jak mu na prsou vykvétá rudý květ těsně pod srdcem, pokud se krysí

srdce nachází na stejném místě jako lidské, ale on pokračoval. Střelila jsem ho znovu, tentokrát do paže. Byla to chyba – mířila jsem na hlavu – ale ukázalo se, že to nakonec bylo dobře, protože Jimmy zrovna zvedal pistoli. Upustil ji a chytil se za prsa. Klečela jsem tam a přemýšlela, kde by mezi zbytky svého obleku mohl schovávat nějakou zbraň. Pár metrů ode mě se zastavil a dal mi tím spoustu času práci dokončit, ale nedíval se na mě.

„Odvolej tu svou ochočenou gorilu, nebo svého tátu nikdy nenajdeš!“ Hlas nepochybně patřil Jimmymu, takže jsem se dozvěděla další novinku – dlaci dovedou mluvit i ve své pozměněné formě, nebo to přinejmenším dokážou poloviční satyrové.

„Cože?“ Povolila jsem prst na spoušti a Jimmy po mně střelil ošklivým pohledem.

„Ne, já jsem nemluvil s tebou,“ shlédl na toho, kdo byl v mém těle, a zašklebil se. „Můžeme se domluvit; nebuď hloupá – odvolej ho! Tony ti neřekne, co chceš vědět. Má Roge moc rád tam, kde je.“

„Můj táta je mrtvý.“ Nedokázala jsem pochopit, na co si to Jimmy hraje, ale nevycházelo mu to.

Tvářil se naštvaně, i když to také mohlo být proto, že mu mezi prsty prosakovala krev a kapala na asfalt. „Já nemluvím

s tebou, kruci!“

Ozvala se exploze, která mě přinutila zvednout pohled, a viděla jsem, že Pritkin a Louis-César mají plno práce. Na

parkovišti leželo šest srstnatých těl, rozhozených na autech nebo zhroucených mezi nimi, a stejný počet jich zůstával aktivní. Louis-César metodicky útočil na dva ze zbývajících, přičemž se pokoušel vyhýbat míhajícím se drápům, které se ho snažily připravit o hlavu. Zato Pritkin řádil jako urvaný ze řetězu a podle výrazu jeho obličeje si každou minutu boje vychutnával. Prostřelil jednoho velkého krysodlaka a zlikvidoval další auto; postižený se překvapeně zahleděl na svou chybějící střední část, než spadl do kleku. Dalšího, který na něj skočil ze střechy minivanu, potom zastavil tím, že na něj zakřičel něco, co způsobilo, že uprostřed letu vzplál jasným plamenem. Hořící kusy zasypaly Pritkinovy štíty – viděla jsem je jiskřit ocelově modrým světlem v místech, kde jednotlivé kusy dopadly – ale ani jeden nepropadl.

Nemohla jsem uvěřit faktu, že nikdo z baru ten hluk neslyšel. Výstřely z brokovnice nejsou zrovna nejtišší, stejně jako to

chrochtání, kvičení a mela, které je doprovázely. Zvláštní bylo i to, že upíři na nikoho neútočili, ale také neodešli. Pět z nich tam jenom postávalo a sledovalo akci, jako by na něco čekali.

„Tomasi, za tebou!“ Louis-César přeskočil tělo jedné obrovské krysy před sebou a vyrazil směrem ke mně. Jeho výraz a kletba, pronesená mým vlastním hlasem za mými zády, mi napověděly, že jsem si pro odpoutání pozornosti vybrala opravdu nevhodnou dobu. Prudce jsem se otočila a viděla, jak Jimmy popadl mé tělo za vlasy a jeden z těch deseticentimetrových drápů mi přitiskl ke krku.

„Řekl jsem ti, abys ji odsud odvedl!“ Louis-César se sice díval na Jimmyho, mluvil ale ke mně. Nebo spíš k Tomasovi, jenomže to nevypadalo, že by byl při smyslech. Já jsem se ale o toho rozzuřeného upíra po svém boku zase tolik nezajímala; veškerou mou pozornost přitahoval dráp, který mi prořízl jemnou linii na hrdle.

Z úst mého těla se vyřinul proud velmi vynalézavých nadávek, z nichž některé mi zněly skutečně povědomě. Alespoň jsem věděla, kdo mi hlídá dům. „Sklapni, Billy. Nedělej to ještě horší.“ Modré oči se rozšířily a soustředily se na mě. „Počkej, ty jsi tam? Dobrý bože, myslel jsem, že jsi mrtvá! Myslel jsem, že…“

„Řekla jsem, sklapni!“ Na další z Billyho výlevů jsem neměla náladu, potřebovala jsem přemýšlet. Dobrá, takže jeden problém po druhém. Příliš by mi nepomohlo, kdybych sice zjistila, jak dostat zpět své tělo, ale někdo by mu mezitím podřízl krk, proto jsem se musela vypořádat s Jimmym teď, vyšilovat jsem mohla později.

„Co chceš, Jimmy?“

„Buď zticha, Tomasi! Dnes večer už jsi nadělal škody dost. Tohle vyřeším já.“ Přišlo mi, že Louis-César je o krok pozadu, nechtěla jsem ale ztrácet čas tím, že bych jej postrčila.

„Drž hubu,“ poručila jsem mu a ten výraz nevíry, který se mu rozlil po tváři, by byl za jiných okolností legrační. „Ale no tak, Jimmy, co chceš za to, že ji… necháš… jít? Chtěl ses na něčem dohodnout, pamatuješ?“ Bylo to absurdní: stát tam v těle někoho jiného a dohadovat se s obří krysou, já jsem ale viděla jenom své tělo s vyděšeným výrazem Billyho Joea v obličeji.

Nemohla jsem se na něj spolehnout v tom, že nás odsud dostane: nakonec to nedotáhl ani ke třicítce, než skončil jako nechtěné kotě.

„Chci se odsud dostat živý; cos myslel?“ Jimmy se kradmo ohlédl, ne po upírech na mé straně, ale po těch, kteří postávali

na okraji bojiště. Možná to přece jen nebyli jeho kamarádi. „A tady kráska půjde se mnou. Když mu přivedu Cassie, Tony na ten náš malý problém zapomene, a to je přesně to, jak to bude.“

„To ani náhodou!“ Nechtěla jsem tam jen tak stát a dovolit Jimmymu, aby si mě odnesl. Žádná z mých fantazií o Tomasově těle se netýkala toho, že bych se v něm zabydlela natrvalo.

„Zkus to znovu.“

„Oukej, fajn. A co kdybych jí podřízl krk? Líbilo by se ti to víc? Tony by ji radši dostal živou, ale vsadím se, že by mě z kaše dostala i mrtvola.“

„Jestli jí ublížíš, přísahám, že potrvá celé dny, než zemřeš, a než smrt přijde, budeš o ni prosit,“ Louis-César sice mluvil naprosto přesvědčivě, ale zabití Jimmyho, i kdyby bylo prováděno jakkoli pomalu, by mě zpátky k životu nepřivedlo.

„Má pravdu, Jimmy. To jediné, co tě momentálně drží naživu, je Cassie. Jestli ji zabiješ, vyřídíme si to s tebou ještě předtím, než dostane šanci Tony.“

„Takže co? Já ji nechám jít, a vy mě pak stejně zabijete? To mi nesedí.“

„Měl by sis vzpomenout, že existuje víc způsobů, jak zemřít,“ vložil se do toho Louis-César, a já jsem měla chuť ho nakopnout.

„Kolikrát ti mám říkat, abys sakra držel hubu?“ Zaslechla jsem ve svém hlase náznak paniky a přinutila jsem se zůstat v klidu.

Kdyby se mi to teď vymklo z rukou, Fešák ani Rambo by nás z toho nevykecali ani náhodou. Hlavně ne teď, když Pritkin podle všeho někam zmizel; asi pronásledoval krysodlaky.

„Až to tady dokončíme, promluvíme si,“ pronesl Louis-César tichým hlasem. „Nevím, co se s tebou děje…“

„Přesně tak. Nevíš. Opravdu, opravdu to nevíš.“

Usmála jsem se na Jimmyho, to jej ale podle všeho jenom znervóznilo. Proč, to mi došlo asi o sekundu později, když jsem se píchla do rtu o jakýsi tesák. Tomas měl zuby úplně vyceněné, já jsem ale nevěděla, jak je zase zatáhnout. No bezva, takže budu při vyjednávání o svůj život šišlat – to jsem celá já! „Oukej, a co kdyby to bylo takhle, Jimmy? Ty nám dáš Cassie, a my ti dáme náskok. Řekněme dvě hodiny? Dokonce ti můžu slíbit i to, že na dost dlouhou dobu zaměstnám ty upíry, aby ses mohl soustředit jenom na útěk. Jsou to Tonyho hoši, nebo ne? Buďto tam budou stát a sledovat, jak tě zabíjíme my, nebo tu práci dokončí sami, jestli nám proklouzneš. Ale můžeme je zaměstnat a na chvíli ti je udržet od těla. To je fér, nebo ne?“

Jimmy si dlouhým bledým jazykem olízl čenich a zastříhal svýma krysíma ušima. „Ty řekneš cokoli, jenom abys ji dostat zpátky, ale pak mě zabiješ nebo necháš je, ať to udělají oni.

Jestli ji totiž nedoručím Tonymu, jsem mrtvý tak jako tak.“ Ušklíbla jsem se. „A odkdy dlaci přijímají rozkazy od upírů? Nemůžu uvěřit tomu, žes mu tolik let dělal poskoka!“

Jimmy vyjekl; asi jsem zasáhla nerv. „Přichází nový řád, upíre, a už brzo se změní spousta věcí. Možná už brzo budeš přijímat rozkazy ty od nás!“

O krok jsem ustoupila. Chtěla jsem zasáhnout jeho hrdost, ne ho podnítit k tomu, aby udělal nějakou hloupost. „Možná že ano, ale tobě to moc platné nebude, když se nedožiješ ani toho, abys to viděl, ne? Mě neznáš, takže mi asi nevěříš. Ale co Cassie? Co kdyby ti slíbila, že se za naše dobré chování zaručí?“ Jimmy vypadal rozervaně, jako kdyby mi opravdu chtěl věřit, a já jsem věděla proč. Ta střelná rána v paži natolik zle nevypadala, zranění na trupu však bylo něco docela jiného. Po dlouhém bílém pruhu srsti na přední straně se rozšiřovala červená skvrna a zdálo se, že dýchá namáhavě a trochu bublavě. Sázela jsem deset ku jedné, že jsem zasáhla jednu plíci, a takové zranění se neléčí dobře ani vlkodlakům.

„No tak, Jimmy. Tohle je nejlepší nabídka, jakou dostaneš.“

„Tak jestli se chceš dohodnout, řekni tomu svýmu svaloušovi, ať ustoupí, nebo ona zemře.“ Aby tu pohrůžku zdůraznil, plivl na zem k mým nohám, a v tom plivanci byla krev. Jimmymu docházel čas, a jakmile to zjistil on, došlo to i mně. Zacukal vousky a já jsem si s překvapením uvědomila, že skutečně cítím strach. Byl jako nějaká hmatatelná věc, až jsem měla pocit, že bych ho mohla převalovat na jazyku jako víno.

Bylo to pižmové a s takovým sladkým podtónem, i když ten také mohl pocházet z jeho krve. Když jsem si teď všimla zlepšených smyslů svého nového těla, zjistila jsem, že jsou vlastně velice rušivé.

Najednou jsem pochopila, že Louis-César není rozzlobený; on zuřil: ve vlnách z něj vyzařoval bublající peprný pach. Cítila jsem, že je stejnou měrou zaměřený na mě – nebo spíš na Tomase – i na Jimmyho. Ten pach se mísil s myriádami jiných pachů, které na mě najednou útočily ze všech stran: slabý, vzdálený závan podzemních stok, naftové výpary a nedopalky

z cigaret na parkovišti i zápach zelí z neodvezených zbytků jídla v kontejneru. Mé tělo naopak vonělo příjemně, opravdu příjemně; nejdřív jsem si myslela, že je to proto, že to byla vůně

pro mě známá. Potom jsem si ale šokovaně uvědomila, že ve skutečnosti voním jako nějaké oblíbené jídlo, teplé a čerstvé a připravené k snědku. Nikdy bych si nemyslela, že krev voní sladce, jako teplý jablkový koláč nebo kouřící svařený cider za chladného dne, ale teď jsem to poznala. Skoro jsem mohla

ochutnat krev, proudící v teple pod kůží, a cítit, jak chutná, když mi klouže hrdlem. Představa, že mě Tomas vnímá jako jídlo, mě vyvedla z rovnováhy do té míry, že jsem to, co se přede mnou stalo, neviděla, dokud nebylo z poloviny po všem.

Kolem nás se vzedmul dusivý oblak modravého plynu. Zatemnil parkoviště a začal mě pálit v očích. Padlo několik výstřelů, po nichž jsem zaslechla, jak Louis-César křičí na Pritkina, aby odstoupil. Myslím, že se bál, že ten maniak, který kolem nás kroužil, se přišel k boji připojit z nového úhlu a místo Jimmyho zasáhne mě. Tento názor jsem s ním sdílela, proto jsem nijak nezasahovala. Zrovna jsem se chystala začít brodit tím modrým svinstvem a najít své tělo dřív, než zemře, když se z jedovatého mraku vyplazilo; plakalo a lapalo po dechu.

Nechápala jsem, co se to s ním děje, protože sama jsem žádné potíže s dýcháním neměla, ale potom jsem si vzpomněla, že Tomas dýchat nemusí a že jsem to vlastně po celou dobu, kdy jsem v něm, nedělala. Přinutilo mě to lapat jako ryba na suchu, zatímco ke mně přilezlo mé tělo a chytilo mě kolem kotníků.

„Pomoc!“

„Jsem v pořádku?“ Klesla jsem na kolena a oba jsem nás při tom málem převrátila. Začala jsem šátrat ve svém oblečení.

„Řekni, že mě nenecháš rozsekat!“ Kvůli tomu, jak mi pulzovala krev v hrdle, jsem sotva dokázala promluvit, ale jinak – až na tu tenkou ranku na zraněném krku a na omámené slzavé oči – jsem se zdála být nedotčená. „Zůstaň tady,“ poručila jsem velice zmatenému Billymu Joeovi. „Jdu si pro Jimmyho.“ Má hlava přikývla a mávla jsem na sebe rukou. Ještě jsem si udělala čas na to, abych Billymu zapnula halenku, aby z ní náhodou něco nevypadlo, a potom jsem se vplazila do šarvátky.

Pritkin něco křičel a já jsem ho sice slyšela, ale slyšela jsem i všechno ostatní a tím myslím všechno. Rozhovory, které probíhaly v šatně, byly tak zřetelné, jako kdyby se

neodehrávaly o půl parkoviště dál. Naprosto jasně jsem vnímala i hudbu, cinkot výherních automatů a nějakou hádku mezi číšníkem a jedním z kuchařů v kuchyni. Tlukot srdcí těch několika přežívajících dlaků, z nichž některé jsem slyšela, jak se snaží odplazit pod auty pryč, zvuky dechu všech okolo a i šustot

malého kousku papíru, hnaného větrem přes parkoviště, to všechno proměnilo tichou noc v nádraží Grand Central během špičky. Upíři možná umějí být selektivní a rozlišovat mezi banálními a mnohem důležitějšími věcmi. Myslím, že spíš asi musejí, jinak by se všichni zbláznili. Nevěděla jsem ale, jak,

a když jsem viděla Pritkinův zachmuřený obličej, nemohla jsem ani tušit, kvůli čemu se vzteká.

Jakmile jsem se ocitla v samém srdci té vířící modré smršti, zjistila jsem, že Tomasovy oči dokážou rozeznávat obrysy, ale nic výraznějšího nevidí. Padlé tělo obří krysy ale zase tak obtížné rozeznat nebylo. Sakra! Věděla jsem, že to poserou.

Nehodlala jsem pro Jimmyho ronit slzy, chtěla jsem se ale dovědět to, co mi slíbil, že mi řekne o otci. Kromě toho jsme uzavřeli dohodu a nelíbilo se mi, že se moji takzvaní spojenci rozhodli ji změnit, aniž by o tom mým směrem prohodili jediné slovo.

„Ať raději není mrtvý,“ spustila jsem, když se přede mnou objevila zarudlá tvář Louise-Césara. Dál jsem se nedostala, protože natáhl ruku a chytil mě v sevření, jímž by lidské hrdlo určitě rozdrtil. Něco říkal drsným tónem, který mi nezněl jako jeho běžný hlas, já jsem mu ale nerozuměla. Měla jsem jenom vteřinku na to, abych si pomyslela: „A doprdele!“, než mě zaplavil známý pocit dezorientace a všechno to modré někam zmizelo. Zavřela jsem oči, protože jsem odmítala uvěřit, že se to skutečně děje, že budu mít vidění zrovna teď, ale bohužel jsem tomu nemohla nijak vzdorovat. Najednou jsem se znovu ocitla ve stejné nehostinné a chladné kamenné chodbě a slyšela jsem hlasy plné nepředstavitelného zoufalství.

Šokovaně jsem padla na kolena, nikoli kvůli tomu prostředí, i když jsem je rozhodně nijak nevítala, ale kvůli těm hlasům.

Předtím jsem si myslela, že ten kvílivý nářek vydávají lidé uvnitř mučírny, ale teď jsem věděla, že tomu tak není. Muži připoutaní ke zdi začali křičet až tehdy, když mě uviděli, a i když byli zoufalí, neznělo to takhle. Toto byl sbor stovek, dost možná tisíců hlasů, které nepatřily živým, alespoň tedy už ne teď.

Uvědomila jsem si, že ledový chlad na chodbě nezpůsobuje počasí, spíš pozitivní energie duchů, kteří se v ní mačkali. Nikdy jsem ještě tolik duchů na jednom místě ve stejnou dobu necítila; jako by stěnami prostupovala mlha duchů, zahušťující vzduch až téměř k bodu udušení. Bylo to zhmotnělé zoufalství, jako vrstva mrznoucí pomády na tváři, a to mi teď klouzalo dolů krkem, až jsem měla pocit, že se jím zadusím. Tentokrát jsem tam byla

sama, bez hromotluckého žalářníka, jenž by mě jenom rozptyloval, jsem se na ty hlasy dokázala soustředit. Postupně se stávaly jasnějšími a zřetelnějšími. Rychle jsem si začala přát, aby se tak nestalo.

Měla jsem pocit, že cítím určitou inteligenci, že vnímám mnoho cizích myslí, z nichž ale žádná nebyla šťastná. Napřed jsem myslela, že by mohly náležet ďáblům; ve vzduchu se totiž vznášelo tolik – z nedostatku vhodnějšího výrazu – vzteku.

Nevnímala jsem je ale jako těch několik démonů, které jsem potkala; vnímala jsem je jako duchy. Když jsem se v té jejich zlosti koupala několik minut, konečně mi to došlo. Duchové se obvykle potýkají s jedním ze tří hlavních problémů: buďto zemřeli předčasně, zemřeli nespravedlivě – obvykle, i když ne vždy, byli zavražděni – nebo zemřeli, aniž by stihli dokončit něco pro ně zásadního. Někdy jsou tu i další přidružené faktory

– stejně jako lidem, i duchům může v hlavách hlodat několik problémů současně – ale obvykle to bývá jeden z této velké trojky. Cítila jsem kolem sebe tisíce duchů, z nichž jeden každý měl všechny tři ty velké, plus celou galaxii přidružených problémů k tomu. Kdyby ještě žili, dokázali by zaměstnat všechny cvokaře ve Spojených státech tak, že by měli co dělat celé století bez přestávky. Ve světě duchů ale psychiatry nemají. Co však mají, je touha po pomstě.

Duch, vzniklý kvůli pomstě, se buďto dočká jisté satisfakce, nebo se nějak pomstí, nebo se potuluje po okolí a touží po pomstě, dokud nevyčerpá svou energii. Většina duchů nemá pravidelné dárce energie, jako jsem já pro Billyho Joea, proto časem blednou a jsou stále slabší a slabší, až zůstanou jenom jejich hlasy a nakonec odejdou do těch míst, kam snad duchové chodí. Cítila jsem, že některým z tohoto davu už brzy dojde energie, ale jiní byli tak silní, jako by zemřeli včera, což možná také zemřeli. Důsledek to mělo ohromující: ať už jsem byla kdekoli, to místo se k mučení používalo nejméně po desetiletí, ale nejspíš po celá staletí, a nahromadilo se tu dostatečné množství temné duchovní energie, že ji mohli cítit i běžní smrtelníci. Pochybovala jsem, že existuje někdo, kdo by bez ohledu na to, jak nevědomý psychického světa by byl, kdo by do této komory hrůzy dokázal vstoupit, a nepořídit si fakt dokonalou husí kůži.

Rozhlížela jsem se kolem sebe, ale byla jsem tam pořád jenom já a ti sboristi. Nevěděla jsem, co mám dělat. Byla jsem zvyklá, že se mé vize chovají předvídatelným způsobem: přišly, zasáhly

mě jako nákladní vlak, odešly, já jsem plakala a pak jsem se z toho nějak dostala. V poslední době ale mé psychické schopnosti začínaly vybočovat do nových a nepříjemných oblastí, a mně zbyl jen vztek na to, že se vesmír najednou

rozhodl změnit pravidla. Měla jsem zlost hlavně proto, že když už bych se měla někam zatoulat, určitě bych si nevybrala toto místo. Do tváře mě udeřil studený vítr – byli čím dál netrpělivější.

„Co chcete?“ Sotva jsem to zašeptala, ale vám by to připadalo, jako bych klackem zamíchala v sršním hnízdě. Okamžitě se na mě sneslo tolik duchů, že jsem vnímala jenom záblesky barvy, blikavé obrazy a řev v uších, jako kdyby se rozhodl tou chodbou proletět hurikán. „Nechte toho! Přestaňte! Nerozumím vám!“ Opřela jsem se zády o zeď, a až když jsem jí propadla na druhou stranu, uvědomila jsem si, že nemám tělo, tedy určitě ne to hmotné. Po okamžiku překvapení jsem poznala mučírnu,

v níž jsem už byla předtím, ale tentokrát tam byly jen oběti. Vstala jsem a udělala několik zkusmých kroků vpřed. Připadala jsem si velice hmotná. Nohy mi nezmizely v kameni, jak jsem napůl očekávala, navíc jsem viděla svou ruku. Naštěstí byla má, nikoli Tomasova; aspoň, že můj duch věděl, které tělo patří mně. Sáhla jsem si na ruku a i ta byla pevná. Zkusila jsem si nahmatat tep. Dýchala jsem. Přesto si mě zřejmě nevšiml žádný z vězňů.

Žena, kterou jsem v kasinu osvobodila, ležela přímo přede mnou na skřipci, jak jsem si ji pamatovala, až na to, že nebyla popálená. Nevypadala dobře, ale viděla jsem, jak se jí slabě zvedá a klesá hrudník, občas také zamrkala řasami, takže jsem věděla, že žije. Zaslechla jsem za sebou nějaký hluk, podívala jsem se přes rameno a uviděla několik tisíc postav, tiše stojících a pozorujících mě. Do místnosti se jich tolik vejít v žádném případě nemohlo, ale stejně tam byly. Na rozdíl od mé předchozí zkušenosti s Portiinou brigádou se nezdálo, že by mě nějak šálily smysly. Viděla jsem je, aniž bych musela křížit oči, nebo aniž bych se snažila vyskočit z vlastní hlavy; možná jsem si na to už zvykala. „Nevím, co mám dělat,“ řekla jsem, ale nikdo mi neporadil.

Obrátila jsem se zpět k té ženě a s překvapením jsem zaznamenala, že se dívá přímo na mě. Snažila se mi něco říct, ale z popraskaných rtů nevyšlo nic než tenké skřehotání. Někdo mi podal naběračkou s vodou. Byla slizká a matně zelená, a já jsem ji chvilku pochybovačně pozorovala. „To je ale hnus!“

„To vím, ale zdá se, že tu nic jiného není.“ Podle toho, že mi trvalo přinejmenším pět sekund, než jsem si ten hlas spojila s konkrétní osobou, poznáte, jak moc mimo jsem byla.

Pomalu jsem zvedla hlavu a hned jsem ucukla, až se ta sliznatá voda v širokém oblouku jako duha rozlila nad celou místností. „Sakra! Tomasi!“ polkla jsem, aby se mi srdce vrátilo tam, kam patří. „Co tu děláš?“ Držel v rukou vědro s další odpornou vodou uvnitř. Vypadal, že má tělo pevné, ale to ještě nic neznamenalo. Já jsem byla v pevném skupenství taky,

a právě jsem proletěla zdí.

„Nevím.“ Protože vypadal stejně otřesený, jak jsem se cítila i já, měla jsem tendenci mu věřit. Myslím, že tohle muselo připadat zvláštní dokonce i upírovi. Voda ve vědru se třásla

v sevření, které nebylo zcela pevné; když promluvil, měl takový i hlas. „Vzpomínám si, žes převzala kontrolu nad mým tělem

a že jsem nebyl schopen mluvit ani reagovat. Potom jsme se najednou ocitli tady,“ užasle se rozhlédl. „Kde to jsme?“

„Nejsem si jistá.“

„Je tohle to místo, kde jsi byla předtím?“ Po tváři mu přelétlo něco, co vypadalo jako výraz nedočkavosti. „Je tohle ta Françoise?“ Všiml si mého překvapení. „Rafael mi řekl o tom vidění, které tě rozrušilo. Je to ta žena, kterou jsi viděla?“

„Myslím, že ano.“ Stále jsem se dívala na to vědro, které držel, protože mi připadalo, že by je neměl mít. Jestli se nějak vloudil do mého vidění, měli bychom být oba vázáni obvyklými pravidly. My jsme tam vlastně ani nebyli; byla to nahrávka, obraz něčeho, co se přihodilo už dávno. Ve vztahu k té scéně bychom neměli být ničím víc, než jsou diváci filmu k tomu, co se odehrává na plátně. Ale on tam stál a držel těžké dřevěné vědro, jako by to žádný velký problém nebyl. „Kdes to vzal?“ Zatvářil se zmateně. „Stálo to tam v koutě.“ Volnou rukou ukázal k místu, které podle stavu slámy zřejmě sloužilo jako latrína. Samozřejmě že celá místnost páchla jako něco mezi otevřenou stokou a řeznictvím, ale takovým, v němž maso nebylo nejčerstvější a nevyužitým odřezkům bylo dovoleno hnít v koutech. Zcela nesouvisle mě napadlo, jak moc nefér mi přijde, že to musím čichat, i když ani nemám tělo. Má stará vidění nikdy nepřicházela s pachy a vjemy a tento způsob jsem také preferovala.

„Já jí to dát nemůžu.“ Kašlu na metafyziku, tu budu řešit později. Pokud Tomas dokázal udržet vědro, zřejmě také mohl alespoň trochu komunikovat s tímhle prostředím. A jestli to byla

pravda, možná bychom mohli změnit pár věcí, které dopadly – nebo měly dopadnout – opravdu zle. Ze všeho nejdřív jsem chtěla dostat tu ženu pryč, ta ale nevydrží dlouho, pokud nedostane něco k pití, navíc k tomu špinavému vědru vysílala toužebné pohledy. Zapřemýšlela jsem, jak velkou žízeň asi člověk musí mít, aby mu něco takového připadalo jako dobré. Tomas k tomu přičichl a namočil prst, aby to ochutnal. Když vyrazil znechucený zvuk a vyplivl to, vzpomněla jsem si, jak bystré smysly má. „Máš pravdu. Je to v podstatě solný roztok. Jenom další forma mučení.“ Hodil vědro na zem a ta jedovatá věc se hned vsákla do suché slámy. „Zkusím najít něco jiného.“

„Ne! Musíš tady zůstat.“

„Proč? Copak tady nejsem jenom jako duch? Co by se mohlo stát?“

Nervózně jsem se rozhlédla po těch tisících, které nás tiše pozorovaly, a přemýšlela jsem o tom, jestli mu o nich mám říct. Duchové mě normálně neděsí. Existují sice vzácné příklady takových, kteří se stejně jako Billy v omezené míře živí energií z lidí, ty jsem ale vždycky dokázala odrážet, kdykoli se mi

zachtělo. Většina z nich kromě toho rychle zjistí, že k napadení - člověka potřebují větší množství energie, než kolik jí během téhož procesu získají, takže se obvykle ani neobtěžují, pokud je vyloženě nenaštvete. Věci se ale změnily. Tady jsem neměla ochranu svého těla, stejně jako veškerou obranu, jež se k němu vázala. Byla jsem cizím duchem na jejich hřišti, a pokud by se rozhodli být kvůli tomu naštvaní, mohla bych mít velké problémy. Billy mi řekl, že co se týče energie, mohou na sobě duchové vzájemně kanibalizovat – zřejmě je to jednodušší než používání lidských dárců. Sám o ni byl oloupen víc než jednou

a v jednom případě na tom byl tak špatně, že jsem mu musela trochu své síly rychle darovat, jinak mohl vyblednout natolik, že už by se nemusel vrátit. Takže jsem tam stála proti několika tisícům hladových duchů, kteří měli všechny důvody být naštvaní, jelikož jsem pronikla na jejich území. Zatím se nikdo ani nepohnul, ale možná nebyli rádi, že se jim potulujeme kolem hradu. Určitě jsem neměla v úmyslu to zjišťovat.

„Tohle vědět nechceš,“ řekla jsem mu stručně.

Nehádal se, ale zatímco si prohlížel tu ženu, nakrčil obočí. Zdálo se, že o ni má skutečnou starost, což můj postoj k němu trochu vylepšilo. Také mě to přinutilo se zamyslet, zda se ve stejném nebezpečí ocitl i on sám. Billy Joe byl zase zpátky v naší době a hlídal mé tělo, ale Tomas momentálně neměl žádného

ducha, který by v něm přebýval – což představovalo jen další projev toho, že byl mrtvý. Samozřejmě že umíral každý den při východu slunce, nikoli však tím obvyklým způsobem. Doufala jsem, že až se vrátíme, nenajdeme po něm mrtvolu permanentní.

„Osvoboďme ji,“ řekla jsem, abych rozptýlila sebe i jeho. Začali jsme zkoušet tu ženu ze skřipce zvednout, ale bylo to těžší, než se zdálo. Ačkoli jsem se snažila jí neublížit, nějakou škodu jsem přece jen napáchala. Provazy se jí zařezávaly do těla a krev kolem nich zaschla skoro jako lepidlo; když jsem jí pouta stahovala ze zápěstí a kotníků, spolu s nimi přišla i o kousky krvavé tkáně.

Rozhlédla jsem se po místnosti v naději, že najdu nějaký jiný zdroj vody, ale kromě mužů připoutaných ke stěnám v ní nebylo nic. Jeden byl zavěšen na kamenném převisu asi tři metry nad zemí. Ruce měl svázané za tělem, byly natažené v příšerném úhlu, a k nohám měl přivázána závaží. Ani se nepohnul, jen se tam pohupoval jako bezvládná loutka. Jiný zase ležel na slámě

a tiše sténal. Musela jsem se na něj podívat dvakrát, abych se ujistila; opravdu vypadal, jako by ho někdo vařil. Kůži měl ošklivě mramorovaně červenou a v pásech se mu odlupovala z těla. Ostatní vychrtlí muži vykazovali jisté známky toho, že si s nimi jejich mučitelé už trochu pohráli. Někdo měl záda zbičovaná až do masa, tu a tam chyběly ruce a nohy, jiným

zase z těl vytrhali kousky masa. Musela jsem se otočit, předtím než se mi udělá zle.

Něco mě dloublo do lokte, a když jsem se tam podívala, viděla jsem, že se ve vzduchu vedle mě vznáší malá baňka. Opatrně jsem ji uchopila a podezřívavě jsem očima přelétla přihlížející davy. Nikdo však nepodnikal žádné výhružné pohyby, nádobka navíc páchla po whisky. Bývala bych dala přednost vodě, ale alkohol jí snad mohl otupit bolest. „Tumáš, vypij to.“ Klekla jsem si k ženině hlavě a přidržela jí lahvičku u rtů. Vypila tu trochu uvnitř a milosrdně omdlela.

Nechala jsem Tomase, aby se o ni postaral, a šla jsem zkusit osvobodit muže; brzy mi došlo, že to nepůjde. Žena byla připoutána provazy, myslím, že proto, že řetězy se tak dobře nenatahují; muži ale byli zakováni v železe. Ohlédla jsem se na Tomase. Nechtěla jsem s ním ani mluvit, natožpak abych ho žádala o pomoc, jenomže sama jsem je osvobodit v žádném případě nemohla. „Dokázal bys to otevřít?“ zeptala jsem se nakonec.

„Můžu to zkusit.“ Přišel a oba jsme dělali, co jsme mohli, nestalo se ale nic. Podařilo se nám jen ty těžké řetězy zvednout, ale na tak náročný úkol, jako bylo jejich rozbití, jsme prostě neměli. Zřejmě jsme během přechodu ztratili hodně síly. Už jenom z osvobození té ženy jsem měla pocit, jako bych strávila tři hodiny na běžeckém pásu nastaveném na maximum.

Zjistila jsem, že to celkově nevypadá dobře. Nevěděla jsem, kde jsem, jak se mám vrátit, ani to, kdy se asi tak vrátí katani. Jedna krysa v rohu na mě zacukala vousky, a já jsem po ní kopla naběračku. Ach ano, ani jsem nemyslela na to, že jestli se mi nějak podaří vrátit se tam, kam patřím, ocitnu se uprostřed boje, o němž jsem si nebyla úplně jistá, že jsme vyhrávali.

Dokonce i pro mě to vypadalo na opravdu špatný den.

„Tohle není k ničemu, Cassie,“ řekl Tomas po několika minutách. „Tady jsem stejně slabý jako člověk a má síla se rychle ztrácí. Musíme té ženě pomoct, dokud můžeme. Pro ty ostatní nemůžeme udělat vůbec nic.“

Neochotně jsem souhlasila. Zdálo se, že dnes je má zachraňovací noc. Zase jsem se vrátila k té armádě duchů, jež na mě trpělivě hleděla. „Ehm, nevíte někdo, jak se odsud dostaneme?“

Duchové se podívali napřed na mě, potom na sebe. Nastala chvíle pro trochu postrkování, až dav nakonec jednoho z nich vytlačil ven. Byl to mladý, asi osmnáctiletý muž, oblečený

v šatech, které vypadaly jako verze oděvu Louise-Césara pro chudé příbuzné. Byly z modré vlny a muž v ruce držel hnědý klobouk s rozverně žlutým peřím, zapíchnutým za širokou obrubou. Zaživa to byl zřejmě švihák, protože měl velmi elegantní kravatu, dlouhou a na koncích zakroucenou paruku a na botách z buvolí kůže měl legrační velké žluté mašle. Na ducha byl docela pestrobarevný, takže jsem na základě zkušeností usoudila, že je mrtvý tak rok nebo i kratší dobu.

Uklonil se mi, a i když poklona nepůsobila vytříbeně jako ta od Louise-Césara, použil stejnou frázi. „A votre service, mademoiselle.“

Fakt skvělé. Ohlédla jsem se na Tomase, který klečel u ženy a měřil jí pulz. „Francouzsky asi nemluvíš?“

Zavrtěl hlavou. „Jenom několik vět, ale nic, co by nám teď pomohlo.“ Zatvářil se zahořkle. „Do hlavního stanu Senátu smím jenom málokdy.“

„Odkdy se ve Vegas mluví francouzsky?“

Netrpělivě na mě pohlédl. „Evropský Senát sídlí v Paříži, Cassie.“

„Nevěděla jsem, že děláš pro ně.“

„Existuje strašně moc věcí, které nevíš.“

Neměla jsem čas zjišťovat, o čem to mluví. S trochou nelibosti jsem si toho mladého ducha prohlížela. Jakkoli jsem byla vděčná za to, že už nejsem v těle Louise-Césara, chyběl mi přístup

k jeho vědomostem. „Nemluvíme francouzsky,“ řekla jsem mu. Mladý muž se zatvářil zmateně, načež davem prolétla další vlna přešlapování a postrkování. Dopředu byl vytlačen další muž, tentokrát starší a v prostším oděvu, sestávajícím

z jednoduchých světlehnědých kalhot pod kolena a z kabátu

v odstínu námořnické modři. Zakrýváním plešaté hlavy parukou se neobtěžoval. Celkově vypadal jako rozumný člověk. „Zaživa jsem býval obchodníkem s vínem, mademoiselle. Často jsem obchodně navštěvovalAngleterre; snad vám mohu být nápomocen?“

„Podívejte, já vůbec nevím, co tady dělám. Nebo kde jsme. Nebo co chcete. Pomohly by mi nějaké informace.“

Zatvářil se zmateně. „Omlouvám se, mademoiselle, ale my jsme také poněkud zmateni. Vy dva jste duchové, ale ne takoví jako my. Jste snad andělé, konečně vyslaní jako odpověď na naše modlitby?“

Odfrkla jsem si. V životě jsem už byla srovnávána s mnoha věcmi, ale s andělem nikdy. Tomase tím určitě myslet nemohl, leda by se počítali i andělé padlí. „Ehm, ne. Opravdu ne.“ Mladší muž něco řekl, a ten starší se zatvářil šokovaně. „Co to řekl?“

Vypadal rozpačitě. „Obává se o život své lásky, že zemře stejně jako on, jak jsme v tomto místě věčného utrpení zemřeli všichni. Řekl, že je mu jedno, jestli vás poslal le diable, samotný Satan, pokud jste přinesli naději na pomstu. Ale nemyslel to tak.“

Při pohledu na rozhněvanou tvář mladého muže jsem o tom pochybovala. „Nejsme žádní démoni. Jsme…, ale to je složité. Chci se odsud jenom dostat, než se vrátí žalářník. Můžete mi říct, kde to jsem?“

„Nacházíte se v Carcassonne, mademoiselle, v samé bráně pekelné.“

„A to je kde? Myslím jako: jsme ve Francii?“ Muž se na mě podíval asi tak, jako bych se ho zeptala, který je rok, což jsem chystala jako další otázku. Doprdele. Neměla jsem čas nějakému duchovi vysvětlovat, že nejsem blázen, opravdu ne.

Alespoň jsem si to o sobě nemyslela. „Nevadí. Tak mi aspoň řekni, kam ji máme odnést. Chystají se ji zabít – musí utéct.“

„Odsud neunikne nikdo.“ Vypadal zničeně. Copak tu nejste proto, abyste pomstili Françoisinu smrt?“

Už mě to trochu štvalo. Nijak zvlášť trpělivosti nemám od přírody a ta trocha, co mi zbývala, už skoro zmizela. „Především bych chtěla, kdyby vůbec nezemřela. Tak pomůžete mi, nebo ne?“

Něco z toho, co jsem řekla, zřejmě pochopil i ten mladík, protože začal svému společníkovi něco rychle říkat. Zatímco jsme se pořád dokola dohadovali, žena přišla k sobě a já jsem ji hladila po paži, protože pod zápěstím neměla žádné místo, kde bych se jí mohla dotknout, aniž bych jí ublížila. Hleděla na mě vytřeštěnýma očima, ale neříkala nic. To bylo jenom dobře, protože nikdo z nás nebyl na žádné další otázky zvědavý.

Starší muž se s nesouhlasným pohledem obrátil na mě. „I kdybychom vám pomohli, může zemřít stejně jako ostatní. Chtěla byste se vzdát pomsty jen proto, že ještě pár dní přežije?“

To jsem nechápala už vůbec. Měla jsem za sebou dlouhý den a rozhodně jsem nechtěla jen tak stát a nechat se poučovat nějakým otravným duchem. Na to už jsem měla Billyho Joea.

„Ale já nejsem žádný pošahaný anděl smrti, chápeš? Nejsem tu, abych se za vás mstila. Jestli chcete pomstu, pomstěte se sami. Tohle je přece to, co duchové dělávají. Teď mi buď pomozte, nebo mi zmizte z cesty.“

Starší muž se rozhořčeně narovnal. „My se sami pomstít nemůžeme, jinak bychom tak již učinili! Tento hrad je k mučení používán po celá staletí a někdo tady něco udělal, asi sem umístil nějaké kouzlo, takže my do ničeho nemůžeme zasahovat. Opravdu si myslíte, že bychom jen tak stáli

a dovolili, aby se tu dály takové krutosti, kdybychom měli jinou možnost? Pokud nejste duch, musíte být velice silná čarodějka. Pomozte nám! Pomozte nám, a my budeme vašimi otroky,“ poklekl na jedno koleno, a najednou klečela celá skupina. Tohle už bylo naprosto nefér.

„Hm, a jak se jmenuješ?“

„Pierre, mademoiselle.“

„Tak fajn, Pierre. Nejsem čarodějnice, jsem jasnovidka. Ty asi umíš víc kouzel než já. Já žádné kouzlo zrušit nedokážu, ani pro vás, ani pro nikoho jiného. Vím jenom to, že ta žena brzy umře, jestli ji odsud nedostaneme.“ Nevypadal spokojeně, mladík

vedle něj toho už ale měl dost. Vyrazil vpřed a začal mě za ruku táhnout pryč a žvatlal přitom tak rychle, že i kdybych francouzsky uměla, asi bych mu stejně nerozuměla.

Pierre si mě měřil s nelibostí, nakonec ale po několika naléháních mladšího ducha souhlasil, že bude překládat. „Je tu jedna podzemní chodba, mademoiselle, vede od úpatí jedné

z věží až k řece Aude. Dlouhou dobu byla využívána jako úniková cesta v dobách potíží. Etienne vám ji ukáže.“

Pochybovačně jsem si změřila Tomase. „Uneseš ji?“ Přikývl

a přesunul se tak, aby ji mohl zvednout. Maličko se mu rozšířily oči a než se zvedl, klopýtl.

„Co je?“

„Váží víc, než jsem čekal.“ Zamračil se. „Musíme si pospíšit, Cassie, nebo o svou sílu můžu přijít úplně.“

Souhlasila jsem a zkusila zatáhnout za kliku. Po několika marných pokusech se dveře konečně otevřely – několikrát mi jimi projela ruka. Takže se můžu zmaterializovat natolik, abych mohla manipulovat s věcmi. Ale Tomas měl pravdu – bylo to čím dál těžší. Když jsme vyšli na chodbu, lapala jsem po dechu, ale nebyl tam nikdo, kdo by to slyšel. Všichni mučitelé měli zřejmě přestávku na kávu. Na rozdíl od situace u Danta jsem

s jistotou věděla, že tam nějací lidé jsou a že se brzy vrátí. Za chůze po jednom schodišti – jiném, než jsem použila posledně – ten mladý duch mizel a zase se objevoval. Schody nebyly o nic jasnější, ale žluté peří na jeho klobouku zářilo

takovým tím starým dobrým strašidelným světlem, takže jsme za ním mohli jít jako za svíčkou. Tentokrát jsem si palec neukopla, ale stejně jsem si brzy přála, abych ten jogging nevynechávala tak často. Už pouhé scházení ze schodů mi začínalo připadat, jako bych běžela maraton. Skoro jsem začala sympatizovat s tím, jak Billy Joe spustil řetězec nadávek pokaždé, když jsem ho požádala, aby mi něco přinesl.

Když jsme se dostali na spodní konec schodiště, byla jsem hotová. Chtěla jsem se opřít o zeď, ale zarazila jsem se těsně předtím, než jsem jí propadla. „Jak je to ještě daleko?“ Mladík neodpověděl, jenom zoufale pokynul vpřed. Rozhlížela jsem se, ale sbor s námi nešel. Nevadilo mi to. Zdálo se, že než aby zachraňovali život, mají větší zájem někomu ublížit, čímž si mě rozhodně nezískali.

Vpotáceli jsme se do chodby natolik tmavé, že jediné světlo v ní vycházelo z per, pohupujících se na klobouku našeho průvodce. Čím déle jsme šli, vlhkosti přibývalo, a to až do té

míry, že jsme se brzy brouzdali kalužemi, které jsme neviděli; doufala jsem, že to znamená, že se blížíme k řece. Ten zatracený tunel se zdál být nekonečný a ženě se na vlasy nachytala alespoň desetiletá vrstva pavučin, ale já jsem neměla energii na to, abych je odmetala. Konečně jsme se vynořili na druhé straně, celou scenerii však osvětloval jen malý srpek měsíce a ohromná Mléčná dráha, jež se nad námi klenula. Noc je bez moderního elektrického osvětlení zatraceně tmavá, ale po tom tunelu se mi zdála skoro jasná.

Tomasovi krátce nato došla síla, takže jsem mu musela pomoci. Chytili jsme ženu každý z jedné strany a v podstatě jsme ji po úzkých dlážděných cestách táhli. Nechtěla jsem riskovat, že jí ublížíme, ale zůstat na místě by také nebyl dobrý nápad. Věděla jsem, co má ten psychotický žalářník v plánu.

I kdyby během útěku zemřela, oproti upálení to nic nebylo. Město, které hrad obklopovalo, bylo za noci skutečně strašidelné; řady domů se nad cestami někdy nakláněly natolik, že si sousedé na protilehlých stranách ulice mohli potřást rukama. Kdykoli zahoukala sova nebo zaštěkal pes, poskočili jsme, ale šli jsme pořád dál. Snažila jsem se neohlížet

k obrysům mohutného hradu, jehož kuželovité střechy proti temné obloze vytvářely zlověstné černé stíny. Doufala jsem, že ať už nás chtěl Peříčko odvést kamkoli, je to už blízko. Trvalo to celý život, trvalo to celou věčnost až do té doby, kdy jsem se dokázala jenom soustředit na to, abych dávala jednu nohu před druhou a nespadla při tom. Nakonec, když už bych musela vyhlásit pauzu nebo se svalit, jsem v dálce spatřila světélko tak slabé, že jsem si napřed myslela, že si je jenom představuji.

Pomalu se zvětšovalo, až splynulo se svíčkou na okně malého domku. Peříčko se nezhmotnil, dost možná proto, že byl stejně vyčerpaný jako já, podařilo se mi ale získat dostatek energie

k tomu, abych na dveře zaklepala místo toho, aby mi jimi jenom projela pěst. Konečně se dveře otevřely a ven se rozlilo světlo, které mi po té tmě připadalo až nesnesitelně jasné. Pevně jsem zavřela oči, a když jsem je zase otevřela, hleděla jsem do ustarané tváře Louise-Césara.

Kapitola 8

Ležela jsem na zemi. Chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomila, že jsem jednak zpátky ve správné době, jednak zase ve vlastním těle. Kdybych měla sílu, plakala bych úlevou.

Billy Joe se vznášel nade mnou a vypadal naštvaně. „Proč jsi mi neřekla, že tohle dokážeš? Zůstal jsem tu uvězněný! Mohl jsem umřít!“

Ani jsem se nepokoušela posadit se, protože asfalt pode mnou jako by tančil poměrně drsnou verzi hula-hop. „Ále, nedramatizuj to. Vždyť ty už mrtvý jsi.“

„Tak tos teda nemusela!“

„Jenom se nerozbreč,“ Billy Joe se chystal říct ještě něco, musel ale uhnout, protože se nade mnou sklonil Louis-César a Billy Joe se nechtěl chytit do žádného dalšího těla.

„Jste v pořádku, mademoiselle Palmerová? Slyšíte mě?“

„Nedotýkejte se mě!“ Nakonec jsem se rozhodla, že se přece jen posadím, hlavně proto, že mi sukně vyjela nahoru až tak, že odhalovala růžové krajkové kalhotky, ale stejně jsem ho nechtěla mít blízko u sebe. Pokaždé, když jsme se my dva dotkli, jsem se proletěla zpátky v čase. Mé smysly se mě pokoušely varovat už předtím, jenomže jsem nedokázala poznat rozdíl mezi strachem, způsobeným jeho blízkostí, a obecnou hrůzou z toho, že jsem byla zajatkyní Senátu. V každém případě jsem měla na hodně dlouhou dobu mimotělních zážitků víc než dost. „Kde je Tomas?“ Pořád jsem se na něj zlobila, ale myšlenka, že bych jej mohla omylem zabít, mi nebyla příjemná.

„Je tady,“ Louis-César se asi o půl metru přesunul, abych viděla za ním stojícího Tomase. Na Francouze hleděl s podivným výrazem ve tváři, jako by byl omámený, skoro jako by ho nepoznával.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se starostlivě. Doufala jsem, že je u něj někdo doma, protože jsem neměla ani ponětí, jak bych měla takového zatoulaného ducha jít hledat. Tomas po dlouhé chvíli přikývl, ale nepromluvil. Zjistila jsem, že to není dobré.

„Kolik prstů ti ukazuju?“

„Ale proboha!“ Billy Joe se vecpal mezi nás, ale opatrně, aby se nikoho nedotkl, a zlostně na mě zíral. „Je v pořádku. Probral se před pár minutama, když ses rozhodla k nám vrátit.“ Zamračil se. „Co je to za nápad, jezdit na dovolenou, když tady zuří krize?“

Ignorovala jsem ho. „Pomoz mi se zvednout.“ Tomas si myslel, že mluvím s ním. Sklonil se a přinutil Billyho Joea uhnout

z cesty. Seděla jsem a rozhlížela se kolem sebe. Viděla jsem jedenáct mrtvých krysodlaků včetně Jimmyho. Jeho skelné krysí oči na mě přes rozptylující se kouř vyčítavě zíraly. Zaklela jsem.

„Sakra! Chtěla jsem si s ním promluvit.“ Prudce jsem se otočila k Pritkinovi. Stál tam s rukama teatrálně vztyčenýma, skoro jako by na něco tlačil, jenomže tam kromě vzduchu nic nebylo.

„Tys ho zabil dřív, než jsem se stihla zeptat na otce!“

Pritkin mi nevěnoval pozornost. Pohledem se soustředil mimo náš kruh. Nevypadal dobře. Tvář měl červenou, pohled skelný a žilky po stranách krku naběhlé. Když promluvil, znělo to jako

přiškrcený šepot. „Moc dlouho to neudržím.“ Nedávalo to smysl, dokud jsem si nevšimla modravého vzduchu kolem nás

a neuvědomila si, že stojíme uvnitř mágových štítů. Vytvořil kolem nás obrannou bublinu tak, že rozšířil vlastní ochranu, ta se ale zdála tenká a slabá, vůbec se jeho starým štítům nepodobala. Možná ji roztáhl moc doširoka, osobní štíty se užívají jen pro jednu osobu. Měl pravdu, dlouho to nevydrží.

„Musíme odsud Cassie dostat,“ řekl Tomas a já jsem si všimla, že i on má ztrhaný obličej. Nevzpíral několik set kilo jako Pritkin, spíš se tvářil vyděšeně. Ne proto, že by sledoval mága nebo něco, co se dělo za ním. Díval se na mě.

Louis-César jako jediný vypadal normálně, bez viditelných známek napětí v příjemné tváři. „Mademoiselle, pokud jste se již dostatečně zotavila, mohu vám navrhnout návrat do MAGIC? Tomas vás tam odvede.“

Pritkin něco zamumlal a do vzduchu se na okamžik vykreslil jakýsi zářící symbol, tak blízko, že jsem mohla natáhnout ruku a dotknout se ho, ale vzápětí se rozpustil do štítů. Věděla jsem, co dělá, protože jeden z mágů u Tonyho kdysi s použitím slov moci vyrobil obvodové ochranné znamení kolem trezoru. Tehdy mě zaujalo, že dokázal ochranné kouzlo vystavět na něčem tak nehmotném, jako je vyřčené slovo, on mi ale vysvětlil, že ho používá pro zaměření své vlastní energie.

Magie pochází z mnoha zdrojů. O vílách a v mnohem menší míře i o lykantropech se říká, že magickou sílu získávají od přírody tím, že nasávají ohromnou energii planety, která se děsivou rychlostí pohybuje vesmírem. Pokud víte jak, můžete na energii převést kdeco: gravitaci, přitažlivost Měsíce. Slyšela jsem dokonce i spekulace, že Země vytváří magické pole, stejně jako to gravitační, a že jednou někdo přijde na to, jak ji čerpat.

Ale tohle je pořád ještě svatým grálem moderní magické teorie a nikomu se to zatím nepodařilo – ačkoli pokusy o to lidé promarnili nesčetné hodiny. Než bude tato záhada vyřešena, mohou si lidští uživatelé magie od přírody vypůjčovat jen nepatrné množství; většinu své moci musí získat sami. To neplatí o uživatelích černé magie, kteří si ohromnou magickou energii vypůjčují krádežemi životů jiných nebo z podsvětí, avšak za vysokou cenu.

Někteří mágové jsou přirozeně silnější než ostatní, ale většinou pro zvýšení svých schopnosti používají nějaké podvody. Většina z nich má různé talismany, které po dlouhou dobu shromažďují přírodní energii jako baterie, aby ji pak z příkazu mága uvolnily.

Třeba ten Billyho náhrdelník. Některé formy se spojují

s ostatními uživateli magie, kteří jim umožňují si v době nouze sílu vypůjčit; příkladem je třeba Stříbrný kruh. Ostatní si jako spojence najímají magická stvoření, jež dokážou přírodní energie absorbovat lépe než oni. Nevěděla jsem, co by Pritkin mohl používat kromě své vlastní moci, ale nezdálo se, že by to účinkovalo příliš dobře. Jeho štíty se poté, když se jich symbol dotkl, rozzářily jasněji, ale téměř okamžitě zase potemněly.

Něco jim odčerpávalo sílu, a to velice rychlým tempem. Rozhlédla jsem se, ale žádný zdroj nebezpečí jsem neviděla. Parkoviště bylo tiché, i když ne zrovna mírumilovné – skrz rozptylující se modrý kouř prosvítaly hořící trosky několika okolních aut. Přimhouřila jsem oči na Louise-Césara, ale pochybovala jsem, že by mi něco řekl. Naštěstí jsem ho nepotřebovala. „Billy? Co se děje?“

„S kým to mluvíte?“ Poprvé jsem Louise-Césara viděla ne zcela klidného. „Možná má otřes mozku,“ řekl Tomas. „Musíš s ní opatrně.“

Ignorovala jsem ho, protože Billy se vznášel kolem Pritkina a napřed začal divoce ukazovat na něj, potom všude okolo a nakonec ven do noci. „Billy! Co to pro všechno na světě děláš? Nikdo jiný tě přece neuslyší – ven s tím!“

„Tvůj známý ti pomoci nemůže, Sibylo.“ Ten hlas se ozval odněkud ze tmy a já jsem si všimla, že se k těm pěti upírům postávajícím podél vnějších okrajů parkoviště přidal ještě někdo. V předjitřním světle se dal těžko rozeznat, ale pocit, který z něj vyzařoval, nepůsobil dobře. Byla jsem ráda, že mu nevidím do tváře. „Začaroval jsem ho. Nikdo ti nemůže pomoci, ale ty to ani nepotřebuješ. Žádné nebezpečí ti nehrozí, Sibylo.

Pojď se mnou, a já ti garantuji, že ti nikdo neublíží. My si tvého daru vážíme a chceme ti pomoci jej rozvíjet; ne aby ses musela celý život skrývat a bát se. Pojď ke mně, a já nechám tvé přátele, pokud to tví přátelé jsou, v klidu odejít.“

„Jmenuju se Cassie. Asi máš špatnou holku.“ O rozhovor s ním jsem neměla zájem, ale Billy Joe se mi snažil něco říct. Musela jsem mu dát čas, aby mi to mohl sdělit jinak.

„Použil jsem náležité oslovení, slečno Palmerová, i když to jméno je také zajímavé. Už ti někdo někdy řekl, co znamená?“ zasmál se. „Neříkej mi, že tě nechali vyrůstat v naprosté nevědomosti? Jak nepředvídavé! My tu chybu neděláme.“

„Cassandra je věštkyně z řecké mytologie. MilenkaApollonova.“ Eugenie dbala o to, abychom řecké

a římské mýty probíraly jako část mého vzdělávání – v jejích dobách to zřejmě byla důležitá součást vzdělávání mladých dam – a já jsem si na to nikdy nestěžovala, protože mi přišly jako celkem zábavné. Většinu z nich jsem už zapomněla, ale svou jmenovkyni jsem si pamatovala. Až doteď jsem si říkala, že Cassandra je pro jasnovidku dobré jméno.

„Ne tak docela, má drahá.“ Hlas byl plný a bohatý a mohl by být i atraktivní, kdyby jej neprovázel ten neurčitý spodní tón, který mi připomínal shnilé ovoce: přezrálé a moučnaté.

„Apollon, bůh všech věštců, miloval krásnou lidskou ženu Cassandru, ta ale jeho náklonnost neopětovala. Předstírala lásku jenom do té doby, než získala dar předvídavosti; potom utekla. Nakonec ji samozřejmě našel – stejně jako ty se nedokázala skrývat navždy – a vykonal svou pomstu. Řekl, že si ten dar může nechat, ale že uvidí jen tragické události; její proroctví jí ale nikdo neuvěří, dokud nebude příliš pozdě.“ Zamrazilo mě; nemohla jsem si pomoct. Jeho slova ťala trochu moc blízko kosti. On nějakým způsobem poznal, že zasáhl do živého, a znovu se zasmál. „Neboj se, krásná Cassandro.

Naučím tě, že i v temnotě může existovat krása.“

„Co se děje?“ zasyčela jsem na Billyho spíš proto, abych zablokovala ten odporně svůdný hlas, než že jsem očekávala odpověď.

Temný mág odpověděl, i když na takovou vzdálenost neměl být schopen šepot slyšet. „Znamení bílého rytíře slábnou, Sibylo. Už brzy si promluvíme mezi čtyřma očima.“

Napadlo mě, že to asi nebude rozhovor, který se mi bude líbit. Obrátila jsem se na Billyho Joea. „Pamatuješ si na ty tři dny po tom, kdy jsem naposledy utekla z Philly?“ Vteřinku na mě tupě zíral a pak prudce pokýval hlavou a začal provádět divoká gesta. Jo, pamatoval si to správně.

Znala jsem jenom jedno slovo moci. Nebyla to zbraň, bylo zkonstruováno tak, aby mi v dobách ohrožení přidalo energii z tělesných zásob – ze všech zásob těla. Bylo nebezpečné je

používat, protože pokud síla, kterou mi dalo, došla předtím, než zažehnala hrozbu, ti špatní mě mohli přistihnout slabou jako kotě; dokud ale trvá, je velice silné. Použila jsem je hned po druhém útěku od Tonyho, abych zůstala vzhůru déle než tři dny. Zkoumala a procvičovala jsem je s jedním z padlých mágů u dvora, protože jsem z vlastní zkušenosti věděla, že stopovacím kouzlům na Tonyho ochranných znameních trvá dvaasedmdesát hodin, než přestanou účinkovat. Když jsem

utekla poprvé, měla jsem štěstí – usnula jsem v autobusu a mí pronásledovatelé nedokázali poznat, které z půltuctu vozidel, která právě z přeplněného nádraží odjížděla, bylo to mé.

V době, kdy stopu zachytili, jsem se už probudila, zpanikařila jsem a přestoupila do jiného autobusu. Sice se mi před nimi podařilo udržet náskok celé požadované tři dny, několikrát jsem ale měla namále a nechtěla jsem tento trik zkoušet dvakrát.

Během mého prvního zmizení získali Tonyho hoši spoustu praxe ve sledování, navíc jsem tentokrát neměla výhodu překvapení. Můj plán tehdy vyšel, ale za vysokou cenu: když ten příliv energie nakonec vyprchal, prospala jsem celý týden a zhubla

o pět kilo. Zřejmě bych přišla o mnohem víc – například o život – nebýt toho, že jsme s Billym Joem zjistili, že výměna energie mezi námi klape oboustranně. Stejně jako si ji ode mě bral, mohl mi šťávu i dodávat, a momentálně měl plnou nádrž.

Billy se spustil níž a mával a mračil se čím dál víc. Evidentně se mi snažil sdělit to, co mi nemohl říct nahlas, a měl k tomu jenom jednu alternativu. Povzdechla jsem si.

„Tak pojď.“ Jako by se nade mnou rozlila teplá lázeň, Billy vplul dovnitř, a zatímco se usazoval, přehrál mi reprízu toho, jak ještě v Irsku kopal hrob své matce.

„To ses úplně zbláznila?“

„Jenom mi řekni, jestli to bude fungovat – můžeme mu posílit ty štíty?“

„Co myslíš tím ‚my‘?“

Povzdechla jsem si. „Přestaň držkovat, víš, že si to máš nechat! Můžeme to udělat?“

„To mě poser, jestli to vím!“ Billy se evidentně nacházel

v nejkyselejší ze svých nálad. „Já si se slovama moci zahrávat nechci! Jestli se tyhle věci zvrtnou, mohlo by to přinést jen špatné – velice špatné.“

„Minule to šlo.“

„Minule jsi málem umřela!“

„Ale, ale, Billy, nevěděla jsem, že ti to není jedno. A teď odpověz na otázku.“

„Nevím,“ opakoval paličatě. „Teoreticky bych měl být schopný sílu přesměrovat ven místo dovnitř, ale –“

„Skvělé.“ Soustředila jsem se na třpytivý štít a zcela jsem ignorovala to, že se Louis-César a Tomas kvůli něčemu hádají. Už uběhla nějaká doba, kdy jsem to zkoušela naposled, a jestli to podělám, možná už další šanci nedostanu. Pritkin už byl až na bělma očí skoro fialový.

„Počkej! Musím si to na minutku promyslet! Zadrž ty koně –“ Billy pořád žvanil, ale já jsem ho nevnímala. Na nějakou delší diskusi nebyl čas. Své znamení jsem nemohla rozložit jako Pritkin; pokud by jeho štít zmizel dřív, než bych ho stihla posílit, změnilo by nás to ve škvarek. Soustředila jsem se a pronesla to jediné slovo moci, jež jsem znala.

Projela mnou taková energie, až jsem měla pocit, že se

z asfaltu okamžitě vznesu. O vteřinu později Billy ve vzduchu načrtl zářící zlatou runu, která se mi okamžik vznášela před očima, lesklá, jasná a dokonalá. Na to, abych ji obdivovala, jsem ale mnoho času neměla; už o chvilku později jsem padla na zadek z toho, jak ze mě energie vystřelila stejnou silou, s jakou do mě vlétla. Najednou jsem si velice živě vzpomněla, proč tyhle věci nedělám častěji.

Překulila jsem se na bok, zasténala jsem a snažila se nezvracet. Začínalo mi docházet, že tohle rozhodně nemůžu zvládnout. Billy mě potom začal krmit částí své kradené síly. Nečekala jsem, že něco ucítím – když mi takto pomohl předtím, dozvěděla jsem se to až dodatečně, ale tentokrát jsem něco cítila. Projela mnou šumivá, teplá a nádherná energie, a já jsem se prudce posadila. Hergot! Na tomhle bych si dokázala vypěstovat závislost. V hlavě se mi rozléhal Billyho smích, a i já jsem se zašklebila. Už jsem se nedivila, že kolem mě předtím bzučel jako kometa.

„Cos to udělala?“ Pritkin se také posadil a vypadal zmateně. Pak zaostřil na mě. „Tys posílila můj štít?“ Nevěřícně na mě zíral, zatímco jsem své a Billyho dílo obdivovala. Pod halogenovými světly se třpytily krásně modré stěny tak tmavé, že je zřejmě mohli vidět i normálové, a tak silné, že bych uvnitř jejich kruhu mohla jezdit autem. Pritkin zřejmě ke svému kouzlu musel použít vodu, protože se od nich rozbíhaly jemné vlnky.

„Odvádíme dobrou práci,“ gratulovala jsem svému pomocníkovi. „A ani se mi nechce zvracet.“

„Cos to udělala?“ Pritkin mě popadl za obě ruce, a mé znamení mírně zasyčelo. Pustil mě, mračil se a mnul si ruce. „Tolik energie mít nemůžeš – žádný člověk to nedokáže!“

„Možná jsem si ji vypůjčila.“

Zúžil oči. „Od koho nebo od čeho?“

Ani se mi nechtělo mu to vysvětlovat. „Mohl by mi někdo prosím vás říct, co se děje?“ Než mohl někdo odpovědět, štít začal prskat a syčet. Začalo na něj dotírat něco, co vypadalo jako černý mrak, který tu nádhernou energii polykal malými

sousty, jako když se na prérii slétne roj kobylek. Dobrá, možná jsme ještě nebyli z lesa venku.

Rozhodla jsem se získat nějaké odpovědi od jediné osoby, která mi řekne pravdu. Ponořila jsem se do sebe a našla Billyho.

„Tak to vyblij!“

„Nemůžu uvěřit, žes to udělala! Máš vůbec představu o tom, co by se stalo, kdybych nebyl schopný tolik síly přesměrovat najednou? Mohlo se to odrazit od štítu zevnitř a všechny nás tu usmažit!“

Přerušila jsem ho. „Křičet na mě můžeš později. Teď mi řekni, co se děje, ale rychle.“

„Bojují proti sobě mágové z obou kruhů a my jsme uvízli mezi nima. Bylo to dost stručné?“

„Oukej, a teď nějakou verzi, která by dávala smysl.“

Zaslechla jsem něco zvláštního a uvědomila si, že to zní jako skřípání zuby. Nevěděla jsem, že to dokáže. „Když ses vrátila do svého těla, proletěl jsem tím temným mágem, ale on proti mně použil ochranu. Nemyslím, že bych to dokázal ještě jednou. Ale předtím, než mě vykopl, jsem se dozvěděl, že Černý kruh je spojený s Rasputinem a s hodně dalšíma skupinama, které nejsou spokojené se současným stavem. Asi myslí, že má reálnou šanci vyhrát, a nechtějí přijít o dělení kořisti. Mnohem větší sranda je, že se s nima kamarádíčkuje i Tony. Prodává uživatele magie elfům světla a ví, že pokud to zjistí někdo

z MAGIC, bude rád, když mu jenom probodnou srdce.“

„Cože? Tomu nerozumím.“ Teprve nedávno jsem zjistila, že Pohádková říše není jenom mýtus. Rozhodně jsem to ale nechápala natolik, abych Billyho blekotání rozuměla.

„Je to dlouhý příběh. Všechno, co potřebuješ vědět, je, že Tony potřebuje ochranu. Temní elfové ten problém vysledovali až

k němu, a nemají z toho radost. Nemůžou si dovolit, aby je bytosti světla početně převýšily, ale dokud budou

s nedostatkem obyvatelstva pomáhat plodní uživatelé magie, přijde to docela brzo. A potom Pohádkovou říši ovládnou ti světlí.“

„Ale to je snad dobře, ne?“ Samozřejmě jsem nevěděla, kolik pohádek, které jsem slýchala od školky, vycházelo ze skutečnosti, ale pokud temné bytosti skutečně tvořili trolové a víly smrti, šotci a podobně, nebylo by lepší, aby zvítězili světlí?

Billy si povzdechl. „My dva musíme někdy hodit dlouhou řeč. Ne, to by dobré nebylo. Já nevěřím nikomu z Pohádkové říše,

ale ti temní aspoň mají nějaká pravidla. Světlí v poslední době čím dál víc podléhají anarchii – myslím tím několik posledních století – a pokud neexistuje nic, co by je usměrnilo, nikdo jim nemůže říkat, co mají dělat. Proto tu byla ta dementní víla. Té jsou lidští otroci normálně ukradení, ale pokud z toho obchodu mají mít užitek světlí, chce ho zastavit. No, ale pro nás je důležité, že Rasputin slíbil Tonymu ochranu výměnou za to, že tě zabije. Nemusel nabízet dvakrát.“

„To se vsadím.“ Takže jsem měla dalšího nepřítele. Měla bych si začít dělat seznam. „Proč mě Rasputin chce zabít?“

„On tě vnímá jako hrozbu, ale proč, to nevím. Ten mág by to vědět mohl, ale nedostal jsem se k tomu. Zjistil jsem ale, že Rasputin asi před půlhodinou volal Tonyho hochům a řekl jim, že jsi na cestě sem. To je zřejmě jediný důvod, proč byl Jimmy pořád naživu. Měli moc práce s tím, jak kolem kasina rozmisťovali všechny volné bandity, kteří tě měli chytit, než aby se zdržovali s jeho zabíjením. Jenomže nikdo nečekal, že jenom tak protančíš hlavním vchodem. Hlídali postranní a zadní vchody, takže jsi je trochu zmátla.“ Tak tohle alespoň vysvětlovalo, proč jsem se tam procházela liduprázdnými chodbami.

Něco mě napadlo. „Ale až do chvíle těsně před odjezdem jsem sama nevěděla, že jedu sem. Jak to mohl zjistit Rasputin?“

„Dobrá otázka.“

Rozhodla jsem se, že to na chvíli nechám být. Ale proč by se Tony měl vzepřít Mirceovi i Kruhu něčím tak riskantním, jako je otrokářství? Obchodování s uživateli magie nebylo ničím neznámým, ale většina lidí zjistila, že obrovské zisky z prodeje výkonných telepatů nebo tvůrců znamení nestojí za všechny sankce v případě, že je Kruh přistihne. Slyšela jsem, jak sám Tony prohlásil, že jde o kšeft pro blbce. Co se tedy stalo, že změnil názor? „Mircea ho zabije.“

„Ne, pokud Rasputin napřed zabije Mirceu i zbytek Senátu. V tom případě Tony dostane místo v Senátu, nebude pod dohledem svého mistra a nebude muset nikomu nic platit.

Obvyklí podezřelí – bohatství a moc.“

„Tony ale není dost silný na to, aby se postavil sám za sebe, dokonce i bez Mircey. Má maximálně třetí úroveň, to přece víš.“

„Třeba si myslí, že mu Ras pomůže. Nebo možná něco tají. Je to dost starý na to, aby to dotáhl na druhou úroveň, pokud jí vůbec dosáhnout chce. Možná to nikomu neřekl, protože by ho Mircea sledoval mnohem pozorněji. Může čekat na příležitost,

jak se od něj odtrhnout, ale bez velkého spojence se neodvážil ten krok udělat.“

„A toho spojence teď má.“

„Vypadá to tak. Takže, partnerko, co chceš dělat?“

„Co přesně proti sobě máme?“

Billy Joe si teatrálně povzdechl. Tento zvuk vydává, když ví, že se mi to, co má na srdci, nebude líbit. „Tady jsou dva temní mágové a pět upírů, patnáct dalších jich je rozmístěných po okolí, a nejmíň šest z nich má mistrovskou úroveň. Jo, a taky osm po zuby ozbrojených normálů.“

„Cože?“

„Cos čekala? Vegas je jednou z Tonyho bašt. A blíží se další – v suterénu jsem viděl ještě dalších pět normálů a osm nebo devět upírů. Přijdou hned, až se dozvědí, že tady jsi. Už brzo tu bude hodně rušno.“

V ohromení jsem tam jenom seděla. „Jsme v prdeli.“

„Takový je všeobecný názor. Současný plán je, že tě Tomas popadne a odletíte odsud, zatímco Louis-César a mág tady zůstanou a pokusí se je zdržet na dost dlouhou dobu, abyste mohli zmizet.“

„To je sebevražda!“

„Jo, a nejhorší na tom je, že to stejně asi nevyjde. Jsmeobklíčeni, zlato. Neexistuje nic, jak by se Tomas kolem nich mohl dostat.“

„Doprdele!“ Na sekundu jsem se zamyslela. „A co nějaké posily?“

Pak mě vyrušilo to, jak mi Louis-César zařval do ucha.

„Mademoiselle, slyšíte mě?“

Ucukla jsem těsně předtím, než se mě mohl dotknout. „Co chcete? Mám trochu napilno.“

Sice se na mě podíval divně, ale zmírnil hlas. „Musíte hned odejít, mademoiselle. Je mi líto, ale nemůžeme vám na zotavení dopřát více času.“

„Já nikam nejdu. Tomas tou uličkou nemůže projít, což dobře víte. Dva černí rytíři, šest mistrů a nejmíň čtrnáct dalších upírů, že? No tak!“

Teď jsem zjistila, jak Louis-César vypadá, když někdo otřese jeho klidem. „Jak můžete vědět, proti čemu stojíme?“

„Řekl jí to ten její služebný duch,“ ozval se Pritkin. Všimla jsem si, že je zase na kolenou a soustřeďuje se na rychle se odpařující štít.

„Ty Billyho vidíš?“ zeptala jsem se překvapeně. Dokázalo to jen velmi málo lidí.

„Ne,“ procedil Pritkin skrz zaťaté zuby. Čelisti měl sevřené tak pevně, až mu na tvářích vystupovaly malé svaly. „Ale bylo mi řečeno, co dokážeš. Alespoň něco z toho.“ Po tvářích mu stékaly potůčky potu, smáčely mu košili a on se na mě zoufale díval.

„Pokud máš ještě nějaké další triky, navrhuji je použít hned. Já ten proces dokážu jenom zpomalit, neumím to zastavit.“ Povzdechla jsem si. Proč jenom jsem měla pocit, že toho budu litovat? „Dej mi chvilku.“

Vrátila jsem se do sebe, abych zjistila, jestli Billy Joe nemá nějaké dobré nápady. Měl, ale mně se nelíbily. „Nemůžu se do toho mága převtělit, protože se proti mně chrání. Ale ty jsi

v duchovní formě mnohem silnější než já, protože jsi živá. Kdybysme dokázali zopakovat to, co už se stalo –“

„Ne! Já už se v žádném případě do nikoho nepřevtělím! Co když se nebudu moct vrátit? Co když tam uvíznu? Vymysli si něco jiného!“ Být Louisem-Césarem se mi nelíbilo a rozhodně jsem nechtěla zjišťovat, jak bych se cítila v kůži nějakého uživatele temné magie.

„Nemyslím si, že bys v něm uvízla. Je to mág. Až se do něj dostaneš, nebudeš mít moc času, než tě ze sebe vypudí. Ale ty dlouhou dobu stejně nepotřebuješ. Pokud ho dokážeš rozptýlit na pár minut, vsadím se, že naši tři hrdinové si dokážou poradit s těma upírama.“

„Tři proti dvaceti? Nemyslíš, že jsi kapánek optimista?“

„Ty to prostě nechceš udělat.“

„To máš sakra recht.“

„Máš snad lepší nápad?“

Nasucho jsem polkla. Nějaká alternativa existovat musela. Senát vyslal tři mocné agenty, aby mě dostali od Danta, takže po mně zřejmě hodně toužili. Když jsme se nevrátili a nikdo se ani neohlásil, určitě sem nějaké posily pošlou, nemohla jsem ale ani odhadnout, jak dlouho to potrvá. „Za jak dlouho vyjde slunce? Možná bychom mohli Tonyho lidi odrážet do doby, kdy se budou muset schovat. Louis-César by měl být schopen snést trochu slunce, protože vím, že Tomas to dokáže.“

Billy Joe se zasmál, ale neznělo to šťastně. „Jasně, ale copak si myslíš, že náš mág tak dlouho vydrží?“

Po pohledu na Pritkina jsem se o tomto bodu nemohla hádat. Měl vypouklé oči a zřejmě mu v nich prasklo několik cévek, protože to vypadalo, jako by ronil červené slzy. Já jsem ale

nebyla v takové pozici, abych mu mohla pomoci. Za ty roky jsem už viděla účinky spousty kouzel, sama jsem ale právě provedla jediné, které jsem znala, a Billy Joe by mi takovou ztrátu energie nemohl nahradit dvakrát. Jestli ale něco neudělám brzy, můj výlet za pomstou Jimmymu bude nakonec stát tři životy.

„Fajn.“ Zhluboka jsem se nadechla. „Udělej to.“

Když byl Billy Joe ve mně, neviděla jsem ho, zato jsem jeho emoce cítila lépe, než bych mu je dokázala vyčíst z tváře; teď jsem věděla, že je skeptický. „Určitě? Protože jestli skončíš jako duch natrvalo, nechci o tom poslouchat navěky. Já tě znám.

Určitě bys mě chodila strašit.“

„Myslela jsem, žes říkal, že se to nestane!“

„Řekl jsem, že se to asi nestane. Jsem v tom nový.“

„Takže, jak ses mě ptal, máš nějaký jiný plán? Protože jestli ne

–“ Sem jsem se dostala předtím, než do mě Billy Joe vrazil silou, jako když zadák skládá rozehrávače. Tlačil ale dál a dal, dokud jsem to nevzdala; udělala bych cokoli, řekla bych cokoli, jenom abych ten příšerný tlak zastavila, jenomže jsem se nemohla pohnout. Jako bych se dostala do pasti mezi parním válcem

a úbočím hory; nebylo kam uhnout. Chviličku poté, co jsem zjistila, že jestli ten tlak nepřestane, umřu, jsem najednou letěla, volná jako pták. Byla to velká úleva, ale ten příjemný a vznosný pocit trval jen asi vteřinu, než jsem narazila do něčeho, co jsem vnímala jako cihlovou zeď. Bolelo to tak

strašně, až jsem myslela, že mám zlámané všechny kosti v těle

– tedy jen do doby, kdy mi najednou blesklo hlavou, že žádné tělo nemám. Okolo sebe jsem slyšela rozléhající se smích. „Ale ne, dušíku. Už jsem ti to říkal. Znovu mě tak snadno neoklameš. Běž domů ke své paní, než tě pošlu někam, kde se ti nebude líbit.“

Uvědomila jsem si, co znamená ta zeď; představovala mágova ochranná znamení, jež působila mnohem impozantněji, než jsem čekala. Jenomže jsem jeho rady nemohla poslechnout.

Nevěděla jsem, jak se dostat zpět bez pomoci Billyho Joea, proto jsem musela jít dál. Projít těmito znameními bylo doslova otázkou života a smrti.

Můžete se chránit čímkoli, co pro vás nese nějaký smysl: kámen, kov, voda, dokonce i vzduch. Jde jen o způsob, jak si svou sílu představíte a jak s ní manipulujete. Eugenie se chránila mlhou, což jsem pokládala za divné, zdálo se ale, že se jí to daří. Mágova ochrana byla silná, ale v podstatě normálního

typu: stejně jako já si představoval zeď, jenomže ta jeho byla dřevěná a ta moje vždycky ohnivá. Když jsem se soustředila, dokázala jsem rozeznat pevnost z obrovských stromů, jako jsou například kalifornské sekvoje, sahající tak vysoko, že jejich vrcholky ani nebylo vidět. Ve skutečnosti samozřejmě žádné

„vrcholky“ neměly. Věděla jsem, že kdybych se podél jeho obranné linie vydala, uvidím stále stejnou, neproniknutelnou zeď.

Ohlédla jsem se k místu, kde jsem „přistála“, a zjistila jsem, že se do kmenů vypálil otisk mého těla a že se všude v okolí místa dopadu válí spousta třísek. To muselo znázorňovat stav, jak mě vnímal, což mi vnuklo nápad. Nikdy jsem neslyšela, že by tohle už někdo dělal, ale totéž platilo o většině věcí, jež se mi dnes staly. Soustředila jsem se, ale ne na jeho znamení: na ta svá.

Svá znamení obvykle nevnímám. Ta technika je stejně zakořeněná jako vzpřímená chůze: když je vám devět měsíců, je to těžké, ale v dospělosti už o tom, jak přejít pokoj, přemýšlet

nemusíte. Teď jsem se ale na chvilku koncentrovala a vzápětí se kolem mě zvedla známá plamenná opona – namísto spalujícího žáru uklidňující teplo. Soustředila jsem se, a z mého znamení pomalu vyrostl droboučký úponek ohně ve tvaru dětské ručky, který se dotkl nejbližšího kmene. Ten vzplál jako suchý troud zasažený bleskem, a brzy už byl v plamenech celý úsek stěny.

Nejasně jsem slyšela, jak mě mág proklíná, vyhrožuje a přísahá, že mě navěky přiková v nejnižším sále pekla. Ignorovala jsem ho. Musela jsem vynaložit veškeré úsilí k tomu, abych udržela oheň a zabránila tomu, aby nové dřevo překrylo to staré. Na nějaké přetahování jsem neměla sílu.

Konečně, po dlouhé době, která mi připadala jako týden, se ve dřevě objevila malá dírka. Nechtěla jsem čekat, až se zvětší, tudíž jsem se jí protáhla. Byla natolik těsná, že i když jsem věděla, že to není možné, měla jsem pocit, jako by mi třísky rozškrábaly boky dokrvava. Potom se oheň a kouř z hořícího lesa najednou rozplynuly. Zase jsem viděla. Kolem mě se rozkládalo potemnělé parkoviště a do tváře mi foukal vítr. Na druhé straně parkoviště byli Pritkin, Tomas a Louis-César, a mé tělo na mě hledělo vykulenýma očima.

Zaječela jsem se na Billyho Joea. „Je to dobrý! Mám ho!“

„Tak už přestaň s tím zatraceným útokem! Pritkin asi dostane infarkt!“

Zmateně jsem se rozhlédla a pak jsem nakoukla dovnitř. „Já nic nedělám!“ Mluvila jsem pravdu, alespoň pokud to

dovolovalo mé vědomí. Myslela jsem, že když nad mágem převezmu kontrolu, naruším tím jeho koncentraci a problém bude vyřešen. Teď jsem ale viděla, že se Pritkinův štít scvrkl až do bodu, kdy sotva zakrýval všechny tři muže,

a pravděpodobně se měl každou chvíli zhroutit. „Co teď?“ Viděla jsem, jak se mé tělo předklání a něco šeptá Pritkinovi. Pohlédl směrem ke mně a já jsem mu zamávala. Oči měl hodně velké. Něco řekl, ale já jsem to neslyšela. „Cože?“

„Ten náramek!“ křičel můj hlas přes celé parkoviště, jak Billy Joe hulákal z plných plic. „Říká, ať ho zničíš!“

Z druhé strany parkoviště ke mně vystartoval jakýsi temný tvar. Měla jsem z toho stejný hluboce nezdravý pocit, jaký jsem měla z mága, takže jsem žádné představování nepotřebovala. Temnému rytíři nějak došlo, co se děje, a nelíbilo se mu to.

Podívala jsem se dolů a na mágově levém zápěstí jsem uviděla náramek. Byl stříbrný a vypadal, jako by jej tvořily malé, navzájem propojené dýky. Nemohla jsem najít sponu; zdálo se, že ho snad má na ruce zatavený. Pohlédla jsem na Pritkina

a v jeho tváři jsem spatřila zoufalství. Sakra, tahle věc musí pryč! Když nepomáhalo tahání rukou, začala jsem do něj kousat a tahat za něj zuby; soustředila jsem se na místo, kde se dvě dýky spojovaly. Konečně povolil. Prsty jsem měla celé krvavé.

Ani jsem se nemusela ptát, jestli jsem to pochopila dobře, protože Pritkin se zhroutil k zemi a úlevou lapal po dechu; upíři kolem něj se horečně vrhli do akce. Louis-César poslal vzduchem nůž na upíra po mém boku, který by mu byl uťal hlavu, kdyby se nenarazil na dlouhý ocelový nákrčník, který nosil. Ani ten mu ale nezískal příliš mnoho času. Tomas natáhl ruku a já jsem konečně uviděla, co se stalo tehdy ve skladišti. Upír klesl na kolena, vyrazil přidušené zaklokotání a srdce mu doslova vyskočilo z hrudi. Dolétlo až k Tomasovi, který je chytil, jako by šlo jen o něco větší baseballový míček.

Temný rytíř byl ode mě na vzdálenost necelých dvou délek auta. Zastavil se a zvedl ruku. Najednou jsem se nemohla ani pohnout. Než jsem ale stihla zpanikařit, zpoza zaparkované dodávky vystoupily ty tři čarodějnice, kterým jsem v kasinu pomohla na svobodu, a utvořily kolem něj kruh. Už jsem na ně chtěla začít křičet, ať rychle utečou, když se mág náhle s křikem zhroutil a tlak na mě povolil.

Byla to úleva, ale necítila jsem se lépe nadlouho. Pod nohama mi začalo šplouchat něco, co jsem vnímala jako proud ledové vody. Nic jsem neviděla, ale mé znamení začalo na spodním

okraji syčet. Když jsem se soustředila, viděla jsem, jak ze země okolo mě proudí a stoupá voda. Chytrý mág; dokázal se chránit víc než jedním prvkem. Můj oheň proti jeho vodě zase tak spalující nebyl. Zatímco plameny pohasínaly, mé metafyzické nohy začaly ovíjet drobné úponky dřeva, některé dokonce

s olistěnými větvemi. No paráda! Až temný mág zase získá vládu nad svým tělem, asi bude fakt naštvaný; podle toho, jak se činil, k tomu mělo dojít asi za dvě minuty.

„Co je s tebou?“ Běžel ke mně jeden upír. Matně jsem si na něj pamatovala od Tonyho dvora jako na toho velkého zarostlého blondýna, o kterém jsem si vždycky myslela, že by se měl trochu opálit – mrtvolně bledá kůže se vzhledem surfaře příliš neladila. „Říkala jsi, že ho dokážeš neutralizovat! Teď tu s náma vytře podlahu!“ Viděla jsem, že ukazuje k místu, kde znovu propukl velký boj. Zajímalo by mě, kterého „ho“ ten chlapík myslel, protože podle mě vypadali pěkně nebezpečně všichni tři.

Pritkin se sice může chovat jako nepřátelský parchant, bylo ale zatraceně dobré mít ho v boji na své straně. Operoval sice zrovna na zemi, ale jeho úžasné létající nože byly opět v akci.

Vlastně to vypadalo, že rozpohyboval celý svůj arzenál. Zatímco jsem se dívala, brokovnicí rozstřelil jednoho upíra na kusy, zatímco pět z jeho nožů zaútočilo na jiného a jeden mu skoro odsekl hlavu. Upír musel být mistrem, protože nepadl, ale pět oživlých nožů ho následovalo, zabodávaly se do něj a zase vylétaly jako roj obzvláště smrtících včel. Máchal proti nim rukama a z pár desítek hlubokých ran se mu začala valit krev, nože se však stále vracely. Řval vzteky, ale podle všeho se raději chtěl nechat naporcovat na nudličky, než aby utekl. Zato pár dalších upírů, které pronásledovaly ruční granáty, se rozhodlo jeho příkladu nenásledovat. Říkala jsem si, že jestli Pritkin takto bojuje jako polomrtvý, opravdu ho nechci zažít

v plné síle.

I Tomas si vedl dobře; právě zaměstnával dva upíry v souboji s nožem, který se míhal tak rychle a zběsile, že jsem ho ani neviděla, jen občas se ve světlech parkoviště zableskla čepel. Kolem něj leželo na zemi několik dalších těl s povědomými zejícími dírami v hrudnících. Louis-César se mezitím rozhodl, že ofenzivu napadne úplně sám. Zatímco Pritkin a Tomas útočníky zaměstnávali, zaútočil na shluk upírů kolem mě. Ten plážový hezoun asi nevěděl, jakou má Francouz pověst, protože se po něm vrhl a vydržel asi tak jednu sekundu. Jeho hrůzostrašný

rapír byl opět v akci a Louis-César během masakrování upíra ani nezvolnil krok. Vrhl nůž po druhém temném mágovi, ten se ale od něj odrazil, jako by na sobě měl brnění. Jenomže ať už ty tři čarodějky prováděly cokoli, mělo to víc než jeden efekt. Mág ležel na zemi, a zatímco se k němu s jednohlasým zaklínáním blížily, snažil se zvednout stejně neobratně jako brouk na zádech.

Pohled na Francouze mě napřed potěšil, protože zbývajícím upírům okolo mě stačil jediný pohled, aby se dali na útěk, rychle jsem ale změnila názor. Zamrkala jsem a zakrvácená čepel Louise-Césara se mi nějak ocitla pod bradou. Podle výrazu

v jeho očích bylo naprosto jasné, že nemá ani ponětí o tom, kdo jsem. „Tvůj kruh udělal velkou chybu, když na nás zaútočil,“ pronesl klidným hlasem, jako bychom si povídali na večírku.

„Naštěstí vás k tomu, abych poslal vyhlášení války, nepotřebuji živého,monsieur. Mělo by stačit, když vaše tělo nechám ležet někde, kam vaši lidé často chodí.“

„Louisi-Césare, ne!“ Já jsem mluvit nemohla, protože jsem se bála, že mi jeho rapír zajede ještě dál, ale hlas, který se za ním ozval, byl můj stejně jako ruka, která svírala paži s mečem.

Zdálo se, že se Billy Joe rozhodl vydělat si na nájem.

„Mademoiselle, vraťte se prosím k Tomasovi. Tohle nebude příjemné.“

„Tomas teď má trochu moc práce,“ odpověděl Billy, „ale já stejně nejsem Cassie. Ta je tam.“ Ukázal na mě. „A nevím, co se stane, když zabiješ tělo, dokud v něm bude. Možná se vrátí, ale možná, že ne.“

Louisi-Césarovi nepatrně změkl hlas. „Máte přeludy,mademoiselle. Asi máte otřes mozku a nesmíte se přepínat. Dejte mi chviličku a já vás odsud doprovodím sám.“ Polkla jsem. Věděla jsem, že se svou silou by mnou dokázal rapír prohnat, i kdyby se mu Billy Joe pověsil na paži. Cítila jsem, že i mág panikaří, a jeho strach poháněl souboj vůlí mezi námi. Hladina toho, co jsem vnímala jako studenou vodu, mi dosahovala pod kolena.

„Billy! Jak se odsud dostanu?“ Pohybem úst jsem ostří rapíru mágovi vtlačila do kůže a hned jsem ucítila, jak mu po krku stéká proud teplé krve. Někdo v mé hlavě něco křičel, já jsem to ale ignorovala.

„Já nevím!“ Billy Joe oběma rukama svíral Louisi-Césarovi paži, na níž prakticky doslova visel. Pot se mivalil po tvářích, ale nezdálo se, že by to pro něj znamenalo vůbec nějaký rozdíl.

„Uvázl jsem tady do doby, až se vrátíš. Tvé tělo ví, že bez duše umře, takže se mě drží smrtícím sevřením. Neexistuje způsob, jak bych ti mohl pomoct.“

„Nemůžu uvěřit, žes mě k tomuhle přemluvil!“

„Jak si sakra myslíš, že se cítím já? Nechci skončit v nějaké ženě!“ Na chviličku se odmlčel. „Teda ne takhle.“

Louis-César ztrácel trpělivost. Jediným rychlým pohybem, při němž se rapír ani trošičku nezachvěl, k sobě přitáhl Billyho Joea.

„Možná byste měla zavřít oči,mademoiselle. Nechci vám působit další utrpení.“

„Myslím, že můžu klidně říct, že se to, že ji zabiješ, jako utrpení počítá,“ vykašlal z mého hrdla Billy Joe, ale Louis-César mu nevěnoval žádnou pozornost. Odepsal mě jako hysterickou ženskou, a tím se mnou skončil. Jestli z téhle šlamastyky vyjdu živá, já mu ukážu hysterku!

Měla jsem jenom jeden nápad, ale ten byl na dlouhé lokte.

„Nezabíjej mě! Vím o Françoise!“ Bylo to to jediné, co jsem dokázala vymyslet, to jediné o Louisi-Césarovi, o čem jsem věděla jistě, že mág asi neví, ale nezdálo se, že by to na něj udělalo nějaký dojem.

„Slaboduché lži tě nezachrání, Jonathane. Tvé triky znám už dávno.“

„A co Carcassonne? Co? A co ta zatracená mučírna? Já – ty – jsi ji viděl hořet! Mluvili jsme o tom před pár hodinami!“

„Dost! Zemřeš.“ Billy Joe v poslední chvíli vykopl nohou

a zasáhl čepel tak, že mágovi projela místo srdce ramenem, stejně to ale bolelo jako prase. Zařvala jsem a ucukla, čepel ale byla tak dlouhá, že jsem na ní zůstala připíchnutá jako motýl na špendlíku.

Jakési pomoci se mi nakonec dostalo v podobě malé lahvičky, která mi vlétla do ruky. Pan Mág zřejmě usoudil, že máme společný problém. Vypadala jako jedna z řady malých lahviček, které Pritkin nosil přivázané na opasku, ale tato vyskočila

z jakési vnitřní kapsy. Studená voda mi dosahovala k pasu a já jsem netušila, co se stane, jestli mě zaplaví úplně, ale v tu chvíli jsem měla větší problém s Louisem-Césarem. Vůbec jsem se nesnažila vzdorovat podnětům, které se mi rojily v hlavě,

a lahvičku jsem vytrčila proti němu.

„Vykuchám tě dřív, než řekneš zaklínadlo,“ slíbil, ale všimla jsem si, že si tu lahvičku prohlíží s jistou dávkou respektu.

„Na tuhle vzdálenost zaklínadlo nepotřebuju. Zabij mě

a zemřeš taky. Stejně tak i ona.“ Ta slova se mi objevovala

v mozku, ale nebyla moje. Stejně jsem je vyslovila. Zdálo se, že jakýsi účinek mají, protože Louis-César zaváhal.

Mág musel takovou reakci předpokládat, protože hned využil příležitosti, aby zesílil vnitřní boj. Najednou jsem byla v ledové vodě až po krk. „Billy! Vyhrává, co mám dělat?“

„Přemýšlím… co ho nechat?“ Billy Joe si zřejmě nebyl příliš jistý sám sebou, ale zase toho věděl mnohem víc než já.

„Cože?“

Pokud odpověděl, neslyšela jsem to, protože se mi voda zavřela nad hlavou. Ale místo toho, abych se utopila, jak jsem napůl očekávala, jsem se najednou zase vznesla. Přistála jsem tvrdě a ten pocit dezorientace, který jsem prožila, když jsme se vrátili s Tomasem, nebyl ničím v porovnání s tím, co mě praštilo o vteřinu později. Jako bychom tam byly dvě a každá z nás šla jiným směrem, takže se mé tělo během toho procesu mělo roztrhnout. Křičela jsem a někdo zesílil stisk kolem mého pasu. Krev mi v žilách tepala takovým tempem, jako by mi chtěla vytrysknout z temene, a ta bolest byla příšerná. Připadalo mi, jako by se všechny migrény, které jsem kdy měla, sloučily do jedné. Chtělo se mi omdlít, ale takové štěstí mi nebylo dopřáno. Zůstala jsem při vědomí a svět se kolem mě divoce točil jako na šíleném řetízkovém kolotoči, až jsem se pozvracela na asfalt.

„Cassie, Cassie!“ Objevil se přede mnou Billy Joe s očima tak široce rozevřenýma, že jsem mu okolo panenek viděla jenom tenký proužek bělma. Chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomila, že to jsou jeho oči a že se místo v mém těle nachází ve svém obvyklém mužném oděvu ve stylu hráč-kovboj-lamač dámských srdcí. Volány košile měl jasně červené, oříškově hnědé oči jasné a ostré, jako kdyby ani nebyl jedno a půl století mrtvý. V tu chvíli jsem skutečně věřila tomu, že můžu natáhnout ruku, dotknout se ho a že bude hmotný. Potom mi došlo, že to, co mu tak rozzářilo oči a nahrnulo krev do tváří, byla má energie.

Parchant. Ráda bych ho poslala někam za to, že mě v hodině nouze vysál skoro dosucha, ale na to jsem se cítila příliš špatně. Jako by mi někdo sáhl dovnitř a otočil mi žaludek naruby. Chtělo se mi znovu zvracet, ale neměla jsem na to energii.

Louis-César mě zvedl, jako bych nevážila víc než hadrová panenka, a já jsem se kolem sebe zmateně rozhlédla. Jak mě dokázal zvednout jenom jednou rukou? Copak tu druhou nepotřeboval k tomu, aby jí tiskl rapír k mágovi?

Jenomže tam nebyl žádný mág ani žádné tělo. Byla jsem tam jenom já, jeden upírský mistr a jeden opravdu hodně natankovaný duch; nic, čeho bych se musela obávat.

Připojili jsme se k Pritkinovi a Tomasovi; mě nesli, protože jsem na chůzi neměla sílu. Měla jsem potíže vůbec zjistit, kde je nahoře, protože se mi zdálo, že se to pravidelně mění. Všimla jsem si, že Tomas má plno práce s očarováním docela velké skupiny lidí včetně několika policistů, kteří se přišli podívat, co všechen ten rozruch znamená. Nevěděla jsem, že dokáže očarovat víc normálů najednou. Když tak nad tím přemýšlím, neznala jsem nikoho, kdo by to dokázal. Byla to jen další nápověda, že nemám co do činění s nějakým upírem sériového typu. Ne, tihle lidé byli roztroušeni po celém okolí a mezi nimi leželi mrtví dlaci. Srdce a hlavy sice ležely několik metrů od těl, ale zdálo se, že tam jsou všechna.

Pritkin si ukládal svůj arzenál, který se před ním vznášel

v krátké a poslušné řadě, v níž každá zbraň čekala, až na ni přijde řada. Zadíval se na mě přimhouřenýma očima, zatímco si ty krvavé nože utíral a zastrkával. „Posedlas příslušníka Černého kruhu,“ řekl, jako by to bylo něco nového, „a slouží ti mocné čarodějnice. Co jsou zač?“

Ohlédla jsem se k místu, kde ženy byly, ale ležel tam jenom druhý temný rytíř, v nepřirozeném úhlu, s jako kost bílým obličejem natočeným k prvním paprskům slunce. Oči měl otevřené, ale pochybovala jsem, že něco vidí. Došlo mi, že ho musely zabít ony, ale v tom okamžiku mi to příliš nevadilo.

„Nevím,“ hlas jsem měla děsně skřehotavý, což by vzhledem ke stupni poškození, jakého mé hlasivky v poslední době dosáhly, ani nemělo být překvapení. Ale stejně bylo.

„Ty nejsi člověk.“ Nebyla to otázka, a Pritkin vypadal, jako by čekal, že mi každou chvíli vyroste další hlava.

„Omlouvám se za to zklamání, ale nejsem žádný démon,“ řekla jsem mu. Napadlo mě, že tohle v poslední době říkám docela často. Asi to nebylo dobré znamení.

„Tak kdo jsi?“

Billy Joe ke mně přilétl, ukázal zdvižený palec a rozpustile se usmíval. „Jdu něco zkontrolovat. Uvidíme se později.“ Povzdechla jsem si. Ještě ani nezačalo svítat, což asi nebyl nejlepší čas na to dostat se do problémů, dokonce i ve Vegas. Proč jsem si byla naprosto jistá tím, že se do nich Billymu Joeovi dostat podaří? „Jsem tvá přátelská jasnovidka ze sousedství,“ řekla jsem Pritkinovi unaveně. „Zaplňte mi dlaň stříbrem, pane,

a já vám vyložím osud. Jenomže –“ přerušilo mě mohutné zívnutí „– se vám asi nebude líbit.“ Přitulila jsem se blíž ke stěně teplé bavlny za sebou a usnula jsem.

Kapitola 9

Probudila jsem se, protože mi do očí lezly malé paprsky slunečního svitu. Přicházely z velkého okna nad královskou postelí, na niž mě někdo položil. Zazívala jsem a ušklíbla se. Pusu jsem měla jako plnou vaty s hroznou příchutí, a oči jsem měla tak naběhlé, že jsem víčka musela od sebe páčit, abych něco viděla. Když jsem prozřela, zmateně jsem zamrkala.

Místnost nevypadala, jako by ji zařizovali upíři, pokud to ovšem nebyl pokoj Louise-Césara. Byl žlutý, od vymalovaných štukových stěn až po ručně šité pokrývky a přehozy. S tou žlutou záplavou bojovalo jen několik vybledlých pastelových barev v háčkovaném koberečku a pár dobových tisků, inspirovaných životem původních Američanů, ale i tak to vypadalo, že prohrávají.

Rychle jsem se posadila a uvědomila si, že to nebyl dobrý nápad. Žaludek se pokoušel něco vyzvracet, ale nic v něm nebylo. Cítila jsem se slabá, jako bych už týden měla chřipku,

a zoufale jsem si chtěla vyčistit zuby. Když se se mnou přestala místnost točit, vydrápala jsem se na nohy a potácivě se ji vydala prozkoumat. Když jsem vykoukla dveřmi z ložnice, zjistila jsem dvě věci: byla jsem zase zpátky ve svých pokojích v MAGIC a měla jsem hosty. Krátká chodba před mým pokojem končila v obývacím pokoji, kde jsem byla před svým malým výletem k Dantovi. Obrátilo se ke mně několik velmi známých hlav a já jsem se na ně mračila, dokud jsem nezahlédla vchod do modře vykachlíkované svatyně o několik metrů dál. Někdo, a já jsem upřímně doufala, že to byl Rafe, mi stáhl roztrhané oblečení a zabalil mě do froté županu. To by bylo fajn, nebýt toho, že mi byl o tři velikosti větší a měl tendenci se mi při nečekaných pohybech zamotávat mezi nohy. Na záchod se mi podařilo dojít bez pádu a zavřela jsem dveře Tomasovi před obličejem.

Jen tak z legrace jsem zkontrolovala okna. Tentokrát mě nepřivítal žádný naštvaný obličej. Místo Marleyho byla ochrana posílena natolik, že jsem se ani nemusela soustředit, abych viděla leskle stříbrnou pavučinu, která mou jedinou cestu ven

blokovala. Uvážíme-li, že hned venku stál ozbrojený lidský strážný, to už mi připadalo fakt trochu moc. Člověk by si myslel, že tu mají něco opravdu děsivého, a ne zbitou jasnovidku

s něčím, co jí připadá jako matka všech kocovin. Zatáhla jsem závěsy a pokrčila rameny. Opravdu jsem nečekala, že by mi to vyšlo dvakrát.

Nikdo mě nerušil, i když jsem se koupala hodně dlouho. Moc mi to nepomohlo. Seznam mých zranění se prodloužil. Cítila jsem se vyčerpaná i přesto, že jsem spala odhadem tak šest hodin. Také jsem dostala dárek. Někdo mi náramek temného mága pevně připnul kolem zápěstí. Někdo ho taky opravil, protože jsem pod prsty cítila dokonalý kruh z malých dýk jako korálky na růženci. Bezva, přesně tohle jsem potřebovala: další laciný šperk. Zkusila jsem to sundat, ale nemohla jsem ho přetáhnout přes ruku a nějak jsem se necítila na to, abych ho zkusila překousnout. Naposledy to byly mágovy zuby, tentokrát bych musela použít své.

Ztuhle jsem vylezla z vany – cítila jsem se tak na sto let –

a podívala se do zrcadla. Nikdy jsem si nepřipadala nijak zvlášť marnivá, když jsem ale viděla, jak vyčerpaně vypadám, byl to pro mě šok. Vlasy mi v malých chumáčích odstávaly tak, že skoro vylézaly ze zlatého rámečku. Napravila jsem to, co se mi mohlo podařit pouhýma rukama, ale nemohla jsem udělat nic s mrtvolně bledou pletí a s tmavými kruhy, které mi lemovaly

oči jako profesionálnímu boxerovi. Myslím, že když se vás někdo pokusí asi desetkrát zabít, přestanou vám takové věci vadit.

Odešla jsem od zrcadla a pátrala po nějakých náznacích, kde bych mohla mít šaty. Našla jsem jenom boty, které mi někdo vyčistil, naleštil a postavil za dveře. Nemyslela jsem, že by mi šly k županu, tak jsem je nechala tam, kde byly. Dala bych nevím co za to, abych měla aspoň nějaké čisté spodní prádlo, žádné jsem ale najít nemohla. Nakonec jsem se zase zamotala zpátky do županu a rozhodla se, že raději pod ním budu nahá, než abych si zase oblékla ty roztrhané a krví nasáklé zbytky toho, co kdysi bývalo pěknou soupravou spodního prádla. Teď jsem byla ráda, že je župan tak obrovský, protože alespoň zakrýval všechno. Vypadala jsem v něm tak na dvanáct, ale možná, že když se zeptám, Senát mi sežene něco jiného. Prve byli v dobré náladě. To bylo samozřejmě předtím, než jsem utekla a málem způsobila smrt tří lidí – čtyř, kdybyste chtěli počítat i mě. Zhluboka jsem se nadechla a šla přímo do kotle.

Ve vnější místnosti bylo šest lidí, počítáme-li i golema v rohu. Chvilku trvalo, než jsem si ho všimla, protože přes okna byly natažené zatemňovací závěsy, blokující sluneční svit. Elektrické osvětlení bylo zapnuté a kvůli znamením maličko poblikávalo,

i tak ale vládlo v místnosti šero.

O krbovou římsu se opíral Louis-César, stále v těsné džínovině, a pro změnu se tvářil ustaraně. Tomas seděl v červeném koženém křesle u krbu. S Rafem na sobě měli skoro stejné černé kalhoty od obleku a hedvábné košile s dlouhými rukávy, jenom Tomas ji měl černou jako své vlasy a Rafe temně karmínovou. Rafe seděl na pohovce s Mirceou, který jediný

z celé skupiny vypadal stejně jako v noci. Když jsem ho viděla tak uvolněného a elegantního, skoro bych uvěřila tomu, že jsem náhodou usnula ve vaně a žádná z těch věcí u Danta se nikdy nestala. Tuto veselou myšlenku ale vzápětí zadusil pohled na Pritkina, stojícího u dveří v komplet khaki výstroji, jako by byl nějakým slavným lovcem. Ani na okamžik ze mě nespustil oči, jako by mou hlavu nejraději viděl na zdi mezi ostatními trofejemi, ale s popiskou „Problém vyřešen“. Ach jo, tady mě čeká spousta legrace!

Rafe se pohnul, jakmile mě uviděl. „Mia stella! Už se cítíš lépe, ano? Měli jsme takový strach!“ pevně mě objal. „Pan Mircea a já jsme šli do Antoniova hlavního stanu ve městě, ale tam jsi nebyla. Kdyby tě nenašli Louis-César a Tomas, mohla jsi –“

„Ale oni mě našli, takže je všechno v pořádku, Rafe.“ Přikývl a snažil se mě nasměrovat k pohovce, ale já jsem se na ni nechtěla cpát. Stejně jsem mohla sedět kdekoli, ale utéct bych nemohla; jenom se mi nelíbila představa, že bych se tam mačkala. Jedinými lidmi v místnosti, kterým jsem mohla věřit, byli stejně Rafe a možná Mircea, proto jsem raději chtěla sedět tam, odkud jim uvidím do tváří. Posadila jsem se na pohovku

poblíž Tomasových nohou a soustředila se na to, abych udržela župan zavřený. „Je mi líto, ale tvé oblečení bylo nezachránitelné,“ omlouval se Rafe. „Už ti připravují jiné.“

„Fajn.“ O nezávaznou konverzaci jsem neměla zájem. Měla jsem se dozvědět, co po mně Senát chce, a protože jsem si byla naprosto jistá, že se mi to nebude líbit, nějak se mi nechtělo pomáhat vytvářet atmosféru.

„Mia stella.“ Rafe pohlédl na Mirceu, který na něj jen nakrčil obočí, čímž mu také příliš nepomohl. Chudák Rafe; vždycky dostane tu nejmizernější práci. „Mohla bys nám říci, kdo je ta Françoise?“

Užasle jsem na něj zírala. Ze všech věcí, o nichž jsem si myslela, že by o nich mohl mluvit, byla tahle až někde mezi posledními. Vlastně jsem ji ani neměla na seznamu. „Cože?“

„Zmínila jste se mi o ní,“ řekl Louis-César, který si přišel dřepnout přede mne. Přikrčila jsem se i přesto, že mě nesl přes celé parkoviště a nic se nestalo. Nechtělo se mi to pokoušet. „V kasinu.“

„Nechcete raději mluvit o Tonym? Prodává otroky pohádkovým bytostem.“

„To víme,“ odpověděl Mircea. „Jedna z těch, čarodějnic, kterým jste pomohla, přišla do Kruhu, aby popsala jejich zajetí. Směl jsem být u výslechu přítomen, protože Antonio spadá pod mou odpovědnost. Mágové jsou… vcelku znepokojeni, jak si jistě dokážeš představit.“

Byla jsem zmatená. „Možná jsem trochu zpomalená, ale proč čarodějnice? Nebyli by lidi jednodušší cíle?“ Jak dokazoval jeden mrtvý mág, ženy, které jsem osvobodila, nebyly žádná tintítka.

„Taková byla jejich strategie po celá staletí, když začala vymírat jejich vlastní pokrevní linie. Copak jsi neslyšela příběhy o lidských nemluvňatech, unášených vílami?“ zeptal se Mircea. Přikývla jsem – to je přece jedna ze základních pohádek. „Tyto děti byly vychovávány v Pohádkové říši a provdávaly se do některého z velkých domů. Sice to zlepšilo jejich plodnost, brzy si ale všimli, že magické schopnosti jsou u dětí z těchto svazků podstatně menší než u jejich vlastních.“

„Tak začali krást čarodějnice.“

„Ano, ale mezi Pohádkovou říší a Stříbrným kruhem byla v roce 1624 vypracována dohoda o tom, že už k žádným dalším únosům nedojde.“

„Mám pocit, že teď už je tak trochu neplatná.“

Mircea se usmál. „Právě naopak. Elfové světla přísahají, že o této praxi nic nevědí a že do toho jsou zapojeni jen temní.“ Zamračila jsem se. Podle toho, co mi říkal Billy, to vypadalo přesně naopak. „Temní samozřejmě tvrdí pravý opak,“ řekl Mircea, který si povšiml mého výrazu, „ale v každém případě

tohle není naše starost. My se nenecháme vtáhnout do politiky Pohádkové říše kvůli chamtivosti jedné osoby, jak jsme před několika hodinami jasně sdělili jejich velvyslancům. Antonio bude vyřešen, tím ale naše zapojení skončí.“

To mě nepřekvapilo. Navzdory svému zastoupení v MAGIC se upíři o záležitosti jiných živočišných druhů nikdy moc nezajímali. Zatím spolupracovali vlastně jenom proto, aby ohlídali vlastní

zájmy. „A to vystoupila jenom jedna čarodějnice? Co se stalo s těmi druhými dvěma?“

„Asi musely být temné,“ řekl Pritkin, který mě pozoroval zúženýma očima, „a Kruh je za jejich zločiny dal do klatby. Jinak by určitě neuprchly tak rychle. Ta naše čarodějnice toho o nich moc neví, protože po většinu doby měly roubíky. Řekla ale, že jedna z nich tě poznala a trvala na tom, že ti pomůžou proti tomu temnému mágovi. Ty ale říkáš, že je neznáš.“

„Neznám.“ Jemu jsem o Françoise vyprávět nemohla, znělo by to bláznivě a sama jsem to nechápala. Uživatelé magie žijí déle než většina lidí, ale ať už to byla čarodějnice nebo ne, jestli to

v tom francouzském hradu byla opravdu ona, už měla dávno zemřít stářím. Ani nemluvím o tom, že na to, aby si okamžitě vybavila tvář člověka, kterého před několika stovkami let viděla na pár minut, by musela mít jó nějakou paměť. Já jsem ji poznala proto, že pro mě se naše setkání odehrálo teprve před chvilkou. Ale to, jak mě znala, zůstávalo otevřenou otázkou.

„Předpokládám, že neznáš ani tu vílu, která ti tvé služebnice pomohla osvobodit? Je to dobře známá agentka Temné říše.“ Pritkin už mi lezl na nervy. „Ne, neznám. A nejsou to moje služebnice.“

„Řekla jste mi, že jste viděla, jak Françoise uhořela.“ Louis-César byl zjevně jednostranně zaměřený.

Rozhodla jsem se odpovídat na jeho otázky, protože Pritkin stejně nevěřil ničemu, co jsem řekla. „Co se stalo s tím mágem? Zabili jste ho?“

„Vidíte, ani se to nesnaží popřít!“ Pritkin rázným krokem přešel přes místnost. To, jak je naštvaný, bych dokázala poznat,

i kdybych jej zrovna neviděla, protože mi má nová hračka na zápěstí poskočila s téměř elektrickým šimráním. Podařilo se mi nezaječet, ale ruku jsem nacpala hlouběji do kapsy županu, aby náramek nebyl vidět. Něco mi říkalo, že kdyby ho Pritkin viděl, moc rád by nebyl.

Tomas se přemístil tak, aby stál mezi námi. Znervóznilo mě, že jsem ho neviděla to udělat, byla jsem ale vděčná za to, že mám mezi sebou a mágem nějakou bariéru. Hoši u Tonyho vždycky tvrdili, že váleční mágové jsou nebezpeční, krvežízniví a cvoci.

S přihlédnutím k tomu, že lidé, kteří to říkali, byli několikanásobní vrazi, kteří pracovali pro vraždícího upíra, jsem měla tendence brát jejich názor vážně.

„Proč bych to popírala? Tím, že jsem se do něj převtělila, jsem ti zachránila život.“ Nečekala jsem, že mi poděkuje, ale bylo by hezké, kdyby na mě alespoň přestal zírat.

„Raději bych zemřel, než abych byl zachráněn černou magií!“

„Příště na to budeme myslet,“ řekl Tomas. Zasmála jsem se.

Nechtěla jsem si nikoho znepřátelit, ale měla jsem závrať

z hladu a vyčerpání. V tu chvíli to bylo vážně legrační. Jenom Pritkinovi to tak nepřipadalo.

Někdo zaklepal na dveře a Mircea se postavil. „Ano, snídaně. Až se najíme, nálada se nepochybně zlepší.“ Dovnitř vjel nějaký mladík se servírovacím vozíkem, z jehož už pouhé vůně jsem začala slintat.

O pár minut později už jsem byla za polovinou svého nákladu palačinek, klobás, koláčků a čerstvého ovoce. Servírovalo se na pěkném stříbrném podnose s nádobím z pravého porcelánu,

s plátěnými ubrousky a se skutečným javorovým sirupem, což všechno můj vyhraněný postoj k Senátu značně zmírnilo. Když ze sebe Pritkin vyrazil zvuk, vyjadřující znechucení, zrovna jsem si nalévala další čaj. Nechápala jsem, co mu vadí; on přece dostal svůj tác také.

„Tobě to ale vůbec nevadí, že?“ zeptal se. Všimla jsem si, že nejen nejí, ale že se na mě dívá stejně, jak jsem se asi já dívala na ty krysodlaky v kasinu. Jako bych byla něčím, co nedokázal přesně pojmenovat, ale věděl, že to nemá rád. Měla jsem plnou pusu, proto jsem jenom pozvedla obočí. Divoce gestikuloval.

„Podívej se na ně!“

Nabodla jsem si kus párku na vidličku a rozhlédla se. Upíři se krmili také, ale palačinky neměli. Jak Tony dost často předváděl, pevnou stravu sice jíst mohou, nemohou z ní ale získávat výživu. Existuje jediná věc, která jim ji dopřeje, a té si teď užívali naplno. Louis-César už zřejmě jedl, nebo možná je pravda to, co se říká o Senátu, že jsou jeho členové tak mocní, že musí jíst jen jednou týdně. Rafe, Mircea a Tomas se při snídani sice připojili ke mně, jenom si samozřejmě pochutnávali na těch hybridech satyrů a dlaků od Danta.

Podobné scény jsem během vyrůstání vídala tak často, že jsem si toho sotva všimla. Všichni zajatci, kteří zůstali naživu, byli vždycky používáni ke krmení. Jednou z mála věcí, které jsou

v upírských kruzích pokládány za skutečně zvrácené, je plýtvání krví, a to dokonce i u tvorů, kteří dokážou měnit formu. Krev je vzácná; krev znamená život. S touto mantrou jsem vyrůstala; Pritkin podle všeho ne.

Jediné, co mě trochu rozhodilo, byl pohled na Tomase, živícího se z krku pohledného mladíka, který mi připadal trochu povědomý. Měl čokoládově hnědé oči, stejně jako tmavou srst, která začínala rašit v polovině boků a lemovala mu bohaté ohanbí. Byl svlečený a na rukou a na nohou spoutaný silnými stříbrnými řetězy. Byl to standardní operační postup, protože ponížení je nedílnou součástí trestu, podle mě to ale v tomto případě zase tak účinné nebylo. Netušila jsem, co si myslí

o řetězech – dlaci nemají stříbro rádi – satyrové, ale ve skutečnosti jsou nejraději nazí. Věří tomu, že nošení oděvu naznačuje, že mají co skrývat, že některá část jejich těla snad není dokonalá. Tento ale neměl nic, za co by se musel stydět, a jeho tělo na krmení reagovalo obvyklým způsobem, díky němuž vypadal ještě impozantněji. Musela to ale být nedobrovolná reakce; obličej měl totiž natolik zkroucený strachem, že mi chvilku trvalo, než jsem ho identifikovala jako toho číšníka, který mě pozdravil u satyrského baru.

Ta scéna mi byla nepříjemná, ale ne proto, že jsem se s ním potkala, nebo proto, že byl evidentně vyděšený. Bylo lepší, když svou lekci dostane hned a v budoucnosti už nebude zkoušet trpělivost Senátu, jenž dáváním třetí šance zrovna proslulý nebyl. Nakonec jsem zjistila, že to můj mozek protestuje proti pohledu na tesáky trčící Tomasovi z úst a na to, jak satyrovu krev polyká jako oblíbené ročníkové víno. Podle všeho jsem stále nedokázala zařadit slova „Tomas“ a „upír“ do stejné kategorie.

Ale i když jsem se necítila nejlépe, pohledem jsem neuhnula. Dávat najevo emoce při sledování potrestání bylo pokládáno za známku slabosti, stejně jako bylo nezdvořilé je ignorovat, protože celý smysl veřejného procesu spočívá v tom, aby byl vidět. Stejně jsem však raději znovu soustředila pozornost na Mirceu. Pohled na to, jak si své jídlo vychutnává on, mi vadil méně než pozorování Tomase, a stejně jsem ho měla v zorném poli.

„Myslela jsem, že dlačí krev rádi nemáte,“ prohodila jsem ve snaze o to, co bylo v lepších domech pokládáno za běžnou konverzaci. Mircea byl u toho, když Tony nechal jejich alfa samce popravit, odmítl ale přijmout poctu a napít se z něj.

„Kdysi jsi mi řekl, že jsou hořcí.“

„To je chuť získaná,“ odpověděl Mircea a nechal černého dlaka, přehozeného přes kolena, spadnout na podlahu. „Ale nemůžu být vybíravý. Dnes večer budu svou sílu potřebovat.“

Nalila jsem si ještě čaj a po očku jsem žádostivě pozorovala Pritkinův netknutý talíř. „Budeš to jíst?“ Nemohla jsem si pomoct; z jakéhosi důvodu jsem bylavyhladovělá, nejspíš kvůli Billymu Joeovi. Mág mě ignoroval a v hrůze zíral na dlaka

v bezvědomí. Mircea mi mágův talíř poslal po stole a já jsem do něj vděčně hrábla.

„Měl Antonio s touhle smečkou po tom, kdy byl jejich vůdce zabit, ještě nějaké další starosti?“ zeptal se, jako by věděl, na co myslím.

Nalila jsem na nedotčené mágovy palačinky sirup a rozetřela trochu másla. „Myslím, že ne. Aspoň jsem nikdy o žádných dalších problémech neslyšela. Ale Tony mi neříkal vždycky všechno.“

Mircea mi věnoval sardonický pohled. „Tak to jsme dva,dulceaţă. Bog?tia stric? pe om.“

„Víš přece, že rumunsky neumím, Mirceo.“

„Blahobyt, stejně jako nedostatek, zničil už mnohé.“

Zavrtěla jsem hlavou. Tony by jenom kvůli zisku hněv Senátu a Kruhu v žádném případě neriskoval. „Myslím, že Tony chce spíš víc moci. Peníze má.“

„Na svůj věk jsi docela moudrá. To tě duchové učí takové věci?“

Málem jsem Tomase polila vařícím čajem. „Cha! To asi ne.“ To jediné, co mě Billy kdy naučil, bylo pár ilegálních karetních triků a sprostých průpovídek.

„Slyšíš, co povídáš?“ Pritkin se na mě díval s odporem. „Ta věc právě spáchala vraždu, a ty jsi ani nemrkla! Zotročuješ také duchy mrtvých, jako jsi to udělala s tím svým služebným duchem a s těmi temnými čarodějnicemi? Proto tu jenom tak sedíš a nic neříkáš?“

Málem jsem se rozhodla, že mi za ty problémy nestojí. Od chvíle, kdy jsem slupla ty palačinky, jsem se ale cítila mnohem lépe, a Pritkin vážně potřeboval uvést do reality. „Tak za prvé, ten dlak není mrtvý, jenom omdlel. A za druhé, já si duchy

‚nezotročuju‘, a pokud je mi známo, ani to není možné. A za třetí, dlaci nevypouštějí duchy. Stejně jako upíři. Nevím proč, ale je to tak.“

„Protože jejich duše už odešly do pekla?“ otázal se se zjevným nezájmem o pohledy, které k němu vyslali Mircea a Rafe.

Ostatní nezareagovali nijak; Tomas proto, že jedl, a Louis-César proto, že evidentně trpěl silnou migrénou.

„Když jsem viděla, jak ses choval v Senátu, myslela jsem, jestli si třeba nepřeješ umřít. Teď si začínám myslet, že je to pravda.“

„Tak uznej, že mě asi raději zabijí.“

Ohlédla jsem se na Mirceu, který se tvářil, jako by přemýšlel o tom, jestli si dá ještě dezert. „Jestli budeš pokračovat tímhle tempem, tak asi spíš dřív než později.“ Napadlo mě, že bych to asi měla vysvětlit, než mág dostane záchvat. „Ten chlapík byl součástí skupiny, která se nás před pár hodinama pokusila zabít. Ale upíři ho nezabijou, aspoň ne tentokrát. Za první

prohřešek se uděluje varování s exemplárním potrestáním, aby si to viník zapamatoval. Když je lekce dostatečně působivá, většině lidí se to nemusí říkat dvakrát.“

Pritkin se tvářil znechuceně. „Takže to nejsou monstra a vraždící bestie, jsou jenom nepochopení, ano?“

Mircea se snažil nesmát se. Ale zase tak moc se nesnažil. Když jsem zachytila jeho pohled, cítila jsem, jak i mně cukají rty. „Jsi vraždící bestie, Mirceo?“

„Ale samozřejmě, dulceaţă,“ odpověděl zvesela.

Zamrkal na mě předtím, než svou ustrašenou oběť vyměnil za jinou, kterou právě přivedli. Tentokrát to byl člověk, zřejmě součást Tonyho denní směny. Musel to být jeden z těch, které najímali kvůli svalům místo mozku, protože jeho oříškově hnědé oči plály rozhořčením, které se ani nenamáhal skrývat. Zřejmě už stihl někomu alespoň vynadat, protože kromě řetězů na kotnících a na zápěstí měl ještě v ústech nacpaný

roubík. Podívala jsem se na Pritkina a všimla si, jak sevřel čelist. Pokud měl námitky proti tomu, že dlaci podstoupili obvyklý trest za otevřený odpor, jak se mu asi bude líbit, když tímtéž projde člověk?

Možná proto, že mladý muž vypadal tak vzpurně, přešel Mircea krk, obvyklé místo pro krmení, pouhým zádumčivým pohledem. Muž byl fyzicky téměř dokonalý, měl rozcuchané měděné kadeře, klasické rysy a krásně vyrýsované svaly. Těsně pod levou bradavkou ale měl malou jizvu, která přilákala Mirceovu pozornost. Upír po této drobné vadě přejel dlouhými bílými prsty, jako by si ji chtěl zapamatovat – nebo, jak jsem Mirceu znala, spíš myslel na to, že na druhou stranu kvůli symetrii přidá také jednu. Prsa jsou dalším oblíbeným místem pro krmení a muž ztuhl, jako by to věděl. Viděla jsem, jak se mu na horním rtu vytvořila krůpěj potu a jak nervózně polkl. Na základě Mirceova dotyku se mužův úd mezi zrzavým ochlupením nečekaně postavil, a vtom mu povolily nervy. Chtěl uskočit, ale

dokázal se odtáhnout jenom asi na třicet centimetrů, než ho Rafe na Mirceův pokyn hlavou zase vrátil na pohovku.

Zajatec se napjal, když ucítil, jak se jej Rafeovo tělo dotýká zezadu a jednou rukou jej tiskne kolem pasu jako svěrák. Zdálo se, že má větší obavy z něj než z toho, jak si Mircea prohlíží jeho tlakové body stejným pohledem, jako by se snažil rozhodnout mezi oblíbenými položkami na jídelním lístku. Muž zvedl hlavu, a když se jeho oči setkaly s mými, rozšířily se překvapením, jako by mu právě došlo, že v místnosti jsou i jiní lidé. Ruměnec, který mu už zabarvil tváře, se rychle rozšířil až do poloviny hrudníku. Podivila jsem se, jak dlouho asi v Tonyho partě byl, protože většina z nich se nečervenala ani zaživa. Zapomněl na mě ale přesně v okamžiku, kdy jej Mirceovy zdánlivě štíhlé ruce náhle zatlačily na kolena. Neuvědomoval si, že upírům svým odporem jenom nabízí ještě větší zábavu, a svaly na lýtkách

a stehnech se mu při odporu vyboulily. Viděla jsem, jakým směrem se Mircea dívá, a došlo mi, co přijde.

Zatáhli ho na pohovku, kde mu roztáhli kolena od sebe. Zdálo se, že ho víc než bezprostřední nebezpečí děsí to, že je nahý před skupinou cizích lidí; když se ale v Mirceově pohledné tváři objevily dokonalé lesklé tesáky, na rozpaky zapomněl. Pokusil se skulit z pohovky, se spoutanýma rukama a nohama toho ale moc nedokázal. Aby získal lepší úhel, Mircea jej zase zvedl na kolena, ale nezmocnil se ho okamžitě. Jenom trochu nasál, aby muži dovolil zpanikařit na základě zjištění, jak silný může takový upír být. Úplně zbytečně se proti Mirceovu sevření vzepřel

a zpod roubíku mu uniklo slabé zakňučení. Stehenní tepnu, výrazně se nadouvající v jeho napnutém stehně, jsem viděla i já.

Když konečně přestal klást intenzivní odpor – ať už kvůli vyčerpání nebo proto, že se nic dalšího nedělo, Mircea zaútočil a zabořil tesáky do hedvábné pokožky ve spojnici mužových kyčlí. Když došlo k proražení tepny, zpod roubíku se ozval tlumený výkřik, a když Mircea nad rankou sevřel rty a začal sát, vypoulil oči. Znovu začal bojovat, ale Rafe se přesunul tak, aby svému pánovi zajistil výživu bez toho, že by se musel obtěžovat přidržováním jídla.

Když se Rafe zničehonic zakousl do pulzující krční tepny, Pritkin sebou výrazně cukl, byl ale dost chytrý na to, aby nezasahoval. Pokud se krmení zastavilo před zajatcovou smrtí, jednali upíři v rámci svých práv. Při pohledu na výraz ve tváři zajatce mě napadlo, jestli mu to někdo řekl. Nějak jsem o tom

pochybovala. Ale i když to nebyla pěkná scéna, odpor v mágově tváři se mi nelíbil. Ten muž byl pachatelem pokusu o vraždu, který z toho měl vyjít zatraceně snadno. A Pritkin rozhodně neměl žádné právo do toho mluvit. „Kolik jsi jich dnes v noci zabil, Pritkine? Půl tuctu? Víc? Já jsem je nepočítala.“

Mág se naježil. „To bylo v sebeobraně, chránil jsem vás před následky tvé lehkovážnosti.“ S rostoucím hněvem se ohlédl po muži, který už začal vzlykat jako dítě. Když viděl, jak se zajatec začal divoce svíjet ve snaze uniknout spalující bolesti, způsobené každým přitisknutím jejich rtů, zrudl a ruce podél boků zaťal v pěst. „To je absurdní!“

Mně by to přišlo mnohem absurdnější, kdybych tím, kdo se svíjí bolestí jenom proto, aby ten člověk mohl inkasovat od Tonyho odměnu, byla já. Ale já už jsem prakticky taková. „Oni jíst musí. Byl bys raději, kdyby lovili na svobodě, jako za starých špatných časů?“

„Každý ví, že se živí na každém, kdo se nemůže bránit sám! Kruh vznikl proto, aby dal lidem šanci proti takovým věcem bojovat, a přesto tady ty, údajně člověk, sedíš a bráníš je!

Znechucuješ mě víc než oni.“ Pritkin chtěl vyvolat boj. Poznala jsem to podle toho, jak měl sevřenou čelist, i podle doširoka rozkročeného postoje. Chtěl někoho udeřit, ale netroufal si, proto se spokojil s verbálním útokem. Škoda že jsem neměla náladu na diplomacii.

„Jsem člověk jako ty a dnes v noci jsem tě viděla, Pritkine. Než se do toho zapojil Černý kruh, velice sis to užíval a sám to dobře víš. Takže si ty kecy o sebeobraně nech. Jsi predátor. Vyrůstala jsem mezi nimi, takže to poznám.“

Pak jsem mu přestala věnovat pozornost, protože si muž na pohovce tento okamžik vybral, aby předvedl show. Upíři museli vědět, že to přijde, protože se pohodlně opřeli a sledovali, jak jejich oběť zachvátil jemný třas, který se jejím tělem šířil jako otřesy při zemětřesení. O pár vteřin později muž prohnul záda ve zdánlivě nemožném úhlu, takže v kontaktu s pohovkou zůstaly jenom spoutané ruce a zadní strana stehen. Pak mohutně vyvrcholil a bezmocně sebou znovu a znovu cukal.

Trhl hlavou dozadu a chtěl zavřít oči, ale Rafe jeho pohled zachytil a udržel, takže svému vězni odepřel sebemenší šanci distancovat se od toho, co se stalo. Muž na něj s vytřeštěnýma očima hleděl a třásl se, zatímco stříkal na vlastní opálenou kůži i na podlahu z leštěného dřeva.

Zdálo se, že to potrvá věčně, jako kdyby se jeho tělo nedokázalo samo uklidnit a mělo to z něj tryskat, dokud mu neselže srdce. Potom ale skončil a jako pytel kostí se zhroutil vpřed. Vlasy mu zakrývaly zrudlý obličej. Upíři do něj mírné strčili a jeho tělo ztěžka dopadlo na podlahu mezi pohovku

a konferenční stolek. Uvědomila jsem si, že přestali, aby si počkali, až na něj dolehne vedlejší sexuální příznak krmení; sázeli na to, že trojitá dávka ponížení, bolesti a strachu bude dost velká na to, aby se s ním už nikdy nemuseli setkat znovu. Soudě podle otřeseného výrazu v obličeji, jak tam ležel a klepal se, bych se vsadila, že jim to vyšlo.

Mág se na tu ubohou hromádku na podlaze rezolutně odmítal podívat. Cítila jsem se trochu provinile za to, že mě záležitost

s tím mužem samotnou nerozčílila víc. Nebyla jsem si jistá, jestli by měla, napadlo mě to jenom při pohledu na Pritkinův sevřený obličej. Také mě to uvedlo do defenzivy, i přestože to, co jsem mu řekla, byla pravda. „Upíři nemají ve zvyku zabíjet lidi, pokud se je oni nesnaží zabít první. Senát to nemá rád – existuje až příliš velká pravděpodobnost, že to někdo uvidí a spustí šíření nebezpečných zvěstí nebo že se novému upírovi nepodaří zbavit se těla, což povede k vyšetřování. Neomezený lov je nelegální od roku 1583, kdy se evropský Senát dohodl s vaším Kruhem. Nedělají to dokonce ani Tonyho lidi.“

„To rád slyším,“ řekl Mircea, který vytáhl kapesník

s monogramem, aby si otřel ústa. Kromě rtů neměl nikde ani kapičku – asi ví, jak na to. Došlo mi, že když se nezdržuje tím, aby přebytečnou krev absorboval, zřejmě bude docela sytý. Ten chlapík asi vydržel déle, než čekal.

„Vím, co říkají jejich zákony.“ Pritkin se s úšklebkem rozhlížel po místnosti. Napadlo mě, jestli zná i jiný výraz. „Ale na celém světě existují tisíce upírů. Většina z nich musí jíst přinejmenším každý druhý den. K tomu je potřeba spousta nepřátel. Nebo mi snad chceš říct, že se živí i krví zvířat? Vím, že je to lež!“

„Nepodsouvej mi svá slova!“ Všimla jsem si, že se žádný z upírů ani nenamáhal, aby se bránil sám. Možná je to

unavovalo, nebo si mysleli, že jim za to Pritkin nestojí. Nebo možná pochybovali o tom, že by uvěřil čemukoli, co by řekli. V tom zřejmě měli pravdu, já mu ale nechtěla dopřát poslední slovo. „Upíři krví nikdy neplýtvají, takže takto zacházejí

s každým živým nepřítelem. Dávají jim ale druhou šanci, což je podle toho, co jsem slyšela, víc než to, co tvůj Kruh dává

zběhlým uživatelům magie. Trest smrti za projev odporu dostávají automaticky jenom upíři.“

Pritkin bezmocně přihlížel, jak se ten člověk snaží na svázaných končetinách odplazit s očima stále vykulenýma šokem, hodně jej ale omezovalo vyčerpání a těsná pouta. Kvůli nedostatku krve byl nemotorný, proto na lepkavé podlaze dvakrát uklouzl. Konečně se pomocí vlnění a převalování dostal ke dveřím, což mu ale moc nepomohlo, protože nedokázal otočit klikou. Zkusil to ústy, ale nepodařilo se, takže se zase musel otočit čelem do místnosti, aby zkusil dveře otevřít svázanýma rukama. Konečně jsem k němu pocítila záchvěv soucitu navzdory tomu, že on by mi předtím asi vpálil kulku do hlavy, aniž by nad tím vůbec přemýšlel. Bylo těžké o něm uvažovat jako o chladnokrevném vrahovi, když mu zplihlý úd visel mezi potřísněnými stehny a z krku a rozkroku mu stékaly drobné stružky krve, které nedokázal utřít. Byla jsem opravdu ráda, že se tentokrát nepodíval nikomu do očí.

Když se ke mně Pritkin otočil, měl tvář zkřivenou vztekem.

„Chceš snad říct, že vlastní trestají víc než lidi zvenku? Lžeš. Stvůry něco jako milosrdenství vůbec nechápou!“

Pokrčila jsem rameny. „Věř si, čemu chceš, ale pravda to je. Snad tu nevidíš žádné upíry, nebo snad ano? Jestli nějaké zajali, touhle dobou už jsou naražení na kůly.“ Ovšem za předpokladu, že při výslechu odpovídali správně. Jestli ne, Jack měl zřejmě žně.

„Ujišťuji tě, že to není otázka milosrdenství, mágu Pritkine,“ vložil se do hovoru Rafe s očima upřenýma na muže, který teď už jen dokázal na dveře svázanýma rukama škrábat. „My prostě nemáme pocit, že by vaši lidé znamenali nějakou velkou hrozbu.“ Pritkin si znechuceně odfrkl a poodešel, aby dveře zprudka otevřel. Muž spadl pozpátku do chodby, kde na něj překvapeně civělo několik sluhů, než jej odtáhli, aby mu uštědřili lekci. Pochybovala jsem, že je to nutné.

„Tak jak se obvykle živíte? Čekáte snad, že uvěřím tomu, že později, když u toho nejsou žádní svědci, nedokončíte, co jste začali?“ Pritkin to očividně nechtěl nechat plavat. Nemohla jsem uvěřit tomu, že to nevěděl. Nikdy jsem neviděla žádného mága dávat najevo překvapení, když se u Tonyho stal svědkem krmení. Možná se už prostě naučili ovládat, ale spíš jsem měla dojem, že to natolik velké tajemství nebylo. Pritkin ale vypadal upřímně zmatený. Mimochodem, co sakra ty válečné mágy učí? Podívala jsem se na Mirceu. „Chceš mu to ukázat?“

Mircea se potěšeně zasmál. „Velice rád bych, dulceaţă,ale já si nevěřím. Pokušení zbavit nás jeho obtěžující přítomnosti by bylo příliš velké, a Konzulka výslovně přikázala, že mu nesmí být ublíženo, pokud k tomu sám nezavdá příčinu.“ Sklouzl očima směrem k Pritkinovi. „Však běda, on se zatím chová slušně.“

„Já jsem myslela se mnou.“

„Ne,“ ozval se Tomas, čímž mě přinutil maličko poskočit překvapením. Byl tak zticha, až jsem málem zapomněla, že tam vůbec je. „Nesmí se jí nic stát.“

„Myslím, Tomasi, že to je právě to, co se naše drahá Cassandra snaží dokázat,“ odpověděl Mircea. „Že pokud se to provede náležitě, není to škodlivé.“ Podíval se na mě. „Tys asi musela být u dvora častým dárcem, že ano? Takže ten postup znáš?“

Přikývla jsem. „Jo, ani nemluvím o tom, že občas krmím jednoho hladového ducha.“ Protože jsem už podstoupila obojí, věděla jsem, že to, co dělají upíři, je trochu jiné než krmení Billyho Joea, až na to, že on dokáže životní energii pojmout přímo, ale oni ji musí získávat prostřednictvím krve. Billy ten krok dokázal přeskočit, což bylo dobře, protože se jeho tělo nacházelo někde na dně Mississippi. Měl by problém se strávením i tekuté stravy.

Mircea ke mně přešel klouzavým krokem s tím svým zvláštním půvabem. Mají ho všichni nemrtví, většina upírů ale vedle něj vypadá nemotorně. V tomhle měl dlouholetou praxi; věděla jsem, že mi neublíží a že je příliš plný na to, aby si vzal moc. To spíš Billymu Joeovi bych ráda omezila příděly – pokud ten zbabělec už někam neutekl. Billyho krmení mi normálně nevadilo, protože jsem energii, kterou mi vzal, dokázala doplnit jídlem a odpočinkem. Znal ale pravidla toho, kolik jsem ochotna mu darovat najednou, ale dnes je všechna pekelně porušil.

„Co chcete dělat?“ Pritkin vyrazil vpřed, ale Tomas ho nenechal projít. Ani jeden z nich nevypadal šťastně.

„Ujisti se, že má dobrý výhled, Tomasi,“ řekl Mircea

a zamyšleně si mě prohlížel. „Udělám to jen jednou. Cassandra už je unavená a musíme toho ještě hodně probrat. Nechci ji uspat.“ Usmál se a vzal mi bradu do dlaně. Ruku měl teplou, ale to on vlastně vždycky. Těm starým totiž teplota nekolísá podle toho, jestli nedávno jedli nebo ne. „Neublížím ti,“ slíbil.

Už jsem si vzpomněla, proč jsem měla Mirceu vždycky ráda. Jistě v tom hrály roli hluboké hnědé oči a elegantní postava – co si budeme povídat o hormonech adolescentky – jeho vzhled pro

mě ale nebyl důležitější než jeho upřímnost. Ani jedinkrát jsem ho nepřistihla při lži. Věděla jsem s jistotou, že když chtěl, dokázal velice pěkně lhát – jinak by u dvora vlastně ani nemohl přežít – jinak ale ke mně byl vždycky upřímný. Může to znít jako maličkost, ale v systému, stojícím na podvodech a vytáčkách, je upřímnost neocenitelná. Usmála jsem se na něj, ale kvůli Pritkinovi jen z poloviny. „Já vím.“

Pritkin se ke mně nemohl dostat, stále ale mohl křičet. „To je šílené! Ty mu dovolíš, aby se z tebe nakrmil? Dobrovolně?

Skončíš jako jedna z nich!“

Místo mě odpověděl Mircea s tmavýma očima pevně upřenýma na mě. Uvědomila jsem si, že nejsou úplně hnědé, ale že je to spíš kombinace mnoha barev: kávové, skořicové, zlaté a několika skvrnek sytě zelené. Byly krásné. „Kdybychom se krmili z lidí podle libosti, jak si zřejmě myslíš, mágu Pritkine, jak bychom se vyvarovali toho, že bychom tvořili tisíce nebo

i miliony nových upírů? To dokážou způsobit jen tři kousnutí během po sobě následujících dní od mistra sedmé nebo vyšší úrovně. Copak věříš tomu, že kdyby toto omezení neexistovalo, nedocházelo by k tomu znovu a znovu, ať už náhodou nebo úmyslně? Brzy bychom nebyli už jenom mýtus a znovu by se na nás pořádaly hony.“

Zarazil se, ale pokračovat ani nemusel. Nemohla jsem uvěřit tomu, že ani Pritkin nevěděl o tom, co se stalo Draculovi, nebo že Mircea sám byl v prvních letech mnohokrát málem chycen a zabit. Jeho mladší bratr Radu tolik štěstí neměl. Toho lůza

v Paříži chytila a předala inkvizici. Mučili ho víc než jedno století, a než ho Mircea konečně našel a osvobodil, stal se z něj nebezpečný blázen. Od té doby je Radu pořád pod zámkem.

„Kdysi to byla nekončící válka,“ pokračoval Mircea, jako kdyby věděl, na co jsem myslela. „Mezi námi a lidmi, mezi rodinami upírů, mezi námi a mágy, pořád dokola. Až do té doby, než vznikly senáty, dokud neřekly dost, jinak že nakonec zničíme sami sebe. K tomu se nikdo nechce vrátit, hlavně ne ke konfliktu s lidmi. I kdybychom vyhráli proti miliardám lidí, kteří by proti nám stáli, prohráli bychom, protože kdo by nás krmil, kdyby tu nebyli?“ Podíval se na Pritkina. „O nic víc než vy nechceme, aby nás byl obrovský počet a abychom bez dozoru a bez naděje na utajení pobíhali po svobodě. Jenom při popravách kousneme a necháme vykrvácet, jinak jenom zastrašujeme zajatce, jako jsi to viděl dnes. Ale při normálním krmení,“ řekl a znovu obrátil pozornost ke mně, „dáváme

přednost jemnější metodě.“ Usmál se. Jako když se po mnoha deštivých dnech skrze mraky prodere slunce. Bylo to úžasné.

„Co s ní chceš dělat?“ Pritkin nahlížel Tomasovi přes rameno.

„Nic nedělej!“ Jeho hlas zněl skoro zklamaně.

Tomas se natáhl a sundal Mirceovi ruku z mé tváře. „Nech ji být!“

Mircea se na něj pobaveně podíval. „Sama mi nabídla, Tomasi; slyšel jsi ji. Slibuji, že budu něžný.“ Tomasovi zablýsklo v očích a sevřel čelisti. Nevypadalo to, že by se uklidnil. Mirceovi se trochu rozšířily oči, které však vzápětí zlomyslně zajiskřily.

„Omlouvám se; nerozuměl jsem. Jistě se ale nebudeš pohoršovat nad jednou malou ochutnávkou?“ Pomalým pohybem mě pohladil po tváři, oči však nespouštěl z Tomase.

„Je stejně sladká, jak vypadá?“ Tomas na něj doslova zavrčel, a tentokrát ode mě Mirceovu ruku odhodil.

Já jsem ale chtěla, aby Mircea pokračoval. Chtěla jsem od Pritkina získat nějaké informace, což ale nešlo, dokud byl upíry tak posedlý. „Můžeme to prosím dokončit?“

„Jestli se to musí udělat, udělám to já,“ řekl Tomas a naklonil hlavu ke mně.

Okamžitě jsem se odtáhla. „Ehm… ehm… S tím jsem nikdy nesouhlasila.“ Jasně, že jsem Tomasovi dlužila pár věcí, ale krmení mezi ně nepatřilo.

Mircea se znovu zasmál svým jemným smíchem. „Tomasi! Tys jí to neřekl?“

„Co mi měl říct?“ Nálada se mi nezlepšovala.

Záblesk v Mirceových očích vyjadřoval čirou zlomyslnost.

„Jenom to, že se z tebe živil celé měsíce, má drahá, a jak už to v takových případech bývá, stal se poněkud… teritoriálním.“ Šokovaně jsem na Tomase pohlédla. „Řekni, že si dělá legraci!“

Odpověď jsem v jeho tváři spatřila předtím, než promluvil, a měla jsem pocit, že se se mnou točí svět. Pro krmení platí

v upírských kruzích přísná pravidla. Dokonce ani není možné se ze stejného normála krmit pravidelně, protože v zúčastněném upírovi může dojít ke vzniku majetnického pocitu, což může vést k nejrůznějším druhům problémů spojených se žárlivostí.

Za ještě větší porušení je ale považováno odebírání krve bez svolení někomu, kdo je spojený s naším světem. A to nejen kvůli vedlejším sexuálním příznakům, které při krmení často vznikají, ale také proto, že kdokoli, kdo je uznávanou součástí nadpřirozeného společenství, má zvláštní práva. Tomas právě

porušil celou skupinu zákonů, ani nemluvím o tom, že mě znovu zradil. Takže všechno, co jsem o něm věděla, byl jeden velký upíří trik – od toho, jak vypadal, až po to, co jsem cítila já.

Možná bych nakonec byla schopna odpustit mu to klamání, ale tohle ne. Nemohla jsem uvěřit tomu, že to udělal, ale při pohledu na něj jsem věděla, že Mircea mluvil pravdu.

Tomas si olízl rty. „Nestávalo se to moc často, Cassie. Musel jsem za všech okolností vědět, kde jsi, a při pravidelném krmení vzniká pouto. Pomohlo mi to udržet tě v bezpečí.“

„To je od tebe opravdu velkorysé!“ sotva jsem ta slova dokázala vyslovit; měla jsem pocit, jako by mě někdo praštil. Začala jsem se zvedat – ani nevím proč – když mi Mircea položil ruku na rameno, tentokrát aby mě zadržel. Najednou se tvářil vážně, jako kdyby si uvědomil, jak velký vliv na mě ta zpráva měla. „Máš plné právo být na Tomase

naštvaná, dulceaţă, ale teď na to není čas. Je to moje chyba, neměl jsem ho škádlit. Budu se krotit, pusť to, prosím, na chvíli z hlavy. Jinak promarníme celý den hádkami.“

„Já se nechci hádat,“ řekla jsem po pravdě. Chtěla jsem Tomasovi něco hodit na hlavu, pokud možno něco těžkého. Tím bych ale žádné odpovědi nezískala, a momentálně jsem informace potřebovala víc než pomstu. „Dobře. Jenom ho držte ode mě dál.“

„Domluveno. Tomasi, dovolíš?“ Chvilku to vypadalo, že se Tomas chce hádat, ale po znatelné pauze asi o půl metru poodstoupil. Zastavil se a tvářil se umíněně. Byla bych trvala na tom, aby odešel úplně, ale on by jenom řekl, že musí být nablízku, proto aby ohlídal Pritkina. Zůstala jsem zticha, protože jsem s tím spíš souhlasila.

Mircea si povzdechl a znovu mi vzal obličej do dlaní. Tentokrát to neprodlužoval. Prsty mi jemně přejel od brady ke krku a já jsem cítila, jak mě volá jeho síla. Hladil mě jemně, sotva se mě vůbec dotkl, stejně jsem se zachvěla, když mým tělem protančila teplá vlna radosti, která zahnala alespoň část toho šoku, který jsem pociťovala z toho, co Tomas provedl. Kůže mi brněla a mezi námi se začala vytvářet mlha jiskřivé a lahodné energie. Najednou jsem pochopila, čí ochranná znamení to předtím Billy Joe porušil a čí moc jsme si vypůjčili pro odražení útoku u Danta. Zalil mě stejně závratný, perlivý pocit jako ze šampaňského na ledě, který jsem prožila už v kasinu, opojná směs touhy, veselí a tepla, která byla téměř okamžitě návyková. Věděla jsem, že bych se měla zlobit kvůli těm

znamením, kterými omezil mou sílu, jenomže prostě nešlo koupat se v tomhle pocitu a zůstat naštvaný. Bylo to prostě nemožné. Zalilo mě to jako sluneční světlo v jiné formě, a já jsem se užasle smála.

Když se naše energie spojily, Mircea začal a vzápětí se úplně uklidnil. Sotva jsem si toho všimla. Šťastně jsem se utápěla

v nádherné zlatavé záři. Jako by se dotýkal něčeho mnohem intimnějšího než krku, a na vteřinu jsem skutečně myslela, že mi župan spadl a po celém těle mě hladí něčí teplá ruka. Zkusila jsem polknout, ale v ústech mi vyschlo a na citlivých místech mi začal neodbytně bušit pulz. Vzpomněla jsem si na to, jak jsme se kdysi dávno s Mirceou schoulili na pohovce v Tonyho pracovně, on mě hladil po vlasech a vyprávěl mi pohádku.

Během této návštěvy jsem s ním strávila víc času než Tony,

z čehož polovinu času jsem se mu tulila na klíně, ale takto jsem nikdy nereagovala. Samozřejmě, bylo mi jedenáct. Když jsem mu na klíně seděla teď, mělo to zcela jiný význam.

Mircea měl podivný výraz, skoro zmatený, jako kdyby mě nikdy předtím neviděl. Chvilku mi pátravě hleděl do tváře, potom mě vzal za ruku a sklonil se nad ní. Pocítila jsem krátký dotek rtů, načež mě pustil a poodstoupil. Celá akce trvala možná deset sekund, ale i tak jsem po ní zůstala bez dechu, zrudlá a na chvilku se zlomeným srdcem, jako by mi někdo sebral to nejcennější v mém životě. Málem jsem po něm hmátla, jemu se ale podařilo odstoupit těsně předtím, než bych ponížila samu sebe. Seděla jsem a snažila se snížit srdeční tep na hodnotu, která by se alespoň blížila normálu, a zírala jsem na něj.

Úplně jsem zapomněla, jak moc je krmení upíra osobní

v porovnání s tím, co dělal Billy. Ani jsem o tomto aspektu nepřemýšlela v souvislosti s Mirceou, což mě teď udivovalo. Měl charisma, jímž proslula celá jeho rodina, měl dost velkou moc na to, aby získal a udržel si místo v Senátu, a jeho mužnou krásu nebylo možno popřít. Samozřejmě jsem se nikdy nesetkala s Draculou, ten zemřel dávno předtím, než jsem se narodila, ani s nešťastným Raduem, ale při pohledu na Mirceu jsem chápala, proč se tato rodina stala legendární. Pokud jste se s jedním z nich potkali, s největší pravděpodobností na to nezapomenete bez ohledu na to, jaké triky k zamlžení paměti byly použity.

Vzhlédla jsem a uviděla mračícího se Tomase, který očima těkal sem a tam mezi Mirceou a mnou. Co ho trápilo teď? Bylo

po všem. Pak jsem si všimla svého odrazu v zrcadle a viděla jsem, že mé oči ztratily soustředění, zrůžověla jsem a rty jsem měla pootevřené. Vypadala jsem, jako bych právě zažila opravdu dobrý sex, což nebylo příliš daleko od pravdy. Rychle jsem zapracovala na výrazu obličeje, aby tolik nezářil

a nevypadal jako „těsně po“.

Pritkin vypadal zničeně, jako kdyby právě viděl něco, co působí bolest, nikoli radost. „Nevěřím, že jsi jedl. Nevzal sis krev; vůbec jsi neporušil kůži.“

„Právě naopak,“ upravoval si Mircea límec téměř nervózním gestem. „Ale bylo to krmení, i když velice mírné.“ Pohlédl na Tomase, jako by chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel. Náhle se s vlčím úsměvem otočil k Pritkinovi. „Raffael ti to předvede, pokud chceš.“

Než jsem stihla okem mžiknout, přešel Rafe místnost a ovinul Pritkinovi prsty kolem zápěstí. Z mága vyrazil panický proud energie a já jsem ucítila, jak se mi náramek na zápěstí chvěje.

„Neublížím ti,“ řekl mu Rafe opovržlivě. „Neudělám ti nic jiného, než co se stalo Cassie. Jsi snad méně statečný než ona?“

Pritkin jej neslyšel. Výraz jeho tváře by mě zahnal do úkrytu, ale Rafe se ani nepohnul. Protože dostal přímý rozkaz od svého pána, asi se jinak zachovat nemohl. „Pusť mě, upíre, nebo přísahám při Kruhu, že budeš litovat!“

Náhle se všude kolem mě objevily Pritkinovy prvky. Chránil se zemí i vodou, které z něj prýštily současně, takže jsem měla pocit, jako by mě současně pohřbívali a topili. Můj náramek vyskočil jako zajaté divoké zvířátko, které se zoufale chce dostat pryč. Snažila jsem se nadechnout, ale nešlo to. Zatahala jsem za límec županu, ale to mi nepomohlo; froté není materiál, který by mě mohl dusit. Lapala jsem po dechu. Jako bych měla nepohyblivé plíce, takové velké boule v hrudníku, které už zapomněly, jak se dýchá. Pomalu jsem se svezla do křesla

a před očima mi vše zčernalo. Napadlo mě, že bych to byla celá já, kdyby mě v místnosti plné upírů zabil jediný další člověk.

Kapitola 10

Pod límec mi vklouzla teplá ruka, zlehka se opřela o kůži na klíční kosti, načež mi rukou prolétlo kratičké brnění. Dusivý pocit najednou trochu povolil. Vzduch byl těžký a obtížně se dýchal, ale dokázala jsem to zvládnout.

„Pusť ho, Raffaeli,“ vyštěkl Mircea, a když jsem zvedla hlavu, viděla jsem, že to právě jeho dotek prolomil mágovu moc. Rafe okamžitě uposlechl a otřel si ruku o stehno, jako kdyby se Pritkina dotýkal stejně nerad, jako to vnímal on. Mág se třásl snahou o ovládnutí své moci. Ta z něj stále tryskala, nebylo to ale tolik násilné, jako když vlny šplouchají na okraji jezera, místo aby se tříštily na břehu.

Mircea kývl na Rafea, který odešel ke dveřím a jednomu ze služebníků vydal rozkaz. Za chvíli dovnitř přivedli dalšího satyrodlaka. Byl to mladý blonďatý samec, který se, stejně jako ostatní, vrátil do své ne tolik strašidelné podoby. Jeho kůže měla zlatohnědou barvu, ladící s jeho vlasy i s vybledlou modří jeho očí. Mohl měřit přes metr osmdesát a postavu měl podobnou jako většina mladých satyrů. Pokud se tak nenarodí, pracují na sobě – podle nich není nic horšího než být považován za neatraktivního; leda snad impotence. Ne že by tenhle měl

v některém z těchto ohledů nějaké potíže. Nejistota cely mu způsobila ochabnutí, ale při pohledu na mě okamžitě znovu ožil. Odpustila jsem mu; oni si vážně nemůžou pomoct.

„Dívej se a uč se, mágu.“ Raffael vytáhl nůž a bez varování provedl mělký řez napříč satyrovou hrudí. Ten tvor ani nezasténal, což mě nijak nepřekvapilo. Obvykle stateční nebývají, ale před napůl oblečenou ženou nikdy nedají strach najevo dobrovolně.

Rafe držel ruku asi třicet centimetrů od satyrova trupu

a pomalu, jako by byly vytahovány neviditelnými šňůrkami, začaly vzduchem mezi nimi létat kapky krve, které se mu rozbíjely o dlaň. Jakmile dopadly, ihned se vsákly.

„Můžeme to dělat bez ranky, bez jakéhokoli poranění,“ řekl Mircea tiše. „Kdykoli, komukoli a kdekoli. Stačí se o někoho otřít v metru, potřást rukou,“ sklouzl pohledem ke mně, „nebo

i nějaké příjemnější věci, cokoli z toho stačí.“

Vydržela jsem pohled Mirceových tmavých očí a na okamžik jsem zase nemohla dýchat, ale tentokrát jsem spíš než s mocí někoho jiného bojovala se svým vlastním tělem. Takhle by neměly vypadat ničí oči – jako by skrývaly tajemství ke každému snu, jaký jste kdy měli, a jako by se každé přání efektně vyplnilo. Ruka, kterou mi držel na holé kůži, najednou působila spíše stimulujícím než uklidňujícím dojmem. Výraz jeho tváře se změnil, ani jsem ho nestihla pojmenovat, mé tělo si jej ale vyložilo jako erotický. Musela jsem se fyzicky držet područek

křesla, abych se mu nevrhla do náruče. Kruci, tohle bylo nečekané!

Mircea po chvíli odstoupil a část té teplé řeky, která mnou proudila, se ztratila, touha ale zůstala. Problém – kromě toho, že mě na Konzulčin rozkaz možná bude muset zabít – vězel v tom, že jsem si nemohla být jistá tím, kolik z toho, co cítím, je skutečné a kolik pramení z toho, že Mircea prostě chce, abych to tak cítila. Vzpomněla jsem si na první noc s Tomasem a na jeho pokus svést mě. Nechtělo se mi věřit, že ho při pohledu na mě, zabalenou v té velké osušce s večerníčkovou postavičkou, přemohla touha natolik, že si nemohl pomoct. Že by jednal na příkaz Senátu? Dělal snad Mircea totéž právě teď?

Věděla jsem, že se mě Tomas kvůli krmení nemusí dotýkat. Tohle Mircea Pritkinovi neřekl, ale mistr fyzický kontakt nepotřebuje. Kdokoli z nich mě mohl vysávat přes celou místnost, sát ze mě život v neviditelných mikroskopických částicích, které by nikdo jiný neviděl. Ani by si jich nevšiml.

A pokud by byli tak dobří jako Mircea, nezůstala by ani modřina nebo jiná výmluvná stopa na důkaz toho, že mi někdo krade krev. Nemyslela jsem si, že by Pritkin na tuto konkrétní informaci reagoval dobře; určitě ne s tím uštvaným a napůl zpanikařeným výrazem, který pořád měl. Vypadal jako člověk, který se právě probudil ze sna a zjistil, že je obklopen samými příšerami.

Mohla bych ho uklidnit, jenomže on by nevěřil ničemu z toho, co bych musela říct. Většina upírů by se z něj nedokázala krmit snadno, pokud by se jim to vůbec podařilo. Jeho znamení bylo skoro jistě příliš silné – aby mohl Rafe demonstraci dokončit, musel by je deaktivovat – a jeho zkušenosti by mu zřejmě řekly, že se v okolí vyskytuje nějaká forma hrozby. Běžný člověk by si ale nevšiml vůbec ničeho, snad kromě pocitu mírné letargie.

Tesáky označkované tělo za sebou upíři nechávají jenom ve filmech, nebo když někomu chtějí poslat vzkaz. Tony nějaký ten vzkaz bezpochyby brzy dostane.

V tu chvíli Louis-César konstatoval, že Mircea si pro jeden den užil zábavy dost. „Pokud tě naše zvyky zajímají, mágu Pritkine, mohu ti ke studiu doporučit několik vynikajících pojednání. Teď však na ně není čas.“ Pohlédl na svého kolegu. „Den běží a noc bude náročná. Můžeme pokračovat?“

Mircea si svlékl sako a hodil je na stolek, zaklonil hlavu a elegantně se na pohovce natáhl. Také si uvolnil horní

knoflíček vysokého límce na košili, jako by se v místnosti náhle

příliš oteplilo. Košile byla ze silného krémově bílého hedvábí, vyrobeného podle čínského vzoru, a místo knoflíků se zapínala na olivky. Materiál se nádherně leskl přesně tak, že vás to nutilo přejet po něm rukou, jestli to bude stejně hebké, jako to vypadá, neměl ale žádný vzorek. Oblek měl také prostý, nijak nepřikrášlený a černý, na něm ale ten minimalistický vzhled účinkoval. Působil jako jednoduchý rám kolem dokonalého obrazu: divák viděl jenom celkový efekt, opravdu ohromující.

I ve svém tlustém županu jsem se zachvěla. Souhlasila jsem s ním – v místnosti bylo až příliš teplo.

Pritkinova pokožka získala barvu starých hub. Myslím, že mu začaly docházet některé souvislosti. Obrátil se k Mirceovi.

„Můžete takto získat další upíry? Můžete své oběti přivolávat?“ Kousla jsem se do rtu.

Během zasedání Upír 101 byl Pritkin asi na obědě. Kvůli té neznalosti mi přišlo divné, že Stříbrný kruh vyslal jako styčného důstojníka se Senátem zrovna jeho. Z toho, co jsem od mágů

u Tonyho slyšela, jsem získala dojem, že váleční mágové působí v různých oborech a každý se zaměřuje na jinou hlavní kategorii nelidí – na upíry, dlaky, démony, na skřítky a víly a na magické bytosti, jako jsou draci. Zajímalo by mě, jakou specializaci má on.

Louis-César se na něj zamračil; možná ho napadlo totéž. Mircea ke mně teatrálně vztáhl jednu ruku. „Pojď ke mně, Cassandro,“ zahřímal. „Přikazuji ti to!“ Jeho jinak slabý přízvuk teď zesílil až tak, že to znělo, jako by mluvil Bela Lugosi.

Mimoděk jsem se usmála. Mircea byl proslulý příšerným smyslem pro humor, teď to ale pomohlo prolomit napětí.

Ještě víc jsem se stulila do měkce vycpaného křesla. „Díky za nabídku, ale je mi tady docela dobře.“ Pohovka mi ve skutečnosti a v daném okamžiku připadala mnohem lákavější, takže zůstat tady jsem považovala za velice dobrý nápad.

Dobře jsem věděla, že mé potíže částečně vyvolávají následky po krmení, ale Mircea by sváděl snad i světici. Žádné další komplikace jsem nepotřebovala, hlavně ne s někým ze Senátu. Klidně by mě mohl mít i rád, ale nakonec by stejně udělal to, co by chtěla Konzulka. Všichni by to udělali.

Mircea začal Pritkina popichovat. „Vídíš, příteli? Nic. Odmítá. Mé vábení zřejmě nebude tak silné, jak jsem si myslel.“

„Můžeme si vás přivolávat jedině po kousnutí,“ vysvětlil mu Tomas prostě. Rychle po mně střelil pohledem a já jsem si

všimla, že mu oči ztmavly nějakou emocí, kterou jsem ale nedokázala vyčíst.

Nechtěla jsem rozpoutat další debatu, raději jsem držela pusu zavřenou. Pravdou je, že i kdyby mě Mircea kousl, zřejmě by

v tom žádný rozdíl nebyl. Prostřednictvím kousnutí dokážou upíři ovládat většinu normálů: jedno kousnutí obvykle stačí, dvě jsou úspěšná vždycky a po třetím se z oběti stává upír, vázaný na svého pána, takže to stejně bylo sporné. Jenomže mě už Tony kousl dvakrát, aby si zajistil mou loajalitu: jednou, když jsem byla malá, a potom znovu, když jsem se k němu jako puberťačka vrátila. I přesto ale, kdyby se mě snažil přivolat –

a to už určitě udělal – neuspěl by.

Má teorie říká, že signál přerušilo mé neustálé spojení s duchy. Billy Joe byl se mnou skoro vždycky a já jsem neustále nosila jeho náhrdelník, který nás svazoval, i když jsme byli rozdělení.

A upíři duchy číst neumí. Jedním z bodů, kterými Billy obhajoval naši dohodu, bylo, že by s trochou štěstí mohl působit jako jakási spirituální rušička. Možná to fungovalo, nebo možná jsem jedním z mála lidí, kteří jsou vůči volání přirozeně odolní. O tom jsem ale pochybovala, protože to se většinou stávalo jenom

u obzvlášť silných uživatelů magie; už se ale staly i divnější věci. Sakra – mně se divnější věci stávají celou dobu!

Mircea se na mě díval s až přehnanou touhou, a já jsem se usmála. „Vždycky můžeš přijít ty ke mně.“ Už v okamžiku, kdy jsem to řekla, jsem to chtěla vzít zpátky. V jeho blízkosti nešlo zachovat si jasnou hlavu, ale já jsem si chtěla své schopnosti – ať už byly jakékoli – zachovat ostré. Nemusela jsem si ale dělat starosti. Mircea si mě chvilku prohlížel, jako by nad tím uvažoval, potom se usmál a zavrtěl hlavou.

„Jsi velice laskavá, že mi to nabízíš, dulceaţă, ale mně je docela příjemně tady.“ Podíval se na Tomase. „Možná později.“ Zatímco Tomas vedl Pritkina na jeho místo u dveří, Louis-César se posadil přede mě. Zdálo se, že Francouz je trochu nesvůj.

Z toho mála, co jsem o něm na základě pozorování z poslední doby věděla, to zřejmě znamenalo totéž, jako když ostatní dostávají záchvat. „Mademoiselle, na okamžik potřebuji vaši pozornost, prosím. Vím, že jste unavená a že za sebou máte komplikované zážitky, ale pokuste se, prosím, soustředit.“ Napadlo mě, že bych měla poukázat na to, že já jsem od tématu neodbočila, ale pak jsem si to rozmyslela. „Vzpomínáte si na jméno Françoise?“

Ostražitě jsem se na něj podívala. A jsme u toho zas. „Ano.“

„Vysvětlete mi, prosím, proč jste si myslela, že mě to jméno přesvědčí, abych vás ušetřil.“

Ohlédla jsem se po Tomasovi. Stroze přikývl. „Řekl jsem jim, co vím, ale sám jsem nechápal, co jsme tam dělali. Vím jenom to, že –“

„Mlč!“ přikázal mu ostře Louis-César. „Nemůžeme si dovolit nechat ji ovlivnit čímkoli, co řekneš.“ Když se zase obrátil ke mně, jeho oči měly tmavě šedomodrou barvu jako bouřkové mraky, stahující se nad oceánem. „Povězte mi to, prosím.“

„Fajn, ale pak se chci na pár věcí zeptat já, ano?“

Přikývl, takže jsem mu to všechno pověděla od okamžiku, kdy se mě dotkl a já jsem se nějak ocitla v tom hradu, přičemž jsem přeskočila přesně na místo, kde jsme byli a co jsme dělali, když jsem se tam ocitla poprvé. „Upálili ji, ale já – my – jsme nemohli nic dělat. Museli jsme jenom stát a dívat se, jak se to odehrává. Pak jsem přišla k sobě a vy jste řekl něco o tom, že byste si přál, abych to neviděla, a nazval jste ji Françoise. Copak si nevzpomínáte?“

Louis-César poněkud zezelenal. „Ne, mademoiselle, tohle není to, jak si ten náš krátký pobyt v té místnosti pamatuji já. Stejně tak Mircea ani Raffael. Omdlela jste, když jsem vám ošetřoval tvář, a když jste se probrala, byla jste naštvaná a chvíli také dezorientovaná. Připisovali jsme to tomu, co jste předtím prožila. O ženě jménem Françoise jste se vůbec nezmiňovala. Je pravdou, že jsem na prohlídce kobek v Carcassonne jednou byl, ale pokud vím, té noci tam nikdo nezemřel.“ Na okamžik zavřel oči. „Bylo to dost hrozné i bez toho.“

„Já jsem si to nevysnila!“ Každou minutou jsem byla zmatenější. „Říkáte, že jste nikoho toho jména nikdy neznal?“

„Jednu ano,“ odpověděl Louis-César tichým hlasem, ale pohledem by dokázal vznítit zápalku. „Jednu mladou cikánku, dceru jednoho z hradní stráže. Pracovala tam jako služebná, myslím, že proto, aby si ušetřila na svatbu s nějakým mladíkem.“

„Co se s ní stalo?“

Vypadalo to, že se mu udělalo nevolno. „To jsem se nikdy nedozvěděl. Měl jsem za to, že si její otec myslel, že jsme se… příliš sblížili a že ji poslal pryč. V té době jsem měl poměrně dobrou pověst a Françoise byla jednou ze služebných, které mě pravidelně navštěvovaly. Ale nikdy jsem se jí ani nedotkl.

Nechci do postele ženu, která tam není ze své vůle. A taková

služebná by měla pramálo na výběr, pokud bych… jí dělal návrhy. Do takové pozice bych ji nepřivedl.“

„Tak proč ji chtěl někdo zabít?“

Posadil se na okraj pohovky, jako bych ho praštila. „Protože jsem do ní byl zamilovaný. Dal jsem jí náhrdelník – pouhou cetku – protože žádné šperky neměla, a takovou krásu je nutno ozdobit. A dvakrát jsem jí dal peníze – opět jen banální částky, protože v té době jsem sám neměl nijak velké vlastní prostředky. Chtěl jsem jí jenom pomoci s výdaji na svatbu

a oplatit jí její laskavost. Musela to někomu říct, nebo ji snad někdo viděl s tím náhrdelníkem, a domyslel si…“ To poslední řekl, spíš jako by mluvil sám se sebou.

Moc mi to nepomohlo. „Proč by ji někdo zabíjel jenom proto, že jste ji měl rád? Kdo vás tak moc nenáviděl?“

S lokty na kolenou se předklonil a tvář mu zakryly vlasy. „Můj bratr,“ znělo to přiškrceně a zahořkle. „Za ta léta udělal i horší věci, aby mne strachem přinutil k poslušnosti.“

„Můžeš nám o tomto vidění říct ještě něco dalšího, Cassie?“ Mircea se tvářil velice vážně. „Důležitý může být každý detail.“

„Myslím, že nic dalšího nevím.“ Přemýšlela jsem o tom – na nějaká pronikavá pozorování jsem nebyla v nejlepším stavu – ale popsala jsem jim snad všechno. „Až na to, že žalářník mě – teda nás – oslovoval nějak podivně. M’sieur le Tour, nebo nějak podobně.“

Louis-César sebou trhl, jako bych ho praštila. „Má to nějaký význam?“ zeptal se ho Mircea.

Zavrtěl hlavou. „Ne. Jenom jsem tohle jméno neslyšel už velmi mnoho let. Jednu dobu mi tak říkali, zpravidla ale ne do očí.

Překládá se to jako ‚muž ve věži‘; často jsem byl v jedné vězněn. Někdo to mívalo i další významy,“ dodal tichým hlasem.

Pohlédla jsem na Mirceu. Tvářil se vážně, ale nekomentovala jsem to. „Řekni nám něco o tom druhém vidění, dulceaţă.“ Přikývla jsem a snažila se ignorovat skutečnost, že mé drahé tarotové karty byly přesnější než obvykle. Rozhodla jsem se

o tom nezmiňovat. Louis-César řekl, že to jméno není důležité, a já jsem nechtěla, aby zase někam odbočili. „Dobrá, ale stejně tomu nerozumím. Běžně vídávám to, co se kdysi stalo nebo co se má stát, ale je to jako sledovat televizi. Jenom se dívám.“

„Ale v poslední době to tak není.“

Rozpačitě jsem se zavrtěla. Ještě jsem neměla čas na to, abych to, co se stalo, zpracovala sama. Jak bych to dokázala vysvětlit

někomu jinému? „Během posledního jednoho nebo dvou dní to bylo jinak. Proč, to netuším. Možná proto, že když jsem se přemístila podruhé, byla jsem v těle někoho jiného. To se předtím nikdy nestalo.“

„Takže ses až do dnešního večera do nikoho nevtělila?“ byl to Pritkinův hlas, plný skepticismu. Chtěla jsem ho ignorovat, ale také jsem chtěla vědět, co se to děje.

„Ne. Nevím, jak jsem to udělala, ale když do mě Billy Joe vrazil…“

„Billy Joe je jméno toho tvého domácího skřítka?“

„Já žádného skřítka nemám,“ odsekla jsem. „Jednou provždy: nejsem žádná čarodějnice, jasný? Nejsem ani démon; nejsem žádnej podělanej strašák! Jsem jasnovidka. Víš, co to je?“ Možná se to stalo proto, že jsem ztratila nervy, nebo si na něj možná pamatoval ten náramek, který na něj měl zlost. Bez jakéhokoli varování se přede mnou objevila dvojice nožů, stejně nehmotných a plynných, jako bývá Billy po divoké noci venku, a letěly přímo na něj. Nevypadaly skutečně – připomínaly spíš vytvarované světlo – ale počínaly si docela dobře. Nechtěla jsem mu ublížit, ale náramek to zřejmě viděl jinak, protože se mu dýky zabořily hluboko do hrudi. Zařval a já jsem se instinktivně přikrčila a ucouvla. Dýky šly se mnou, zase přeletěly přes celou místnost a zmizely mi v náramku.

„Omlouvám se!“ zděšeně jsem sledovala, jak mu na hrudi vykvétají dvě jasně rudé rány. „Nevěděla jsem, že se to stane!“ V šoku jsem se podívala na tu věc na zápěstí. Neměla by být schopná mágovi ublížit, jenomže dýky jeho štítem projely, jako by tam nebyl.

„Kde jsi to vzala?“ prohlížel si můj náramek se zájmem Mircea.

„No, já jsem to… tak nějak našla, nedávno.“

„Opustilo to kvůli ní toho temného mága!“ vykřikl Pritkin hlasem zdrsněným bolestí a hleděl na mě s nenávistí. Tentokrát jsem mu to opravdu nemohla mít za zlé. „Temné zbraně jsou nestálé; vždycky jdou za tím největším zdrojem síly, aby zvýšily tu svou,“ ušklíbl se a klesl na kolena. „Je nebezpečná, je to ďábel!“

Z Pritkinova hrudníku, rozsekaného, jako by byl zasažen skutečnými zbraněmi, tryskala krev. Zírala jsem na něj v užaslé hrůze a nedokázala jsem uvěřit tomu, co jsem udělala. Neměla jsem ho ráda, ale součástí mého plánu rozhodně nebylo to, že bych ho zabila. Roztrhl si košili a z plných plic se nadechl.

Potom vzduch pomalu vydechl a něco si mumlal. Během

několika sekund se rány na hrudníku začaly zavírat. Tolik tedy k tomu, kolik nás tam bylo za lidi – zotavoval se stejně rychle jako upír.

Nakrčil rty. „Takže, Sibylo, ty říkáš, že jsi člověk. Přesto vládneš temnou zbraní, takovou, která krade energii protivníkům a obrací ji proti nim. Bojovaly za tebe temné čarodějnice a dnes v noci jsem tě viděl udělat něco, co nedokážou ani temní mágové. Ani sám Černý kruh nemá tu moc, aby ukradl něčí tělo, tím méně tělo mága, který se proti takovým věcem chrání!“ Chytil se kliky u dveří a zvedl se na nohy.

„Já jsem nic neukradla…“

Zuřivým gestem mě přerušil. „Ale já už jsem něco podobného předtím viděl, stvůru, která si bere životy druhých a používá je pro sebe.“ Zkusil se protlačit kolem Tomase, ale nikam se nedostal. To ho zřejmě naštvalo, takže na mě přes Tomasovo rameno alespoň křičel. „To jeta nejtemnější magie, kterou vládnou jen ti nejodpornější z démonů! Kruh měl pravdu, když mě za tebou poslal. Věděli, že si uvědomím, kdo opravdu jsi.

Kolik životů jsi už ukradla, Sibylo? Kolik vražd se

muselo odehrát, abys zachovala tu svou bídnou existenci?“ Vstala jsem a Louis-César se mě nesnažil zastavit. „Jmenuju se Cassie Palmerová! Mám rodný list, který to dokazuje. Já tu nekradu žádná těla. Nejsem žádný pošahaný démon!“ Podívala jsem se na Mirceu, který celou scénu pozoroval, jako většina lidí sleduje obzvlášť zábavný film. „Proč to musím pořád opakovat?“ Pokrčil rameny. „Já jim to říkám už roky, dulceaţă, ale nikdo mi nevěří.“

Pritkin mého momentálního rozptýlení využil pro vlastní záchvat. Jeho stádo magických nožů se najednou řítilo přímo na mě. Útok jsem nečekala, a stála jsem tam s pusou dokořán jako idiot. Tomas se pohyboval jako blesk, zachytil ale jenom dva nože. Dva další se jeho máchajícím rukám vyhnuly a zamířily na mě. Neměla jsem čas ani přemýšlet, natožpak udělat cokoli, abych se ochránila. Cítila jsem, jak mé znamení vzplálo, ale nevěděla jsem, jestli se dokáže vypořádat s kouzelnými zbraněmi. O sekundu později jsem to pořád nevěděla, protože nože trčely v golemově těle, kde po dopadu vibrovaly.

Nechápavě jsem na ně zírala, než mi došlo, že Pritkin zřejmě zapomněl zrušit rozkaz, aby mě golem ochránil. Zařval na něj, aby mu uhnul z cesty, ale to už ho chytil Tomas.

Nevím, jestli se Tomas s válečnými mágy utkal už někdy předtím, ale tohohle podcenil. Na Tomasovu hlavu přiletěla jedna z Pritkinových lahviček a postříkala ho nějakou červenou látkou, která vypadala jako krev, ale pálila jako kyselina. Tomas ho nepustil, ale ta věc se mu dostala do očí, takže na okamžik oslepl. Pritkin vzápětí udělal takové divné gesto, jako by tahal za neviditelné lano, a oba nože trčící z golema se rozlétly zpátky k němu. Jeden Tomase zasáhl do nohy a druhý mu skoro usekl levou ruku v zápěstí. Padl na jedno koleno a Pritkin se mu dokázal vytrhnout. Vyhnul se noži, vrženému Louisem-Césarem, uskočil před mrskajícími se Tomasovými končetinami a namířil na mě obě své pušky.

Nemyslela jsem; zareagovala jsem, což mě zřejmě zachránilo. Ruka mi prudce vylétla vzhůru a proti Pritkinovi vylétly dva plynné nože, které mu zbraně vyrazily z rukou v okamžiku výstřelu. Sice se mu podařilo dvě rány vypálit, kulky ale neškodně zmizely v golemově hlíně. Překvapeně jsem na něj hleděla. Vypadal tak neohrabaně, že bylo těžké uvěřit, jak rychle se může pohybovat. Na příkaz svého rozzuřeného pána najednou zmizel. O sekundu později se ocitl na druhé straně místnosti, kde bojoval s Louisem-Césarem. Francouz do něj svůj rapír zabodával znovu a znovu, golem ale neměl žádné životně důležité orgány, jež by šly zasáhnout. Vyhýbal se jeho úderům

i přesto, že byly tak rychlé, že jsem je sotva postřehla, golem jej ale stejně pomalu vytlačoval směrem k protější zdi, pryč od boje.

Pritkin něco zařval a s granátem v dlani se na mě vrhl. Tomas, který po něm vystartoval, jako by byl vystřelen z děla, ve vzduchu ztuhl a dopadl na zem, kde zůstal nehnutě ležet.

O zlomek sekundy později jsem pochopila proč; něco, co jsem vnímala jako obrovskou neviditelnou ruku, mě popadlo a mě

i můj náramek to drželo tak, abych se nemohla ani hnout. Podobný trik použil ten temný mág, jenomže tentokrát nebyl nikdo, proti komu bych se mohla vzepřít. Pritkin přeskočil přes Tomase a vyhnul se Rafeovi, který byl kouzlem zasažen také. Celá místnost se změnila ve zmrazený živý obraz. Všimla jsem si krutého úsměvu, který se mágovi mihl ve tváři. Když se jeho oči setkaly s mými, poznala jsem, že ten šílenec mě skutečně hodlá zabít, i kdyby při tom měl zemřít.

Jenomže Pritkin i já jsme zapomněli na Mirceu. Vynořil se jakoby odnikud, jenom taková tmavá šmouha v mém zorném poli, chytil mága za ruku, zlomil mu zápěstí a vyhodil granát

z okna. Dokud jsem ještě mrkala překvapením, popadl Mircea Pritkina kolem krku a zvedl ho ze země. O sekundu později už přes pohovku přeskočil Louis-César s golemem v několika kusech za sebou, vzápětí se mu ale ve tváři rozlil výraz vědomí, že už je příliš pozdě.

Ještě pořád jsem se nemohla hnout, ale Raffaelovi se podařilo kouzlo setřást a s pomocí Mirceova odhozeného pláště – aby se jich nemusel dotýkat – odrážel několik lahviček, které se na něj zaměřily. Místností potom otřásl výbuch granátu, který ze stropu spustil déšť omítky a roztříštil okenní tabulky, jejichž střepiny proletěly kolem těžkých závěsů a zasypaly podlahu. Ta neviditelná ruka mě nakonec pustila a já jsem se rozkašlala, pozpátku jsem se zhroutila do křesla, dusila jsem se prachem

z omítky a z toho hlasitého zvonění v uších jsem skoro ohluchla. Rozzuřeným pohledem jsem střelila po Pritkinovi, ten byl ale naprosto a skutečně znehybněný. S jeho arzenálem to ale bylo něco jiného, ale Louis-César už začal potichu odříkávat něco, co způsobilo, že se létající zbraně zastavily. Rafe zachytil dvě lahvičky, které se mu vznášely před obličejem, a nacpal je do košíku u krbu, z něhož napřed na podlahu vysypal naaranžované sušené květiny. Zavřel proutěné víko a potom posbíral všechny ostatní součásti létajícího arzenálu a přidal je do sbírky. Viděla jsem, jak víko mírně poskakuje nahoru a dolů, jak se jeho zajatci snažili osvobodit. Jedna z baněk, které chytit nestihl, se pokoušela proklouznout ke mně; pomalu a nikým jiným nepozorována se sunula po podlaze. Dívala jsem se na ni a přemýšlela, jakou zvolit obranu, abych nerozbila sklo

a neskončila potřísněná jejím obsahem, můj náramek se ale v boji vyznal lépe než já. Zvedl mi ruku a vyslal nůž, který

lahvičku rozbil. Nádobka se s lupnutím odpařila a zanechala za sebou jenom podivný zatuchlý pach.

Mircea promluvil klidným, přesvědčivým hlasem. „Odvolej je, mágu, nebo ti nesmírně rád ukážu krmení ve starém stylu.“

Já jsem mu věřila, ale Pritkin byl buďto tvrdohlavější, nebo hloupější. Brokovnice se sama zvedla ze země a namířila na mě.

„Jenom do toho, ale tu ďábelskou kurvu vezmu s sebou!“

Louis-César po zbrani skočil a trhl jí nahoru přesně v okamžiku, kdy vypálila. Prostřelila díru do krbu za mnou. Kdyby šla rána

o jediný palec doleva, byla bych na víc kusů než ten golem.

K oblaku prachu se přidalo ještě krupobití cihel a malty; několik odletujících úlomků mi narazilo na kůži. Vykřikla jsem a v příští vteřině to vypadalo, jako by se do místnosti vřítil hurikán. Skrz

bouři prachu a úlomků, které kolem nás vířily, jsem viděla, jak se Mirceovi z tváře sloupla žoviální maska a její místo zaujalo cosi divokého. Už jsem viděla i jiné upíry bez lidského zevnějšku, takto ale nevypadali. Byl příšerný i krásný zároveň, měl jiskřící alabastrovou pleť, na palec dlouhé tesáky a oči jako žhavou lávu.

Vítr mrštil Pritkinem proti zdi a pod náporem té síly, která proti němu udeřila, se mu divoce zkroutil obličej. Vidění mu ale zůstalo zachováno, a výrazem v očích dával jasně najevo, že neměl ani tušení o tom, co se pod tou dokonalou fasádou skrývá. To si myslel, že členové Senátu svá místa získávají díky práci pro charitu? Ohromilo mě, že vydržel tak dlouho.

„Cassandra je moje,“ oznámil mu Mircea hlasem, který by dokázal roztavit sklo. „Ještě jednou se jí dotkni, a ať patříš ke Kruhu nebo ne, já si tě podám a dohlédnu na to, abys zbytek věčnosti strávil tím, že budeš žadonit o smrt.“

„Mirceo!“ Louis-César se ho nepokoušel dotknout, ale jeho hlas prolétl bouří jako vařící voda sněhovou závějí. „Prosím! Znáš přece situaci. Existují i jiné způsoby, jak se s ním vypořádat.“

Vítr se zvolna ztišil. Uvědomila jsem si, že se z přemíry vzrušení celá třesu. Nějak se mi podařilo se na roztřesených nohou postavit a došla jsem k místu, kde Mirceova síla stále držela Pritkina u zdi, i když už měl zavřené oči, aby nemohl být ovládán pohledem. Po tváři mi na límec županu stékalo několik stružek krve, ale nevšímala jsem si jich. V porovnání

s Tomasem jsem se z toho dostala až neuvěřitelně lehce. Velice zrasovaná verze mého bývalého spolubydlícího teď Pritkina prohledávala, kde má další zbraně. Tomasovo zápěstí

se už začínalo splétat dohromady, před očima se mi obnovovaly šlachy a vazy, ale obličej se ztrácel v hromadě opařeného masa a zdálo se, že mu zbylo jenom jedno oko. Hrůzou jsem se zachvěla, když jsem si všimla jeho výrazu – jasně říkal, že jediný důvod, proč už mág není mrtvý, spočívá v tom, že Tomas se ještě nerozhodl, který ze způsobů popravy bude nejvíc bolet.

Podívala jsem se na Mirceu. Jeho výraz tváře už nebyl uklidňující. Ten muž, kterého jsem znala, měl vždycky vyrovnanou a v podstatě jemnou osobnost, vyprávěl spletité historky a příšerné vtipy, rád se dobře oblékal a nevadilo mu hrát nekonečné partie dámy se šíleně zamilovanou jedenáctiletou holkou. Nebyla jsem tak naivní jako Pritkin – věděla jsem, že pravda je mnohem složitější. Mircea vyrostl u dvora, kde byly vraždy a krutosti na pořadu dne, kde jeho

vlastní otec vyměnil dva ze svých synů za smlouvu, kterou neměl v úmyslu dodržet, a kde by byl umučen až k úděsné smrti, kdyby se k němu ta cikánka nedostala jako první. Když projdete takovou spoustou hrůz, moc místa pro soucit ve vás nezbude. Ale pořád měl i tu svou lepší stránku, že? Upřímně řečeno jsem to už nevěděla jistě.

Jako dítě jsem od něj nikdy žádnou hrozbu nepocítila. Klidný a laskavý Mircea se smějícíma se hnědýma očima, které se

v koutcích trochu nakrčily. Bylo těžké smířit se s tím, že jde stále o touž osobu, kterou jsem viděla teď. Měl tenhle děsivý aspekt v sobě vždycky, doutnal mu pod povrchem, ale já jsem byla prostě příliš slepá na to, abych to viděla? Teď jsem ho tedy viděla. Jakkoli jsem Pritkina ráda neměla, nechtěla jsem, aby zemřel. Mohl to být – a taky pravděpodobně byl – blázen, ale já jsem potřebovala, aby mi vysvětlil, co se to se mnou děje, nebo aby kontaktoval někoho, kdo by to dokázal. Sama jsem totiž nikoho jiného, koho bych se mohla zeptat, neznala. „Nezabíjej ho, Mirceo.“

„Nemáme v úmyslu ho zabít, mademoiselle,“ odpověděl Louis-César, který ale ze svého kolegy nespouštěl oči. Tomas dokončil odebírání mágových zbraní, alespoň tedy těch, které jsme viděli. Měla jsem pocit, že jich má k dispozici ještě dost a můj náramek s tím podle všeho souhlasil. Ohříval mi zápěstí a zdál se být těžší než před několika minutami. Byla bych ho ráda sundala – začínal mě trochu děsit – ale zatím pro to nenastala vhodná doba. „Ode dnešní noci jsme ve válce s Temným kruhem; nijak si nepřejeme bojovat také se Světlým.“

„Buď opatrný,“ ozval se Rafe vedle mě. „Ujisti se, že je úplně odzbrojený.“

„Je to válečný mág,“ prohodil Mircea věcně. „Ten nebude odzbrojený nikdy.“

„Dokud nebude mrtvý,“ dodal Tomas a já jsem si všimla, že ve zdravé ruce stále svírá jeden z mágových svíjejících se nožů.

Pohyboval se rychlostí blesku – myslím, že se mu zalíbila ironie toho, že Pritkina zabije jeho vlastní zbraní – ale Louis-César byl rychlejší. Jeho ruka chytila Tomase za zápěstí jen o chlup před Pritkinovým hrudníkem.

„Tomasi! Nedovolím ti rozpoutat válku!“

„Pokud budete tuhle věc ukrývat,“ Pritkin na mě skoro plivl,

„tak s námi budete válčit, ať budete chtít nebo ne. Byl jsem sem poslán proto, abych zjistil, co je zač, a abych s ní náležitě naložil, pokud představuje nějakou hrozbu. Čekal jsem, že

objevím jenom nějakou věštkyni, padlou Sibylu, ale tohle je mnohem horší, než jsem očekával. A to, co vím já, ví i Kruh. Jestli se ji nepodaří zabít mně, můžete očekávat tucet, možná stovku dalších, kteří přijdou místo mě.“ Podíval se na mě tak, že kdyby mohl zabíjet pohledem, ušetřil by Kruhu starosti. „Už jsem s jednou z těch věcí bojoval předtím. Vím, co dokážou,

a rozhodně to nenechám naživu.“

Znovu se po mně vrhl, ale jediné, čeho tím dosáhl, bylo, že se málem udusil, protože Mirceovo neviditelné sevření mělo sílu ocelové rukavice. Bylo to divné, protože Mircea se zase vrátil ke svému obvyklému klidnému výrazu. Oči projevovaly jen nejasný zájem, jeho tváře nabyly normální barvu a rty mu zvlnil lehký úsměv. Po tom spalujícím hněvu nebylo nikde ani stopy. Otřásla jsem se. Takovéto herecké schopnosti mi dělaly starosti.

Obrátila jsem pozornost zpátky k mágovi a došlo mi, že jedinou osobou, o níž jsem si mohla být jistá, že mi nelže, je tento muž, který se mě právě pokusil zabít. Bezva.

„Já nejsem žádné to,“ řekla jsem mu, ale zůstala jsem daleko mimo jeho dosah. „Nevím, co si myslíš, že se tady děje, ale já pro tebe nejsem žádná hrozba.“

Zasmál se, ale za daných okolností spíš jenom přiškrceně.

„Samozřejmě že ne. Jsem moc starý na to, aby se o mě zajímala nějaká Lamie. Tu, kterou jsem zabil, jsem vystopoval prostřednictvím těl dvaceti dětí, které využila k udržení toho svého odporného života. Nedovolím, aby se to stalo znovu.“ Musela jsem potlačit zlost, proto jsem se obrátila k oknu, rozhrnula jsem závěsy a uviděla plochou, červenohnědou krajinu a bleděmodrou oblohu. Kolem díry, která v zemi zbyla po granátu, se shromáždila celkem velká skupina lidí, ale nikdo nás neobtěžoval. Zřejmě jim došlo, že se o sebe dokážeme postarat sami. Znovu jsem se otočila k tomu nenávistnému obličeji. „Co když se mýlíš, a já nejsem žádná ďábelská věc?

Copak bys to nechtěl předtím, než mě zabiješ, vědět s jistotou?“

„Už to vím. Žádný člověk nedokáže to, cos udělala ty. Není to možné.“

„Před pár dny bych s tebou souhlasila. Teď ale vím, že je to jinak.“ Zjistila jsem, že se mu asi nedokážu podívat do očí.

S takovou nenávistí se na mě zatím nikdy nikdo nedíval. Tony mě sice chtěl zabít, ale byla jsem ochotná se vsadit, že kdybychom se dívali vzájemně do očí, jeho oči by takto nevypadaly. Díval se na mě jako na obrovskou osinu a jako na způsob, jak zpečetit určitou dohodu, ne jako na ztělesněné zlo.

Cítila jsem se provinile i přesto, že jsem věděla, že se Pritkin plete; přesně to mě vytočilo takovým způsobem, jak se to nepodařilo žádnému z jeho fyzických útoků. Já jsem rozhodně vraždícím šílencem nebyla.

„Říkal jsi, žes takové věci už lovil. Neexistuje nějaká zkouška, kterou jsi používal, aby ses ujistil, že máš pravdu? Nebo snad na potkání zabíjíš každého podezřelého?“

„Zkoušky existují,“ procedil Pritkin skrze zaťaté zuby, jako by mu hovor se mnou způsoboval utrpení. „Ale těm tvým upířím spojencům by se nelíbily. Jsou k nim potřeba svěcená voda

a kříž.“

Užasle jsem se ohlédla na Mirceu, který obrátil oči v sloup. Co to ten Pritkin sakra četl? Brama pošahanýho Stokera? Démoni sice z posvátných předmětů strach mít můžou, ale upíři určitě ne. Ve znaku Mirceovy rodiny je zobrazen drak, symbol odvahy, objímající kříž, znamení rodinného katolicismu. Zdobil sice zeď za jeho židlí v Senátu, ale Pritkin měl zřejmě moc práce s tím, jak na mě nenávistně zíral, než aby si toho všiml. Napadlo mě, jestli bych mu neměla dát přednášku na téma, že upírství je něco jako lykantropie čili metafyzická choroba. Pochybovala jsem ale o tom, že by věřil tomu, že legendy, jež tvrdily, že

v každém novém upírovi přebývá démon, způsobila středověká hysterie. Pritkin podle mě viděl démony úplně všude, ať už tam byli nebo ne. Jediné věci z arzenálu hollywoodských zbraní, které na upíry ve skutečnosti platí, jsou totiž přímé slunce – na ty mladší určitě – kůly a česnek, ale ten pouze, pokud byl použitý jako součást ochranného znamení. Kdybyste ho jenom tak pověsili nade dveře, neměl by vůbec žádný účinek – sakra, Tony ho na bruschettě s trochou olivového oleje přímo miluje! Mircea mi nepomáhal, jenom se na mě zašklebil. „A to jsem si vždycky myslel, že mé nejméně oblíbené věci jsou špatné víno a mizerný vkus!“ Shovívavě se pousmál tomu, jak jsem se zatvářila. „Dobrá tedy, má drahá. Myslím, že tady pár křížů určitě najdeme. A pokud se nemýlím, Rafe drží několik lahviček svěcené vody takříkajíc v zajetí.“

Rafe s košem popošel vpřed. Znělo to, jako by uvnitř řádila hrst mexických skákajících fazolí, které se zoufale snaží dostat ven; všichni jsme na koš v pochybách civěli. „Já s tím nesouhlasím,“ ozval se Tomas. „Byl jsem Konzulkou pověřen, abych Cassie udržel v bezpečí. Co když lže, a v těch věcech je kyselina nebo výbušniny? Víte, že mu nemůžeme věřit.“

„Mágovi nikdy nevěř,“ souhlasil Rafe, jako kdyby něco citoval.

„Já je vyzkouším,“ řekl Louis-César a vytáhl jednu lahvičku tak rychle, že jsem neměla šanci ho zastavit. Ale nevylil si ji na vlastní kůži, jak jsem se napůl bála, ale zavřenou fiálu přidržel Pritkinovi zátkou pod nosem. „Hodlám ti to vylít na paži. Pokud to není bezpečné, bylo by dobré, kdybys mi to řekl teď.“

Pritkin ho ignoroval a stále na mě zlostně zíral, jako by se víc staral o to, co bych mohla udělat já, než o místnost plnou upírských mistrů. Zřejmě se mezi nimi nepohyboval dost dlouho na to, aby pochopil nuance. Louis-César řekl jenom to, že ho nezabijí – takže zbývala ještě spousta možností, otevřených dokořán. Já bych si na jeho místě asi dělala starosti, ale Pritkin měl tolik práce s tím, že se na mě mračil jako smrt, že si toho, jak mu na kůži dopadlo několik kapek bezbarvé tekutiny, sotva všiml. Všichni jsme to pozorně sledovali, jako bychom čekali, že mu to začne ruku rozežírat, ale nic se nestalo. Louis-César se natáhl ke mně, ale Tomas ho chytil za zápěstí.

Ve Francouzových očích se stříbrně zablesklo. „Dávej pozor, Tomasi,“ řekl tiše. „Tentokrát se do tebe nikdo nepřevtělil.“ Tomas to varování ignoroval. „Mohl by to být jed – a on si mohl vzít protijed, nebo je ochoten zemřít s ní. Nedovolím, aby se jí něco stalo!“

„Jestli se něco stane, převezmu před Konzulkou odpovědnost já.“

„Ale mně na Konzulce nezáleží.“

„Snad aby ti záleželo na mně.“

Začaly se vytvářet dva přílivy třpytivé energie dostatečně silné k tomu, aby mi na rukou naskákala husí kůže a aby se můj náramek roztančil. „Dost!“ Mircea mávl rukou, a ta síla

v místnosti značně zeslábla. Vzal Francouzovi lahvičku z ruky a jemně k ní přičichl. „Voda, Tomasi, je to jen voda a nic víc.“ Podal mi ji a já jsem si ji vzala dřív, než Tomas mohl něco namítnout.

Věřila jsem Mirceovi, a kromě toho na ni nereagoval ani náramek, ani mé znamení. „Je to v pořádku.“

„Ne!“ Tomas po lahvičce hmátl, ale Louis-César mu ruku srazil. Pohlédla jsem na Pritkina, který mě napjatě pozoroval. „Tak na ex!“ Polkla jsem to naráz. Přesně, jak říkal Mircea, byla to jenom voda, i když trochu zatuchlá. Pritkin se na mě díval jakoby

v očekávání, že mi z uší začnou stoupat pramínky páry nebo tak něco. „Spokojen? Nebo mi ještě chceš kolem krku pověsit pár křížů?“

„Kdo jsi?“ zašeptal.

Vrátila jsem se ke křeslu, to ale bylo pokryté cihlovým prachem, proto jsem se místo něj rozhodla pro pohovku. Když Mircea prohodil granát oknem, rozbilo se, takže jsem napřed musela na podlahu smést střepy. V duchu jsem Pritkinovi radila, aby pro mě měl nějaké pořádné odpovědi, protože už mi vážně hodně lezl na nervy. „Unavená, ztuhlá a z tebe k smrti znechucená,“ řekla jsem upřímně.

Mircea se zasmál. „Nezměnila ses, dulceaţă.“

Pritkin se mi díval do očí a z tváře mu část toho zuřivého vzteku přece jen zmizela. „Já tomu nerozumím. Pokud jsi démon, nemůžeš pít svěcenou vodu a neprojevit žádnou reakci. Ale na druhou stranu nemůžeš být člověk a dělat to, co jsem viděl.“

Mircea se usadil na pohovce, poté co z ní kapesníkem pečlivě odmetl prach. Vzal do ruky jednu z mých bosých nohou

a mimoděk ji pohladil. Najednou jsem se cítila mnohem lépe. „Já jsem se naučil, mágu Pritkine, v tomto vesmíru nikdy neříkat nikdy.“ Podíval se na mě s ironickým úsměvem. „Ten si totiž libuje v tom, že nám předkládá to, o čem my co nejdůrazněji prohlašujeme, že nemůže existovat.“

Louis-César na mě s očekáváním pohlédl a já jsem přikývla.

„Jo, já vím. Kdyby lidi na minutu přestali zkoušet mě zabít, řekla bych vám o Françoise, nebo aspoň to, co vím.“ Rychle jsem jim povyprávěla o své druhé cestě tak podrobně, jak jsem si pamatovala, nezmiňovala jsem se ale o čarodějnici ze sedmnáctého století, která se podle všeho poflakovala po Las Vegas. Říkala jsem si, že jestli mám skončit v cele, nechci, aby měla polstrované stěny. „To je zhruba to, co nám řekl Tomas,“ okomentoval to Louis-César, když jsem skončila. „Ale není to tak, jak si to pamatuji já.“

„Takže nám zůstávají tři možnosti,“ Mircea je vypočítal na prstech. „Jednak, že nám Tomas a Cassandra bez žádného zřejmého důvodu lžou, že prožili stejnou halucinaci ve stejnou dobu, nebo že říkají pravdu. A já lež z ani jednoho z nich necítím.“ Podíval se na Louise-Césara, který přikývl. „Musím poukazovat na absurditu dvojité halucinace s takovými podrobnostmi o událostech, které ani jeden z nich nemohl znát, pokud by tam nebyli?“

„Takže nám zbývá jenom pravda,“ Louis-César si úlevně povzdechl. „A to znamená…“ Mircea větu dokončil za něj. „Že změnili historii.“

Kapitola 11

„To není možné.“ Měla jsem pocit, že jsem docela silná v kramflecích. „Já minulost vídám; neměním ji.“

„Pýthiina síla přechází,“ mumlal Pritkin, jako by mě neslyšel.

„Ale ne, to není možné.“ Najednou vypadal jako malý zmatený chlapeček. „Pýthie se nemůže do nikoho převtělit. Nemůže ti tu schopnost dát, ona ji nemá.“

„To ponechme stranou,“ řekl Louis-César téměř bez dechu.

S dychtivým pohledem pozoroval Pritkina. „Mohla by Pýthiina moc Cassandře umožnit metafyzicky cestovat na jiná místa a do jiných dob?“

Pritkin se zatvářil ještě o něco nejistěji. „Musím se poradit se svým Kruhem,“ řekl poněkud vratkým hlasem. „Na tohle jsem nebyl připraven. Řekli mi, že je jenom podezřelá z odpadlictví. Pýthie má nástupkyni. Její schopnosti by neměly přejít na tuhle… osobu.“

„Jaké schopnosti?“ Když už jsem získala status osoby – jakkoli dočasné to mohlo být – rozhodla jsem se té výhody využít. To, co ví, bude lepší zjistit předtím, než se rozhodne, že jsem jakýsi zvláštní druh démona.

„Ne,“ Pritkin pevně zavrtěl hlavou. „Nemohu mluvit za Kruh.“

„Snažil ses za něj mluvit celý večer,“ řekl Tomas a popadl mága za rameno tak silně, že by se zapotácel, kdyby ho stále nedržela Mirceova síla. „Ale teď, když nám tím můžeš pomoct, nechceš?“ Tomasovo zápěstí se až na ošklivou červenou jizvu zahojilo, obličej ale neměl o nic lepší. Nezdálo se ani, že by se mu zlepšila nálada.

„Já… jsou to nebezpečné věci. Nemohu o nich mluvit bez svolení.“

„Říkal jsi, že oni vědí to, co víš ty,“ zavrčel Tomas. „Kontaktuj je; získej to svolení.“

Pritkin se kolem sebe divoce rozhlížel, jako by hledal pomoc. Žádnou nenašel. „Zkusím to, ale vím, že se budou chtít sejít,

aby to mohli prodiskutovat. A budou chtít, abych ji před ně předvedl. Nebude to rozhodnuto rychle.“

„Jak dlouho?“ připojil se k Tomasovi Louis-César. Společné zastrašování jim šlo opravdu dobře. Kruci, vždyť jim to skvěle šlo i samostatně.

Pritkin udělal tu chybu, že se snažil svou nervozitu zakrýt hrubostí. Na to, aby odbyl senátora, odpověděl až příliš pohotově. „To nevím. Možná několik dnů.“

V modrých očích Louise-Césara se náhle zableskla stříbrošedá barva, jakou má rtuť, a téměř úplně mu zmizely panenky.

Zadržela jsem dech, a nebyla jsem sama. Jediným zvukem v místnosti bylo Pritkinovo namáhavé dýchání, které se rozléhalo tak hlasitě, jako by mu někdo před ústy držel

mikrofon. Mircea ho najednou propustil, a on by se zhroutil na zem, kdyby jej Louis-César nepopadl za košili a nehodil ho zpátky proti stěně.

Když jsem Louise-Césara viděla v kasinu v akci, nepřesvědčil mě, že mám před sebou predátora predátorů. Bojoval sice dobře, ale já už jsem za ty roky viděla dobrých bojovníků spoustu, a nijak mě neuchvátilo, že by rapír – jakkoli dlouhý

a ostrý – mohl být náhradou za pořádnou střelnou zbraň. Na to jsem strávila příliš mnoho času v Tonyho domě, lépe známém jako spolek Zbraně pro nás. Chápala jsem, proč jsem z něj měla takový strach já – byl mým portálem do země šílených duchů

a špinavých kobek – ale ostatní tohle nevnímali, takže jsem nechápala, proč se ho podle všeho tolik bojí oni. Většinou vypadal s těma velkýma modrýma očima a s dolíčky ve tvářích skoro sladce. Pak mi to ale konečně došlo. Byl sice pohledný… ale asi jako tornádo těsně předtím, než se prožene městem.

V tom okamžiku jsem věřila tomu, že by mu ten šílený plán u Danta mohl vyjít a že by opravdu dokázal odrážet dvacet upírů do doby, než by mě Tomas odnesl do bezpečí. „My

nemáme celé dny,“ zasyčel a z Pritkinovy tváře odtekl i zbytek krve.

Mircea promluvil a jeho hlas působil jako tiché zurčení vody, protékající místností – tlumil prudké povahy a chladil tváře.

Cítila jsem, jak se mi zpomaluje tep, až jsem se konečně dokázala zhluboka nadechnout. „Možná by mág Pritkin chtěl svůj Kruh kontaktovat odjinud? Myslím, že nám řekl všechno, co jsme potřebovali vědět – nerad, ale řekl.“ Usmál se na Pritkina.

„Možná by ses jich chtěl zeptat, proč na Cassie poslali zrovna tebe, jejich nejznámějšího lovce démonů. Myslím, že máš

pověst… jak bych to jen řekl? Výjimečně umíněného? Kdybych byl podezřívavý, skoro bych uvěřil tomu, že chtěli, aby ses v ní zmýlil a odstranil ze soutěže možnou soupeřku.“ Pritkin na něj zíral a jeho tvář zvolna získávala rozzuřený výraz a cihlově červenou barvu. Doufala jsem, že jeho srdce nedostává zabrat tolik jako jeho pleť. Měla jsem pocit, že jestli si infarkt nepřivodí sám, někdo v Kruhu nabídne nějaké vysvětlení, jež se o to postará.

„Nikam nepůjde!“ ozvali jsme se s Louisem-Césarem současně. Elegantním gestem mi dal přednost a já jsem ho nervózně po očku pozorovala, zatímco jsem se chaoticky zvedala, abych se mohla postavit před Pritkina. Upírovy oči byly stále stříbrné. Nechtěla jsem zjistit, co se stane, až se opravdu rozčílí.

„Nikam nepůjdeš, dokud nedostanu pár odpovědí. Kdo je ta Pýthie, proč mě pořád nazýváš Sibylou a o jakých schopnostech to mluvíš?“

Pritkin se podrobil bez jakéhokoli dohadování. Zdálo se, že z něj bojová nálada na chvíli vyprchala. Hlas měl trochu nakřáplý. „Pýthie je jméno starověké věštkyně v Delfách,

největším Apollónově chrámu. Ženy, které byly po dva tisíce let na tuto pozici vybírány, byly pokládány za věštkyně pro celý svět, přičemž králové a císaři určovali svou politiku na základě jejich doporučení. Tato pozice zanikla s úpadkem Řecka, ale ten výraz se stále používá s úctou. Je to titul hlavního světového proroka, silného spojence Kruhu. Je jedním z našich hlavních aktiv, protože nelidští tvorové tento dar nemají.“

„Co to má společného se mnou?“

„Pokaždé, když je zvolena nová Pýthie – to je naše pojmenování skutečné jasnovidky – je jako její nástupkyně vybrána také nová Sibyla. Ta je od dětství cvičena v tom, aby toto břímě pochopila a aby věděla, jak je nést. Pýthie je stará a už nedokáže svou moc dobře ovládat. Moc by měla přejít na její nástupkyni, tu ale před více než půl rokem unesl Rasputin a Temný kruh.“ Měl unavený pohled. „Pýthiina moc se

v nepřerušené tradici předává po tisíce let. Ale teď se

o nástupnictví obávám. Dědička je určitě mrtvá. Proč jinak by její moc přešla na tebe, i když jen částečně? Na podvodnou věštkyni bez výcviku a bez pochopení toho, co tato pozice znamená?“

Mozkem se mi rozléhalo jedno slovo z jeho řeči. V hrůze jsem na něj zírala. „Částečně? Co to sakra znamená?“ Hlas mi

stoupal až skoro do řevu, takže jsem se musela odmlčet, abych se trošičku uklidnila. „Ani náhodou! Řekni tomu svému Kruhu, že tu práci nechci.“

„To není práce. Je to poslání. A dědička nemá na vybranou.“

„Leda hovno, že nemám! Musíte si najít tu svou Sibylu

a přivést ji zpátky.“ Podívala jsem se na Tomase. Ten pohled skoro bolel i mě. „A co jsi to použil na jeho obličej? Nehojí se to.“

Odpověděl mi Rafe. „To je dračí krev, mia stella. Ale neboj se, časem se to zahojí.“ Tomas ke mně vyslal překvapený pohled, jako by nečekal, že mě bude zajímat, co se mu stalo; otočila jsem se. Všimla jsem si, že mě Mircea zamyšleně pozoruje,

a nasadila jsem co možná nejneutrálnější výraz. Ať si myslí, co chtějí. O každého jiného, kdo byl zraněný, když mi pomáhal, bych se zajímala úplně stejně.

„My jsme ji hledali,“ ozval se Pritkin unaveným hlasem.

„Posledních šest měsíců skoro neděláme nic jiného. Pýthie je velmi stará a musí tu moc nést mnohem déle, než by měla.

Zdraví jí selhává, a spolu s ním i její moc. To, jak je rychlost důležitá, chápeme lépe než vy, ale naše hledání je marné.“

V tom jsem žádnou potíž neviděla. „Tak určete nějakou jinou nástupkyni.“

„Už jsem ti to říkal; není to jmenovaná funkce. Starověké texty říkají, že moc jde tam, kam sama chce – k tomu, kdo si ji nejvíc zaslouží. Není to žádná soutěž. Ty jsi mladá a nezkušená, kdežto naše Sibyla na tuto pozici studovala mnoho let. Byla vybrána pozdě, vycvičena ale byla dobře. Nemysleli jsme si, že bys mohla být soupeřkou…“

Zarazil se, ale už bylo pozdě, a tak jsem udeřila. „Vy jste o mně věděli? Jak?“

Opět se mu do tváře začala vracet arogance. „Celé vaše pokolení je nakažené. Tvá matka byla úplně stejná, ty dokonce i vypadáš jako ona.“

„Počkej chvilku! Tys znal mou matku? Jak?“ Zdálo se, že mu je zhruba pětatřicet, možná míň. Znamenalo to tedy, že pokud Kruh své členy nepřijímá v patnácti, nestárnou normální rychlostí.

„Byla nástupkyní,“ řekl mi Pritkin, se rty zlostně sevřenými.

„Velice dobře věděla, že musí být čistá, nedotčená. Jenomže ona měla poměr s tvým otcem, s nějakým upířím sluhou! A co horšího, před Kruhem to tajila až do doby, kdy s tebou

otěhotněla a utekla s ním. Kdo ví, co by se s mocí stalo, kdybychom jí dovolili usadit se v tak nečisté nádobě?“

„Nečisté?“ Fajn. Teď jsem se nasrala. „Byla to moje matka!“

„Nebyla způsobilá stát se dědičkou! Mohu být jen rád, že jsme to zjistili včas.“

„Pokud tedy ten někdo není panna, nemůže se stát dědičkou?“

„Přesně tak,“ nepříjemně se na mě usmál. „Další důvod, proč jsi diskvalifikována.“

Ani jsem se neobtěžovala ho opravovat. Vsadila bych se, že ta jejich jako sníh čistá Sibyla by za mé sexuální zážitky dala všechny prachy, ale ne proto, proč si myslíte. Eugenie mě hlídala jako ostříž, a když jsem zrovna nebyla s ní, utíkala jsem o život. Nikomu bych nikdy nevěřila natolik, abych ho k sobě pustila tak blízko. Pomáhalo mi také, že většina upírů u Tonyho vzhledem soupeřila s Alphonsem a že stejně byli přede mnou varováni. To největší pokušení, jaké jsem zažila, vycházelo

z Tomase, špiona Senátu, který mě bez dovolení vysával,

a Mircey, který ale pravděpodobně osnoval nějaký ničemný plán. Na muže zkrátka nemám chuť.

„Ráda bych si to vyjasnila. Napřed ses rozhodl, že jsem démon, protože mám jakousi moc, ale nezeptal ses na ni, ani jí nerozumíš. Když tato teorie padla, označil jsi mě za padlou Sibylu a za děvku. Něco mi ušlo, nebo mě prostě jenom nemáš rád?“

Mircea se zasmál a dokonce i Louisi-Césarovi cukly koutky. Tomasovi ten vtip buďto nedošel, nebo neměl na smích náladu. Pritkin se samozřejmě naštval. „Všechno, co říkáš, jenom potvrzuje můj první dojem. Ty bys byla jako Pýthie katastrofa.“

„Moci je to podle všeho jedno.“

„Proto právě existuje Kruh, aby v takových případech zasáhl!“ zamračil se na mě natolik divoce, že jsem mimoděk ucukla.

„Copak jsi nikdy nepřemýšlela nad tím, proč tě matka pojmenovala Cassandra? To je náš termín pro padlou Sibylu, takovou, která svou moc používá pro zlo, nikoli pro dobro. Pro takovou, která se spojila s Černým kruhem. Takovou, která by dokázala vyvolat duchy a temné čarodějnice, aby za ni bojovaly, která dokáže lidi posednout jako démon a také dokáže snadno velet temným zbraním. Moc nesmí přejít na někoho, jako jsi ty!“

„A co když ano?“

„To se nestane.“ Znělo to dost důrazně na to, že jsem do dlouhého seznamu lidí, kteří mě chtěli vidět mrtvou, v duchu přidala další skupinu.

„Senát vás ochrání,“ ujistil mě Louis-César.

Stočila jsem svůj unavený pohled k němu. „Samozřejmě ochrání. Dokud budu dělat to, co chce.“

Když si Mircea všiml výrazu ve tváři Louise-Césara,ušklíbl se.

„Vyrůstala na jednom z našich dvorů. Opravdu sis myslel, že svou situaci nepochopila? Teď odveďte mága,“ nařídil Rafaelovi.

„Chceme o svých záležitostech s Cassandrou hovořit

v soukromí.“ Pritkin byl vyvlečen z místnosti, a i kdyby nikdo jiný, já jsem ho viděla odcházet ráda. Pokud už nikdy v životě žádného dalšího válečného mága neuvidím, budu se pokládat za šťastnou. Čekala jsem, že se dozvím, kolik mě ta trvalá pomoc Senátu bude stát.

„My vás Kruhu nevydáme, mademoiselle.“ Oči Louise-Césara, které se mezitím opět zbarvily do modra, zářily upřímností. Užasle jsem na něj zírala. Byl opravdu tak naivní, nebo to všechno byla součást jeho převleku za čestného chlapečka?

„Ale možná nebudeme schopni tě ochránit, pokud dnes večer vyhraje souboj jejich spojenec,“ dodal Mircea. „Potom by

o všem rozhodoval Rasputin, a já bych tě v jeho moci neviděl rád. Stříbrný kruh by tě mohl zabít, pokud bys do jeho rukou padla, ale nechci ani spekulovat o tom, co by udělal Černý. Je ve tvém zájmu, abychom vyhráli my, Cassandro.“

Pohlédli jsme se sebe a prožili jeden z těch okamžiků dokonalého porozumění. Ach, ten osvícený vlastní zájem! Platidlo z mého starého světa. Bylo fajn, ocitnout se zase na důvěrně známé půdě. S Mirceou se nevedly žádné ty kecy o cti; šlo jenom o obchod. „Tys snad trénoval Tonyho, nebo jak?“ Mircea se potěšeně zasmál. Louis-César po něm vrhl nešťastný pohled, než stočil oči ke mně. „Mademoiselle, až do dnešního večera jsem opravdu nevěřil, že by někdo mohl dokázat to, co vy. Ale teď, když to vím, mám znovu naději. Pýthie je konečným arbitrem všech sporů v rámci magické komunity, tedy naším Nejvyšším soudem, chcete-li. Bez silné Pýthie, která má moc svá rozhodnutí prosadit, může problém mezi bytostmi světla

a Stříbrným kruhem přerůst ve válku, jako k tomu došlo mezi námi a Černým kruhem. Bortí se samotná struktura našeho světa.“

Pohlédl ke dveřím a Mircea zlehka naklonil hlavu.„Kouzlo je aktivní. I kdyby Pritkin měl vylepšený sluch, nemohl by nás odposlouchávat. Řekni jí to.“

Louis-César se na mě podíval, a já jsem znovu měla ten pocit, jako by mi po kůži přejížděla nějaká síla. Jeho kontrola ochabovala. Zastrčila jsem ruku s náramkem do kapsy, aby se nezbláznil. Nechtěla jsem zjistit, co by se stalo, kdyby napadl jeho. „Jsme přesvědčeni, že ten Konzulčin vyzyvatel, Rasputin, tu chybějící Sibylu při svém pokusu uchvátit moc používá.

Členové Senátu jsou už celé měsíce napadáni svými vlastními vazaly. V některých případech se proti nim bez varování obrátili ti, kteří jim sloužili celá staletí a kteří byli pokládáni za naprosto oddané. Jedněmi z těch byli ti strážní v sále Senátu, kteří vás napadli. Byli vázáni přísahou Konzulčině vlastní moci, ale přesto zběhli. A my už chápeme, proč.“

Možná mi něco ušlo. Nebyla jsem v nejlepší kondici. „Dobře, tak proč?“

Rafe přistoupil blíž a poklekl mi u nohou. Pohladila jsem mu rozcuchané kadeře a hned jsem se cítila o trochu lépe. Nemohl pro mě udělat vůbec nic, bylo ale hezké mít ho u sebe. „Copak to nechápeš, mia stella? Ta Sibyla musila cestovat časem jako ty, a nějak tam narušila ta pouta mezi sluhy a pány. Dlouho se mělo za to, že Pýthie žije ve všech časech najednou, místo toho, aby cestovala pouze jedním směrem jako my. Je možné, že ta pohřešovaná Sibyla získává moc stejně, jako se to poslední dobou děje tobě. Ona ale svou moc používá k páchání zla.“

„Počkej chvilku.“ Bolela mě hlava. „V tomhle prohlášení vidím tolik problémů, že ani nevím, kde začít. Jak je možné s tak těsným poutem vůbec manipulovat? A co mi řekneš o tom, že já nástupkyně nejsem? Pritkin to dal najevo celkem jasně.“

„Ne,“ řekl Louis-César, „on dal jasně najevo to, že nechce, aby ta moc přešla na vás. Ale podle všeho se obává, že už alespoň částečně přešla, jinak by se vás nepokusil zabít. Za to se omlouvám. Pokud bychom jej skutečně vyhodnotili jako nepřátelského, nebyli bychom mu dovolili zůstat. Ale doufali jsme, že nám potvrdí naše podezření.“

„Což v podstatě udělal,“ poznamenal Mircea. „Možná toho moc neřekl, ale z jeho reakcí vyšlo jasně najevo, že část moci, již Pýthie má, už do Cassie pronikla, a proto s největší pravděpodobností také do té druhé dědičky.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ale Pritkin řekl, že Pýthie se nemůže převtělit do lidí, takže její dědička to nedokáže taky, ne? A jestli

je to pravda, tak by to velice omezovalo to, co dokáže. Mimo naši dobu se zásoba energie vyčerpává rychle, opravdu rychle. Hlavně, když tam člověk dělá něco víc, než jenom přihlíží. Když jsem byla, ehm, v Louisi-Césarovi, tento problém jsem neměla, ale jestli se ona nedokáže napojit na nějaký zdroj lidské energie, nevydrží dost dlouho na to, aby toho dokázala nějak moc.“

„Možná dlouhou dobu nepotřebuje,“ pronesl Mircea zamyšleně. „Proces stvoření nového upíra je velice delikátní. Jakákoli odchylka může mít velmi neblahé následky.“

Pár hororových příběhů jsem slyšela. V případě nejlepšího scénáře prostě žádný nový upír nevznikne. Zůstane mrtvý i po třech dnech, takže hned víte, že máte problém. V nejhorším možném scénáři povstanou bez jakýchkoli vyšších mozkových funkcí, takže vznikne příšerný zmetek s pracovním názvem nemrtvý. Jsou jako zvířata, která žijí jenom pro lov. A protože neuvažují rozumně, neuznávají fakt, že ten, kdo je stvořil, je také jejich pánem. Jediné, co se s nimi dá dělat, je ulovit je předtím, než se jako šílení vrhnou na nějakou skupinu lidí.

„Co dokáže někdo, kdo nemá víc energie než nový duch, udělat asi tak za hodinu?“ Ohlédla jsem se po Tomasovi. „Říkám to dobře? Jak dlouho jsme tam byli?“

„O moc delší dobu to být nemohlo, ale my jsme se tam velice namáhali. Jinak bychom mohli být schopni svůj pobyt prodloužit.“

„To ano, ale já bych stejně nevěděla, co mám dělat s upírem, který tvoří nového sluhu, a i kdybych byla jenom duchem, stejně bych to nechtěla zkoušet. Jak by to dokázala ona?“

„Na to má Sibyla Rasputina, aby jí říkal, co má dělat,“ připomněl mi Louis-César. „Zřejmě se na cestu vydává

s podrobnými pokyny, dost možná i s dalšími pomocníky.“

„Zase tak těžké by to být nemělo,“ dodal Mircea. „Ta předmětná osoba musí být čistá, bez předchozích kousnutí od jiného upíra za několik posledních let. V době přeměny musí být klidná a musí spolupracovat dobrovolně, a musí být zdravá nebo alespoň ne vážně nemocná. Pokud by si někdo s některou z těchto podmínek o pár staletí později pohrál, mohl by tak silný pán, jako je Rasputin, to oslabené pouto narušit.“ Chvilku o tom přemýšlel. „Nějaký zásah do té první podmínky se mi zdá nepravděpodobný. To by vedlo k tomu, že by dotyčný nepovstal, což by Rasputinově věci nepomohlo: pán by si prostě vybral jiné sluhy. Je také pravděpodobné, že by si pán kousnutí od někoho jiného všiml, a nechal by dotyčného být.“

„Co by teda musela udělat?“

Pokrčil rameny. „Možností je hodně. Třeba otrava nějakým pomalu působícím jedem. Zemřeli by předtím,než by vyšlo najevo, že byli výrazně oslabení, a jed by jim už potom, až by povstali, neublížil. I tak by to ale vážně snížilo jejich oddanost svému pánovi. Nebo by jim mohla podat nějaký natolik silný stimulant, že by byli během přeměny při vědomí a báli by se, místo aby byli v klidu a v euforii.“

„Ale v duchovní formě s sebou nemůžeš brát věci,“ podotkla jsem. „Kde bys ten jed vzal?“

„Pravděpodobně to médium, které používá, vyzvedne na nějakém místě, kam ho ukryli její spojenci. Černý kruh existuje téměř stejně dlouho jako Stříbrný – datuje se zhruba do poloviny třetího tisíciletí před naším letopočtem, a jed byl vždycky oblíbenou zbraní jeho příslušníků. Mohli by snadno zajistit všechno, co je potřeba.“

„Ale proč by starý Černý kruh měl věřit Rasputinovi?“ Jestli byl natolik silný, aby dokázal způsobit takové peklo, pochybovala jsem, že se ten chlap opravdu narodil jako ruský rolník ke konci devatenáctého století. Zřejmě to bylo jméno, které přijal, dost možná poté, kdy zabil jeho nositele, nebo si je vymyslel

s pomocí nějakých duševních triků, aby lidé jeho příběhu uvěřili. Nezdálo se mi ale pravděpodobné, že by na světě byl dost dlouho na to, aby mohl být v Carcassonne, když jsem tam byla já. Senát by tak starého upíra tak ošklivě nepodcenil.

„Je ve spojení s jejich současnými protějšky, kteří mu možná říkají, co má říkat on,“ vysvětloval Mircea. „Sibyla mohla temným mágům odnést zprávu se žádostí o pomoc. Stříbrný kruh je naším spojencem, a je to staré spojenectví. Jeho narušení by znamenalo převrat ve prospěch temných.“ Pořádně se mi točila hlava. Bylo pro mě těžké uvěřit, že by se Černý kruh v jakékoli době angažoval kvůli budoucímu zisku, kterého se nikdo z nich nedožije. Tohle ale nebyl můj problém.

„Co čekáte, že udělám? Že se tam vrátím a dám si s ní zápas v páce, nebo tak něco? Neměli byste si spíš dělat větší starosti s tím soubojem?“

„Také si děláme,“ Louis-César se zasmušil. „Za necelých dvanáct hodin mám s Rasputinem naplánovaný souboj na život a na smrt. Porazím jej, budu-li stále zde.“

„Máte v plánu někam jít?“

Myslela jsem to jako vtip, ale on se netvářil, jako by mu to připadalo směšné. „Možná. Rasputin se soubojem souhlasil

v domnění, že bude stát proti Mei Ling. Mělo se za to, že když jsem byl potom místo ní jmenován šampionem já, ustoupí. To ale neudělal, i když musí vědět, že mě nemůže porazit.“ Rozhodla jsem se nepoukazovat na to, jak domýšlivě to znělo.

„S vámi on ale nemůže nijak manipulovat. Jste mistrem první úrovně; není dost silný na to, aby na vás měl nějaký vliv.

I kdyby oslabil vaše pouto s vaším starým mistrem, ve vaší úrovni na tom nezáleží. Taktika, kterou používal na ostatní upíry, nebude fungovat.“

„To ne, ale mohl by zabránit tomu, abych byl vůbec stvořen.“ Přemýšlela jsem o tom, jestli mám poukazovat na něco, co je tak evidentní. Rozhodla jsem se to risknout. „Bez urážky – jsem si jistá, že si svou pověst zasloužíte – ale musí existovat spousta jiných šampionů, které si Konzulka může zvolit. Už je tu kolem dvou tisíc let; musí znát své lidi.“

„To je pravda.“ K mé úlevě se Louis-César neurazil. „Kdybych odmítl, měla v zásobě další jména.“

„Tak jaký je problém, jiný, než že se to týká vásosobně?“

„Problém, dulceaţă,“ řekl Mircea, „je v tom, že Rasputin také nikdy žádný souboj neprohrál. Konzulka měla na seznamu ještě další jména, ale u nikoho jsme si nemohli být jistí, že dosáhne vítězství bez ohledu na to, jaké triky proti němu budou použity. Louis-César vybojoval víc soubojů než všichni ostatní Konzulčini favorité dohromady. Naším šampionem musí být on, protože náš šampion musí vyhrát.“

„A co to má společného se mnou?“ Měla jsem velice špatný pocit.

„Potřebujeme zajistit, že znovu nějak nezmění čas,dulceaţă. Potřebujeme, aby ses vrátila a zabránila mu v zásahu do zrození našeho šampiona.“

„Jak to má udělat?“ zeptal se Tomas předtím, než jsem to stihla sama. „Jak ho může ochránit před prokletím?“

Louis-César se na Tomase díval, jako by se pominul. „Jakým prokletím?“

„Copak jsi nebyl stvořený právě takto?“

„Velice dobře víš, že to tak nebylo!“

Billy Joe se jako šedivý mrak vřítil oknem dovnitř. „Prošvihl jsem něco?“

„Vy jste se úplně zbláznili,“ informovala jsem je. S jejich plány to moc neladilo, ale pokud jsem s tím mohla něco udělat, nehodlala jsem umřít pro Konzulku ani pro nikoho jiného.

„Chápete ty důsledky? Vzala jsem Tomase s sebou. Oukej, bylo

to omylem, ale jestli to oni dělají už tak dlouho, jak říkáte, tak určitě přišli na to, jak to udělat taky.“ Někdo tu cikánku přenesl do tohoto století, ale já jsem to nebyla. „Mohla bych před Rasputinem skončit sama, ale já nejsem bojovnice!“

„Něco jsem prošvihl, že jo?“ Billy Joe poletoval kolem, ale já jsem si ho nevšímala.

„Tomase jsi vzala s sebou, když jsi se do něj převtělila. To Sibyla nedokáže; takhle to řekl Pritkin, dulceaţă.“

„Pritkin je idiot,“ připomněla jsem Mirceovi. „Nevíme, jak to, že se Tomas mohl svézt se mnou. Možná se musím jenom někoho dotknout. Možná to může udělat i ona.“

Billy mi přelétl přímo před oči, takže mi celý pokoj připadal, jako bych se na něj dívala přes třpytivě šedou šálu. „Musíme si promluvit, Cass. Nebudeš věřit tomu, co jsem našel u Danteho!“ Nakrčila jsem na něj obočí, ale neodvažovala jsem se cokoli říct. Nechtěla jsem nikoho upozorňovat na jeho přítomnost. Měla jsem pocit, že ho budu brzy potřebovat.

Tomas se na mě podíval. „Druhou Konzulčinou volbou jsem já. Já si s Rasputinem umím poradit.“ Pookřála jsem. Slibně mi znělo cokoli, co by mi umožnilo se v tomto domě hrůzy tomu šílenému mnichovi vyhnout.

Mircea se bohužel netvářil přesvědčivě. „Odpusť mi, můj příteli; o tvé zdatnosti nepochybuji, ale viděl jsem Rasputina bojovat. To ty ne. A pokud se to týká mého života, preferuji jistotu.“

Billy odlétl o kousek dál a zapřel si ruce o boky. „Tak fajn. Já budu mluvit, ty poslouchej. Nakrátko jsem se dokázal dostat do hlavy té čarodějnice, které jsi pomohla, než stačila utéct s tou vílou. Stručná verze je, že Tony a Černý kruh prodávají čarodějnice do Pohádkové říše, a hádej, odkud je berou?

Rozumíš, bílí rytíři by si asi všimli, kdyby se najednou začala pohřešovat parta uživatelů magie, že?“ Střelila jsem po něm pohledem. Bylo to, jako když vás k zubařskému křeslu přiváže užvaněná pedikérka. Prostě jsem mu nedokázala odpovědět.

„Já ho porazím!“ Znělo to jistě, ale Louis-César vydal takový divný zvuk – skoro jako kočičí pčíknutí. Asi to bylo francouzsky.

„Před sto lety jsi nedokázal porazit mě. Dnes nejsi o mnoho silnější.“

„Měl jsi štěstí! Kdybychom bojovali znovu, už by se to nestalo!“

Louis-César se zatvářil otráveně. „Já s tebou nemusím bojovat. Ty mi patříš.“

Překvapeně jsem zamrkala. Že by mi snad něco ušlo tím, jak jsem se snažila sledovat dva rozhovory současně? Mezi pány a služebníky obvyklé bývá silnější pouto než to, které dávali najevo tihle dva. Kruci, i kdyby se třeba Tony pokusil zabít Mirceu, takhle by s ním nemluvil. „Myslela jsem si, že tvým

pánem byl někdo jménem Alejandro?“ zeptala jsem se Tomase.

„Ano. Stvořil mě jeden z jeho služebníků, ale Alejandro ho krátce nato zabil a nechal si mě pro sebe. V Novém světě budoval v rámci španělských zemí nové impérium a potřeboval nějakého válečníka, který by mu pomáhal. Podařilo se nám to a on nakonec zorganizoval i Senát, nikdy ale nezměnil taktiku. Dodneška se chová, jako by každá otázka byla výzvou a každá prosba o milosrdenství výhrůžkou. Hned, když jsem k tomu získal sílu, vyzval jsem ho na souboj, a nebýt vlivu zvenčí, byl bych býval uspěl a jeho hrůzovládu ukončil.“

Překvapeně jsem pohlédla na Louise-Césara. „Ty jsi s ním bojoval?“

Francouz nepřítomně přikývl. „Tomas mě vyzval kvůli předsednictví latinskoamerického Senátu. Jeho Konzul mě požádal, abych jej zastoupil jako šampion, a já jsem souhlasil. Tomas prohrál.“ Druhou větu doprovodil nepatrným pokrčením ramen, skoro jako by se to rozumělo samo sebou. Napadlo mě, že by možná měl jednou za čas prohrát. Mít na krku takové ego musí být únavné. Na druhou stranu, to by pravděpodobně zemřel, a my v tomto případě s ním. Když to tak zvážím znovu, někdy možná trocha arogance neuškodí. Alespoň se tím vysvětlilo to podivné pouto, které mezi nimi bylo. Se služebníky, získanými silou, se takto jednat musí; takový vztah není nikdy tak silný jako ten získaný krví.

Něco mě napadlo. „Tys ho vyzval? Abys to směl udělat, musel bys být mistrem první třídy!“ Věděla jsem, že je Tomas silný, ale tohle byl šok. To, že Louis-César má pod palcem mistra první třídy, to tedy byla pořádná deklarace moci! Ani jsem nevěděla, že je to vůbec možné.

„Tomas je přes pět set let starý, mademoiselle. Jeho matka byla před invazí Evropanů vysoce postavenou inckou šlechtičnou,“ prohodil Louis-César jakoby nic. „Musela být po vůli jednomu z Pizzarových mužů, a Tomas je výsledkem tohoto vztahu. Vyrůstal v době, kdy mnoho inckých šlechticů zabila epidemie neštovic, která mezi mocnými způsobila obrovské mezery. Tomas pak rozprášené kmeny zorganizoval do jediné skupiny, která španělskému postupu vzdorovala, a tak se o něm

Alejandro dozvěděl. I když je to parchant –“ Tomas podrážděně zavrčel a Louis-César na něj letmo pohlédl. „Ten termín používám čistě technicky, Tomasi. Vzpomeň si, že i já jsem vlastně parchant.“

„To je věc, na kterou si ani vzpomínat nemusím.“

Ty přívaly pulzující energie tu byly zase, silnější než předtím,

a tentokrát mě uvěznily mezi sebou. Měla jsem pocit, jako by na mě mířily dvě sprchy s vřelou vodou, a zaječela jsem. „Nechte toho!“

„Omlouvám se, mademoiselle,“ Louis-César naklonil hlavu na stranu. „Máte v podstatě pravdu. Svému služebníku vyčiním později.“

Tomas se na něj podíval vznešeným pohledem. „No to si zkus!“

„Tomasi!“ řekli jsme s Mirceou současně a stejně podrážděným tónem.

Louis-César se po něm varovně ohlédl. „Dávej pozor na to, jak se mnou mluvíš, Tomasi. Přece nechceš, abych tě potrestal ještě… důrazněji.“

„V porovnání se mnou jsi ještě dítě! Já jsem byl mistrem upírem dávno předtím, než tě vůbec stvořili!“

Louis-César se zlehka pousmál a v očích se mu stříbrně zablýsklo. „Ale ne dost silným.“

Billy mi před obličejem zamával bledou rukou.„Posloucháš mě vůbec? Protože já jsem tady!“

„Později,“ ucedila jsem koutkem úst, ale Billy nezmizel.

„Tohle je velký, Cass! Černému kruhu se daří ty únosy čarodějnic tutlat tím, že kradou jenom ty, kterým osud určil, že umřou mladé, při nějaké nehodě, před inkvizicí nebo tak nějak. Vždycky je v poslední minutě ukradnou a prodají do Pohádkové říše, a nemusí se bát, že budou někomu chybět a že to někdo nahlásí. Nikdo přece nečekal, že by někoho, koho zatkla inkvizice, ještě někdy uviděl – moc lidí nepropustili, víš? A tohle byl takový chytrý trik, jak obejít všechny smlouvy.“

„Jak to ale vždycky věděli?“ Jak mohl někdo v předstihu vědět, že je někdo předurčený umřít? Leda že… Mircea se na mě zkoumavě podíval a já jsem se na něj nevinně usmála. Byla to chyba. Bystrýma tmavýma očima pátravě přelétl po místnosti, ale Billyho nemůže vidět ani mistr upír.

„Tu čarodějnici, kterou jsi zachránila, unesla skupina černých mágů ten samý večer,“ pokračoval Billy. „Cikáni odjakživa stojí mimo oba kruhy, takže si myslím, že si říkali, že ji můžou ukrást

a že si toho bílí rytíři nevšimnou.“ Zamračila jsem se. To pořád ještě nevysvětlovalo to, jak se dostala do našeho století – pokud ji unesli lidé z její vlastní doby – nemohla jsem se ho ale nijak zeptat.

Mircea musel zasáhnout předtím, než se spor obou upírů stačil vyhrotit. „Smím vám připomenout, že zatímco se tady handrkujete, čas běží a s ním i naše možnosti? Vaše žabomyší spory musí počkat; naše práce ne.“

„Ale la mademoiselle to udělat nechce,“ řekl Louis-César

a prohrábl si rukou vlasy. Zřejmě to byl jeho nervózní zlozvyk. Všimla jsem si, že má vlasy tmavší, než jsem si je pamatovala ze svého vidění – nebo co to bylo. Napadlo mě, jestli je to světelný klam, nebo jestli mohou ztmavnout kaštanové vlasy, vystavené stovkám let slunečního svitu. „Toho jsem se obával. A nemůžeme ji nutit.“

S Mirceou jsme na něj pohlédli a pak jsme se podívali na sebe.

„Je skutečný?“ Nemohla jsem se nezeptat.

Mircea si povzdechl. „Vždycky byl takový, tohle je jeho jediný skutečný kaz.“ Usmál se na mě, ale byl to Tonyho úsměv – takový ten typu vykašleme se na ty kecy a přejděme

k byznysu. Právě tento úsměv mi připomněl práci, kterou Mircea pro Senát vykonává. Byl hlavním vyjednávačem Senátu, a přestože je tahle fáma docela rozšířená, tuhle pozici nezískal díky respektu, který na celém světě má jméno jeho rodiny.

Všichni se s ním určitě rádi setkali už kvůli prestiži – asi jako když si obyčejný člověk může posedět s filmovou hvězdou – ale u jednacího stolu mu to žádnou výhodu nezískalo. Nikoli, Mircea své místo získal čestně a poctivě tím, že ve prospěch Senátu uzavíral ty nejvýhodnější dohody. A to je domlouval s lidmi, kteří ho neznají ani z poloviny tak dobře, jako ho znám já. „Co za to budeš chtít, dulceaţă? Bezpečí, peníze… Antoniovu hlavu na stříbrném podnosu?“

„To poslední zní lákavě. Ale nestačí to.“

Úplně jsme přeskočili odmítací fázi a přešli jsme přímo do smlouvací. Ani jsem nemusela zmiňovat fakt, že kdybych řekla ne, Mircea by mě zabil. Udělal by to proto, že neměl žádnou jinou možnost – kdyby to neudělal on, Konzulka by tu práci uložila někomu jinému – a protože on by to provedl rychle.

Rychleji než Jack. Práce, na niž mě posílali, se mi nelíbila, ale v porovnání s večírkem, stráveným s tím Konzulčiným

natěšeným chlapečkem, šlo o vyložený piknik. Ale ač jsem jiné možnosti neměla, neznamenalo to, že bych za své služby

nemohla dostat co největší odměnu. Stejně jsem zůstávala ve výhodě. Měli snad někoho jiného?

Mircea vypadal, jako by se rozhodoval, jestli by se měl tvářit rozhořčeně, protože požaduji život jednoho z jeho nejstarších vazalů. Protočila jsem panenky. „Ale no tak! Získat Tonyho hlavu pro tebe není velká práce a ty to dobře víš. Zradil tě – musíš ho zabít.“

Nepatrně se pousmál. „To je pravda. Ale taky by se tím vyřešil jeden z tvých problémů, že?“

„Ale tebe to nebude nic stát. Copak tvůj život nemá žádnou cenu?“

„Copak bys tedy chtěla dalšího, má překrásná Cassandro?“

s leskem v očích postoupil vpřed, ale já jsem mezi nás postavila židli.

„To ani nezkoušej.“

Beze studu se na mě zašklebil. „Tak řekni svou cenu.“

„Chceš mou pomoc? Tak mi řekni, co se stalo s mým otcem.“ Rafe vyrazil poděšené zapištění a s očima navrch hlavy se podíval na Mirceu, který si jen povzdechl a znechuceně potřásl hlavou. Chápala jsem to; Rafe nikdy neuměl udržet pokerovou tvář – proto jsem ho začala v kartách porážet už v osmi letech – a zřejmě se to nikdy nenaučí. Když už Mircea vyjádřil svou nelibost, přestal, ale škoda už nastala. Mircea z toho samozřejmě stejně vybruslil; kdyby ne, ztratil by u mě glanc.

„S tvým otcem, dulceaţă? Ten přeci zahynul při výbuchu bomby v autě, nebo ne? Copak to není jeden z důvodů, proč jsi tak naštvaná na toho našeho Antonia?“

„Jak to potom ten Jimmy myslel? Řekl mi, abych ho nezabíjela, protože zná pravdu o tom, co se stalo.“

Mircea pokrčil rameny. „To asi proto, že on tu práci – říká se to tak? – vykonal, takže zřejmě znal nějaké podrobnosti, dulceaţă. Proč ses nezeptala jeho?“

„Protože do něj Pritkin udělal díru, předtím než jsem to stihla. Ale ty to víš, že?“

Mircea se usmál a já jsem znovu viděla, odkud Tony to gesto vzal. „Je tato vědomost tvou cenou?“

Podíval se na Rafea a ten mu pohled oplatil. Myslela jsem, že chce něco říct, ale to už mu Mircea položil ruku na rameno „Ne, Raffaeli, ne. Nebylo by fér dávat Cassandře informaci, za kterou ještě nezaplatila.“ Usmál se, ale v tom pohledu se jevila spíš vypočítavost než jakýkoli cit. „Takže jsme dohodnuti?“

Ohlédla jsem se po Billym, který se s netrpělivým výrazem

v obličeji vznášel u stropu. Neříkal nic, takže jsem to pochopila tak, že ať mi chce sdělit cokoli, nebude to na mé rozhodování mít žádný vliv. Věnovala jsem mu podrážděný úsměv a on

v okamžení zmizel, protože jsem mu nevyklopila všechno. Typické. Byla bych raději věděla víc, předtím než na Mirceovy podmínky přistoupím, zase tolik možností jsem ale neměla. Je těžké vyšroubovat cenu, když prodat stejně musíte a kupec to ví. Neměla jsem jinou možnost, než jim pomoci, a protože mi Mircea vůbec něco nabídl, byl technicky vzato nesmírně štědrý. Samozřejmě chtěl, abych tu práci odvedla co nejlépe, takže mu jeden nebo dva ústupky stály za to, aby mě udržel v dobré náladě. Nebo mě měl možná rád. Ne, takové myšlenky jsou nebezpečné.

„Dobře. Jsme dohodnutí. Povídej.“

„Za okamžik, má drahá. Myslím, že napřed bychom měli informovat Konzulku. Tomasi, kdybys byl tak hodný? Možná bude mít poslední instrukce.“ Všiml si Tomasova váhavého výrazu. „Máš mé slovo, že s tím pokusem počkáme, až se vrátíš. Nakonec ji budeš doprovázet, nebo ne?“

„Ano.“ Tomas se na mě vzdorně zahleděl, ale já jsem nic nenamítala. Kdyby se tam měl objevit Rasputin, bylo by hezké mít někoho po ruce, a hlavně někoho, kdo už dokázal, že se vyzná v tlačenici. I kdybych ho tam měla mít jenom k tomu, abych měla společnost pro případ, že všechno půjde do pekel. Tomas začal ještě něco říkat, ale přestal, když se Mircea postavil vedle mě a položil mi ruku na rameno.

„Jdi, Tomasi!“ Louis-César se tvářil netrpělivě. Tomas se na něj ošklivě podíval, ale odešel; když zavíral dveře, práskl jimi za sebou. „A také budeme pro jistotu potřebovat Slzy, že ano?“ Louis-César přikývl a odešel hned po Tomasovi.

„Slzy? Chci to vůbec vědět?“

„Ujišťuji tě, že to není nic, s čím by sis měla dělat starosti,“ usmál se Mircea povzbudivě. „Slzy Apollonovy jsou takový starodávný roztok. Po staletí se používají jako prostředek při meditačních transech. Jsou v podstatě bezpečné.“

„Ale proč je potřebujeme? Předtím jsem je neměla.“

„A taky ti předtím rychle došla energie. Pomůžou ti, Cassandro. Nezapomeň, že mám nezadatelné právo na to, aby tahle záležitost vyšla. Nelhal bych ti.“ Této odpovědi jsem věřila víc, než bych uvěřila srdceryvnému prohlášení o tom, jak mu na

srdci leží mé zdraví. Přikývla jsem. Ty zatracené slzy použiju, ať je to, co chce. Cokoli, co mi proti té přesile může pomoci.

Mircea se podíval na Raffaela. „Byl bys tak hodný a podíval se, jestli jsou už pro Cassie připraveny šaty? Toho obrovského županu už musí mít po krk.“ Trochu divně se zachichotal. „A nespěchej.“

Rafe se zatvářil nejistě – poznala jsem, že mě z nějakého důvodu nechce nechávat s Mirceou o samotě – ale odešel. Mircea za ním zamkl dveře, opřel se o ně a zadíval se na mě najednou úplně vážným pohledem. „A teď si dáme skutečné vyjednávání, má Cassandro.“

Kapitola 12

Ostražitě jsem se na něj podívala. „Nejsem tvoje Cassandra.“

Začal si rozepínat zbylé knoflíky u košile. „Dopřej mi

chviličku, dulceaţă, a uvidíme.“ Košili ze sebe stáhl a přehodil ji přes opěradlo pohovky. Nic pod ní neměl.

„Co to děláš?“ Posadila jsem se a cítila, jak mi zrychluje tep i přesto, že neudělal nic, čeho bych se měla bát. Stál ale mezi

mnou a dveřmi a jeho svůdná tvář najednou vyhlížela pořádně napjatě.

Začal si zouvat přepečlivě naleštěné boty. „Byl bych raději, kdybychom měli víc času, dulceaţă. Obnovení naší známosti jsem předpokládal už dávno, ale tento scénář jsem si nepředstavoval. Nicméně,“ odmlčel se, aby mohl vedle pohovky

odložit boty i s ponožkami, „začínám mít pocit, že u tebe je nejlepší předpokládat to nečekané.“

Mohla jsem říct totéž o něm. „Nech toho, Mirceo. Jenom mi řekni, co se děje.“

Pozorně mě sledoval, zatímco si zvolna vytahoval pásek z poutek kalhot. „Předpokládám, že si nepřeješ být vydána Kruhu?“

„Co to má společného s tím, že se svlíkáš? Co to má znamenat?“

Mircea se proplížil přes pokoj – jinými slovy se to prostě popsat nedá – a klekl mi k nohám. Oduševněle se na mě zahleděl.

„Zkus na to myslet jako na záchranu, má drahá. Jsem tvůj rytíř, který tě přijel zachránit před všemi těmi, kteří ti chtějí ublížit.“ Musela jsem potlačit smích. „To musí být ta nejotřepanější balicí věta, jakou jsem kdy slyšela.“

Mircea nasadil přehnaně uraženecký výraz, který mi ve tváři vykouzlil nechtěný úsměv. „Teď jsi mě ranila! Ujišťuji tě, že kdysi dávno – bylo nebylo, jak říkáte – jsem býval přesně takový.“

Zamyslela jsem se nad tím. Měl vlastně pravdu. Skuteční rytíři v lesklé zbroji samozřejmě nebyli stejní jako ti, které známe

z legend. Většina z nich mnohem víc času než ochranou cti vzácných paní strávila vymáháním daní z vesničanů. „Dobře. A kdo jsi teda teď?“

Neodpověděl, ale já jsem si všimla, že se mu oči zabarvily do zářivě skořicové, jantarové barvy. Když jsem ten odstín viděla naposledy, zrovna vyhrožoval Pritkinovi, teď se ale nezdálo, že by měl vztek. Sáhl si na hlavu a z dlouhých tmavých vlasů si vytáhl platinovou sponu. „Kruh tě chce zpátky a my podle naší smlouvy nemáme žádné právo odmítnout. Kdybys byla normálním člověkem, potom by nárok tvého pána stačil k tomu, abys mohla zůstat, to ale neplatí u mocné věštkyně. Nad všemi takovými jedinci má kontrolu Pýthiin dvůr.“ Vlasy se mu po ramenou a zádech rozlily jako tmavá kápě. Kontrast mezi jeho jako půlnoc černými vlasy a dokonalou bělobou jeho pokožky byl strhující.

Všiml si, jak ho obdivuji, a ztišil hlas skoro až na hranici šepotu. „Kdysi se ti mé vlasy líbily, dulceaţă, vzpomínáš? Jako maličká jsi je ráda česala. A já jsem pak po Antoniově dvoře chodil s účesy a ozdobami jako panenka.“ Zvedla jsem ruce

a položila mu je na ramena, pod tu velkou tíhu jeho vlasů. Na hřbetech rukou jsem je vnímala jako přadeno hedvábí a nebyla

jsem si jistá, co mě rozptylovalo víc – jestli pocit hebkosti

z vlasů, nebo pevné svaly na ramenou. „Mně nevadilo, když sis se mnou hrála, dulceaţă,“ pohnul hlavou, aby mi mohl políbit hřbet ruky. „A nevadí mi to ani teď.“

Maličko jsem pootevřela svůj štít, abych zjistila, jestli se nesnaží o totéž, co Tomas, a nechce mě ovlivnit, nezaznamenala jsem ale žádný signál jeho moci. Ten povznášející příval energie, který jsem cítila předtím, tam prostě nebyl. Ve skutečnosti jsem ho ani nepotřebovala. Dlouze si otíral tvář o mou ruku a já jsem věděla, že zřejmě slyší, jak mi srdce tepe až v zápěstí. Nasucho jsem polkla. „Kam tím míříš, Mirceo?“

Zatímco jsem nedávala pozor, přesunul ruce, takže teď jsem s šokem zjistila, že jimi vjel pod župan a sevřel mě kolem pasu. Necítila jsem, že by rozvazoval pásek, ale ten byl prostě pryč.

Župan se nerozevřel úplně, ale stačilo to k tomu, aby mi odhalil pruh holé kůže od krku k pupíku. Chtěla jsem ho zase zavřít, ale Mircea mi odtáhl ruku a přitiskl si ji dlaní ke rtům. Cítila jsem hlaďoučkou špičku jazyka, kterou po ní pomaličku přejížděl, jako by ji ochutnával. Z toho polibku až k mým nervovým zakončením náhle vyrazil takový příval touhy, až jsem zalapala po dechu.

„Mirceo, prosím…“

„Jestlipak víš, jak chutnáš, má Cassandro?“ otázal se měkkým hlasem. „Nikdy jsem nic takového nepoznal. Jdeš mi přímo do hlavy jako zralé brandy.“ Zhluboka se nadechl těsně nad mou kůží v místě, kde tepal pulz. „Ani si nedokážeš představit, jak opojná tvá vůně pro mě je.“ Zvolna mi palcem přejížděl od pasu nahoru a dolů po středu hrudního koše. Nebyl to úplně sexuální dotek, ale stejně jsem zadržovala dech. „Nebo jak moc je příjemné se tě dotýkat.“

„Mirceo, prosím.“

„Cokoli si přeješ,“ zašeptal ten velký vyjednávač a naklonil se tak, že mi promlouval těsně nad ústy a já jsem na rtech cítila jeho horký dech. Jeho ústa se přisála k mým, něžně, jako by tam ani nebyla, a já jsem se otřásla. Řekl, že budeme vyjednávat, ale ani se nesnažil nějakou dohodu aspoň nastínit, což bylo strašidelné už samo o sobě. „Cokoli, co bude v mé moci ti dát, bude tvé.“ Přejel rukou zpátky k přední části županu a jedním prstem přejížděl po linii odhalené kůže od krku

k pupíku. Všude, kde se mě dotkl, mi naskákala husí kůže, a já jsem přestala dýchat.

Chtěla jsem se naštvat nebo najít jakoukoli jinou emoci, která by přehlušila ten záblesk potěšení, který mě brněl na páteři.

„Sakra, Mirceo! Víš, jak nesnáším hry!“

„Tohle není hra,“ slíbil a protlačil se mi mezi nohy tak, že je svým tělem oddálil. Župan jsem už měla rozevřený až do půl lýtek, ale když tam tak klečel, nemohla jsem se zahalit. Zkusila jsem ho odstrčit, aby mezi námi byla alespoň nějaká vzdálenost a já mohla přemýšlet, ale jako bych se pokoušela pohnout žulovou sochou. „Mám tě snad prosit?“ zašeptal se zvednutou hlavou, abych viděla do jeho planoucích očí.

„Ne, já…“ rozhlédla jsem se, jestli neuvidím Billyho, ale ten trucoval někde pryč. Sakra!

„Budu škemrat,“ zamumlal předtím, než se mi podařilo dát dohromady jakoukoli větu. Byl dost blízko na to, abych mohla říct, že voní stejně dobře, jako vypadá, ne jako drahá kolínská, jak jsem čekala, ale čistě a svěže, jako deštík po ránu. „A žadonit“ – rukama zajel pod župan hlouběji, aby mě mohl hladit po lýtkách – „oddaně“ – přesunuly se ke kolenům a začaly hladit citlivou kůži za nimi – „s radostí“ – masírovaly mě vzhůru po stehnech – „dychtivě“ – ruce se zastavily na kyčlích, kde mě palci něžně hnětly. „Pokud tě to potěší.“

Přitiskl mi obličej k podbřišku a mé ruce se samy o své vůli pohnuly, aby mu mohly pročísnout ty temné vlasy. Zatímco se po mém těle prolíbával vzhůru, rozprostřela jsem mu je po ramenou. Snažila jsem se vyčistit si hlavu, ale to už jeho rty objaly ty mé v polibku, jenž mě spaloval až ke konečkům prstů. Potom zase sklonil hlavu a začal v opačném směru líbat cestu, kudy přišel; pohyboval se velice pomalu, skoro, jako by mě uctíval. Když mi úplně roztáhl župan, pocítila jsem na prsou chladný vzduch, který mě z toho opojení trochu vytrhl, bylo ale těžké nějak si uspořádat myšlenky, zatímco mnou proudilo samé potěšení.

„Jsi překrásná, drahoušku,“ zamumlal a zbožně po mně přejížděl rukama. „Tak hladká, tak dokonalá!“ Jeho doteky byly tak horké, až jsem čekala, že mi po nich zůstanou otisky. Jeho dech na jemné pokožce mé bradavky byl elektrizující; jazykem, který následoval o okamžik později, mě skoro dostal, a když začal sát a silně za ni tahat rty, projela mnou vlna potěšení natolik veliká, až skoro bolela.

„Mirceo, prosím tě, řekni mi, o co tady jde!“

Místo odpovědi mě náhle popadl do náručí a odnesl do ložnice. Máchl rukou a závěsy se s plesknutím zavřely. Něžně mě položil

na postel a začal si rozepínat kalhoty. „Stříbrný kruh po tobě nesmírně touží, Cassie. Antonio jim řekl, že jsi zemřela v tom autě i s rodiči, a že tomu bylo jinak, se dozvěděli až teprve před pár lety, když se tvé znamení poprvé rozzářilo. Je to totiž znamení Kruhu, které tvá matka převedla ze sebe na tebe a je nezaměnitelné. Od té doby tě pořád hledají. Dokud zůstaneš zběhlou Sibylou, mají nad tebou moc, stejně jako ji mají nad všemi lidskými uživateli. Neexistuje žádný způsob, jak jejich nárok zpochybnit a neriskovat při tom válku. Tedy,“ vystoupil ze svých kalhot, „skoro žádný.“

Pohled na Mirceu jen v černých hedvábných trenýrkách stačil na to, aby mi zatemnil mozek, dřív než mi došlo, že nejsilnější magická komunita na světě – která mě čirou náhodou nenávidí

– má právo rozhodovat o mé budoucnosti. „Já tomu nerozumím.“

Mircea vlezl na postel a já jsem před ním vleže couvala, než jsem se praštila hlavou o pelest. Usmál se a hravě zatahal za okraj županu, který jsem kolem sebe v ochranném gestu pevně ovinula. „Jsi překrásná, ať už máš na sobě cokoli, dulceaţă, ale byl bych raději, kdyby ses tohoto roucha zbavila. Kdybych věděl, že se odehraje tento scénář, býval bych připravil něco vhodnějšího.“ Přejel mi rukama po lýtkách, a zatímco postupoval vzhůru, hnětl mi je. „Dohlédnu na to, abych toto opomenutí při nejbližší příležitosti napravil.“

„Mirceo! Chci, abys mi odpověděl!“ se zlostným pohledem jsem se od něj odtáhla. Po krátké odmlce se posadil na paty a zatvářil se lítostivě.

„Jak to, že jsem věděl, že to s tebou nebude snadné?“ povzdechl si. „Musí to být někdo z nás, dulceaţă. Vypadalo to, že na mě reaguješ správně, a mně by bylo potěšením, kdyby sis vybrala mě, ale pokud preferuješ některého z ostatních… Mně by se to sice nelíbilo, ale za daných okolností bych souhlasil.“

„O čem to mluvíš?“ Každou minutou, během níž mě ignoroval, jsem byla naštvanější.

„Tomas nebyl vyslán jenom proto, aby tě chránil, Cassie. Jeho primární funkcí sice bylo udržet tě v bezpečí, bylo mu ale také řečeno, aby zajistil, že nárok Kruhu bude možno úspěšně zpochybnit,“ Mircea nakrčil jedno obočí. „A teď už začínám chápat, proč se mu to nepodařilo.“

„Já… Co to děláš?“ Mircea si prohrábl vodopád vlasů a potom svýma překrásně tvarovanýma rukama sklouzl po hrudi, aby si jimi mohl přejet po bradavkách. Tělo měl neochlupené

a dokonale tvarované, s vyrýsovanými svaly a dlouhým pasem. Přejel si po plochém břiše až k nízko zavěšenému okraji svého jediného zbývajícího kusu oblečení. Prsty tam chvilku otálel

a svůdně po té nepevné bariéře přejížděl, aby můj pohled přitáhl k linii tmavých chlupů, začínajících pod pupkem

a mizejících někde pod černým hedvábím. V kontrastu s jeho bledou pokožkou vypadaly strašidelně; s výjimkou růžových bradavek také horní polovině jeho těla dávaly jedinou barvu.

„Co to dělám, dulceaţă?“ zeptal se nevinně. „Dělám, co můžu, abych tě svedl.“

Prudce se natáhl, uchopil mé ruce do svých a hladil je palci po hřbetech. „Udělám ti nabídku. Zodpovím ti jednu z otázek za každé potěšení, které si dovolíš. Domluveno?“

„Cože?“ nevěřícně jsem na něj zírala. „Nemůžu ani uvěřit tomu, žes to řekl!“

Mircea se pousmál a náhle se vrátila jeho původní, škádlivá verze. „Dáváš mi pramálo na vybranou, Cassie. Budeš se dívat a budeš toužit, ale nebudeš se dotýkat. A já chci, aby ses dotýkala, velice moc to chci.“ Přemístil mé ruce ke svému podbřišku, hned pod tu hedvábnou hranici. Když jsem zůstala nehnutě sedět, vylekaná a s vyschlými ústy, povzdechl si. „Ale nezdá se, že by na to stačil můj šarm, proto ti nabízím obchod. A jako důkaz dobré vůle začnu já. Kruh ti může přikazovat, co máš dělat, pokud jsi zběhlá Sibyla, ale ne, pokud se staneš Pýthií. To už budeš mimo sféru jejich vlivu, Cassie, protože ty vlastně budeš mít takříkajíc vyšší hodnost. A Pritkin k tobě nebyl úplně upřímný. Vyvolená Sibyla, dědička Pýthiiny moci, musí během dospívání zůstat cudná, zřejmě proto, aby bylo zabráněno tomu, že by nad ní někdo mohl získat nějaký nepřípustný vliv. Ale v tomto stavu se nemůže stát Pýthií.

Všechny dávné zdroje se v tom shodují: v Delfách bývala

v prvních letech vybírána dospělá a zkušená žena, protože se přišlo na to, že moc se mladým dívkám vyhýbá.“ Znovu se na mě zašklebil a přesunul mi ruce níž, takže jsem cítila jeho obrysy i to, jak pod mým dotekem tvrdne. „Nikdo neví proč, ale ta moc nikdy na pannu nepřejde úplně, Cassie.“

Jenom jsem na něj civěla. „To si asi děláš srandu.“ Konečně jsem pochopila, proč byli všichni kromě Rafea oblečení tak, jako by se šli fotit pro Playgirl.

Mircea neodpověděl, jenom mi talentovanýma rukama přejel za kolena a zlehka mě tam hladil po kůži. Nějak už mu stihlo dojít, jak to na mě působí. „Snažili jsme se ti to usnadnit. Poslali

jsme Tomase, který obvykle nemívá obtíže – jak to jen říct – přesvědčit ženy, aby si jeho šarmu užily. Tys ho ale odmítla

i přes to všechno, co udělal, aby získal tvou náklonnost. Mircea se krátce zasmál. „Myslím, že ses dotkla jeho pýchy, má drahá. Nejsem si jistý, jestli ho vůbec někdy někdo odmítl.“

Polkla jsem. „Mohl mě přinutit.“

Z jeho tváře se vytratilo pobavení. „Ano,“ přitakal měkkým hlasem. „A já bych mu vyrval srdce z těla, jak jsem mu velice jasně vysvětlil, předtím než odešel.“ Ruce mi z kolenou sklouzly ke stehnům a Mircea mě sevřel silněji. „Jsi moje, Cassie. Byl bych se za tebou vypravil sám, kdybych věděl, jak silná přitažlivost mezi námi bude. Musím ale uznat, že až dodneška jsem tě jaksi za mladou ženu skutečně nepovažoval. Ani nemluvím o tom, jak nepříjemné by ti bylo, kdyby o tebe tvůj

‚strýček Mircea‘ najednou začal projevovat takový zájem.“

„Takhle jsem ti nikdy neříkala.“ Ani jsem tak o něm nikdy nepřemýšlela. Jedenáct let je málo, ale zase ne tak málo na to, aby se člověk nemohl bláznivě zamilovat, a v mém případě to bylo hodně zlé. Zdálo se, že se nic nezměnilo, tedy alespoň ne u mě. Ani na chvilku jsem neuvěřila tomu, že by Mircea necítil nic. Teď byl na řadě on s předstíráním, že chce mě, takže zřejmě budu využívaná dál. Vědomí, že Tomasovy pokusy

o svádění byly podnikány na Konzulčin rozkaz a že i Mirceovy pokusy zřejmě vycházely ze stejného zdroje, sice bolelo, ale zase mě to příliš nepřekvapilo. Už dávno jsem se naučila, že pokud jde o můj život, všichni mě chtějí k něčemu využít.

„V čem ještě Pritkin lhal?“

Mircea se rošťácky pousmál. „Je tohle otázka, dulceaţă?“ Nervózně jsem polkla, protože mi začal masírovat spodní část stehen. Můj zmatený pohled komentoval jen malým povzdechnutím. „Neublížím ti, Cassie. Přísahám, že neucítíš nic, jen potěšení z mých dotyků.“

„A zodpovíš mi tu otázku – komplet?“

„Copak jsem někdy své sliby nedodržel?“ Přikývla jsem; přinejmenším tohle byla pravda. Aspoň zatím. Široce se usmál a znovu se posadil na paty. „Tak dobrá, v čem Pritkin lhal?“ Chviličku přemýšlel. „Z největší části nelhal, dulceaţă, jen se vyhýbal odpovědi. Byl upřímný v tom, když řekl, že pokud Sibyla přejde k temným, nebo když bude zabita, moc přejde na někoho jiného. Už tak upřímný ale nebyl, když popřel – a to hodně nepřesvědčivě – že si moc vybere tebe, hned až budeš… dostupná.

„A proč Kruh tak nenávidí pomyšlení na to, že bych moc měla já?“

Místností se rozlehl Mirceův sytý smích. „Nenávidí tě, protože se tě bojí. Pýthii nemůže komandovat nikdo. Kruh je povinen ji chránit, dokonce ji i v některých věcech poslouchat, a ty jsi první po bůhvíkolika staletích, která by mohla získat moc, ale přitom nebyla už od narození naočkovaná. Z tebe by se nestala jejich loutka jako z tolika Pýthií před tebou. Ty bys tu moc využívala, jak bys sama uznala za vhodné, což by v některých případech znamenalo i v rozporu s jejich přáními,“ na sekundu se odmlčel, aby vyklouzl z trenýrek, které pak trochu nejistě odhodil stranou. Se srdcem v krku jsem se dívala, jak padají na koberec, ale odmítala jsem se podívat na něj.

„Bylo mi řečeno, co ti řekl ten temný mág, Cassie. Řekl ti pravdu, ale i on jenom částečně. Mytická Cassandra byla jedinou věštkyní, která zarputile odmítala být pod kontrolou kohokoli. Utekla dokonce i od samotného Apollona, aby jí nikdo nediktoval, jak má svého daru využívat. A Kruh se obává, že budeš chtít dostát svému jménu.“

„Chceš mi snad říct, že po mně jde celá armáda takových Pritkinů?“ Přepadl mě děs. Měla jsem kolem sebe čtyři mistry upíry, z nichž jeden byl úřadujícím soubojovým šampionem, ale i tak mě skoro zabil.

„Nikoli nezbytně. Pokud jsi dostatečně náchylná k tomu, abys byla využívána, pokusí se o to. Pritkin měl pravdu v tom, když říkal, že současná Pýthie umírá a už dlouho nebude schopna svou moc ovládat. O svou Sibylu přišli. Naléhavě musí najít ji nebo nějakou jinou. Mají ale před sebou velké dilema: nechtějí, aby moc přešla na tebe, ale kdo ví, na koho přejde, když tě eliminují? Pravděpodobně na některou z jejich dalších adeptek, ale se stejnou pravděpodobností může skončit u další zatoulané, o jejíž existenci nevědí. Pokud se jim podaří znovu získat svou ztracenou Sibylu, nebo kdyby s tebou byly nějaké potíže, využijí té příležitosti a zabijí tě; pokud ne, bezpochyby se tě pokusí ovládnout. Tak nebo tak, dulceaţă, je ti mnohem lépe s námi.“

Říkala jsem si, že o tom by se dalo debatovat, ale jestli jsou v Kruhu všichni jako Pritkin, rozhodně jsem je znát nechtěla.

„Co to povídáš? Pomilujeme se, a bum – je ze mě Pýthie? To kvůli tomuhle je všechen ten povyk?“

Mircea se zasmál, veselým a trochu nemravným smíchem.

„Tohle je další otázka, a ty ještě musíš zaplatit za tu první.“

Zvedla jsem oči k jeho tváři, kde jsem je také ponechala. „Co chceš?“

Usmál se, a tentokrát to byl úsměv něžný. „Hodně věcí, Cassandro, ale protentokrát mi bude stačit, když se na mě jenom podíváš.“

„Já se na tebe dívám.“ Jako jediné odpovědi se mi dostalo mlčení. Povzdechla jsem si. Běžně jsem nijak zvlášť stydlivá nebývala. Raffael často maloval nahé modely, navíc jsem nahotu vídala jako součást trestu tak často, že už se to nedalo ani spočítat. Toto ale nebyl nějaký cizí člověk, kterého jsem neznala; byl to Mircea, který náhle změnil status

z nedotknutelné fantazie na až příliš dostupnou realitu. Ale nebylo to tak, jak si asi myslel – že bych se styděla tolik, že jsem se na něj ani nepodívala. Ze všech sil jsem se snažila udržet, abych na něj neskočila, alespoň než získám nějaké odpovědi, a pohled na jeho úžasné tělo, kterého jsem se nemohla dotýkat, zatraceně připomínal mučení.

Olízla jsem si rty a přijala jsem nevyhnutelné. Očima jsem přejížděla po jemných kostech, rýsujících se mu ve tváři, a po dokonalé křivce jeho rtů, potom dolů k tvrdým plotnám ramen a hrudníku, na břicho a k té jemné linii, která mi už předtím přišla tak fascinující. Jeho tělo bylo úchvatné, takové by asi měla oživlá mramorová socha některého z těch štíhlých mistrovských kousků od starověkých řeckých géniů. Úd byl

v dokonalé harmonii se zbytkem těla, neobřezaný a bledý, ale s narůžovělým nádechem. Byl už napůl ztopořený, ale když jsem na něm chvilku otálela pohledem, skoro magicky začal nabírat na délce i na šířce. Nohy měl nejhezčí, jaké jsem na chlapovi kdy viděla, chodidla měl stejně elegantně tvarovaná jako ruce. Byl úžasný.

Slyšela jsem, jak přerývaně dýchá. „Jak to dokážeš, že se cítím takhle, když se na mě jenom podíváš? Dotkni se mě, drahá, nebo dovol, abych se dotýkal já tebe, jinak zešílím.“

Oukej, možná jsem se pletla. Mircea to sice mohl dělat na popud Konzulky, ale osobně ten návrh úplně nezavrhoval. Hned jsem se cítila o něco líp. „Odpověz na otázku,“ řekla jsem a hlas jsem měla pevný, i když jen o něco hlasitější než šepot.

Zasténal a překulil se na břicho, čímž mi poskytl výhled na pevný zadek a silná ramena. „Tu otázku budeš muset zopakovat. Poněkud se mi zhoršila koncentrace.“

„Když to uděláme, stane se ze mě Pýthie?“

„To nevím, a neví to ani nikdo jiný. Moc už brzy přejde, a to skoro jistě buďto na tebe, nebo na tu ztracenou Sibylu. Tímhle se tě snažíme udržet v pohotovosti, abych tak řekl. Když Pýthie zemře a ty budeš pořád panna, může to skončit tím, že moc přejde na tvou soupeřku.“

„To mi zase nezní tak špatně. Jestli to, co jsem prožila, představuje jenom část té moci, ten zbytek asi nechci.“

„Ani proto, abys pomohla svému otci?“

Zamrkala jsem. Ani jsem nemohla uvěřit, že jsem na to zapomněla. Cosi to vypovídalo o tom, jaký zmatek jsem v hlavě měla. „Slíbils mi, že mi o něm řekneš, a nebyla to součást téhle dohody!“

Mircea se na mě podíval zpod opony tmavého hedvábí. „Ty nemáš žádné slitování, dulceaţă. Ani jsi mi nezaplatila za poslední otázku.“

„Tak mi řekni o tátovi, a možná zaplatím.“

Mircea se skulil z postele a začal přecházet sem a tam, což můj tep nijak nezpomalilo. Místo aby chodil normálním krokem, plížil se jako nějaká velká kočka z džungle. „Dobrá, dobrá.“ Pak se ke mně prudce obrátil a v očích mu blýskal ledový chlad.

„Jestli na tom trváš, můžeme to prodiskutovat. Já jsem ti to říkat nechtěl, ale tys mě přinutila. Roger není mrtvý, jak jsme ti tvrdili. Zemřel, ale neodešel.“

„Myslíš, že je z něj duch?“ zavrtěla jsem hlavou. „To není možné. O tom bych věděla. Byl by za mnou přišel – přece jsem celé roky trčela přímo v Tonyho domě. Není to tak, že by mě musel těžko hledat.“

Mircea se zastavil u postele, trochu moc blízko na to, aby to bylo příjemné, a pokračoval, jako bych ho vůbec nepřerušila.

„Roger byl Antoniovým zaměstnancem, vlastně to byl jeden z jeho oblíbených lidí. O to horší pro něj jeho zrada byla. Tak totiž Antonio vnímal jeho odmítnutí vydat mu tě, když mu to nařídil. Nemohl Rogera nechat naživu a zachovat si tvář, ale

nechtěl se jeho smrtí nechat připravit o dar, který tvůj otec měl. Své spojení se spirituálním světem máš totiž po něm – i on prý dokázal duchům poroučet, aby mu sloužili.“

„To ale není to, co dělám já.“

To ponechal stranou. „Říkej si tomu, jak chceš. Pro náš účel stačí, když řeknu, že se to Antoniovi čas od času hodilo. A tys byla docela chytrá, žes to před ním utajila,dulceaţă. Zeptal jsem se ho, jestli kromě vidění máš i tenhle dar, a on řekl, že ne.“

„Eugenie mi řekla, abych to nikomu neříkala.“ Až teď jsem pochopila proč. Duchové můžou být samozřejmě užiteční, hlavně při likvidaci ostatních rodin. Když je upíři nedokážou detekovat, můžou z nich být perfektní špioni. Vždyť on by je mohl klidně poslat, aby zjistili, co dělá Senát. Docela velká výhoda. „Co se stalo?“

„Když si tví rodiče uvědomili, žes zdědila jejich vlohy, utekli, protože věděli, že by si tě Tony vzal. Poslal své nejlepší agenty, aby je vypátrali, a zatímco čekal, zaplatil několika temným mágům, aby pro tvého otce vymysleli speciální past. Byla určená k tomu, aby zachytila ducha tvého otce, až po smrti opustí tělo. Sklapla perfektně. Když jsem se doslechl, co se Rogerovi stalo, nařídil jsem Antoniovi, aby ho pustil, ale on to odmítl. Raději si ho chtěl nechat uvězněného v rámci věčného trestu a jako varování pro ostatní – a to i přesto, že zjistil, že Roger nemůže poroučet duchům, když se sám jedním stal.“

„Ale na tvůj rozkaz ho snad pustil, ne?“ Nelíbilo se mi, kam to celé směřovalo.

„Přísahal mi, že to není možné, a vyzval mě, abych si přivedl jakéhokoli mága podle vlastního výběru, který tu past prozkoumá. Udělal jsem to,“ lítostivě se na mě podíval. „Tvého otce jsem měl rád, Cassie, takže jsem najal toho nejlepšího. Ale ten mág, který byl sám členem Kruhu a který mi dlužil laskavost, mi řekl, že nikdy nic takového neviděl a že veškerá jeho moc nestačí k tomu, aby past rozbil. Duch tvého otce tedy pořád přebývá u Antonia.“

Oněměla jsem. Nechtěla jsem tomu věřit, ale to, co popisoval, odpovídalo přesně tomu, co by Tony udělal. „Přece musí být nějaký způsob, jak to kouzlo zlomit.“

„Stříbrný kruh by měl mít dost moci, aby to dokázal. Můj společník na to celou dobu upozorňoval. I kdyby tu past sestrojil samotný Černý kruh, Stříbrný je mocnější. Oni ale takový úkol dobrovolně nepřijmou. Tvým otcem pohrdají stejně jako všemi ostatními lidmi, kteří pro nás pracují, a viní ho z toho, že od nich odvedl tvou matku. Nepomohli by ani, kdyby je o to požádala samotná Konzulka, ale kdyby požádala nová Pýthie…“

„Tak by nemohli odmítnout?“

Mircea se posadil na postel vedle mě. Tentokrát jsem pohledem neuhýbala a dívala se mu přímo do očí. „Určitě by mohli, ale pochybuji, že by to udělali. Pokud ta moc přejde na tebe, Cassandro, spolknou svou pýchu a budou se ti snažit vlichotit. Když si budou myslet, že si takovým úkolem budou

moci koupit tvou přízeň, pravděpodobně se přetrhnou, aby to udělali.“

Najednou jsem se ocitla na zádech a Mircea nade mnou klečel.

„Ale teď, dulceaţă, si myslím, že mi dlužíš jednu maličkost.“ Měla jsem ještě spoustu dalších otázek, ale ty mě dočasně opustily spolu se schopností utvářet souvislé věty. Mircea mě posadil a svlékl mi župan, který pak hodil proti zdi způsobem, jako by jej urážel. Pak se jeho ruce zase vrátily na mě, aby mi zvolna přejížděly po pažích, od ramen až k zápěstím. Opatrně mě položil a umožnil svým očím, aby se po mém těle toulaly tak, jako jsem si předtím prohlížela já jeho. Překvapilo mě, jak si dával načas, a už jen síla jeho pohledu stačila k tomu, aby se mi stáhly bradavky a celé tělo se napjalo.

Ruce brzy následovaly trasu, vytyčenou pohledem. Začaly

u kotníků, potom mi jimi zvolna přejel po těle vzhůru, a po cestě je hladil a škádlil. Svíjela jsem se, už když se dostal ke kolenům, zasténala jsem, když se zastavil, aby mi namasíroval podbřišek, a když mi znovu v dlaních uvěznil ňadra, zůstala jsem už úplně bez dechu. On ale pokračoval a přejížděl mi prsty po krku a po tváři, chvilku se zdržel na rtech a potom mi jimi projížděl vlasy. Když přestal, měla jsem pocit, že mám tělo v jednom ohni,

a soudě podle zardělého výrazu jeho jinak vždy sněhobílé tváře bych řekla, že ani on nebyl úplně imunní. Než se odvážil promluvit, raději několikrát polkl. „Jestli máš ještě nějakou další otázku, Cassie, navrhuji ti zeptat se rychle.“

Nebyla jsem si jistá, jestli nějakou dokážu vymyslet, ale opravdu jsem ho potřebovala nějak rozptýlit, jinak bych se velice brzy stala vhodnou kandidátkou na pozici Pýthie. „Jak jsi mě našel?“ Roztáhl mi nohy a vplazil se mezi ně. Cítila jsem se příšerně obnažená, a vůbec jsem na to nebyla připravená.

„Mirceo!“

„Přísahám, že ti na tuhle otázku odpovím, Cassie,“ řekl s planoucíma jantarovýma očima, „ale potom.“

„Ne! Tak naše domluva nezněla.“

Přidušeně zasténal a zhroutil se mi na nohy; vlasy mu přepadly dopředu a zakryly mi klín. V této poloze zůstal zhruba minutu, kdy přerývaně a nestejnoměrně dýchal, a až potom zvedl hlavu. Ve tváři byl celý růžový a v očích se mu temně blýskalo, ale něco z jeho vášně vyprchalo. Když začal mluvit, rychle a bez okolků, hlas měl tišší než obvykle a přízvuk byl o něco zřetelnější.

„Konzulka měla podezření na to, co Rasputin dělá, dřív než kdokoli z nás, dokonce i dřív než Marlowe. Útoky začaly krátce poté, kdy Kruh požádal MAGIC o pomoc při nalezení jejich ztracené Sibyly, a Konzulka tehdy provedla jeden ze svých proslulých intuitivních skoků. Mohli jsme ale udělat jenom málo kromě toho, že jsme pomáhali při pátrání a doufali, že ji najdou rychle. Skutečné Sibyly jsou vzácné a my jsme si mysleli, že žádná jiná síla, dostačující k tomu, aby napodobila Rasputinovy činy, neexistuje. Zajistili jsme ale, aby ty, které nějaké schopnosti prokazatelně mají, byly pod bedlivým dohledem pro případ, že by Pýthie zemřela a moc by přešla dál. Já mám

v Atlantě obchodní zájmy, Cassie. Už nějakou dobu jsem věděl, kde jsi, a samozřejmě jsem tvé jméno přidal na seznam těch, které je potřeba sledovat.“

Očima mi spočinul mezi nohama a já jsem cítila, jak se červenám. Pokusila jsem se zpod jeho doteku vykroutit, ale dosáhla jsem jenom toho, že se sklonil a políbil mě na vnitřní stranu jednoho stehna tam, kde je tlakový bod. Rty pracoval jemně a necítila jsem žádné tesáky, ale i to jemné tření ústy způsobilo, že se ten čůrek tekutého žáru, který ve mně vznikal, náhle změnil v povodeň. „Mirceo, prosím…“ Nebyla jsem si ani úplně jistá, o co to vlastně prosím, ale on se stejně jenom pochmurně usmál.

„Ne, já tu otázku zodpovím celou,“ zhluboka se nadechl. „A potom tě celou potěším.“ Pod rukama jsem se mu svíjela a on zavřel oči. „Cassie, prosím, nehýbej se. Ty vibrace mě… ruší, a já už si nepřipadám úplně soustředěný.“

„Já jsem ale nikdy nesouhlasila s tím, že s tebou budu mít sex, když tu otázku zodpovíš! To není fér!“

Mircea se odmlčel a nakrčil jedno obočí. „Odpusť, má drahá, ale co myslíš, že děláme právě teď?“

„Ty víš, jak to myslím,“ zhluboka jsem se nadechla a snažila se ignorovat to, jak celé mé tělo žadoní. „Žádný zásun.“

Mircea mi přejel jazykem po koleni a pak vzhůru po noze, kde se zastavil těsně před místem, kde jsem si ho najednou zoufale přála mít. Zlehka pozvedl hlavu, aby se mi podíval do očí, jeho dech jsem ale pořád cítila na svých nejintimnějších partiích. Mé tělo se třáslo a jeho prsty se mi do stehen zabořily ještě pevněji.

„Ty mě chceš tak moc, jako chci já tebe, dulceaţă. Proč to máme oba popírat?“

„Ty víš, proč. Nejde jenom o potěšení – tady jde o to, že mě nutíš k něčemu, o čem si nejsem jistá, že dokážu.“ Hned, jak

jsem to řekla, jsem si uvědomila, že je to pravda. Jediným důvodem, proč jsem po Mirceovi už nevystartovala, byly ty háčky, které s tím souvisely. Mít sex by znamenalo hodit ručník do ringu své nezávislosti, dost možná navždycky. Ať jsem se na to dívala, jak jsem chtěla, stejně jsem prohrávala. Senát sice mohl být milejší a něžnější alternativou Kruhu a Mircea by byl mnohem lepší žalářník než Pritkin, ale zavřená bych byla tak jako tak. Ale kdybych nebyla Pýthií, tolik lidí by se nezajímalo

o to, kde jsem a co dělám.

„A jestli to volání neuposlechneš, jak chceš přesvědčit Kruh, aby ti pomohl s otcem?“

Povzdechla jsem si. Tady, jak by řekl Shakespeare, se to zadrhlo. Nechtěla jsem být Pýthií. Tato funkce pomohla zabít mou maminku a slibovala mi život jenom v pozlacené kleci – za předpokladu, že mě Kruh nezabije. Pritkin měl přece jenom pravdu: neměla jsem žádný trénink. Netušila jsem, jestli bych svá vidění dokázala zvládat víc, než už se stalo. Nová moc, již jsem získala, se mi nelíbila a pochybovala jsem o tom, že by se mi to další líbilo víc, ať už by to bylo cokoli. Kdybych ale tu pozici odmítla, netušila jsem, jestli bych svému otci dokázala vůbec nějak pomoci. Znala jsem Tonyho dost dobře na to, abych věděla, jak pomstychtivý dokáže být. Uvěznění mého otce vnímal jako dvojitý trest, jímž by trpěl jednak otec, jednak já, a nikdy by ho dobrovolně nepropustil.

„Neříkám, že ne,“ řekla jsem Mirceovi popravdě. „Jenom potřebuju nějaký čas. Takže zatím žádný zásun; vyber si něco jiného.“

Políbil mě na podbřišek. „To nebude nic těžkého, Cassie. Jsi doslova pastvou pro mé smysly.“

„Hlavně odpověz na tu otázku.“

Zatvářil se překvapeně a potom se rozesmál. „Víš ty vůbec, jak jsem si v představách liboval v tom, že při téhle události budu mít navrch? Příště si to promyslím líp,“ usmál se na mě a začal mě pomalými línými kruhy hladit na břiše, aby se ve mně ten lahodný žár rozhořel ještě víc. Pod tím lehkým dotekem jsem sebou cukla, což ho evidentně potěšilo. „Má překrásná,

divoká dulceaţă.“

„Nejsem tvoje.“

Mircea se ušklíbl. „Právě naopak, tys byla moje vždycky. Ujišťuji tě, že jsem u Antoniova dvora nezůstal skoro rok jenom kvůli potěšení z jeho společnosti.“

Když si všiml mého polekaného pohledu, znovu se zasmál takovým tím hlubokým smyslným smíchem, který otupoval vyhrocené věci. „Doslechl jsem se o tvých darech a zařídil jsem to tak, abych se s tebou setkal. Věděl jsem, že věštkyně tvých údajných schopností by mohla být užitečným doplňkem mého štábu, ale před zahájením vyjednávání s Antoniem jsem si chtěl být jistý tím, co získám. Hned když jsem tě poznal, měl jsem podezření, že před sebou mám příští Pýthii, což jsem ale nemohl vědět s určitostí předtím, než vyrosteš.“

Zahleděl se do dáli a vzdychl. „Udělal jsem tu chybu, že jsem tě okamžitě nepřevedl do své domácnosti, ale měl jsem strach, aby to nebylo příliš nápadné, ale také že bych potom nedokázal zabránit tomu, aby se o tobě nedozvěděl Kruh. Ponechal jsem tě u Antonia a nařídil mu nadále tajit tvou identitu. Měl jsem

v plánu si pro tebe přijít, až dospěješ, jenomže ty sis pak celkem zkomplikovala život, že ano?“

„Počkej chvilku. Tys věděl o vraždě mých rodičů?“

„Dozvěděl jsem se o ní až po činu a v té době mi to přišlo jako nepodstatná záležitost.“ Všiml si, jak jsem se zamračila,

a povzdechl si. „Chtěla bys, abych ti raději lhal? Tehdy jsem

o tobě nevěděl, Cassie, ani jsem nemohl Antoniovi vyčítat, že se svým služebníkem zacházel podle svého přání. I když jsem si myslel, že to byla škoda, měl na to právo. Bylo mi řečeno, že

v autě s ním byla nějaká žena, ale ta přijala jméno tvého otce, takže jsem si ji s tou uprchlou nástupkyní nespojil. Odpusť mi to, ale i když byl tvůj otec ten nejspolehlivější mezi Antoniovými lidmi, upřímně: zase to tolik neznamená. Nebyl žádný důvod, proč bych si měl jeho ženu spojovat s Pýthiiným dvorem.“

„A co já? Kdy ses dozvěděl, že měli dítě?“ Kdyby Mircea nechal bezbranné děcko v Tonyho tlustých prackách, v mých očích by tím výrazně klesl.

„Až o mnoho let později,“ pronesl vážně, jako kdyby si uvědomoval, co ta otázka pro mě znamená. „Několik měsíců před svou návštěvou jsem mluvil s Raffaelem. Antonio ho poslal s nějakou prací k mému dvoru a on té příležitosti využil k tomu, aby mi řekl pravdu. Samozřejmě jsem hned zařídil, abychom se potkali.“

Věřila jsem mu, ale nejenom kvůli tomu, že jsem chtěla, aby to byla pravda. Kdyby se k němu mí rodiče utekli o pomoc, Mircea by je ochránil. Kdyby o mamince věděl, nebyl by vraždu tak drahocenného aktiva nikdy dovolil. Když už ne z jiného důvodu, tedy proto, že by bylo velice nevýhodné rozzlobit Pýthii a mágy,

když si je mohl snadno zavázat tím, že by jim ji vrátil. „Jak mě Tony našel?“

Mircea se ušklíbl. „No, to je také zajímavé, Cassie. Takže já jsem si dělal starosti o tvou bezpečnost místo toho, abych se víc staral o to, jaké smělé plány jsi pro mého bezbranného služebníka přichystala. To, co jsi Antoniovi provedla, bylo poměrně dobře zaznamenáno, dokonce i v lidském tisku. Mí lidé po tobě okamžitě zahájili pátrání a musel jsem také nasadit špiony na jeho nohsledy pro případ, že by na tebe narazil a byl natolik hloupý, že by to nenahlásil. V tomto případě ho měli nějak zdržet a kontaktovat mě, potom ale zasáhlo štěstí. Člen jedné z jeho spřízněných rodin musel zůstat přes noc v Atlantě, protože mu odložili let, a viděl tě tam v nočním klubu. Ty jsi tam vykládala osud a jemu to připomnělo jednu mladou dívku, kterou viděl u dvora. Informoval svého pána, který tu informaci zase prodal Antoniovi. Já jsem tě ale naštěstí už mezitím našel

s pomocí zpravodajské sítě Senátu.“

„Marlowe.“

„Přesně tak,“ Mircea se zasmál. „Ten chlap je zázrak, i když vystopovat tě bylo ďábelsky obtížné dokonce i pro něj.

Mimochodem, chce se s tebou setkat. Říká, že musíš mít skoro stejně ďábelský mozek jako on – což je velice vzácný kompliment. My jsme tě lokalizovali ani ne před rokem, přišlo nám ale bezpečnější nechat tě tam, kdes byla, než abychom riskovali, že se Kruh dozví, že tě máme, a začnou se odvolávat na dohodu, jako to dělají teď.“ Už zase vypadal normálně.

„Konzulka sice odolává, ale dlouho nevydrží. Nemůžeme bojovat s Černým i Bílým kruhem současně, Cassie. Chápeš?“

„Ano.“ Vzpomněla jsem si na počet infarktů, které jsem za ty roky málem dostala, kdykoli jsem měla pocit, že někde cítím upíra; celou dobu to byli Mirceovi lidé. „Byl bys mi ušetřil spoustu problémů, kdybys mi řekl, co se děje.“ Mircea se na mě jenom podíval. Ani se neobtěžoval říci to, co jsme věděli oba: žádný mistr upír, natožpak člen Senátu, nebude s pouhým služebníkem nic probírat. Její život pro ni máme naplánovaný

a informovat ji o tom budeme, až nastane správná doba. „Takže takhle ses dozvěděl, jak mě Tony našel? Tví lidé ti to řekli?“ Mircea se na mě lítostivě usmál. „Ne, tady jsi měla štěstí.

Antonio si objednal pistolníka, aby ti o půlnoci vpálil dvě kulky do hlavy, ale Raffael to zaslechl a zavolal mi. Já jsem mu dal svou ochranu a řekl mu, ať přijede sem. S Antoniem jsem měl starosti už nějakou dobu, ale s mistrem třetí úrovně, i když je to

služebník, musíš jednat rafinovaně. Pokud ale porušil můj přímý rozkaz a pokusil se tě připravit o život, mohl jsem ho legálně zabít za neuposlechnutí. Informace o tobě jsem předal Senátu, který k tobě přidělil Tomase už od té chvíle, kdy zmizela Sibyla. Pro případ, že by se s tebou nemohli spojit, jsem také kontaktoval některé své spolupracovníky v Atlantě, ti tě ale nějak nemohli najít. Když se dostali k tobě do kanceláře, už jsi zmizela.“

„Mohls zvednout ten posraný telefon, Mirceo!“

„Zkoušel jsem ti zavolat, dulceaţă, domů i tam, kde jsi pracovala. Tys to ale nebrala. Každopádně jsi nás docela vyděsila. Mí spolupracovníci se zapletli do jisté výměny názorů se čtyřmi upíry, které na tebe poslal Rasputin. Když se jich konečně zbavili, to už jste s Tomasem narazili na ty vrahy, které poslal Antonio. S nimi jste se naštěstí dokázali celkem pohotově vypořádat sami.“

Zase jsem v tom měla zmatek. „Chceš snad říct, že ten večer po mně šlo devět upírů?“ Nedokázala jsem uvěřit, že jsem to přežila. I na mistry upíry stačí menší počet. „Jestli ale jsou Tony a Rasputin spojenci, proč poslali dvě komanda?“

Mircea se usmál. „A teď jsi ale úplně mimo. Stručná verze praví, že hned, jakmile se Antonio dozvěděl, kde jsi, poslal pět upírů deváté nebo desáté úrovně, aby tě zabili. Když se Rasputin doslechl, co udělal, poslal jim čtyři mistry jako posily. Myslím, že je chytřejší než Antonio. Věděl, že Senát na tebe nasadil ochranu, a chtěl se ujistit, že to nepřežiješ. Ty totiž představuješ jedinou sílu, která může jeho akcím úspěšně vzdorovat, dulceaţă. A on to ví.“

Točila se mi hlava. „Takže, Tonyho zabijáci šli do klubu a tví a Rasputinovi lidi šli poté, co jsem utekla, ke mně do práce? A kdo mi pak nechal ten vzkaz v počítači?“

„Jaký vzkaz?“

Zavrtěla jsem hlavou. Tohle už na mě znělo hodně složitě.

„Ale, kašli na to. V podstatě mi říkáš, že po mně jdou všichni?“ Mircea neodpověděl, protože se jeho tmavá hlava zase vrátila k práci a prolízávala si cestičku po vnitřní části mého stehna.

Jeho jazyk jsem na kůži cítila jako horký, rty měl sametové. „O těch ostatních nevím, dulceaţă, ale já po tobě jdu určitě. A teď už dost řečí,“ chlípně se na mě usmál. „Je načase, abys zaplatila plnou cenu.“

Kapitola 13

Snažila jsem se rychle vymyslet nějakou další otázku, ale šlo to ztěžka – především proto, že mi rukama svíral zadek a zvedal ho nahoru. Jazykem konečně dosáhl svého cíle, a já jsem zalapala po dechu. Pomaličku jím po mně přejížděl, zkoumal můj tvar a zapamatovával si mou chuť, než najednou zajel dovnitř tak hluboko, jak to jenom šlo. Vykřikla jsem a prohnula se proti němu, protože nic jiného jsem dělat nemohla, a on se ze mě napil. Cítila jsem, jak se ve mně začíná něco hromadit, něco velkého, ale než mi to stačilo úplně omámit smysly, Mircea se zvedl.

Chtěla jsem se frustrovaně rozječet, on mi ale uzavřel rty svými, a já jsem zapomněla. Přejela jsem rukama po té hedvábné pokožce, kopírovala jsem pohybem páteř, projela jsem mezi žebry až k puklině mezi těmi nádhernými půlkami. Třásl se na mně a ten pocit, jak mi pevný a horký tlačí proti břichu, mě skoro přemohl. Chtěla jsem ho mít v sobě mnohem víc, než jsem kdy chtěla cokoli jiného, toužila jsem po něm tak, že se to skoro nedalo vydržet. Když jsem ale ucítila, jak se mi mezi nohama usadil jeho tvrdý a žhavý nástroj, zatlačila jsem mu na hruď. „Ne, Mirceo – slíbils to.“

Zasmál se hlubokým hrdelním smíchem a políbil mě na krk. „Já budu dobrý, dulceaţă.“ Než jsem stačila říct, že právě toho se bojím, přejel mi tím naběhlým údem po celé délce mého pohlaví. Nepronikl sice dovnitř, ale bylo to lákavě těsné. Byla jsem vlhká a toužila jsem po něm, a nemyslela jsem si, že je to legrační. Rozhodla jsem se, že malá odplata neuškodí.

Vsunula jsem ruku mezi naše těla a sevřela ho. Byl tak silný, že jsem ruku nemohla zavřít, ale rozhodně jsem si tím získala jeho pozornost. Stiskla jsem s podivem, jak neuvěřitelně hebkou má kůži, a on obrátil oči v sloup. Byl to divný pocit, takhle ho držet, tak žhavého a sametového na dotek, na druhou stranu jsem se ale cítila nějak mocnější. Vzpomněla jsem si na to, co ta žena v mém vidění dělala s tělem Louise-Césara, a pokusila jsem se to napodobit. Už po několika tazích ten mocný Mircea vyrazil slabý, napůl přidušený výkřik a roztřásl se mi pod rukou. Chvilku jsem si myslela, že jsem mu ublížila, ale on se místo toho ještě zvětšil. Usmála jsem se do jeho polekaného obličeje, a protože jsem si vzpomněla, co to udělalo s Francouzovým

tělem, přejela jsem prstem po štěrbině v hlavičce. Tentokrát skutečně vykřikl a hleděl na mě s vytřeštěnýma očima.

„Cassie, kde,“ zmlkl a olízl si rty, „kde ses to naučila?“ Zasmála jsem se. Měla jsem několik možností. „Kdybych ti to řekla, nevěřil bys mi.“ Zatlačila jsem mu na rameno. „Lehni si.“ Bez odporu se položil na záda a já na něj; pevně jsem ho držela, ale protože jsem si sama dobře pamatovala, jak je tahle část těla citlivá, dávala jsem pozor, abych mu neublížila.

Rukou jsem ho zkoumala stejně, jako to dělal on jazykem mně, a zjistila jsem, jak mě jeho tělo fascinuje. Už jsem viděla hodně nahých mužů, ale toto byla má první příležitost se nějakého dotýkat opravdu intimně; skutečnost, že právě Mircey, mi krevní tlak zvyšovala ještě víc.

Zjistila jsem, že kůži šourku má ještě jemnější, a prsty jsem po ní přejížděla, až se pode mnou svíjel a sténal. Líbilo se mi mu to dělat, vidět ho takto bezbranného a s jinak vždy dokonalými vlasy zacuchanými, jak mu je pot lepil k hlavě. Bylo to vzrušující, když jsem ho přinutila doširoka roztáhnout nohy, takže jsem si ho připravila ke všemu, co jsem s ním mohla chtít udělat. Jeho bezmocnost byla opojná, takže jsem si začala víc troufat. Neměla jsem zrovna nejobsáhlejší repertoár, zato jsem měla dobrou paměť, a ta Francouzka se tehdy chystala Louisi-Césarovi udělat něco, co mi teď přišlo zajímavé.

Vlezla jsem Mirceovi mezi nohy a přejela mu rukama po napjatých svalech. Natáhl po mně ruku, ale já jsem mu ji odtáhla. „Přestaň.“

Podvolil se, ale překvapený výraz jeho očí mi napověděl, že asi není zvyklý, aby ho někdo komandoval. Znovu jsem vzala do ruky tu věc, která se mi tak lákavě pohupovala před očima. Při mém dotyku znovu zavřel oči a ve tváři se mu rozlil surový

a zranitelný výraz. Pomalu jsem ho hladila a tomu bolestivému výrazu jsem nerozuměla, protože jsem mu přece neubližovala.

„Cassie…“ Hlas ho zradil a já jsem na něj konejšivě zasyčela. Přiblížila jsem se a pomalu a opatrně jsem ten vzpínající se klacek olízla. Chutnal docela dobře, trochu slaně a s maličkým přídechem kouře. Líbilo se mi i to, co jsem cítila – tady to bylo silnější a trochu pižmovité. Celkově to byl dost velký nápor na mé smysly, až jsem začala pociťovat závrať. Neměla jsem žádné zkušenosti, na kterých bych mohla stavět, ale rozhodla jsem se začít nahoře a propracovat se dolů. Připadalo mi to jako dobrý plán, ale sotva jsem se ho jazykem dotkla, Mircea sebou prudce trhl, až jsem sevření povolila.

„Cassie, nech toho! Jestli s tím nepřestaneš, nedokážu se ovládat –“

„Řekla jsem ti, abys byl zticha,“ umlčela jsem ho drsně. Musela jsem se soustředit, k čemuž by mi celkem pomohlo, kdyby zůstal ležet a držel pusu zavřenou. Přesně to jsem mu také řekla a sledovala, jak se výraz jeho tváře mění na nevěřícné ohromení.

„Ujistili mě, že jsi nikdy nic takového nedělala,“ začal a snažil se zvednout na lokty.

Varovně jsem na něj pohlédla. „Taky že ne. A jestli nezůstaneš hezky ležet, nebude to moje vina, jestli ti ublížím.“

Zase se zhroutil na postel a předloktím si zakryl oči. Cosi si mumlal rumunsky, ale já jsem to ignorovala. Věděl, že tomu nerozumím, takže mi to jenom chtěl ztížit. Kdyby se mi jeho tělo tak nelíbilo, asi bych si stěžovala. Takto jsem jenom pokračovala ve vzrušující studii toho, co ho přinutilo sténat.

Když jsem po něm přejela rty a jazykem tentokrát, byl mnohem tišší – až na skoro neznatelný třas, které asi nedokázal potlačit. Přišla jsem na to, že se mi nejvíc líbí olizování špičky, i když tam chutnal trochu hořce. Stálo ale za to sledovat, jak se pod mými doteky snaží nehýbat a nesténat; ruce podél boků se mu zatínaly v pěsti. Rozhodla jsem se zjistit, co je zapotřebí k tomu, aby sám velký Mircea naprosto ztratil kontrolu.

Když jsem si ho zasula do pusy hlouběji, nechtěně jsem se mu o kůžičku otřela zuby, až vyrazil polekaný výkřik. Když mi došlo, že to byl výkřik souhlasný, začala jsem mezi jednotlivá olíznutí vkládat pravidelné doteky zubů. Mircea brzy začal slabě sténat, jako by si ani neuvědomoval, že to dělá. O několik minut později, když jsem se přesunula níž, abych mu olízla hladkou kůži na pytlíku, jsem objevila jeho skutečnou slabou stránku.

Zřejmě tam byl nějak extra citlivý, nebo se v něm ten tlak možná hromadil už chvíli. Než jsem si uvědomila, co se děje, popadl mě za hýždě a umístil mě nad sebe tak, že se už zase tlačil do mého vchodu. Byl to tak neuvěřitelně dobrý pocit, bylo to tak hezké, že jsem málem dovolila, aby naše těla splynula

v jedno. Pak se ale ozvala nějaká část mého mozku, která mi připomněla, jaká je za to cena, a já jsem se odtáhla.

Udělala jsem to ale nějak prudce, takže jsem trapně spadla z postele. O sekundu později přes okraj postele vykoukla Mirceova zarudlá tvář, poděšeně zírající na mě na koberci.

Hmátla jsem po županu a jemu potemněly oči. „Já osobně ten

urážlivý hadr rozsekám, aby už nikdy nemohl ukrývat tvou krásu.“

Hlas měl chraplavý a v očích měl divoký výraz. Neplýtvala jsem časem na to, abych se pokoušela župan oblékat, jenom jsem si ho ovázala kolem pasu jako ručník. Za jeho teplou kůži to byla jenom chabá náhrada, ale když jsem na sobě měla alespoň něco, hned se mi přemýšlelo líp. Dech jsem neměla nijak stabilní a touhou po něm jsem skoro omdlévala, ale couvala jsem do té doby, než mě zastavilo okno. „Přece jsme se dohodli, Mirceo,“ řekla jsem třesoucím se hlasem.

Posadil se, což znamenalo vážné vyrušení ze soustředění, protože jeho vzrušení ani v nejmenším nepolevilo. Mžikal, ale ty své planoucí oči ze mě ani na chvilku nespustil. Teď už byly víc skořicové než jantarové a svítily nádherným ohnivým načervenalým světlem. Byly skoro tak tmavé jako ta barva, ze které Pritkin málem omdlel; úplně mě nutily se rozběhnout

a skočit po něm. Abych neupadla, sevřela jsem okenní římsu a cítila jsem, jak její znamení zasyčela. V porovnání s teplotou mé kůže ale byla celkem studená.

Mircea si přejel rukou po tváři, a ta ruka se mu třásla. Podíval se na mě zoufalým pohledem. „Cassie, prosím tě, nedělej to.

Vysvětlil jsem ti situaci – víš, co je v sázce. Chci ti to udělat co možná nejpříjemnější, ne abys mě potom kvůli tomu nenáviděla. Ale stát se to musí. Ty nejsi jako ten směšný mág, který ničemu o nás nerozumí. Prosím, nekomplikuj to. Mohlo by to být pěkné.“

„A co když řeknu ne?“ Mircea najednou úplně ztichl.Místnost se tetelila stěží ovládanou silou, podobně, jako se tetelí horký vzduch nad pouštním pískem. „Přinutil bys mě?“

Mircea polkl a celou minutu intenzivně zíral na koberec. Když nakonec zvedl hlavu, měly jeho oči zase obvyklou sytě hnědou barvu. „Dobrá, budeme k sobě naprosto upřímní, dulceaţă.

Mohu ti proniknout do mozku, použít triky k překonání tvé soudnosti a přinutit tě, aby ses mi odevzdala, protože vím, že to chceš udělat. Kdybych to ale udělal, už bys mi nikdy nevěřila.

Na to tě znám moc dobře a vím, jaký máš názor na zradu. Je to jedna z věcí, které nedokážeš odpustit, a já nechci, abys na mě pohlížela jako na nepřítele.“

„Takže můžu odejít?“ Odpověď jsem znala, ale chtěla jsem, aby mi vysvětlil mé možnosti.

„Tak na to se snad ani nemusíš ptát,“ Mircea si povzdechl a v obličeji měl náhle unavený výraz. „Když to neudělám já,

Konzulka prostě pověří někoho jiného. Vím, že cosi cítíš

k Tomasovi, ale taky vím, jak moc jsi na něj naštvaná. Zradil tvou důvěru, a i když to udělal na základě rozkazu, který nemohl neuposlechnout, nemyslím si, žes mu to odpustila.“ Zachvěla jsem se. „Ne.“ Byly doby, kdy jsem Tomasovi věřila přinejmenším tolik jako komukoli jinému, toužila jsem po něm a možná ho i trochu měla ráda. To ale byl ten muž z mé fantazie, ne skutečný. Když jsem se na něj podívala teď, měla

jsem pocit, že vidím cizince. Nechtěla jsem ty ruce na sobě cítit. Kromě toho mi na rozkaz Senátu jednou i pronikl do mysli.

Nepochybovala jsem o tom, že kdyby to dostal příkazem, udělal by to znovu.

„Tak možná Louis-César? Je pěkný. Dala bys přednost jemu?“ jeho hlas zněl přidušeně a podle mě se mu ta představa líbila ještě o něco méně než to, že bych byla s Tomasem. Možná proto, že Francouz byl plnohodnotným členem Senátu a měl stejný status jako on. Snad si nemyslel, že se zabouchnu do prvního chlapa, se kterým se vyspím, a zdrhnu s ním do Evropy? Jestli jo, neznal mě taky.

„Ne.“ Muže, kterého jsem sotva znala a jehož dotek mě už dvakrát poslal mezi noční můry, jsem nechtěla ani nikde poblíž.

„A co třeba Raffael? Jak víš, pohlíží na tebe jako na svou dceru, ale kdybys chtěla, udělá to pro tebe.“ Zavrtěla jsem hlavou. Do toho bych s Raffaelem nešla. Nerada bych šla s někým, kdo by se na to celé díval jako na nutnou práci, která se musí udělat.

Mircea rozpřáhl paže. „Tak tohle jsem si myslel také. Takže vidíš, jak na tom jsme. Jestli nás všechny odmítneš, Konzulka určí jednoho ze služebníků, kteří tu záležitost vyřeší, což se ti ale podle mě líbit nebude. Žádné jiné varianty nejsou. Tvé schopnosti jsou příliš důležité. Nemůžeme dovolit, aby moc přešla na někoho jiného jenom proto, že jsem neměl dost času k tomu, abych se ti náležitě dvořil.“

Tázavě jsem pozvedla obočí. „A co z toho budeš mít ty, Mirceo? Jenom bezpečí? Nebo Konzulka souhlasila s tím, že jestli to půjde dobře, ocení tvou snahu? Chceš mě taky využít?“ Mircea si dlouze povzdechl. „Pýthii nikdo neřídí, Cassie. Pokud moc přejde na tebe, nebudu si tě moci ponechat. Tohle jsem věděl odjakživa.“

„Tak proč jsi mě celá ta léta chránil? Proč to děláš i teď?“ Mircea měl pravdu: dobře jsem věděla, jak se dělá upíří politika. Strávil spoustu času a energie tím, že mě chránil, a já jsem

pochybovala o tom, že to dělal jenom proto, aby pro svůj dvůr získal jasnovidku.

Hlavně ne tehdy, pokud by – až se stanu Pýthií – ztratil nad mým darem kontrolu. Tady šlo o mnohem víc, než mi řekl.

Netvářil se zrovna šťastně, ale odpověděl. Jeho obvyklá veselá maska byla ta tam, nahradil ji zasmušilý a bolestný výraz. „Víš přece, jaké to je, ztratit rodinu, má drahá. Možná tedy dokážeš pochopit to, že mi ze všech příbuzných zůstal už jenom Radu

a ten… Řekl jsem ti, co se mu stalo.“

„Ano.“

„Co jsem ti ale neřekl, protože o tom málokdy mluvím a tys byla ještě dítě, je to, že trpí dodnes. Každou noc, když se probudí, jako kdyby se to začalo odehrávat nanovo. Zlomili ho na duchu i na těle. I dnes, kdy jsou jeho mučitelé už přes sto let po smrti, v agónii křičí pod jejich biči a cejchy. Každou noc pořád dokola znovu prožívá tisíce mučení.“ Jeho oči najednou vypadaly staře a neuvěřitelně smutně; prozradily mi, že tím, kdo trpí, není jenom Radu. „Mnohokrát jsem myslel na to, že bych ho zabil, abych ho ušetřil, ale nemohu. On je to jediné, co mám. Už ale nevěřím tomu, že se jedné noci z toho zlého snu probudí.“

„To je mi líto, Mirceo.“ Odolala jsem nutkání k němu přijít, pohladit mu rozcuchané vlasy a utěšit jej. Na to bylo příliš brzy. Za ty roky jsem se ze zkušeností naučila, že je lepší napřed zjistit celý příběh a až potom nabízet sympatie. „Ale nechápu, co to má společného se mnou.“

„Půjdeš do Carcassonne.“

Chvilku mi trvalo, než mi došlo, o čem je řeč, ale ani pak mi to nedávalo smysl. „Ale ty jsi Radua osvobodil z Bastily.“

„Ano, v roce 1769. Ale o sto let dřív tam nebyl. Mnoho let ho drželi a mučili v Carcassonne.“ To jméno vyslovil, jako by to byla urážka, což pro něj také zřejmě znamenalo. „Víš, jaký je další z Pýthiiných titulů, Cassie?“ Mlčky jsem zavrtěla hlavou.

„Říká se jí Strážkyně času. Ty jsi mou nejlepší možností, mou jedinou možností. Ale když Pýthie zemře a ty o svou vypůjčenou moc přijdeš jenom proto, že ještě nebudeš připravená na to ji

v sobě udržet, přijdu o to jediné okno v čase, o kterém jsem kdy věděl.“

A bylo jasno. „Konzulka už slíbila, že ti dá příležitost Raduovi pomoci. To je tvá splátka za to, že jsem vyřešil jejich malý problém.“

Naklonil hlavu na stranu. „Souhlasila s tím, že mi dovolí přidat se k vaší skupince jako třetímu. Až se přemístíš, půjdu s tebou.

Zatímco ty s Tomasem budete kazit ten pokus o manipulaci

s Louisem-Césarem, já zachráním svého bratra,“ Mirceovy oči měly pochmurný, ale naprosto vážný výraz. V tom okamžiku mi došlo, že mě k tomu možná nedokáže přinutit sám, ale klidně bude stát opodál a dívat se, jak to dělá někdo jiný. Možná by se mu to nelíbilo, ještě míň by se mu ale líbila myšlenka, že by Radua ponechal jeho osudu. Ráda bych ho za to nenáviděla, ale nedokázala jsem to. Zčásti to bylo smutné – ani jsem si nedokázala představit, jaké to musí být, starat se stovky let

o někoho, kdo je šílený, den za dnem sledovat, jak trpí,

a nemoci s tím vůbec nic udělat. Bylo toho ale víc: i když k tomu Mircea měl všechny důvody, nelhal. Měl pravdu – dokážu odpustit skoro všechno, tohle ale ne.

„Jak víš, že se tam zase vrátíme?“ Když byl upřímný on ke mně, to nejmenší, co jsem pro něj mohla udělat, bylo mu tuto laskavost oplatit. „Já už necítím takový strach, tlak nebo co to bylo, když byl Louis-César v mé blízkosti. A když mě odnášel od Danta, nestalo se nic. Co já vím, ta moc už přešla, nebo se klidně může rozhodnout, že mě zanese někam jinam.“

„My jsme si jistí tím, že to na něj Rasputin zkusí právě tu noc, kdy jsi tam byla už dvakrát, protože je to právě ta noc, kdy

k přeměně Louise-Césara došlo. Tys nevěděla, že ho stvořil právě můj bratr, že ne?“

„Myslela jsem, že Tomas říkal, že to byla kletba.“

Mircea zavrtěl hlavou. „Nevím, kde to slyšel, Cassie. Možná tomu věří proto, že Louis-César neví, jaké to je mít pána. Stejně jako já se musel protloukat sám, a to jenom s velice malou pomocí. Vzhledem k tomu, že můj bratr byl uvězněn, nebylo zrození Louise-Césara ještě dlouho potom zaznamenáno.

A v době, kdy se o jeho existenci dozvěděli ostatní mistři, kteří by mohli zkusit si jej nárokovat, už se stal příliš mocným. Radu ho poprvé kousl té noci, kdy jsi tam byla ty, když je žalářníci nechali spolu, aby našeho Francouze vyděsili. Radu ho pak

k sobě dvě následující noci přivolával, dokud nedošlo

k přeměně. Možná se snažil získat služebníka, který by ho osvobodil.“

„A proč to neudělal?“

Mircea se na mě podíval maličko překvapeně. „Ty nevíš, kým Louis-César byl?“

Zavrtěla jsem hlavou a on se pousmál. „V tom případě nechám na něm, aby ten příběh vyprávěl sám. Zatím řeknu jen to, že se dlouhou dobu nemohl volně pohybovat, a až už potom mohl, Radu byl pryč a on jej nemohl najít. Každopádně to jediné, co může Rasputin udělat, aby našeho Louise-Césara eliminoval, je že by mu prohnal kůl srdcem ještě před třetím kousnutím; tím by ho zabil, dokud by byl ještě bezmocný člověk, takže by proti němu nikdy nemohl bojovat.“

„Tak to by ho snad mohl jednodušeji zabít v kolíbce nebo dokud byl ještě malý. Nevíte, jestli se to má stát takto.“

Mircea empaticky zavrtěl hlavou. „Myslíme si, že tvůj dar ti ukazuje, v čem spočívá problém a kde se někdo pokouší změnit proud času. Proč jinak by ses tam pořád vracela? Každopádně jsou veškeré záznamy o mladých letech Louise-Césara velice sporé. První místo, o němž si může být Rasputin jistý, že jej tam najde, leží právě tam, kde došlo k přeměně. Je to zaznamenáno i včetně těch podivných okolností, kvůli nimž zůstal bez pána.

Něco tak důležitého si nenechá ujít. Zkusí to tam, kde ví, že bude. A já vím, kde drželi Radua, Cassie. Osvobodit ho bude otázkou několika okamžiků.“

„A můžeš mi říct i přesné datum, kdy to jeho mozek vzdal? Kolem toho hradu je město, Mirceo. Kdybychom do něj vypustili šíleného zabijáka, moc bychom jim nepomohli.“

Mircea zareagoval rychle. „Já jsem s Louisem-Césarem mluvil. Když ho Radu stvořil, byl ještě v podstatě příčetný. Můžeš mi ho pomoci zachránit, dulceaţă.“ U ostatních končí mučení brzy – smrtí, nebo vzácněji zproštěním viny. To ale nebyl jeho případ. Jeho mučitelé by jej nikdy nepropustili, protože nevěřili tomu, že by se někdy mohl napravit, ale také by jej nezabili, protože jeho utrpení posloužilo jako vynikající lekce těm, které chtěli vyděsit.“ Bylo velice těžké sledovat emoce, které mu vyzařovaly z očí; slovo „zoufalství“ je na jejich popis příliš měkké. „Pro něj odtamtud cesta neexistuje! Tys tam byla.

Copak bys ho tam mohla nechat s vědomím, jaký bude jeho osud? Dokážeš jeho život vyměnit za svou čest?“

Měla jsem obavy nikoli o čest, já jsem se bála o svou svobodu. Věděla jsem ale, že bych se o tomhle ani neměla snažit smlouvat. Neměla jsem vůbec žádnou naději, že by se mě Konzulka aspoň nepokusila nechat si pro sebe. Jestli se ale stanu Pýthií, možná se budu jejím manipulacím moci vyhnout, stejně jako oběma kruhům, a možná bych i dokázala pomoci otci. Znamenalo to běh na sakra dlouhou trať, ale jiný se mi

prostě nenabízel. Zhluboka jsem se nadechla a odstrčila jsem se od okna, přičemž jsem si nechala župan vyklouznout z rukou.

Mircea se díval, jak se k němu blížím, a v očích mu začala svítat naděje. Položila jsem mu ruku na rameno, mezi dekadentní surové hedvábí jeho vlasů, a druhou jsem mu zlehka přejela po obličeji. „Odpověděl jsi mi na otázku. Copak nechceš svou odměnu?“

Přitáhl mě k sobě a začal mi něco tiše povídat přímo na rty; byla to směsice slov díků a vášně. Zatímco si prolíbával, prolízával a prokousával cestu horní polovinou mého těla, kanuly mi na krk a ňadra slzy. Položil mě opatrně na postel a zase se polibky vracel do středu toho narůstajícího tlaku,

který se zase v plné síle vrátil. Už brzy mě málem přinutil prosit o něco většího, než je jazyk, co by mi od toho svrbění pomohlo. Jako by mi četl myšlenky, Mircea do mého tepajícího centra zasunul prst a uvnitř jej uvolnil. Pocit to byl úžasný, ale stačit to nemohlo.

„Mirceo!“ Neodpověděl, ale vsunul do mě dva prsty a já jsem jim vyšla vstříc, jak jsem zoufale toužila po dalším kousku jeho těla. Pomohly mi od té skoro bolesti, zato mi zvýšily potěšení až natolik, že jsem vydala vysoký kvílivý zvuk a začala jsem jeho ruku vést, jako bych se na jeho těle chtěla projet. Tlak ve mně narůstal do chvíle, než jsem si pomyslela, že z té lahodné

a spalující bolesti, kterou způsoboval, asi omdlím. Potom to přestalo, a jediné, na co jsem se dokázala soustředit, byl úchvatný a dech beroucí pocit, který mnou projížděl znovu

a znovu. Slyšela jsem, jak křičím jeho jméno, ale potom mi svět vybuchl v záblesku barev a hlavu mi zaplnil hvízdavý zvuk, podobný rychlému větru.

O chvilku později jsem si uvědomila, že to nebyl větříček.

„Ehm, Cassie? Hele, já vím, že teď na to není vhodná doba a todle všecko…“ Byla jsem z doznívání natolik opilá, že mi trvalo aspoň minutu, než jsem poznala hlas Billyho Joea.

„Billy! Máš přesně vteřinu na to, abys vypadl!“ Mircea mě držel, zatímco jsem dokončovala svůj orgasmus, a něco mi tiše říkal rumunsky. A já jsem mu to opravdu měla zkazit.

„Vypadnu, čestně, ale musíme si promluvit. Něco se děje. Něco zlýho.“ Zasténala jsem a vytlačila ho z hlavy. Objevil se znovu a vznášel se nad Mirceovým nahým ramenem.

Mircea se překulil na mě, podepřel se na rukou a opatrně se připravil na správnou pozici. „Připravil jsem tě co možná nejlépe, Cassie,“ řekl drsným hlasem skoro bez dechu, „ale teď

to může trochu zabolet. Říká se o mně, že jsem poněkud… větší, než je obvyklé, ale budu opatrný.“ Chtěla jsem se na něj rozkřičet, ať už proboha dělá – mé tělo ho chtělo mít uvnitř,

a bylo mi úplně jedno, jestli to bude bolet, nebo ne.

Billymu stačil jediný pohled na Mirceův potem zbrocený obličej, aby protočil panenky. „Ale prosímtě! Mělas vidět mě v nejlepších letech. Ta hraběnka říkala, že mám největší…“

„Billy!“

„…talent, jaký kdy viděla. Mně každopádně tak úchvatný nepřipadá,“ pronesl neomaleně.

„Sklapni a vypadni!“

Billy mě ignoroval, a než jsem ho dokázala zastavit, vyfoukl nad Mirceou mrazivý vítr. „Rozhodně ne teď.“

Mircea vyjekl a poplašeně se rozhlížel. Já jsem se na Billyho zlostně obořila. „Zbláznil ses?“

Místo odpovědi Billy Mirceu ovanul znovu. Mně ten chlad natolik zlý nepřipadal, já jsem ale duchy nevnímala stejně jako všichni ostatní. Mircea se tvářil, jako by zuřila sněhová bouře; na těle mu naskákala husí kůže, na mokrých vlasech se mu vytvořily opravdové ledové krystaly a na naše aktivity to mělo stejný dopad jako ledová sprcha.

Než jsem Billymu stihla vysvětlit, do jak velkého maléru se právě teď dostal, ozval se ode dveří vzrušený Raffaelův hlas.

„Mistře! Omlouvám se, že ruším, ale přichází Rasputin! Už je téměř tady!“ Rafe se u dveří zastavil, upřel oči do země

a zlehka se poplašeně chvěl. Tomas vešel hned za ním. Rychle jsem si přitáhla přikrývku pod bradu, ale on se na mě skoro ani nepodíval.

Mircea měl chvilku v očích tupý a nechápavý výraz, ale potom přikývl. „Kolik máme času?“

„Nevím.“ Rafe byl nervózní. Nikdy předtím jsem neviděla, že by si někdo skutečně ždímal ruce, ale on to dělal. „Louis-César mu vyšel naproti, ale ten ruský testa di merda má s sebou celou armádu dlaků a temných mágů! A mistrů s sebou má tolik, že by se mohl pokusit nás napadnout i na přímém slunci!“

Tomas souhlasně přikývl. „Senát připravuje obranu, ale máme obrovskou početní nevýhodu. Když byl na dnešek domluvený souboj, nikdo nečekal útok. Můžu Cassie odvést dolů. Sklep by měl nějakou dobu vydržet.“

Mircea Tomasovy napřažené paže ignoroval. Vzal mě do náručí, s přikrývkou a se vším všudy, a rázným krokem se nahý vrátil do obývací části apartmá. „Mirceo!“ Podívala jsem se na

něj a uviděla jsem sevřený a odhodlaný obličej. Abych získala jeho pozornost, musela jsem ho zatahat za ledové vlasy. „Co se děje?“

Mircea na mě jenom letmo pohlédl a vykročil ke schodům do komnaty Senátu. Ocelové nástěnné svícny všude kolem nás byly obráceny směrem ven, tak aby jejich ostré, nože připomínající ozdoby ve spodní části už nemířily k podlaze.

Začala jsem si myslet, že to asi nebudou žádné ozdoby, a doufala jsem, že vědí, kdo jsou jejich přátelé. „Neměj obavy, dulceaţă,“ říkal mi Mircea. „Vnitřní ochranu nikdy

neprolomí. Navíc se teď situace trochu změnila. Pokud Rasputin Konzulčina šampiona neporazí, předtím než se pokusí převzít moc, ostatní Senáty ho prohlásí psancem. Takže mu to celé

k ničemu nebude.“

„To mi ale moc na náladě nepřidává, když uvážím, že předtím, než ho ostatní senáty dostanou, budeme všichni mrtví.“

„Pospěš!“ Tomas prudce otevřel těžké dveře na schody, zrovna když se odněkud zvenčí ozval jakýsi tlumený výbuch.

„Prolomili vnější obranu.“ Směrem k explozi kolem nás proběhlo několik mužů a žen. Měli v rukou tolik železa, že by Pritkin vedle nich vypadal žalostně nevyzbrojený. Když nás míjeli, vycítila jsem jejich moc – byli to váleční mágové. Ti by pro nás mohli získat nějaký čas.

„Ujišťuji tě, že to se nestane, Cassie. Já tě ochráním.“ Neodpověděla jsem. Mircea se bude snažit, o tom jsem nepochybovala, ale Rasputin se musel úplně zbláznit, když se o něco takového pokoušel. A šílený člověk má při vytváření zmatku vždycky velkou výhodu.

Zpoza rohu vyšel Pritkin a následoval nás dolů. Zamračila jsem se na něj a on mi pohled opětoval. „Co se děje? Co je tohle za čáry?“

Všichni jsme ho ignorovali. Schodiště se nám pod nohama zachvělo a světla na stropě se nebezpečně zahoupala.

„Vaffanculo! Sekundární je pryč!“ zaječel Rafe. Netušila jsem, co by to mohlo znamenat, ale jediný pohled Mirceovi do tváře mi napověděl, že to není dobré.

„To není možné! Tak rychle se přes ni přece nemohli dostat!“ Mircea mi zabořil obličej do své hrudi a v další sekundě už jsme stáli pod schodištěm. Myslím, že jsme letěli, ale stalo se to tak rychle, že si nejsem jistá. Do komnaty Senátu jsme se dostali skoro ve stejném okamžiku, kdy shora přišla další exploze a za námi začaly na zem dopadat hořící trosky schodiště. Jedna

hořící tříska o milimetr minula můj obličej; Mircea pak provedl nějaké gesto, a těžké kovové dveře do komnaty se s cvaknutím zavřely.

Rafe se v obavách rozhlížel. „Tohle není možné!“

„Musíš posílit obranu,“ sdělil Tomas Mirceovi naléhavým hlasem. „Dej mi Cassie!“ Zkusil mě převzít do náruče, ale Mircea ucukl a dalším bleskovým pohybem přešel na druhou stranu místnosti. Ve skále se tam, kde před chviličkou byl jenom hladký a holý kámen, otevřely další dveře. Zřejmě mě to nemělo překvapit: byla to budova, postavená uživateli magie, takže tam zřejmě měli tajných dveří víc než těch viditelných.

I tak to ale byl ten nejlepší příklad obvodové ochrany, jaký jsem kdy viděla; ničeho jsem si nevšimla ani ze vzdálenosti několika decimetrů. Takže tudy se sem Jack onehdy zničehonic dostal!

Nad námi se ozvala ohlušující exploze. Viděla jsem, jak se ty těžké dveře, které právě zabezpečil, prohnuly dovnitř, jako by byly z papíru. Proskočil jimi dovnitř jeden mág, který byl okamžitě probodnut dvěma kusy železa, které se tam najednou objevily. Podívala jsem se vzhůru a všimla jsem si, že stejnou přeměnu jako svícny nahoře prodělaly i lustry. Stovky jako břitvy ostrých špiček teď vibrovaly a celou místnost zaplňovaly tupým kovovým duněním, jako když tisíce nohou sborově dupou při fotbalovém zápase. Vzrušeně čekaly na to, až do místnosti strčí hlavu někdo další.

Když Mircea konečně přesvědčil znamení, že nás mají nechat projít, proběhli jsme dlouhou chodbou. Vlevo i vpravo se

k životu probudily pochodně. Některé typy ochranných znamení totiž ruší příkon elektřiny a tato chodba jimi byla přímo posetá. Prošli jsme velkými kovovými dveřmi, chráněnými tak mocně, až mě při průchodu brněla kůže, jako by mi po ní lozily maličké ruce. Ten odpor byl natolik silný, že jsem si na chvilku myslela, že nám ani projít nedovolí. Mircea ale vyštěkl nějaký příkaz a ta téměř fyzická překážka konečně zeslábla, takže jsme dokázali projít.

Za dveřmi byla malá místnost se čtyřmi chodbami, rozvětvujícími se v různých úhlech. Mircea se zastavil tak prudce, že do něj Tomas málem vrazil. „Mirceo! Kudy teď?“

„Jak to, že dovnitř pronikli tak rychle?“ zeptal se znovu Mircea a já jsem si na chvilku myslela, že to mluví se mnou. Potom jsem zvedla hlavu a spatřila Tomasův obličej. Ani trochu nepřipomínal toho muže, kterého jsem znala. Měl takové hrdé a divoké vzezření jako někdo vyražený na starodávné minci.

V jeho rysech jsem dokázala poznat toho inckého šlechtice; co jsem ale neviděla, byla jakákoli stopa po tom něžném muži, jehož jsem si pamatovala.

„Povídat si můžeme potom. Řekni, kudy máme jít, Mirceo!“ Mircea se usmál a dál zdánlivě upíral pozornost na mě. „Tak se zdá, že jsem byl pěkný hlupák, Cassandro.“

Zmateně jsem přejížděla pohledem z jednoho na druhého.

V místnosti se začal vytvářet proud moci, který mě děsil. Ani mému znamení se to nelíbilo a vzduch byl s každou sekundou těžší a teplejší. „Řekni mi to, Mirceo!“ dožadoval se Tomas.

„Nikdo dnes nemusí zemřít.“

„Ale kdepak, to já tě mohu ujistit,“ odpověděl Mircea skoro laskavým hlasem, „že někdo určitě zemře.“

„O čem to vy dva mluvíte?“ Pokusila jsem se postavit na vlastní nohy, ale Mirceovo sevření nepovolilo.

Zpoza mě odpověděl hořkým hlasem Rafe. „Tomas podle všeho změnil strany, mia stella. Jaká je cena za tvou zradu,bastardo?“

Tomas se na něj opovržlivě ušklíbl a ten výraz v jeho obvykle stoickém obličeji vypadal opravdu divně. „To jste si vážně mysleli, že se budu dál chovat tak, abych mohl pořád žít

v řetězech? Měl jsem být Konzulem! Nebýt zásahu tady té kreatury, vedl bych latinskoamerický Senát. Nedovolím, abyste mě dál nechali napospas rozmarům toho dítěte!“

„Ajo, aha,“ Billy Joe se vznášel Tomasovi u hlavy. „Takže takhle se temným mágům podařilo tu ochranu překonat tak rychle. Tomas jim řekl, co mají čekat. Řeklbych, že není nijak nadšený tím, že by měl zůstat služebníkem toho Francouze,“ ohlédl se zpátky směrem, odkud jsme přišli. „Vrátím se za minutku.“

„Už brzy tu budou,“ oznámil Tomas Mirceovi. „Nebuď blázen. Pomoz nám, a budeš odměněn. Dávám ti své slovo!“

„Proč by někdo měl věřit slovu zrádce?“ zeptal se Rafe jízlivě. Kdybych měla pocit, že by to k něčemu bylo, řekla bych mu, ať je zticha. Výraz Tomasova obličeje mi připomněl Tonyho v ráži, a v těch chvílích nebývalo nejmoudřejší mu oponovat.

„Jaké plány s Cassandrou máte?“ chtěl vědět Mircea. Tomas ke mně zabloudil pohledem. „Byla mi přislíbena jako součást mé odměny. Nikdo jí neublíží.“

Mircea se opovržlivě zasmál. „Cassandra se možná stane Pýthií. Což je celkem výhra, Tomasi. Opravdu si myslíš, že ti tvůj pán dovolí si ji nechat?“

„Já nemám žádného pána!“ vykřikl Tomas a já jsem ucítila, jak do Mirceova ochranného štítu těsně nad mou hlavou udeřil příval energie. Jeho obrana to vydržela, nechápala jsem jak.

Cítila jsem z toho těsného zásahu omámení a Rafe ležel s výkřiky na podlaze.

„Rafe! Mirceo, pusť mě!“ Ignoroval mě. Měla jsem dojem, že on i Tomas úplně zapomněli na všechny ostatní v místnosti.

„Pokud Rasputin Louise-Césara zabije jinak než v čestném boji, vaše strana nic nezíská. To přece víš, Tomasi. Co máte

v plánu?“

„Rasputin bude bojovat s Mei Ling, ne s Louisem-Césarem. Vyhraje snadno, a ostatní senáty budou muset jeho vládu potvrdit. Francouz sice našemu prvnímu pokusu unikl tehdy, když jsme s Cassie zachránili tu holku, ale už brzy to bude jedno.“

„Cože?“ Měla jsem pocit, že jsem něco propásla.

Zdálo se ale, že Mircea tomu rozumí. „Prozradil ses už předtím, když jsi řekl, že je prokletý. Jenomže to on nebyl, což bys měl vědět – celé století už jsi jeho služebníkem. Už tehdy jsem to měl zastavit. Než jste do toho s Cassie zasáhli, Louis-César ještě nebyl stvořen – to byl prokletý, že? Proklela ho ta cikánská rodina, jejichž dcera kvůli němu zemřela. Takhle se to stalo původně, že ano?“

Trvalo mi pár sekund, než jsem všechna ta slova absorbovala.

„To si snad děláš legraci!“ řekla jsem. Střelil po mně varovným pohledem, takže jsem zmlkla.

Tomas si toho evidentně nevšiml. „Byla to jejich jediná dcera. Král její smrt nařídil proto, aby udělal trvalý dojem na svého nevlastního bratra, to ale její rodina nevěděla. Z její smrti vinili toho muže, o němž si mysleli, že ji svedl a potom zabil, když už mu nepřipadala zábavná. Její babička byla velice mocná žena, která ho ve svém zármutku proklela vampyrismem.“

Rafeovi se podařilo znovu vyskočit na nohy, i když moc dobře nevypadal. Začal něco říkat, ale já jsem na něj zuřivě vrtěla hlavou.

To poslední, co bych chtěla Tomasovi připomínat, bylo to, že je v místnosti také.

Tomas zůstal až příliš zabraný do příběhu, než aby si toho všiml. „Když jsem si uvědomil, že nás Cassie zavedla do doby, kdy byl Louis-César pořád ještě člověkem, uvědomil jsem si, že je to vynikající příležitost osvobodit se. Myslel jsem, že když tu holku zachráníme, kletba nebude uvalena a on po nějaké době

zemře jako všichni normální lidé. Obviňuji ho z toho, že svým vlivem způsobil mnoho utrpení, i když to bylo z velké části neúmyslně. Myslel jsem, že by pro něj nemuselo být tragédií, kdyby zemřel stejně jako všichni lidé – ve vyměřený čas – ale asi jsem měl být pevnější. Nevím, co se tam pokazilo a jak se vůbec stal upírem, ale už na tom nezáleží.“ Podíval se na mě.

„Odvedeš mě tam zpátky, Cassie, a já budu tentokrát přímější. Musíš mi pomoct se do někoho převtělit, abych měl sílu ho zabít.“

Zírala jsem na něj. Co si sakra myslel? Že řeknu: „Jasná věc, žádný problém!“ Začala jsem si myslet, že je stejný blázen jako Rasputin.

Než jsem dokázala vymyslet, co řeknu, objevil se přede mnou Billy Joe. „Cassie! Jsou v senátní komnatě. Jestli chceš něco udělat, teď by to bylo fajn.“

„Udělat jako co? Abych se mohla přenést, musím se dotknout Louise-Césara. Ale on tu není!“

„No, tak to radši vymysli něco jiného. Ochranný znamení Senátu se zhroutily, jako by je vyráběl čarodějův učeň v prvním ročníku, a jestli už věděli, kde co je, ta kulisa v předpokoji nikoho neošálí. Budou tu každou minutu!“

„Proč by ti Cassandra měla pomáhat?“ zeptal se Mircea stejně nevzrušeně, jako by s Tomasem vedli zdvořilou konverzaci nad šálkem čaje. „Co jí můžeš nabídnout ty, a my ne?“

Tomas se ohlédl po Rafeovi. „Tak třeba život pro jejího starého přítele.“ Očima se zase vrátil ke mně. „Pokud nám pomůžeš, Cassie, zaručím ti Raffaelovu bezpečnost. Jinak si Tony vyžádal právo si to s ním osobně vyřídit za to, že jednal jako Mirceův informátor. Víš, doufám, o čem mluvím?“

„Já to nechápu,“ odpověděla jsem popravdě. „Žili jsme spolu několik měsíců. Jestli jsi mě chtěl zradit, proč jsi to neudělal tehdy? Proč až teď?“

„Já jsem tě nezradil,“ pronesl Tomas důrazně. „Zamysli se nad tím. Mircea tě málem nechal zabít, proč mu věříš? Udržel tě snad v bezpečí? Byl tam, když na tebe zaútočili? Zachránil jsem tě já, ne on! A také jsem to byl já, kdo si uvědomil, že Rasputin může být odpovědí pro nás oba,“ prosebně se na mě podíval.

„Copak to nechápeš? Jakmile bude Louis-César mrtvý, můžu Alejandra vyzvat znovu, a tentokrát ho porazím! Zatím je to tak, že velká část mé síly se spotřebovává na to, abych odolával vůli svého pána; příliš mě to oslabuje na to, abych mohl udělat, co musí být vykonáno. Toto břímě ze mě s Francouzovou smrtí

spadne, a já potom budu moci zachránit svůj lid. A potom už si nikdy nebudeš muset dělat starosti o to, že by ti někdo mohl ublížit. Jako Konzul toho budu moci udělat víc než jenom slíbit ochranu. Můžu osvobozovat!“

„To tys kontaktoval Rasputina? Kdy?“

„Po tom tvém prvním vidění, když jsem s jistotou poznal, co dokážeš. Zavolal jsem Tonymu a nabídl mu, že tě předám – ale jenom Rasputinovi. Slíbil, že ti výměnou za mou pomoc zaručí život. A protože se jeho plány shodovaly s mými, souhlasil jsem.“

„Rafe ti řekl, že jdu po Jimmym, a ty jsi to řekl Tonymu,“ řekla jsem, ale nevěřila jsem tomu.

Tomas si všiml bolesti v mém výrazu a sám trochu změkl.

„Musel jsem mu říct, že jedeš k Dantovi, Cassie. Kdybychom žádnou dohodu neměli a on by tě našel jako první, mohla jsi zemřít.“

„Skoro jsem umřela proto, že věděli, kde jsem, Tomasi! Obklíčili nás.“

Zavrtěl hlavou. „Byl jsem tam, abych zajistil tvou bezpečnost. Nebyla jsi v žádném nebezpečí – byl to Louis-César, koho chtěli. Až bude pryč, Mei Ling nebude znamenat žádný problém.“

„Tomasi!“ Z té jeho zabedněnosti se mi chtělo ječet. Jak někdo může být na světě půl tisíciletí, ale přesto být tak pitomý?

„Rasputin mě nepotřebuje! Copak to nechápeš? On už jednu Sibylu, která udělá cokoli, co chce, má. To jediné, co chce po mně, je, abych umřela!“

„To je velice bystré, slečno Palmerová,“ do místnosti vstoupil Pritkin s tasenými zbraněmi. Úplně jsem na něj zapomněla.

Myslím, že všichni ostatní taky. Upíral oči na Tomase, mluvil ale na mě. „Zdá se, že jsme spojenci – pro tuto chvíli. Já ho tu zdržím, ale navrhuji, abyste si pospíšila. Venku je deset černých rytířů. Připravil jsem pro ně několik překvapení, na která nebyli předem upozorněni, ale ta nevydrží dlouho. Budou tady během pár minut.“

„Naše ochranná znamení odolají,“ prohlásil Rafe pyšně. „Ten zrádce jim tajemství vnitřní ochrany prozradit nemohl; nevěděl o nich.“

Pritkin se ušklíbl svým obvyklým způsobem. „Věř si, čemu chceš, upíre, ale naše výcvikové lekce jsou mnohem komplikovanější, než je ta vaše takzvaná ochrana! Pokud něco neudělá ona, Sibyla zemře, a potom už nic nezabrání tomu, aby byl Senát nahrazen takovým, který je nakloněn temným.“ Oči

a zbraň stále upíral na Tomase, ale znovu promluvil na mě.

„Pokud něco dokážete, udělejte to hned.“

„Já nevím jak!“ Prohrábla jsem si rukou vlasy, zřejmě proto, že jsem si jich chtěla pár z čiré frustrace vyrvat,a narazila jsem na něco tvrdého. Sevřela jsem prsty kolem sponky do vlasů, kterou mi tam připnul Louis-César, když mi ošetřoval tvář. Nějak se jí tam podařilo celou dobu udržet. Soustředila jsem se a ucítila jsem slabé mravenčení, takové vzdálené echo, které předcházívalo viděním, ale nestačilo to. Ta věc mu patřila a byla v kontaktu s jeho tělem, takže by mohla fungovat jako záměrný bod, stejně jako on. Ale buďto jsem nebyla dost silná na to, abych provedla skok jenom s pomocí nějakého předmětu, nebo sponku nevlastnil příliš dlouho a spojení mezi nimi bylo slabé.

Každopádně jsem potřebovala pomoc.

„Billy! Potřebuju něco, co se jmenuje Apollonovy slzy!“

„Oukej, a kde by to tak mělo bejt?“

Zvedla jsem hlavu k Mirceovi. „Ty slzy! Jak vypadají a kde jsou?“

„Ve vnitřní svatyni, v malé křišťálové lahvičce s modrým uzávěrem. Ale pokud do té komory vstoupíme, bude Tomas znát cestu. Tyto čtyři chodby jsou poslední bariérou. Tři jsou falešné a vedou jen vstříc smrti. Ke Konzulce vede jen jedna. Jakmile zemře ona, je naše věc ztracena.“

Zatímco jsme spolu hovořili, přilétl k nám Billy. „Jenom jedna z těch chodeb je pravá, Cass. Ty ostatní jsou jenom taková pěkná kamufláž. Budu hned zpátky.“

„Cassie, nedělej to!“ Tomas se na Mirceu díval vražedným pohledem. „Ten ti nikdy nedovolí odejít! Pokud skutečně chceš svobodu, pomoz mi!“ Zavrtěla jsem hlavou a jemu se ve tváři rozlil zoufalý výraz. „Cassie, prosím, přece mě nemůžeš odmítnout! Ty tomu nerozumíš – Alejandro je monstrum!

Žadonil jsem, aby mi Louis-César daroval svobodu. Řekl jsem mu, jaká zvěrstva Alejandro napáchal a v čem bude pokračovat do té doby, dokud jej někdo nezastaví, přesto však odmítá.“

„Nemůžu uvěřit tomu, že ti nepomohl. Mohla bych zkusit –“

„Cassie! Jestliže jsem ho nedokázal přemluvit já za celé století doprošování, proč myslíš, že by se to mělo podařit tobě?

Alejandro ho má kvůli něčemu v hrsti. Má něco, co Louis-César chce, a slíbil mu to, pokud mě udrží pod kontrolou. Přemýšlel jsem nad tím celá léta, a jinak to být nemůže. Alejandro musí zemřít a jeho šampion také.“

Pozorně jsem se Tomasovi zadívala do planoucích očí a viděla jsem, že každé slovo myslí vážně. Možná chtěl být Konzulem, ale také opravdu chtěl zabít Alejandra. Podle toho, co jsem slyšela, si ten chlap mohl to, co Tomas chtěl, docela dobře zasloužit. O tom jsem ale neměla rozhodovat já. „Nevyměním život jednoho za život druhého, Tomasi. Nemůžu ti dovolit zavraždit Louise-Césara. Nejsem Bůh, ale to nejsi ani ty.“ Tomas divokým gestem ukázal na Mirceu. „Jak to, že nevidíš, že tě chce jenom využít? Kdybys neměla svou moc, nic bys pro něj neznamenala!“

„A co bych asi znamenala pro tebe, kdybych ti nemohla pomoct získat konzulát?“

Tomas se usmál a ten úsměv mu proměnil tvář, takže zase vypadal jako mladý a překrásný chlapec. Jako můj Tomas. „Ty víš, co k tobě cítím, Cassie. Já ti dám bezpečí a klid. Co může nabídnout on?“

Chtěla jsem namítnout, že neodpověděl na mou otázku, ale to už se zpátky přiřítil Billy i s malou lahvičkou, kterou svíral

v jedné z nehmotných rukou. „Doufám, že nic jinýho už nebudeš potřebovat, Cassie, protože už nemám šťávu,“ upustil mi Slzy do dlaně a ta maličká lahvička byla překvapivě těžká.

Vytáhla jsem zátku přesně v okamžiku, kdy Tomas skočil; ne na mě, jak jsem čekala, ale na Rafea. Pritkin vypálil, ale výstřel z brokovnice zastavila mocná znamení v komnatě a obrátila ho proti němu. Jeho štít to vydržel, ale puška se změnila v masu zkrouceného a kouřícího kovu a zpětný náraz mágem tvrdě mrštil o zeď.

„Dej mi ty Slzy, Cassie,“ Tomas natáhl jednu ruku; druhou pevně svíral Rafea. „Mircea vás nedokáže ochránit všechny naráz, ale nikomu se nemusí nic stát. Pomoz mi, a já ho pustím.“

Ani jsem se nemusela namáhat s vymýšlením odpovědi. Tomas mága už zase podcenil. Podle mě si myslel, že když jsou všechny zbraně a magie kvůli těm znamením nepoužitelné, nemůže ho Pritkin nijak ohrozit. Asi ho potom překvapilo, když mág vyskočil na nohy, vytáhl z kapsy šňůru a přehodil mu ji kolem krku. Garotta se zdá být krutou zbraní, ale někdy se hodí.

Tomas Rafea pustil a Mircea nezaváhal ani na okamžik

a postrčil jej ke dveřím, ze kterých vylétl Billy. Rafe jimi sotva prošel, když veškerá ochranná znamení komnaty selhala

a dovnitř se vtěsnal obrovský dav lidí. Pritkin něco zaječel, povolil stisk a mrštil Tomasem proti nim. Mircea mě pevně

sevřel a během doby, které je zapotřebí k mrknutí, jsme byli uvnitř další chodby a zběsile jsme utíkali. Cítila jsem, jak za námi znamení v chodbě zavírají dveře, a pohledem přes Mirceovo rameno jsem zachytila záblesk toho, co se odehrává ve vnější komnatě. Tomas ležel zhroucený na zemi a s rukama na krku se dávil. Za ním jsem viděla několik lidí s tolika zbraněmi, že jsem to, že jsou to váleční mágové, poznala stejně snadno, jako by to měli vytetováno na čelech. Zachytila jsem

i záblesk Pritkinova obličeje, zkrouceného úšklebkem, zatímco se jim postavil. Potom jsme zahnuli za roh a ocitli se ve vnitřní svatyni.

Kapitola 14

Byla to malá místnost, možná tři krát čtyři metry, s holými kamennými stěnami, stropem i podlahou. Jediné světlo poskytovala dvojice pochodní, jedna z každé strany poměrně světsky vyhlížející kovové skříně. Vypadala, jako by tam skutečně nepatřila, jako něco, co by mělo být v nějaké moderní kancelářské budově, nikoli v podzemí magické pevnosti.

Konzulka stála před skříní, až na své živé oblečení nehybná jako socha, a v ruce držela malou stříbrnou kouli. Dveře skříně byly otevřené, takže jsem viděla řady polic, plných černých krabiček. Nemarnila jsem časem ani na pozdrav, a hned jsem obsah lahvičky vylila na sebe a na Mirceu. Okamžitě, když se tekutina dotkla mé pokožky, jako by se zvedl nějak závoj.Viděla jsem všechno, každý obraz a vjem z té jiné doby stejně jasně, jako bych listovala stránkami knihy. Mircea mě postavil na zem, a já jsem ho objala ve chvíli, kdy jsem se nohama dotkla podlahy. Ty

obrazy, které se mi míhaly v hlavě, mi způsobovaly dvojité vidění, takže jsem se bála, abych neomdlela.

„Máme pět minut,“ prohodila Konzulka nezávazně, jako by mluvila o počasí. „Já vím.“ Mircea se na mě podíval. „Dokážeš to?“

Přikývla jsem. Našla jsem tu scénu, kterou jsem potřebovala. Bylo to dokonalé – dva lidé o samotě, takže kdyby se najednou začali chovat divně, nikdo by nic nepoznal. To, že jedním z nich byl Louis-César, byl vyloženě bonus. Napadlo mě, že když v jeho těle bude přebývat Mircea, bude mnohem těžší ho zabít.

„Zkusím nás přenést do dvou těl, protože tak získáme víc času. Můžeme z nich čerpat energii, jako to dělá Billy se mnou. Ale nevím, jak to funguje. Nikdy jsem to sama od sebe nedělala.“ Podívala jsem se na Billyho Joea, vznášejícího se v obavách přede mnou. „Pojď do mě.“

„Cassie, poslouchej, já…“

„Na to není čas, Billy,“ prohlédla jsem si ducha, kterému jsem svěřovala své tělo, dost možná natrvalo, a na okamžik jsem spatřila toho muže, jak asi vypadal zaživa. „Jestli se nevrátím, snaž se zabít Tonyho a najít mého otce. Slib mi to.“ Ani jsem nevěděla, jestli by to dokázal, ale Billy uměl být pozoruhodně vynalézavý, když chtěl.

Zíral na mě a pak zvolna přikývl. Rozpustil se do obláčku jiskřivé energie a pohladil mě po kůži jako stará oblíbená přikrývka. Ráda jsem ho do sebe přijala, ignorovala záblesk jeho poslední vítězné karetní hry, kterou spíš měl hrát tak, aby prohrál, a cítila jsem, jak se usazuje uvnitř. Nezbývalo než jít.

Soustředila jsem se na scénu, kterou jsem vybrala, a znovu jsem viděla tu zšeřelou, svíčkami osvětlenou místnost, cítila chladný vítr proudící oknem, vůni hořícího dřeva, růží a sexu. Potom se mi země propadla pod nohama a my jsme padali.

Náraz po dopadu na zem jsem cítila, jako bych vyskočila z okna ve druhém patře. Vzhledem k ostatním pocitům, jež

zrovna proudily mým vypůjčeným tělem, jsem si toho ale skoro ani nevšimla. Zvedla jsem oči a na okamžik jsem zahlédla tvář Louise-Césara s jakoby svatozáří ze svíček těsně předtím, než do mě pronikl. Vyjekla jsem překvapením, ale ne bolestí.

Nebolelo to, jak mě Mircea upozorňoval; bylo to úžasné. Sledovala jsem, jak ho vytahuje, a zkusila jsem něco říct, ale to už ho do mě zase vrazil, a já jsem už chtěla jenom křičet, ať to dělá rychleji a tvrději. Nehty jsem mu škrábala záda, ale zřejmě mu to nevadilo. Podívala jsem se mu do očí a všimla si, že

změnily barvu do překrásného odstínu tekutého jantaru; tuto barvu Louis-César neměl zaživa, ani ve smrti.

Přemýšlení bylo obtížné, protože se mé myšlenky mísily

s myšlenkami té ženy, jejíž tělo jsem si vypůjčila. Snažila jsem se soustředit, ale veškerá její pozornost se koncentrovala na jemné krůpěje potu, stékající mu po tváři a po hrudi, a její mysl vyhrávala.

Natáhla jsem ruku, prohrábla ty jeho vlhké kaštanové kudrliny až ke krku a přitáhla ho k sobě. Přejela jsem po něm jazykem, ochutnala ho a jeho tvář se napjala touhou. Objala jsem ho nohama kolem pasu a stiskla jsem, abych ho do sebe dostala ještě víc. Svaly v mých spodních partiích se sevřely, což u něj vyvolalo přidušené zasténání. Oběma rukama jsem uchopila plné hrsti jeho vlasů a přitáhla si jeho ústa ke svým, takže se skoro zlomil v pase. Vykřikl a konečně vypadl z rytmu.

Zasmála jsem se mu do pusy, zatímco do mě zuřivě vrážel, jako kdyby neměl dost, jako by mu nestačila ta rychlost nebo kadence, jako by potřeboval ukojit naléhavou touhu. Chápala jsem to, protože jsem také cítila dvě zvedající se vlny touhy, jednu svou a druhou té ženy, do jejíhož těla jsem pronikla.

Zdálo se, že je jí to jedno; v tom okamžiku chtěla jen být uspokojená a to jsme měly společné.

Vyklouzla jsem zpod něj, takže mě musel křečovitě chytit, aby naše těla zůstala spojená, a převrátila jsem ho. S uspokojením jsem se pousmála. Byl překrásný, jak tam ležel mezi měkkými bílými přikrývkami a vlasy se mu ve světle svíček nádherně třpytily. Asi mi to mělo připadat divné, tělo Louise-Césara

s Mirceovýma očima, ale necítila jsem to tak.

„Chci být nahoře.“

Neprotestoval. Přejel mi rukama po těle, aby mi mohl sevřít ňadra do dlaní, a když jsem na něj zvolna dosedla, oba jsme zavzdychali. Tento úhel se mi líbil víc. Líbilo se mi vidět ho pod sebou, i když jsem pořád musela bojovat s tím, abych neměla to divné dvojité vidění. Na mou tvář hleděla tvář Louise-Césara plná touhy, když se ale znovu rozpohyboval, rozlil se po ní Mirceův triumfální úsměv.

„Už jsem ti to říkal. Cassie,“ zamumlal. „Cokoli si budeš přát.“

Potom nás oba zachvátily vlny potěšení, které mě připravily

o řeč, nevadilo mi to. O minutu později svět vybuchl dokonalým, až tekutým potěšením a já jsem křičela jeho jméno, ale nebyl to můj hlas a nebylo to jméno toho těla pode mnou.

Když se okolní svět zase ustálil, byla jsem zachumlaná

v teplých pažích a měkkých přikrývkách, a má hlava jako na polštáři spočívala na hrudi, která se stále ještě při dýchání zlehka třásla. Něčí ruka mi prohrabovala vlasy a konejšila mě, a já jsem si uvědomila, že pláču. Něco mi říkal napůl rumunsky a napůl francouzsky, a já sice ani jedné z těch řečí nerozumím, ale stejně mě ta slova hřála.

„Cassie,“ mumlání do ucha mě přivedlo k vědomí užúplně, a já jsem té ženě dovolila, aby si ten teplý omamný opar vychutnala sama.

„Tak to vážně dokážeš,“ užasle se rozhlížel. „Dokážeš zvolit také čas, do kterého nás pošleš nazpátek? Mohla bys nás vrátit před ten útok, abychom měli čas se připravit?“

Jeho slova mi konečně umožnila prolomit bariéru mezi mnou a tou ženou, která se slunila ve zlatém žáru sexuálního uspokojení. V panice jsem pohlédla ke dveřím, ty ale zůstaly zavřené a po té starší ženě, strážných ani po žádném ruském psychopatovi nebylo ani vidu, ani slechu. Zdálo se, že jsme pro tu chvíli v bezpečí, ale zatímco jsme leželi a doznívali, podle všeho sem mířili lidé, kteří ho chtěli zabít.

„Mirceo, musíme odsud vypadnout! Sem půjdou jako první!“

„Uklidni se, Cassie. Není kam spěchat. Sibyla a její pomocníci vědí, kde Francouz bude. Jak jsi řekla, brzy přijdou a budou předpokládat, že je příjemně zaneprázdněn a není ve střehu.

Jenomže my na ně budemečekat.“ Vstal z postele a došel k zrcadlu. Zlehka se dotkl tváře Louise-Césara. „No to je

úžasné!“ Užasle zkoumal vypůjčené tělo. Obrátil se ke mně, aby přes rameno zkontroloval, jak vypadá zezadu, a mně z toho vyschlo v puse. Louis-César byl parádní; jiný výraz pro to prostě neexistuje. Zezadu byl osvětlený krbem, plameny mu kolem obličeje přidávaly načervenalou svatozář, jako by byl oživlým renesančním andělem.

„Tohle je ta slavná maska, ne?“ Mircea sundal sametovou pásku zavěšenou přes zrcadlo a přidržel si ji u očí. „Tomu říkám kus historie!“

„Tak řekneš mi už, kým byl,“ zeptala jsem se netrpělivě, „nebo musím hádat?“

Mircea se rozesmál a odhodil masku stranou. „Ale vůbec ne,“ prohodil a rozverně se posadil na kraj nízkého prádelníku

u zrcadla. Přála bych si, aby si něco oblékl. Současný stav mým duševním schopnostem nijak nepomáhal.

„Velice rád ti ten příběh povím, pokud tě zajímá. Jeho otcem byl jistý George Villiers, kterého možná lépe znáš pod jménem vévoda z Buckinghamu. Ten během státní návštěvy Francie svedl Annu Rakouskou, manželku krále Ludvíka XIII. Ludvík preferoval muže, víš, takže královna byla dlouhá léta frustrovaná a bezdětná.“ Na chvilku se zatvářil přemýšlivě.

„Takže možná ona svedla Buckinghama v naději, že se dočká dědice. Každopádně se dočkala. Ludvík podle všeho nebyl nijak nadšený představou, že by na trůn usedl bastard, navíc napůl Angličan. Anna už svého syna pojmenovala po králi, podle mě proto, aby naznačila, že nástupník-bastard je lepší než vůbec žádný potomek, hlavně když o tom záskoku nikdo nevěděl.

Tento argument nevyšel. Její prvorozený syn byl poslán do vyhnanství.“

Něco mi v hlavě začalo do sebe zapadat jako nějaká dávno zapomenutá hodina dějepisu, ale ještě jsem to nedokázala přesně rozeznat. Mircea ale nečekal, až mi to dojde. „Královna nakonec měla ještě jednoho syna, kterého podle mnoha zdrojů zplodil její rádce, kardinál Mazarin. Možná, že tentokrát o svém záletu pomlčela, nebo se král začal strachovat, že nebude mít dědice vůbec žádného, protože chlapec nastoupil na trůn jako Ludvík XIV. Nebyl moc rád, že má nevlastního bratra, který se hodně podobal vévodovi z Buckinghamu. Mohlo by to zpochybnit ctnost jeho matky a vyvolat pochybnosti i o jeho původu, a tím i o jeho nároku na trůn.“

„Muž se železnou maskou!“ Konečně mi to došlo. „Tu knížku jsem četla jako malá. Ale takhle to v ní nebylo.“

Mircea pokrčil rameny. „Dumas psal beletrii. Mohl si psát, co chtěl, a v té době o tom kolovalo dost zvěstí, ze kterých si mohl vybírat. Ale abych to zkrátil, král Ludvík Louise-Césara uvěznil na doživotí, a aby ho udržel v poslušnosti, neustále mu hrozil tím, že ublíží jeho přátelům. Aby to vyjádřil co možná nejjasněji, poslal jej na výlet do nejneslavnějšího francouzského domu hrůzy, do hradu, který byl hlavním stanem středověkého honu na čarodějnice, Carcassonne. Král Ludvík jej používal jako místo k uvěznění všech, kteří s ním nesouhlasili, ale jednoho rána roku 1661 byli všichni mučitelé i vojáci, kteří jim poskytovali zázemí, nalezeni mrtví; to způsobilo, že největší středověká pevnost byla opuštěna. Stala se z ní zřícenina. Restaurovali ji až o dvě století později.“

„Ale počkej, neříkal Louis-César, že tady v tom roce 1661 byl?“ Nervózně jsem se rozhlížela. To jsem přesně potřebovala:

nějakého vraždícího maniaka nebo partu nasraných měšťanů, kteří sem vrazí s vidlemi a jsou ochotní všechny povraždit.

Nezdálo se, že by to Mirceovi dělalo těžkou hlavu. „Ano, za ty roky ho převáželi mezi mnoha věznicemi; zůstal pod zámkem až skoro do smrti svého bratra, kdy těsně předtím zemřel

i poslední z těch přátel, které chránil. Potom navždy sundal tu sametovou masku, kterou ho nutili nosit proto, aby si nikdo nevšiml jeho silné podobnosti s jistým narcisistním anglickým vévodou, který své portréty zanechal po celé Evropě. Jednou mi řekl, že ho žalářníci nutili ji nosit až po tom, kdy prošel přeměnou, a i to jenom tehdy, když ho převáželi z jednoho vězení do druhého,“ zašklebil se na mě. „Mělo to být bezpečnostní opatření, víš, aby po cestě nikoho nesnědl.“ Škaredě jsem se na něj podívala – na legrácky nebyl nejlepší čas – a hodila jsem po něm župan, který jsem na sobě měla při předešlé návštěvě já. „Obleč se. Musíme odsud vypadnout.“

Zachytil župan v letu. Zdálo se, že převtělení nemělo žádný vliv na jeho reflexy, ale to jsem vlastně zjistila už předtím. „Už jsem ti to říkal, Cassie, že panikaříš bezdůvodně. Přijdou si pro nás, a až se zbavíme Sibyly, zachráníme mého bratra.“ Zamrkala jsem. Doufala jsem, že slyším špatně. „Jak to myslíš, že se jí zbavíme? Vždyť ji unesli, Mirceo! Dost možná má z toho, že je součástí všech těch událostí, stejnou radost jako já.“ Pokrčil rameny a já jsem se nad jeho ledabylou lhostejností otřásla. „Pomohla našim nepřátelům a je nepřímo odpovědná za smrt nejméně čtyř členů Senátu.“ Všiml si mého výrazu a rysy jeho obličeje poněkud změkly. „Sice jsi mezi námi vyrůstala, ale já dost často zapomínám, že nejsi vampyr,“ vyslovil to

s rumunským přízvukem. Takto to znělo líp, ale význam jeho slov mě stejně zasáhl jako perlík. „Ona je klíčem k tomu všemu. Jakmile bude pryč, nebude už nikdo moci proklouznout někam v čase, takže ani nebude existovat žádné nebezpečí.“

Začala jsem se soukat do ženiných šatů, poházených všude kolem, a zároveň jsem se snažila vymyslet takovou odpověď, která by Mirceovi dávala smysl. Myslela jsem na ty čtyři senátní strážné, kteří byli zabiti. Podle toho, jak vypadali, museli být

s Konzulkou stovky let a museli jí věrně sloužit, jinak by jim ochrana senátní komnaty nebyla svěřena. Možná o tom, že ji zradí, nerozhodli sami: Sibyla nějak narušila jejich přeměnu a Rasputin byl dost silným mistrem na to, aby si jejich poslušnost vynutil. Zdálo se totiž nepřirozené, že by se o své

vlastní vůli rozhodli v podstatě spáchat sebevraždu tím, že se

mě pokusí zabít před takovým obecenstvem. Jenomže tato skutečnost je nezachránila.

Upírské zákony jsou velice jednoduché, i když poněkud středověké, a úmysl v nich nehraje takovou roli jako u soudů lidských. Nikoho nezajímá, proč jste to nebo ono udělali. Pokud jste způsobili potíže, jste vinní, a viník musí zaplatit. Pokud máte spor s nějakým jiným mistrem, může do něj zasáhnout váš pán a zachránit vás, pokud jste pro něj byli dostatečně užiteční, aby mu to stálo za to, a to buďto formou duelu, nebo nabídnutím odškodnění, ale s ohrožením Senátu nenadělá nikdo nic. Vyšší moc, ke které je možné se dovolat, prostě neexistuje.

Už asi po minutě jsem se vzdala snahy alespoň si představit, jak se ty neuvěřitelně komplikované šaty oblékají, a místo nich jsem přes sebe hodila jenom lehký pláštík, sice příliš tenký, ale zakrýval mě alespoň trochu. Vlezla jsem pod postel, abych vytáhla ženiny boty, nad kterými jsem se vzápětí znechuceně posadila. Takže vysoké podpatky nejsou vynálezem moderní doby. Ani jsem nemohla uvěřit tomu, že ženy tyhle mučicí nástroje snášejí už po staletí.

„Chtěla bys, abych ti pomohl, dulceaţă?“ Mircea mi podával šaty s motivem pavích per, které ta žena zřejmě někdy předtím nosila. „Už je to sice dlouho, co jsem nějaké paní dělal komornou, ale myslím, že si to pamatuji.“

Zúžila jsem na něj oči. To bych se vsadila, že ano. Za těch pět set let si Mircea asi ani nedokázal zapamatovat všechny budoáry, v nichž byl. „Zapomněl jsi,“ řekla jsem mu, když mi pomáhal do těžkých šatů, „že jedna možnost cestování časem bude pořád existovat, i když Sibyla zemře.“

Jak mi šaty upravoval, cítila jsem na ramenou jeho teplé dlaně. Upravil na místě nízký výstřih a chvilku s rukama na odhaleném těle otálel. „Pýthie je stará a nemocná, Cassie. Už dlouho nevydrží.“ Zahleděla jsem se mu do obličeje, ve kterém jsem mohla vyčíst něhu, ale také neústupnost. Mircea byl ochoten mi přemlouváním vnutit svůj úhel pohledu, ten můj ale ve skutečnosti vůbec znát nechtěl. Už dávno se rozhodl, jak tohle vyřešit – najít Sibylu, zabít ji, vrátit se domů. Bylo to naprosto praktické, i když totálně chladnokrevné.

„Ale já budu žít,“ připomněla jsem mu. „Nebo máš v plánu mě zabít taky, až zachráníme Radua?“

Mircea vytřeštil své modré vypůjčené oči, ale neviděla jsem

v nich ani stopy po nevinnosti Louise-Césara. Rukama mě otočil čelem vzad, aby dosáhl na krajkoví vzadu na šatech. „Už jsem ti

to říkal, dulceaţă: ty jsi má. Jsi má už od svých jedenácti let. Budeš mou navždycky. A tomu, co je mé, nesmí nikdo ublížit. Máš mé slovo.“

Znělo mi to až podezřele podobné tomu, co říkal Tomas. Samozřejmě jsem věděla, že tohle bylo přesně to, jak mě vnímá. Takto se na lidského služebníka dívá každý pán: jako na majetek. V mém případě jsem byla užitečným, a tudíž velmi cenným majetkem, ale to bylo všechno. Slyšet ho to jenom tak konstatovat bylo těžké. „A co když nechci, aby mě někdo vlastnil? Co když chci sama rozhodovat o tom, co udělám?“

Mircea mě trpělivě políbil na temeno. „Nemůžu tě udržet v bezpečí, pokud nebudu vědět, kde jsi.“ Zase mě obrátil obličejem k sobě a zvedl si mé ruce ke rtům. Oči mu plály jasněji než svíčky v místnosti. „To přece vidíš, nebo ne?“

Ale jo, viděla jsem to. Viděla jsem život zajatce jednoho

z kruhů, Senátu nebo Mircey osobně. Pravda byla taková, že mi mohl říkat cokoli o tom, jaký respekt a vliv mi má moc přinese, ale stejně nebudu nikdy vnímána jako nic víc než pouhý pěšák, který musí sloužit. Jestli se stanu Pýthií, nebudu nikdy svobodná. Sakra. Doufala jsem, že se metafyzický sex nepočítá.

„Ano, samozřejmě.“ Posadila jsem se na postel, aby mohl vzít do rukou mou nohu a natáhnout mi jednu z dlouhých bílých ženiných punčoch. Nechala jsem ho doobléknout mě beze slov a pokusila jsem se vymyslet nějaký způsob, jak Sibylu zachránit, protože argumentací tady evidentně nic nezískám. Musela jsem ho odklidit někam z cesty do doby, než ji dokážu najít a zjistit, jestli v tom jede dobrovolně nebo ne. V opačném případě by ji ten velice praktický upír, se kterým jsem tu byla, prostě zabil.

Tím by se problém sice vyřešil, ale já jsem si nemyslela, že bych s takovým řešením dokázala žít.

Když mi nasazoval poslední podvazek, něco mi došlo. „Mirceo, říkal jsi, že tvůj bratr stvořil Louise-Césara. Proto jsme taky

s Tomasem nic nezměnili. Místo toho, aby ho vampyrismem proklela rodina té Françoise, udělal to Radu obvyklým způsobem, že?“

„Ano, zdálo by se, že nejhrůznější Francouz měl předurčený osud, jemuž se nelze vyhnout.“

„V tom případě Rasputin nemusí jít přímo po Louisi-Césarovi, že ne? Když zabije Radua, nikdo Louise-Césaranekousne a ten umře na konci normálního života, místo aby žil a stal se mistrem. Radu musí být nějak omezený na

svobodě, jinak by ho tady nebyli schopni udržet. A zabít někoho

svázaného a bezmocného je přece pro ducha mnohem snadnější než zaútočit na silného a volného muže, ne?“

Mircea zbledl. „Já jsem ale takový blázen, Cassie! Pojď, honem! Možná už tam jsou!“

Zkusil mě zvednout na nohy, ale já jsem odolala. „Běž napřed. Pro případ, že bych se spletla, bych tu měla zůstat a chytit je, jestli přijdou sem.“

„Ale Rasputin je mistr upír! Co proti němu zmůžeš?“

„Mistr je v naší době, ale tady je jenom duch. A já mám tělo, takže tady jsem ta silná já. Kromě toho si myslím, že Radu je mnohem pravděpodobnější cíl, co říkáš?“

Mircea se chtěl hádat, pak ale jeho obvyklou opatrnost překonaly obavy o bratra, a nakonec odešel. Počkala jsem třicet sekund a pak jsem vyklouzla za ním. Došla jsem do chodby, kde jsem narazila na to srocení duchů a s trochou námahy jsem je dokázala vycítit i ve svém vypůjčeném těle. Sice jsem je neviděla tak, jako když jsem tu byla jako duch, oni ale rozhodně věděli, že tam jsem. Zastavila jsem se uprostřed té chladné kamenné chodby a ty davy kolem sebe vnímala jako ledovou mlhu. O vteřinu později se začaly otevírat dveře z mučírny, a já jsem ustoupila do stínu podél stěn. „Schovejte mě,“ zašeptala jsem, „a já vám pomůžu.“

Stíny se kolem mě obalily jako neviditelný plášť a zakryly mě před omámeným pohledem té zmučené ženy, která vypadala, jako by se vznášela mezi dveřmi. Visela asi metr nad zemí, ale i když jsem ho nemohla vidět, věděla jsem, kdo ji nese. Počkala jsem, dokud tělo, držené Tomasovýma neviditelnýma rukama, nedoplulo ke schodům, a pak jsem sebou škubla, protože mi jakýsi ohromený hlas zašeptal do ucha otázku.

„Anglicky, prosím,“ odsekla jsem netrpělivě. V těle té ženy bych sice francouzsky rozuměla, kdybych se na to soustředila, jenomže to bylo namáhavé. Potřebovala jsem veškerou sílu na jiné věci. Pomalu se vedle mě zhmotnil Pierre. Nebyl ani zdaleka tak jasně viditelný jako předtím, na nějaké stížnosti jsem ale neměla myšlenky.

„Jak to, že nás dokážete cítit, madame?“

Uvědomila jsem si, že nevidí mě, ale tu ženu, jejíž tělo jsem ovládla. „To je dlouhý příběh, na který nemáme čas. Ale jde o to, že se oba chceme pomstít, a já myslím, že vím, jak to zařídit.“

O několik minut později jsem i se svou armádou duchů sestoupila ke kobkám ve spodních patrech. Myslela jsem, že už

jsem viděla to nejhorší, co může Carcassonne nabídnout, ale to jsem se pletla. Horní patra vypadala v porovnání s těmito celami skoro lákavě, tedy alespoň pro mě. Většině lidí by připadaly v podstatě prázdné; viděli by jenom staré vlhké kamenné místnosti tak hluboko pod čarou ponoru, že se nehodily ani jako skladiště. Pro mě se ale ty lišejníkem obrostlé stěny a kluzká podlaha hemžily stopami duchů, pozůstatky kdysi mocných duchů, kteří tady přebývali víc století, než bych dokázala spočítat.

Zkusila jsem posílit svůj štít, ale nemohla jsem ho vytvořit naplno, jinak bych nedokázala kontaktovat svéspojence.

V důsledku toho mě ze všech stran obklopovaly vjemy, takové střípky dávno vyhaslých životů a protrpěných muk. Viděla jsem římské vojáky bičující nějakého mladého chlapce plným počtem ran podle rozsudku i přesto, že už byl mrtvý. Hned za nimi nějaký středověký lovec čarodějnic vyhrožoval mladé ženě ve vysokém stupni těhotenství, která žadonila o život svého nenarozeného dítěte. Maličko jsem ochranu zúžila, abych vytěsnila ty největší z vybledlých hrůz, sem tam jsem ale stejně něco zahlédla. A všude, kam jsem se podívala, jsem jako dlouhé, křižující se a planoucí čáry viděla stopy duchů.

Pokrývaly podlahy a zdi a ve vzduchu zaplétaly vzory tak husté, až jsem měla pocit, že procházím vazkou nazelenalou mlhou.

Spodní kobky osvětlovaly tak jasně, že jsem odhodila pochodeň, kterou jsem vytáhla z jednoho svícnu nahoře. Nepotřebovala jsem ji.

To nejhorší bylo připraveno nakonec. Následovala jsem své průvodce do jedné malé vnitřní místnosti. Než jsem otevřela dveře, zaslechla jsem vzlykot. Ten pak při mém příchodu najednou ustal a těžká železná klika se mi prohnula pod rukou. Dveře se prudce rozlétly a mezi nimi na mě zíral Louis-César.

Asi minutu jsem se ani nepohnula a přemýšlela o tom, co a kde se tak strašně podělalo. Župan se mu u pupku rozdělil a kromě těžkého višňově rudého brokátu na něm zářila ještě jiná, temnější barva. Silně krvácel po kousnutích na krku a na hrudi, tvář měl popelavou. Když mě poznal, zapotácel se a já jsem ho předtím, než se skácel na podlahu, málem nechytila.

Podívala jsem se za něj a uviděla nějakou postavu klečet

v jakési louži temnoty, kterou jsem ale po chvilce identifikovala jako plášť s kápí. Pomalu zvedla hlavu a já jsem uviděla něco, co mi připadalo jako vousatý kostlivec. Jemné obličejové kosti pokrývala kůže v barvě zrajícího švýcarského sýra a skutečný

vypadal snad jenom díky planoucím jantarovým očím. Tipla jsem si. „Radu?“

Kostnatá ruka stáhla kápi. Podívala jsem se na to, čemu se kdysi přezdívalo „Fešák“, a chtělo se mi zvracet. Udržovali ho pod kontrolou, to ano, ale nepoužívali žádná pouta nebo jiné prostředky. Vyhladověli ho skoro až k smrti, takže je nepotřebovali. Neslyšela jsem o tom, že by nedostatek krve mohl upíra zabít, ale ta věc, schoulená naproti mně, živá nevypadala. Nikdy jsem nic takového neviděla.

„Ehm, my jsme ti přišli pomoct. Řekl ti o tom Mircea?“ Stvůra, schoulená v koutě, neodpověděla. Doufala jsem, že se Mircea s tím o jeho příčetnosti nespletl, ale už jsem o tom začala pochybovat. „Asi bychom měli jít. Můžeš chodit?“

„Nemůže, dulceaţă,“ odpověděl Mircea mdlým hlasem bez jakéhokoli výrazu. Seděl na podlaze u dveří s hlavou opřenou o zeď, jako by už neměl sílu ji udržet zvednutou. „Dal jsem mu veškerou krev, kterou jsem mohl, aniž bych riskoval život

tohoto těla, ale nestačí to. Hladověl tu celé roky a při vědomí se držel jenom tím, že občas chytil nějakou krysu. Celé týdny za ním nikdo nezašel, a když už ano, přinášeli jenom utrpení.“ Přinutila jsem se na tu zničenou postavu podívat pozorněji.

Přes plášť to bylo těžké říci s jistotou, ale kdyby na to přišlo, zřejmě bych ho dokázala nést. Tělo, které jsem obývala, bylo sice štíhlé, ale on v podstatě byl jenom kost a kůže. Opravdu bych ale dala přednost možnosti, která nevyžadovala, abych se ho musela dotýkat. Už jenom pomyšlení na jeho ruce jako klacíky na mém byť i jen vypůjčeném těle mi způsobilo mrazení, ani nemluvím o představě, že by si ze mě udělal zákusek. Ve svém současném stavu sice Radu možná nebyl schopen krmit se na dálku, ale kdyby se dostal dostatečně blízko, nemusel by to být problém. Nebyla jsem si jistá, jestli to nebylo tím, že měl tvář tak vyhublou, že mu kůže odtahovala rty od zubů, nebo tím, že měl pořád hlad, ale tesáky měl pořád vyceněné, což se mi vůbec nelíbilo.

„Co teď?“

Mircea svěsil hlavu a velice namáhavě se nadechoval, jako by do plic nedokázal nasát dostatečné množství vzduchu. „Dopřej mi pár minut na zotavení, dulceaţă, a potom ho odtud spolu odneseme.“

Málem jsem přitakala, ale v tu chvíli vyšlo najevo, že pár minut času nemáme. Do chodby za námi se nahrnul tucet lidí

i s větrem složeným z tolika duchů, že to nešlo spočítat. Kdo to

je, jsem si uvědomila ještě předtím, než se zhmotnili. Tolik síly nevyzařuje z žádného ducha, i kdyby byl mrtvý teprve chviličku. Jako první se objevila mladá žena, možná těsně před dvacítkou, a vystoupila před dav. V ruce držela hrůzostrašnou dýku, která vypadala jako jedna z těch, které mi vylétly z náramku. Na chvilku na mě soustředila oči a mně se nelíbil jejich výraz, ale potom se téměř hladově upřely na Radua. Jakýsi stín za ní ji postrčil dopředu.

„Tam toho! V té kápi! Rychle ho zab!“

Jen okamžik jsem jenom tak stála a nechápavě zírala. Zjištění, že jsem se s načasováním trefila naprosto přesně, mě pěkně rozhodilo. Postavila jsem se mezi Radua a dívku, ale ona mnou jenom prošla. Nebyla jsem zvyklá, že by to nějaký duch dělal bez mého svolení. Mimoděk jsem zvedla ruku, abych ji zastavila, a náramek se rozhodl, že je čas začít s představením. Prudce jsem se obrátila a v dalším okamžiku už dívka ječela, jak se v mlhavém obrysu jejího těla objevily dvě zející rány.

Samozřejmě nekrvácela, ale podle všeho hodně trpěla. Paráda! Takže jsem nakonec sama ublížila osobě, kterou jsem se snažila ochránit.

Ta temná postava za ní se stáhla za zeď postav, které se proti mně vyřítily jako jediná bytost. Dýky se zase vrhly do práce, nepřátel ale bylo příliš mnoho. Blýskající se nože sejmuly tři, ale většina jich prošla. První, který se ke mně dostal, mě chytil za rameno, ale mé znamení vzplálo a odhodilo ho přes celou místnost, kde ztěžka narazil do kamenné zdi. Užasle jsem na něj zírala. Nebyla jsem ve svém těle. Jak to, že jsem si vzala znamení s sebou? Mág mi to evidentně říci nemohl, protože se svezl na podlahu, kde zůstal nehnutě ležet.

Další mág pronesl něco, co znělo jako to slovo, které použil Pritkin proti dlakům u Danta, a kolem mě vzplanula opona

z plamenů. Uskočila jsem předtím, než jsem si uvědomila, že se mě nedotýká; oheň se zastavil asi třicet čísel ode mě, hned za zlatým obrysem pentagramu na zemi. Mé znamení využívalo

k zastavení slova moci velké množství energie, já jsem ale žádné vyčerpání necítila. Ať už je pohánělo cokoli, já jsem to nebyla.

Skrz plameny jsem viděla vysokou temnou postavu, jak se začíná sunout podél zdi. Chtěl se dostat za mě, což by určitě nebylo dobré. Mircea momentálně nebyl ve stavu, že by dokázal bojovat s dvouletým děckem, natožpak i jen s duchem mistra

upíra. Ohlédla jsem se po armádě za sebou a kývla hlavou směrem k němu. „Je celý váš.“

Na ducha se jako roj včel snesla hotová bouře stínů a ten mi s výkřikem zmizel z dohledu. Lidem totiž nemohou udělat nic, ale duchové jsou pro ně snadnou kořistí. O několik sekund později se mi znovu zformovali za zády. Toho nepřátelského kostlivce nebylo nikde vidět. „Snědli ho,“ objasnila jsem to té vysoké postavě stojící za mágy a obklopené vlastními

spřátelenými duchy. Rasputin žádné hrdinství neriskoval. Chytrý byl, ale statečný určitě ne. „Odejdi, nebo jim dopřeju další chod.“

„Lidi žrát nemůžou, Sibylo,“ řekl, jako by mi četl myšlenky. Pomalu vykročil a já jsem spatřila záblesk bledého obličeje orámovaného mastnými černými vlasy. Nebylo na něm nic pohledného, jenom v očích měl něco divného, skoro hypnotického. „Proti tuctu mágů Černého kruhu nezmůžeš nic ani ty. Dej nám toho upíra. Nechceme ti nijak ublížit.“ Ten hluboký hlas mluvil se silným přízvukem, jakýmsi podivným způsobem ale působil konejšivě. Když nepřebýval ve vlastním těle, byly jeho upírské schopnosti oslabené, podle všeho ale nezmizely úplně. Pokoušel se mě ovlivnit a účinkovalo to.

Najednou jsem viděla, o co mu jde. Proč bych měla umírat tady, stovky let a tisíce mil daleko od čehokoli, co bych znala? Proč dávat život za někoho, koho jsem ani neznala a kdo by

v každém případě určitě raději zemřel rychle, místo aby žil ve staletých mukách? Dovolit jim projít a nechat Radua zemřít mi najednou připadalo skoro jako laskavost. Rasputin to provede rychle, a já pak budu moci – vlastnoručně jsem si hned vlepila facku. Bolelo to, ale ta bolest mi pročistila hlavu. Sakra! Skoro mě dostal, a to i v podobě obyčejného ducha.

„Dvanáct mágů, říkáš?“ podívala jsem se na tělo mága u zdi, které nepohnulo jediným svalem; krk se mu prohnul do takového úhlu, který naznačoval, že už se asi ani nepohne. Tři ostatní vyřídily mé nože, které se vrátily a vznášely se ve vzduchu vedle mě, jeden z každé strany hlavy. Ani jeden z těch tří nevypadal, že by byl mrtvý, s čímž zřejmě souhlasili i jejich kamarádi, protože je místo toho, aby je nechali ležet, kde padli, začali odtahovat ke schodům. Na druhou stranu to ale nevypadalo, že by se chtěli vrátit k boji. „Já jsem těch aktivních napočítala jenom osm, Rasputine. Zeptej se svých přátel, který chce umřít jako další.“

Ani se nenamáhal. Možná se mu nelíbil skutečný početní stav, nebo když došlo na pokládání životů za něj, ti jeho přátelé možná zase takovými přáteli nebyli. Jeho sbor duchů po mně ale vystartoval jako zářící mrak, a než zaútočila má skupina, dostal se až k hranici mého znamení. „Neubližujte té holce!“ zaječela jsem, když kolem mě proletěly tisíce duchů v jediné mihotající se vlně barev a stínů. Všude kolem pršely zelenobílé jiskry, jak duchové z Carcassonne začali požírat své nepřátele a získávali z nich každičkou jiskérku života. Měla jsem pocit, jako bych viděla hodně těl upírů, kteří už po dnešní noci znovu nepovstanou.

Zatímco se nám nad hlavami odehrávaly pyrotechnické efekty, sklonila jsem se, abych pomohla bezmocné postavě padlé ztracené Sibyly. Zdálo se, že je bledá a vyděšená, alespoň ale byla naživu. Z malého oválného obličeje, orámovaného zplihlými blond vlasy, na mě zírala malá šedá očka. „Neboj se,“ řekla jsem jí, i když to za daných okolností znělo celkem divně.

„Nedovolím, aby ti ublížili. Musíme se odsud –“

Tu větu jsem nedokončila, protože kolem mě náhle všechno ztuhlo. V obavách jsem se rozhlížela a přemýšlela o tom,

s jakým novým nebezpečím se budu muset potýkat teď,

a všimla jsem si, že Sibyla pořád drží v ruce ten nůž. Jeho špička se nacházela asi tak milimetr od mého hrudníku. Nevěřícně jsem na něj hleděla. Ta svině mě chtěla bodnout! Soudě podle sklonu čepele to měl být zásah přímo do srdce. Jasně, nebylo to moje tělo, ale i tak by bylo slušné ho vrátit bez nějakých větších děr. Kromě toho jsem netušila, co by se stalo se mnou, kdyby ta žena umřela. Nevěděl to ani Billy. Možná bych to přežila, možná ne, ale sakramentsky určitě bych nemohla pomoci Raduovi nebo Louisi-Césarovi. Ani nemluvím o tom, že bych měla na svědomí další smrt.

„Vidím, že jsi můj vzkaz dostala,“ místností se rozlehl něčí hlas, stříbrný jako zvonkohra.

Uviděla jsem malou štíhlou dívku s dlouhými černými vlasy, které se jí na zádech vlnily skoro až k pasu. Proplétala se mezi vznášejícími se duchy, z nichž někteří ztuhli a s pusou dokořán polykali jiné přízraky. Nikdo se nepohnul, nikdo ani nedýchal.

Jako kdybych vstoupila do fotografie, jenom s tím rozdílem, že my dvě jsme se pořád pohybovaly.

„Jaký?“ ucouvla jsem od Sibyly i jejího nože, což mi také umožnilo postavit se čelem proti té nové příchozí, ať už to byl kdokoli.

„No, ten v tvém počítači,“ pokračovala žena. „U tebe v práci. To bylo chytré, nemyslíš?“ Po očku se podívala na Louise-Césara, ale ani o krok se k němu nepohnula. Její velké modré oči se zase stočily ke mně a ta sladká malá tvářička nabyla poněkud rozmrzelého výrazu. „Takže co? To si ani nezasloužím poděkování za to, že jsem ti zachránila život? Ten nekrolog byl skutečný, víš? Kdybys tehdy neodešla z práce, Rasputinovi lidé by tě našli. Sice by se ti podařilo utéct, ale o pár ulic dál bys narazila na ty upíry, které poslal Antonio, a ti by tě zastřelili.

Přenesla jsem ten nekrolog v čase, abych tě varovala. Mazané, co?“

„Kdo jsi?“ Odpověď jsem si uvědomila ve stejném okamžiku, kdy jsem otázku položila, ale chtěla jsem ji slyšet od ní.

Usmála se a dolíčky ve tvářích měla skoro stejně velké jako Louis-César. „Jmenuji se Agnes, ale to jméno už nikdo nepoužívá. Někdy mám pocit, že už si je ani nepamatují.“

„Ty jsi Pýthie!“

„Přesně tak.“

„No ale… vypadáš mladší než já. Řekli mi, že jsi na smrtelné posteli a že jsi hodně stará.“

Nepatrně pokrčila rameny. Díky tomu jsem si mohla všimnout, co má na sobě – dlouhé šaty s vysokým límcem, hodně podobné těm, jaké mi nechávala šít Eugenie. Vypadaly jako oblečení na čajový dýchánek z osmdesátých let devatenáctého století.

„Bohužel máš pravdu i v tom. Vlastně je docela možné, že mě zabije tento malý výlet. Má moc už chvíli uvadá. Za čtyři sta let jsem toho prožila už dost.“ Nepřipadalo mi, že by o svém nadcházejícím skonu mluvila nějak naštvaně. „Ty se po nějaké době určitě naučíš, jak se svým duchem manipulovat, abys mohla vypadat, jak budeš chtít. Já si samu sebe nejraději pamatuji takovou, jaká jsem bývala. Vlastně jsem v posledních letech strávila víc času mimo ten svraštělý trup než v něm,“ protáhla si prsty. „Artritida, víš…“

Užasle jsem zírala. Nějak jsem předpokládala, že Pýthie bude… jaksi vznešenější. „Co tu děláš?“

Agnes se zasmála. „Řeším problém, co jiného?“ Sklonila se, aby se podívala do zkrouceného obličeje té ženy, která do mě chtěla vrazit dýku. Já jsem se pohnula, ale Sibyla ne; obličej měla pořád zamračený a nůž se zastavil v polovině oblouku.

„Tuhle jsem cvičila dvacet let. Při pohledu na ni bys to ani neřekla, že? Dvacet let, a jenom se podívej, kvůli čemu jsem sem musela tak rychle letět,“ zavrtěla hlavou. „Jsem tu proto,

že za celý ten zmatek můžu trochu já sama. Jako nástupkyni jsem si zvolila tvou matku. Cvičila jsem ji skoro deset let.

Milovala jsem ji jako vlastní dceru. A když se potom zamilovala do tvého otce, zakázala jsem jí to s tím, že jí vlastně dělám laskavost. Vždyť byl členem upírské mafie, proboha! To pro mou krásku asi nebyla nejlepší partie.“

„Já tomu nerozumím.“

„Mohla jsem ji najít!“ Agnes se v modrých očích zaleskly křišťálové slzy. „Říkala jsem si, že jestli nic nedbá o své poslání, jestli to chce všechno jen tak zahodit, že ji ani nepotřebuji.

Můžu začít znovu, vybrat jinou učednici, stvořit novou zářící hvězdu… Až na to, že jsem samozřejmě nemohla. Byla jsem příliš pyšná na to, abych přiznala, že Lizzy se tím, čím byla, nestala díky mému vedení, ale díky svému vrozenému talentu. Nešla jsem za ní, a potom ji ten upírský boss tvého otce zabil, aby se dostal k tobě,“ zakryla si obličej a rozvzlykala se.

Jenom jsem tam stála. Vážně čekala, že mi jí bude líto? Nechtělo se mi do ní kopat, když už byla dole, zvlášť když byla na smrtelné posteli, ale taky se mi nechtělo ji utěšovat. Vybrala jsem si možnost „zkřížit paže na hrudi a počkat“.

„Ty nejsi zrovna ze soucitných krajin, co?“ zeptala se asi po minutě, zatímco si mě prohlížela skrz prsty. Potom ruce spustila a zvědavě se na mě dívala. Pokrčila jsem rameny.

S přihlédnutím k tomu, kde jsem vyrůstala – co sakra čekala? Povzdechla si a nechala té komedie. „Dobrá, spletla jsem se. Moje chyba. Ale teď ty věci musíme napravit. Nemůžu tě správně vyškolit, protože nemám čas, ale z celkem zřejmých důvodů nemůžeme moci dovolit, aby přešla na Myru. Buďto

v tom jede dobrovolně, nebo ji přinutili. Pokud to bylo to první, je zlá; jestli to druhé, je slabá. Tak či onak je z kola venku.“ Podívala jsem se na dlouhý ostrý nůž v Sibyliných rukou a na výraz v jejích očích. Sázela jsem na dobrovolnost. Zdálo se, že je tím, že je podrobena jakémusi ovládání mozku, trochu naštvaná. Začínala jsem svým způsobem sympatizovat

s Mirceovým úhlem pohledu.

„Oukej, fajn. Je to zlá Sibyla. Chceš ji snad odvést s sebou a přečíst jí poučení o jejích právech? Tak si posluž.“

„Tohle není na programu.“

Na další kolo otázek a odpovědí jsem neměla náladu. „Míříš tím někam? Protože já tu mám trochu napilno.“

Rozhodila rukama. „Ale samozřejmě! Prosím, odpusť mi to zdržení. Ale tohle je velká příležitost, víš? Jenom jsem se snažila dát tomu aspoň náznak nějakého formálního obřadu.“ Najednou jsem z toho měla špatný pocit. „Jaká příležitost?“

Obrátila se a podívala se na mě pohledem, který postrádal veškerou předchozí hravost. „Moc si vybrala tebe. Jsi to ty; stala ses Pýthií,“ zašklebila se. „Gratulace a to všechno.“

Napadlo mě, že ta ženská asi nemá všech pět pohromadě.

„Nemůžeš to na mě jenom tak hodit! Co když to nechci?“ Maličko pokrčila rameny. „A to jako proč?“

Jenom jsem civěla. Ta její sebedůvěra byla neuvěřitelná. „Na to zapomeň, dámo. Vyber si nějakou jinou věštkyni.“

Agnes si přitiskla pěstičky k úzkým bokům a zlostně se na mě podívala. „Čím víc s tebou mluvím, tím víc jsem přesvědčená, že jsi buďto ta nejlepší z nás, nebo ta úplně nejhorší. Věř mi, že kdybych měla jinou možnost, využila bych jí. Ale já ji nemám.

Moc chce přejít na tebe. Takže si nech poradit a zařiď to tak, aby přechod proběhl hezky. Čím víc s tím budeš bojovat, tím víc potíží z toho budeš mít.“

„Leda prd.“ Naštěstí jsem měla eso v rukávu. „Ta tvá moc nemůže přejít na pannu. A technicky vzato, já jsem pořád ještě neposkvrněná.“

Chviličku mě pozorovala a podle všeho nebyla schopna řeči. Pak vybuchla v záchvatu smíchu. „Říkal kdo?“ vyrazila ze sebe, když se jí konečně podařilo nadechnout. „Neříkej mi, žes to těm mágům fakt věřila! Ale prosímtě!“

„Počkej chvilku. Upíři tomu věří taky. Všichni tomu věří.“ Agnes potřásla hlavou a zkusila potlačit další úšklebek.

Nevyšlo to a ona to nakonec vzdala. „Ach bože, ty jsi ale naivní! Kdo myslíš, že jim to všem napovídal? Jedna z dávných Pýthií už měla plné zuby toho nařízení, že kněžka může být jen ‚čistá

a nedotčená‘, abych použila tvůj výraz. Proto řekla kněžím

v Delfách, že měla vidění. Moc prý bude mnohem silnější, pokud přejde na zkušenou ženu. Sežrali jí to, a ona získala milence. Ale žádný rozdíl v tom není. Teda přinejmenším se to netýká získání moci.“

„Co znamená tohle?“

Znovu se zasmála a maličko se roztančila po místnosti, přičemž prošla několika mágy. Zlehka se otřásli, ale neprobrali se. „To znamená, že ti navrhuji ten rituál co nejdřív dokončit, pokud očekáváš, že ty budeš ovládat dar, a ne on tebe,“ zašklebila se. „A na to, abych ti s tím pomohla já, nejsem úplně

nejlíp vybavená.“ Všimla si, že mám pořád paže zkřížené na prsou a ve tváři zatvrzelý výraz. Z maličké vrásky, která jí vyskočila na čele, jsem získala dojem, že asi není zvyklá na to, aby ji někdo zpochybňoval. „Fajn, udělej si to, jak chceš, ale jestli ten rituál zůstane nedokončený, tak nejenom, že nebudeš mít naprostou kontrolu, ale mágové tě budou pokládat za pouhou následnici. Pýthie se nemůže nikdo zbavit, následnice určitě ano. Takže do té doby, než to dokončíš, je tvá pozice velice zranitelná.“ Prohlédla si mě od hlavy k patě a nadzvedla jedno jemné obočí. „Těžko se mi věří tomu, že tuhle konverzaci vůbec vedeme.“

Cítila jsem se dost naštvaná, zvlášť když zase začala tančit.

„Hele, kolikrát to mám ještě říkat? Ne, děkuji, já tu práci nechci.“

„Vynikající. Tak alespoň můžu odejít s tím, že nejsi šílená.“ Své krátké baletní vystoupení najednou uťala tak prudce, až jí sukně zavířila kolem nohou. „Ani já jsem ji nechtěla, víš? Já jediná

z mnoha Sibyl mé generace bych byla velice ráda, kdybych nebyla vybrána. Je to sice velká čest, ale taky velké břemeno. Plus ještě musíš vycházet se Stříbrným kruhem, a věř mi, že takto si nikdo zábavnou práci nepředstavuje.“

Najednou měla ve tváři zasmušilý výraz. „Jestli ti to bude co platné, Cassie, je mi to líto. Od doby té úplně první Pýthie neexistovala jediná, která musela práci převzít bez jakéhokoli výcviku. Ale ty se svými schopnostmi stejně asi knihu pravidel přepíšeš. Věděla jsi třeba, že momentálně pobýváš ve stejné době dvakrát? Tvůj duch zápasí s tou dívkou, kterou jsi zachránila, zatímco ty jsi tady a mluvíš se mnou. Tohle já nedokážu. Navíc to, co ses sama naučila během několika dní, většině našich adeptek trvá celé roky. Ale vážně – vzít si

s sebou jiného ducha! To je prostě úžasné.“

Chtělo se mi křičet. „Mohla bys přestat žvanit a chvíli mě poslouchat? Já-nejsem-žádná-Pýthie!“

Rychle ke mně došla přes místnost a políbila mě na tvář. „A teď už jsi,“ řekla a zmizela. Ve stejném okamžiku jsem ucítila něco, co mi přišlo jako náraz těžkého tahače. Neexistuje způsob, jak to správně popsat, takže to ani nebudu zkoušet. Nejpodobnější pocit jsem zažila v Tomasově těle, když mě rozptylovaly ty jeho zlepšené smysly. Jenomže ty smysly, které jsem měla zesílené teď, nebyly čich nebo zrak, ale celkové povědomí o ostatních světech, odlišných, ale souvisejících s tím naším, které jsem vždycky trochu cítila, když jsem mluvila

s duchy. Teď jsem to cítila pořádně, a ty pohledy a zvuky kolem mě natolik rozptýlily, že jsem si ani nevšimla, že čas zase naskočil do svých kolejí. Chci říct: nevšimla až do doby, kdy mě někdo bodl do nohy.

Sklonila jsem hlavu a viděla, že mě ta odpadlická Sibyla přece jenom dostala, i když ne tak, jak měla v plánu. Ale stejně to bolelo jako kráva a skrz satén mého střevíčku s vysokým podpatkem se valila krev, která ho barvila do purpurova. Zase jsem pohled zvedla k bojujícím armádám nad hlavou.

„Fajn, tak jsem si rozkaz rozmyslela. Sežerte ji.“

Od hlavního mraku se oddělila skupina duchů a vyrazila po ní, ale Rasputin se pohyboval s upíří rychlostí a dostal se k ní jako první. Popadl ji kolem pasu a zmizeli i s těmi několika upíry, kteří útoku duchů unikli. Mágové si útěku svých spojenců všimli a okamžitě je následovali. Mé nožíky je nadšeně pronásledovaly ke dveřím a ke schodům, a já jsem jim to dovolila. Zabití několika dalších temných mágů sice může časovou linii změnit, ale já jsem byla příliš unavená a vytočená na to, abych se tím zabývala.

Posadila jsem se a sundala si střevíc. Sakra! Ta blbá kráva mi skoro usekla jeden prst. Mircea mi z kapsy županu podal kapesník a já jsem tu ránu ovázala, jak nejlíp jsem uměla.

Nemyslela jsem si, že o něj přijde, leda by se do prstu dala infekce. S přihlédnutím ke stavu kobek se to ale zdálo docela možné. Fakt super.

Zvedla jsem pohled ke vznášející se armádě duchů

s nevyslovenou žádostí v očích. Věděla jsem, co po mně chtějí, a neměla jsem žádný důvod se jim to pokoušet rozmlouvat.

Energie, kterou ukradli Rasputinovým upírům, je mohla při životě udržet léta, ale kdo by chtěl existovat na takovémto místě? Zajímala je jenom jedna věc, a já jsem jim ji slíbila, ale budu muset stanovit pár podmínek.

„Žádní lidi z města a žádní nevinní,“ řekla jsem a naoplátku se mi dostalo strašidelného kolektivního přikývnutí. Povzdechla jsem si. „Tak fajn, zbytek je váš.“

Okamžitě se mi nad hlavou rozpoutala vířící vichřice duchů, kterou jsem vnímala jako mnohobarevnou bouři. Byla tak hustá, že mi místnost na okamžik zmizela před očima, a natolik plná potlačovaného hněvu, že jejich sborový jekot zněl jako přijíždějící nákladní vlak. Ale potom, během jediného okamžiku, všichni zmizeli. Ani jsem se je nesnažila svými smysly sledovat; tohohle mejdanu jsem se raději nechtěla účastnit.

Sundala jsem si ruce z uší a všimla si, že mě Mircea obezřetným pohledem pozoruje. Povzdechla jsem si. Do toho rozhovoru se mi nechtělo. Popravdě se mi do něj nechtělo tolik, že bych si raději dala ještě jedno kolo s Rasputinem, vycouvat z toho ale nešlo. „Myslím, že jsme to dokázali,“ řekla jsem mu.

„Vysvětlil jsi Raduovi, jak to teď bude?“

Zvolna přikývl. „Ano. Souhlasil s tím, že Louise-Césara udělá a nechá ho, aby se vyvinul sám, jako to bylo předtím. Radu unikne, ale celé století se bude vyhýbat kontaktu s kýmkoli až do doby, kdy jsem ho zachránil z Bastily. Ale i potom bude udržovat nízký profil, jak bys řekla ty. Bude to stačit?“

Chvilku jsem o tom přemýšlela. Nebylo to dokonalé, ale neviděla jsem žádnou jinou alternativu kromě toho, že bychom ho na tři a půl století zamkli do nějaké cely. Nějak jsem pochybovala o tom, že by do toho Mircea šel. „Stačit by to mohlo, jestli teda nebude až do naší doby tvořit nějaké další upíry. Rasputinovi se už nějak podařilo nadělat pár neregistrovaných upírů, a dva takové lidi nepotřebujeme. Jo,

a řekni Raduovi o Françoise. Mám takový pocit, že někteří mágové by si na ní dnes v noci mohli chtít trochu kompenzovat své ztráty.“

Podle toho, že se Mircea ani nezeptal, jak to myslím, jsem poznala, jak na tom je. „Jak chceš.“

Rozmáchla jsem se kolem sebe. „Kolik jsi toho viděl?“

„Velice málo, ale mám dojem, že jsme naživu a že jsme vyhráli.“

„Tak úplně ne.“ Stručně jsem mu vysvětlila situaci včetně svého povýšení. Až by se vrátil a zjistil, že je Agnes mrtvá, stejně by mu to došlo. „Budeš muset Senátu říct, že Rasputin utekl a ta Sibyla s ním. Netuším, jestli si teď udrží tu moc, kterou si vypůjčila, ale možná ano.“ Vzhledem k tomu, že Myra zmizela hned po mém rozhovoru s Pýthií, mi to přišlo jako docela možné. Možná jí bude časem slábnout, až o ni přijde, ale to jsem nemohla vědět jistě. Takže mi zůstával jeden zásadní problém. Až se zotaví z mého malého útoku na nože, mohla by mi udělat to, co se snažila udělat Louisi-Césarovi. Možnosti byly nekonečné včetně mého zabití, dokud jsem byla ještě malá, nebo útoku na mé rodiče předtím, než mě počali – abych se vůbec nenarodila. Jedinou dobrou věcí na tom byla skutečnost, že jsem po většinu života byla buďto v Tonyho domě, upírském ekvivalentu pevnosti Fort Knox, nebo jsem se ukrývala. Takže

snadným cílem nebudu. Něco mi ale říkalo, že Rasputin má rád, když jsou věci trochu komplikované.

Mircea zůstal dlouhou chvíli zticha. Když konečně promluvil, znělo to stejně unaveně, jako jsem se cítila já. „Můžeš jim to říct sama.“

Usmála jsem se. „Ne, to asi nemůžu.“ Chtěl něco říct, ale já jsem mu přitiskla prst ke rtům. Přinejmenším jednou věcí jsem si byla jistá. „Nechci se k tomu vracet, Mirceo. Už předtím to bylo dost zlé, ale když teď o mě budou chtít všichni bojovat – Senát, oba kruhy, možná Tomas… ne. Co by to bylo za život?“ Uchopil mou ruku a opatrně mi líbal prsty. Když se mi podíval do očí, viděla jsem, že ty jeho jsou unavené, ale pořád krásné. Jeho zářící skořicově jantarová barva úplně přebila modrou Louise-Césara. Měla jsem pocit, že párek tak krásných – nebo tak smutných – očí jsem nikdy neviděla. „Nemůžeš přece utíkat navždycky, Cassie.“

„Skrývala jsem se předtím. Můžu to dělat znovu.“

„Ale našli jsme tě už předtím,“ svíral mi ruce, co nejsilněji dokázal, a já jsem mu to na chvilku dovolila. Možná potrvá dlouho, než poznám dotek někoho jiného, natožpak toho, koho mám ráda.

„Jenom ty a Marlowe,“ řekla jsem tichým hlasem. „Řekni mu, ať si dá pohov. Stejně se musí zotavit po tom útoku. A ty si taky udělej volno.“

Mircea zavrtěl hlavou přesně, jak jsem věděla, že to udělá. Nelhal by mi ani teď. Na upíra to byla sakra partie! Natáhla jsem ruku a prsty mu prohrábla vlasy. Přála jsem si, abych místo Francouzových bronzových loken cítila jeho vlastní tmavé

a dlouhé pramínky. Bylo pro mě nějak těžké si představit, že bych ho už nikdy neviděla a nikdy ho nesevřela v náručí. Cena za to ale byla příliš vysoká. Bylo v tom zkrátka až moc háčků.

„Já si tě najdu, Cassie. Jenom se modlím, abych tě našel dřív než oba kruhy. Můžeš si být jistá, že po tobě půjdou.

Nepodceňuj je.“

„To nebudu.“ Začala jsem se zvedat, on mě ale držel za ruku.

„Zůstaň se mnou, Cassie! Udržím tě v bezpečí, přísahám!“ Položila jsem mu stejnou otázku jako předtím Tomasovi.

Tentokrát jsem ale odpověď dostala. „Chtěl bys mě, i kdybych nebyla Pýthie?“

Přitáhl si mou ruku k ústům. Rty měl chladné. „Začínám si myslet, že bych byl i radši.“

Rozhlédla jsem se po těle padlého mága, po slizkých zdech

a zoufalstvím naplněné místnosti. Sevřela jsem stisk. „Já vím, že já ano,“ řekla jsem a prošla časem.