Karen Chance

Cassandra Palmer 03. Obejmi noc

Kapitola 1

Plačící anděl se roztříštil v prskanci šedého prachu a jeho křídla se rozlétla do stran. Chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomila, že nejsem mrtvá, ale hned jsem se po hlavě vrhla za hranu nedalekého obelisku. Naplocho jsem se přitiskla k zemi, a zatímco mi kulky odražené od žuly nad hlavou vytvořily ohňostroj jisker, cítila jsem, jak mi už tak promočené oblečení nasakuje bahnem. Začala jsem tušit, že tahle záležitost s vykrádáním hrobek asi nebude tak zábavná, jak jsem doufala.

Což v poslední době bohužel platilo o celém mém životě. Řetězec jistých událostí, které by snad někdo mohl velice milosrdně nazvat katastrofami, mě inauguroval do pozice Pýthie, vrchní věštkyně nadpřirozené komunity. Tento úřad měla podle Stříbrného kruhu – což je skupina uživatelů světlé magie – zdědit jedna z jejich vyškolených ministrantek, protože tak to chodilo už několik tisíciletí. Nebyli ani trochu nadšení, když její síla místo toho přešla na mě: na Cassie Palmerovou, netrénovanou jasnovidku, chráněnku jednoho upírského zločineckého bosse a známou protége jistého odpadlického válečného mága.

Někteří lidé zkrátka nemají smysl pro ironii.

Mágové svou nelibost vyjádřili tím, že se mě pokusili poslat na průzkum onoho velkého tajemství, které je pro nás připraveno po smrti. Já jsem na to ale moc zvědavá nebyla, takže jsem se snažila na sebe moc neupozorňovat. Nevypadalo to, že by se mi nějak zvlášť dařilo.

Rozhodla jsem se najít nový úkryt za jednou kryptou, a už jsem se tam málem i dostala, kdyby mě v polovině cesty nesrazilo k zemi něco, co jsem vnímala jako ránu perlíkem. O nedaleký strom explodoval záblesk světla, který vzduch kolem sebe roztetelil a rozbzučel elektřinou; ke spleti obnažených kořenů spadl propletenec bílých syčících hádků. Strom se po zásahu rozpůlil a uprostřed byl zčernalý jako staré ohořelé dřevo, vzduch byl plný ozónu a mně v hlavě od těsného zásahu hučelo. Na obloze nade mnou hrozivě zaburácel hrom a vytvořil patřičný zvukový efekt, který bych mnohem víc ocenila jako divačka filmu.

Jestli tohle nebyla ironie – bylo by vážně legrační, kdyby mě Matka příroda zabila dřív, než by dostal šanci Kruh! Dočasně oslepená a bezmocná jsem se plazila zhruba směrem ke kryptě a snažila se ty blikající obrazy zpod víček vymrkat. Aspoň jsem zjistila, proč jsou pažby pistolí žebrované: můžete je pevně sevřít, i když se vám dlaně potí čirou hrůzou. Má nová devítimilimetrovka mi do ruky nesedla tak dobře jako ta původní, ale zase jsem se s ní rychle seznamovala. Napřed jsem si říkala, že ji můžu klidně nosit, dokud budu střílet jenom na nadpřirozené zloduchy, kteří na mě začnou střílet jako první. Tuto definici jsem ale musela rozšířit na „kdykoli je můj život v ohrožení“. Tou dobou jsem se ale spíš přikláněla k poněkud obsáhlejšímu pravidlu někde v intencích proaktivní sebeobrany a přístupu: „Ti parchanti si to vykoledovali,“ které jsem měla v úmyslu – pokud bych se toho dožila – svést na svého choromyslného partnera, který se mi lepil na paty.

Kryptu jsem našla díky tomu, že jsem do ní vrazila obličejem a odřela si tvář o její hrbatý vápencový povrch. Napínala jsem oči, ale po útočnících nebylo ani stopy. Nedalekou cestičku zasypalo krupobití kulek, jež se odrazily od dlažebních kostek a rozlétly se do všech stran. Dobře, takže ani stopa kromě faktu, že na mě někdo pořád střílí.

Přitiskla jsem se ke zdi a připomínala si, že nesmím reagovat přehnaně a plýtvat kulkami. Už tak se mi podařilo lobotomizovat jednoho andílka jenom proto, že na něj závan větru vrhl několik lístků a ty mu na kratičký okamžik propůjčily náznak pohybu – a to se stalo za svitu měsíce skoro v úplňku, kdy bylo ještě dobře vidět. Teď už to vypadalo hůř, protože sem vítr nafoukal temné mraky, a kvůli cákání deště jsem nemohla slyšet případné tiché kroky.

Palba konečně ustala, ale já jsem se dál celá třásla do té míry, že když jsem z kapsy vylovila rezervní zásobník, vypadl mi z ruky. V tom původním mi ještě několik nábojů zbylo, ale nechtěla jsem, aby mi došly v tu nejméně vhodnou chvíli. Andílka, kterému jsem ustřelila hlavu, zasáhl další výstřel a oholil mu jednu půlečku malého zadečku. Trhla jsem sebou a nohou jsem nakopla něco, co se šplouchnutím dopadlo do nedaleké kaluže. Padla jsem na kolena, šmátrala po tom v trávě a snažila jsem se nadávat potichu.

„Trochu víc vlevo.“ Prudce jsem se otočila, s pistolí připravenou a se srdcem rozbušeným. Tmavovlasý muž opírající se o mechem obrostlou fontánku ale nepůsobil ani trochu znepokojeně. Možná to bylo tím, že neměl žádné tělo, o které by se musel strachovat.

Nepatrně jsem se uklidnila. S duchy se domluvit dokážu; kolikrát je dokonce i vítám. P?re Lachaise sice není nejstarším hřbitovem Paříže, ale velký tedy je. Musela jsem posílit svůj štít, abych byla schopná vidět cokoli kromě zelené záře tisíců stop duchů, které krajinu křižovaly jako nějaká bláznivá pavučina. Taky to byl hlavní důvod, proč jsem svého vlastního dušího pomocníka nevzala s sebou. Billy Joe sice dokázal pořádně lézt na nervy, ale stejně jsem nechtěla, aby bandě hladových duchů posloužil jako půlnoční občerstvení. „Díky.“

„Jsi Američanka?“

„No, jo.“ Do železného zábradlí vedle narazila kulka a já jsem ucukla. „Jak to víš?“

„Ale prosímtě!“ Významně ukázal na mé blátem zacákané džíny, kdysi bílé tenisky a promočené šedé tričko. To jsem si z náhlého popudu koupila teprve před několika dny, abych v něm mohla chodit na střelecký trénink a aby mému náročnému instruktorovi připomínalo, že jsem ještě pořád začátečnice. Pointa jeho nápisu: „Povolení zabíjet nemám. Mám jenom povolení se učit,“ mi teď začala taky připadat pěkně ironická. Lara Croft by na sobě asi měla něco mnohem míň zabláceného a taky by určitě měla nějaký sexy účes, který by vlasům bránil neustále padat do obličeje. To já jsem na hlavě měla kudrnatou čupřinu ve stadiu, kdy byla už moc dlouhá na to, aby se mi nepletla do očí, ale ještě moc krátká na to, aby se dala svázat do ohonu. Výsledkem byly mokré blonďaté prameny, které mi padaly do očí a lepily se mi na tváře, což mému celkovému pramálo frajerskému vzhledu moc neprospívalo.

„Když umře dobrý Američan, jde do Paříže,“ řekl duch a potáhl si z malé cigarety. „Ale ty mrtvá nejsi. Takže se zřejmě nabízí otázka: Jsi dobrá?“

Konečně jsem zásobník sevřela v ruce a mohla jsem ho zacvaknout, kam patří. Podezřívavě jsem si ducha prohlížela od hlavy k patě a přemýšlela o tom, jakou odpovědí bych od něj získala nějakou pomoc. Všímala jsem si dlouhého sametového kabátu, hedvábné kravaty a líného úsměvu. „Záleží na tom, kdo se ptá.“

„Ale, vytáčky – jak moudré! S hříšníky jsem vždycky vycházel lépe.“

„Takže mi možná můžeš říct, kolik lidí tu je?“

Vzduchem k nám připlul jiný duch, oděný jen v džínách. Zdál se mi být jaksi neurčitě povědomý: měl hnědé vlasy po ramena, klasické rysy a lehce nedůtklivě našpulené rty. „Asi tak tucet. Právě rozstříleli můj Památník ošklivému zadku.“

Starší duch se ušklíbl. „Zástupy tvých fanoušků tě určitě do týdne přenesou do nového –“

„Můžu snad za to, že jsem populární?“

„– a hned vzápětí ho zničí, stejně jako všechno kolem.“

„Hele, buď v klidu.“

Starší duch se naježil. „Ty mi nic o klidu neříkej, ty absurdní švindlíři! Já jsem byl v klidu! Býval jsem ztělesněním klidu! Co se klidu týče, tak já jsem ho snad vynalezl!“

„Nemohli byste si to nechat na jindy?“ zeptala jsem se trochu zostra. Po jednom spánku mi stékal pot a pálil mě v oku. Vymrkala jsem ho a všimla si několika stínů, plížících se blíž. Existovaly jen na okraji mého vidění a vypadalo to, jako by zmizely pokaždé, když jsem se podívala přímo na ně. Potom nad hlavou explodovalo nějaké kouzlo, ozářilo prostor jako světlice a nabídlo mi jasný výhled. Tutéž službu bohužel poskytlo i útočníkům. Gotický oblouk se mi nad hlavou okamžitě rozezvonil kulkami, které mě zasypaly úlomky kamene.

„To je směšné! Vy lidi jste horší než ti, které přitahuje ten šílenec Kardec.“ Duchové mě následovali dovnitř. Pochopitelně. „Prý mystik, cha! Ten chlap ani nevstal z hrobu, ale stejně se mu tam pořád někdo modlí nebo prozpěvuje nebo mu ho halí květinami –“

„On ale věřil v reinkarnaci, víš? Možná se vrátí.“

Probojovala jsem se jednou velkou pavučinou a podařilo se mi neuklouznout na kamenných dlaždicích, kluzkých kvůli dešti i rozkládajícímu se listí.

„Sklapni!“ zašeptala jsem zlostně.

Starší duch se ušklíbl. „Mystikové aspoň nejsou hrubí.“

Mžourala jsem na jakési nesrozumitelné klikyháky, které měly být mapou, a snažila jsem se ho ignorovat. Možná by mi to šlo líp, kdybych nebyla skrznaskrz promočená a netepalo mi v hlavě. Opravdu jsem se odtamtud chtěla dostat pryč. Kvůli jistému ďábelskému upírskému mistrovi to ale bohužel nepřipadalo v úvahu.

Uprostřed noci jsem se plazila po hřbitově, utíkala před hlídacími psy, blesky a šílenými válečnými mágy a to všechno kvůli kouzlu, známému jako geis. Dotyčný upír jménem Mircea ho na mě uvalil před mnoha lety, aniž by se obtěžoval získat mé svolení nebo aniž by se alespoň zmínil o tom, že to udělal. Upírští mistři jsou prostě takoví, ale v tomto případě se za jeho zapomnětlivostí skrývalo něco víc než jenom obvyklá arogance.

Na jednu stranu mi kouzlo poskytovalo ochranu během dospívání – označilo mě jako jeho, což znamenalo, že by se mě žádný soudný upír nedotkl ani třímetrovým klackem. Na druhou stranu jsem byla stvořená tak, abych prokazovala loajalitu k jediné osobě: loajalitu naprostou, kompletní a výlučnou. Když jsme teď byli oba dospělí, mě kouzlo chtělo s Mirceou svázat navždycky, a když jsem nechtěla spolupracovat, moc se mu to nelíbilo. A to byl problém, protože bylo obecně známo, že lidi z téhle věci dokážou zešílet, nebo dokonce raději spáchají sebevraždu, než aby dál žili s tou trvalou, hlodající bolestí, která je jenom jednou z mnoha zákeřností takto uloženého kouzla. Z dalších možností ale nepřipadalo v úvahu ani to, že by se člověk pohodlně usadil a tu jízdu si vychutnával.

Pokud by se to pouto plně vyvinulo, potom by naše životy ovládal dominantnější partner – což by v našem případě určitě byl Mircea – takže by se ze mě stal jeho poslušný otrok. Vzhledem k tomu, že navíc byl členem upířího Senátu, řídící rady všech severoamerických upírů, nepochybně bych skončila tím, že bych vyřizovala jeho záležitosti. Studený pot mě poléval už jenom z pomyšlení na některé z jeho možných požadavků. Přesně toho se Kruh obával – že by se Pýthie dostala pod kontrolu upírů. A i když se mi jejich metoda, jak něčemu takovému chtěli zabránit, moc nelíbila, musela jsem uznat, že by to byla katastrofa.

To, že jsem se stala Pýthií, ze mě udělalo cíl pro kohokoli v nadpřirozené komunitě, koho alespoň trochu přitahovala moc – což, jinými slovy, byli skoro všichni – ale co se týče toho kouzla, alespoň jsem získala nějaký čas. Jenom jsem nevěděla, kolik. Což znamenalo, že jsem to odeklínadlo vážně potřebovala. Proslýchalo se, že právě někde tady v okolí je zakopaná jediná zaklínací kniha, která takové odeklínadlo obsahuje.

Což mi samozřejmě nebude k ničemu, jestli nedokážu přečíst tu zatracenou mapu. Mžourala jsem na ni, ale jediný dostupný zdroj světla představoval měsíční svit, filtrovaný skrz zbytky kdysi nádherných vitrážových oken. Polovina sedící Madony hleděla na šedavou oblohu, občas rozčísnutou bleskem, zvýrazňujícím vrstvené mraky. Měla jsem sice baterku, ale kdybych ji rozsvítila, stala bych se mnohem snadnějším –

Něco se proti mně z temnoty vyřítilo. „Nestřílej!“ zašeptal mužský hlas.

Páchl potem, kovem a hlínou a kromě toho kolem něj staticky prskala jakási nervózní energie, která byla jeho poznávacím znamením. Baterku jsem přece jenom zapnula a uviděla to, co jsem čekala: chumáč bledých vlasů, které se jako vždycky vysmívaly gravitaci, hranatou čelist, poněkud větší nos a vzteklé zelené oči. Nejslavnější renegát Kruhu a můj partner z donucení, John Pritkin.

Úlevou jsem vydechla a zase zajistila pojistku pistole. Znát Pritkina bylo totéž jako chtít ho zabít, ale já jsem tomu pokušení zatím odolávala. „Nesmíš se za mnou takhle plížit!“ šeptala jsem.

„Proč jsi mě nezastřelila?“ vyptával se.

„Řekls, abych to nedělala.“

„Já… teda…“ Na okamžik mi připadal jako vykolejený, takže jsem mu hlaveň pistole zlehka přitiskla k břichu. Alespoň jsem si myslela, že je to jeho břicho. Chtěla jsem mu jenom ukázat, že úplně bezbranná nejsem, ale během jediného záblesku jsem se ocitla přiražená k boku krypty, ruku se zbraní jsem měla přitlačenou ke zdi a tělo zaklíněné mezi jejím drsným povrchem a hodně naštvaným válečným mágem. Neochotně připouštím, že jsem možná měla jednu nebo dvě fantazie, které začínaly tímto scénářem, ale pochybovala jsem, že by večer takto skončil.

„Věděla jsem, že to jsi ty,“ řekla jsem mu, dřív než se mu vyjadřovací schopnosti vrátily. „Páchneš po střelném prachu a magii.“ Toto tvrzení bylo pravdivější než obvykle, protože měl kabát, takový ten tlustý kožeňák, pod kterým ukrýval svou sbírku zbraní, na jednom místě spálený a zkrabatělý. Jako by ho jenom těsně minulo nějaké kouzlo.

„Ti kolem nás jsou mágové!“ šeptal vzrušeně. „Ti páchnou taky tak! Ale co sakra děláš pořád tady?“

„Mám tu mapu,“ připomněla jsem mu.

„Tak mi ji dej a běž!“

„Mám tě tu snad nechat samotného? Je jich aspoň tucet!“

„Jestli neodejdeš hned…“

Vzdorovitě jsem zvedla bradu, i když jsem předtím vypnula baterku, takže to zřejmě neviděl.

„Tak co? Zastřelíš mě?“

Sevřel mi rameno, že to skoro bolelo. Nepokoušej bláznivého válečného mága, připomněla jsem si zrovna ve chvíli, kdy dovnitř otevřenými dveřmi vlétla kulka. Několikrát se odrazila od vnitřních zdí krypty, až nakonec prolétla tím, co z Madony zbylo. „Jestli tu ještě chvíli zůstaneš, tak ani nebudu muset!“ zašeptal zuřivě.

„Musíme rychle najít tu zatracenou věc, abychom mohli oba zmizet,“ prohlásila jsem logicky.

„Jenom pro případ, že by to nějak uniklo tvé pozornosti, to byla past!“

„Sakra, dneska už člověk nemůže věřit nikomu!“ Ten postarší francouzský mág, kterého jsme navštívili v jeho překrásné venkovské chaloupce, se zdál být tak důvěryhodný, s tím svým starosvětským šarmem a s laskavýma očima – a s tou svou mizernou mapou, která nás poslala na hon za pokladem do pekel. Prostě to nebylo fér – darebáci přece nemají vypadat jako něčí dědečci. „A ten Manassier se zdál být tak…“

„Jestli tvé další slovo bude ‚milý‘, tak ti hned, až se vrátíme, udělám ze života peklo. Naprosté peklo.“

Takovou sprosťárnu jsem se ani neobtěžovala poctít odpovědí. Pritkin byl prostě Pritkin. Už dávno jsem se naučila s tímto faktem žít. Často jsem si říkala, jestli Kruhu, předtím než se s nimi ve zlém rozešel, jelikož se mě rozhodl podporovat, dělal alespoň z poloviny takové problémy jako mně. Jestli ano, měli by mi poděkovat, že jsem jich ho zbavila. Možná mi za to chtěli poslat pěknou kytku na pohřeb.

„Podívej, jediné, co víme určitě, je to, že se sem před námi dostali nějací mágové. Možná jsme se jenom rozhodli to tady prohledat ve stejnou noc.“ Sama jsem tomu nevěřila – zaútočili na nás hned, když jsme přišli a ještě jsme ani nic nenašli. Já jsem se ale naší zatím nejlepší stopy nechtěla jen tak vzdát. Navíc nepřipadalo v úvahu, že bych nechala Pritkina, aby po ní šel sám. Jeho instinkty pro přežití se rovnaly instinktům mouchy v blízkosti naleštěného okna.

Silná ruka mi sevřela paži. „Au!“ podotkla jsem.

„Dej mi tu zatracenou mapu!“

„Ani náhodou.“

„Hej!“ Zvedla jsem hlavu a všimla si, jak na nás ten mladší duch upřeně zírá. „Kdyby vám to náhodou ušlo, jsou tu nějací lidi, kteří vás chtějí zabít!“

„Mě chtějí nějací lidi zabíjet pořád,“ opáčila jsem rozladěně.

„Jestli ty dnes v noci zemřeš, tak proto, že tě zabiju já,“ informoval mě Pritkin.

„Takových vztahů jsem taky pár měl,“ pronesl duch účastně.

„Ale my ve vztahu nejsme,“ zamumlala jsem.

„…úplně pitomá… Co?“ Pritkin se vytrhl ze své samomluvy, kterou jsem ale stejně neposlouchala, a divoce se kolem sebe rozhlížel.

„Co se děje?“

„To jako chceš říct, že mu dovolíš s tebou takhle mluvit, ale nic z toho nemáš? To je teda ostuda!“

„Ale nic. Jenom párek duchů,“ řekla jsem a střelila pohledem po duchovi číslo dvě.

„Hej, vždyť stojím přímo před tebou!“

„A mně,“ vložil se do toho jeho kamarád, „se zase nelíbí ten výraz ‚jenom‘. Jsme dva nejaktivnější duchové z celého tohohle…“

„Nejaktivnější?“ Po paži mi přejela ruka, jejíž dotek byl něžný i hrubý, mozolnatá od toho, jak svírala zbraně a dělala shyby a lámala lidem vazy. „Na to ani nemysli,“ řekla jsem Pritkinovi a potom jsem svou pozornost zase obrátila k duchovi. „Jak moc jste aktivní?“

Starší z duchů maličko zpyšněl. „Vidíme všechno, co se tady v okolí děje. Těch věcí, co bych mohl vyprávět…“

„Takže, kdyby tu někdy byly nějaké tajné chodby, věděl bys o nich?“ zeptala jsem se ve chvíli, kdy Pritkin došmátral k mému zápěstí. O okamžik později už mi mapu z ruky vyškubl. „Ještě pořád neodcházím,“ sdělila jsem mu.

„Aha. Takže ti jde o tuhle věc, co?“ vyptával se mladší duch.

Rozhodla jsem se, že se s Pritkinem o mapu přetahovat nebudu, protože by to bylo nedůstojné. Taky by to nebylo k ničemu. „O jakou věc?“

„O tu věc v té věci,“ nedbale máchl rukou. Zmocnilo se mě podezření, že když člověk umře sjetý, přejde to i na ducha.

„Nemohl bys být konkrétnější?“ Než mi ale stačil odpovědět, ozval se zvenčí podivný zvuk, podobný tlumenému, ale vysoko položenému kňučení. Ucítila jsem na zádech ruku, která mě vší silou tlačila k zemi. Pak už Pritkin ležel na mně a tlačil mě do pozice plodu, zatímco všude kolem nás vybuchovaly věci a shora pršel oheň.

Několik dlouhých okamžiků mi za pevně zavřenými víčky tančily červené a fialové skvrny. Země se krátce otřásla jako následkem zemětřesení, a mně se zbytkovou energií brněla kůže. Když jsem opatrně otevřela oči, viděla jsem, jak dovnitř dírou, zející ve střeše, proniká svit hvězd, a ve vzduchu se vznášela oblaka roztříštěného kamene. Pritkin už byl zase na nohou a střílel na mágy, kteří palbu opětovali, a zvuky výstřelů se mezi vysokými a hustě osazenými pomníky rozléhaly jako žabky z ohňostroje. Podle mě ve většině případů poněkud přeceňoval možnost: „Vystřel na to a doufej, že to zdechne.“ Jindy zase – když se mi třeba někdo snažil udělat z hlavy cedník – mi to přišlo v pořádku.

„Támhle!“ Ozval se mladší duch a ukazoval doprava. „Pojď!“ V předklonu vyrazil a ve prospěch zkratky mezi náhrobky ignoroval nedalekou kamenitou cestičku.

„Jeden z těch duchů ví, kde je ta chodba!“ řekla jsem Pritkinovi. Zatvářil se překvapeně, a já jsem se zamračila. To, že neznám sedm způsobů, jak zabít chlapa loktem, ze mě přece nedělá úplně neschopnou osobu.

Podíval se na mě, jako by snad chtěl zpochybnit moudrost toho, že někdo věří náhodně potkaným duchům, nebo snad možná i mou příčetnost jako takovou. Jenomže to už mi mágové neúmyslně udělali laskavost tím, že na nás vyslali nějaké kouzlo, které s obrovským zaduněním explodovalo o nedaleký kaštan. Hořící kmen spadl a vzal s sebou polovinu krypty. Naštěstí to nebyla ta naše půlka.

„No tak pojďme!“ zaječel Pritkin, chytil mě za ruku a vyrazil vpřed, jako by to celou dobu byl jeho nápad.

„Tudy!“ Táhla jsem ho za duchem, zatímco do sutin za námi zabubnovala sprška kulek. Zjistila jsem, že v tom neumím chodit; promočená hlína mi na každém kroku stahovala boty, déšť mi potom v podstatě znemožňoval udržovat kontakt s tím bledým mihotavým obrazem našeho průvodce. Zato Pritkin – parchant – se tou žulovou překážkovou dráhou proplétal, jako by ji sám sestavil. „Jak to jenom děláš?“ dožadovala jsem se, když jsem už počtvrté vrazila kolenem do hodně tvrdého náhrobku.

„Jak dělám co?“

„Jak to, že vidíš?“ zlobila jsem se.

„Tumáš.“ Ucítila jsem na tváři ruku, načež Pritkin něco zamumlal. Zamrkala jsem a najednou všechno vypadalo divně, ploše a zrnitě, jako když máte špatný televizní signál. Když závan větru otřásl jedním stromem, po tváři mu přelétly stíny jeho listů, které na nás spustily spršku dešťových kapek, a já jsem alespoň dokázala rozeznat jeho charakteristický úšklebek.

„Pročs to neudělal už dřív?“ zlobila jsem se.

„Předtím jsem myslel, že odcházíš!“

„Tak chcete to, vy dva, nebo ne?“ zeptal se duch s rukama opřenýma o nehmotná stehna. Zastavil se před sochou nějaké znuděně vyhlížející ženy, opírající se o náhrobek. Její granitové šaty byly natolik obrostlé mechem, že byly prakticky zelené. Zelené a kluzké, jak jsem zjistila, když mi duch ukázal, že jí mám třikrát poklepat na koleno.

Nic se nestalo. „A co teď?“

„Teď musíš říct kouzelné slovíčko.“

„Prosím!“

Zasmál se. „Ne, myslel jsem opravdové kouzelné slovo. Aby ta socha ustoupila.“

Ve větvích košatého dubu nad námi explodovalo něčí kouzlo a kolem se začalo snášet hořící listí, až jsem dostala strach, aby mi nezapálilo vlasy. „Jaké slovo to je?“

„To nevím,“ pokrčil duch lhostejně rameny. „Já ho nepotřebuju.“

„Co se děje?“ chtěl vědět Pritkin, který zatím proti blížící se řadě temných stínů vrhal celý arzenál svých oživlých zbraní. Nože vylétly vpřed a roztančily se, při každém průletu se od jejich štítů odrážely s doprovodem zářivých jisker, ale nezdálo se, že by naše pronásledovatele nějak zpomalovaly.

„Ten duch nezná heslo!“

Pritkin po mně střelil svým nejlepším pohledem Já tě asi zabiju a pronesl jednu z těch podivně znějících britských kleteb. Nemyslím, že to bylo zrovna Sezame, otevři se, ale to kouzlo, které pak vyslal s dalším výdechem, účinkovalo skoro stejně dobře. Socha se rozštípla v polovině a odhalila zející jeskyni pod sebou.

Uvnitř panovala tma, jenom obyčejná černá díra, nepatrně vystupující proti elektrizující obloze. Vytáhla jsem baterku a rozsvítila ji, ona ale temnotu sotva propíchla. Ke všemu zlému tam nebyly schody, jenom žebřík s ocelovými příčlemi, sestupující do klaustrofobického tunelu vyraženého v pevné skále.

„Už jsem dovnitř viděl vcházet spoustu lovců pokladů,“ komentoval to druhý duch, který se mi vznášel po boku, „ale jenom málo jich vyšlo ven. A pokud ano, vyšli s prázdnýma rukama.“

„Tohle nebude náš případ.“

„To říkali všichni,“ ucedil ve chvíli, kdy nám nad hlavou vybuchlo další kouzlo. Zastrčila jsem si pistoli a baterku za opasek, chytila se první zrezivělé příčle a napůl jsem sestoupila, napůl sklouzla na dno. Pritkin mi sjížděl skoro za krkem, a jakmile jsme se ocitli dole, vyslal tunelem vzhůru nějaké kouzlo, které ho uzavřelo.

Sice tím odřízlo cestu našim pronásledovatelům, ale také nám zablokovalo to málo, co dole zbylo ze světla. Jakmile kolem nás přestaly padat kameny, ocitli jsme se v naprostém tichu a v úplné tmě. I to vylepšené vidění podle všeho potřebuje něco, s čím se dá pracovat, protože jsem teď neviděla ani ň. Znovu jsem zapnula baterku. Mým očím chvilku trvalo, než se přizpůsobily. Vzápětí jsem vyjekla a o krok ustoupila. Slabý paprsek mi toho moc neodhalil – jako by temnota tady dole měla hlad a světlo pojídala skoro hned poté, kdy ze žárovky vyšlo. Mně by ale nevadilo, kdybych toho viděla ještě míň. Po obou stranách dlouhé chodby ležely kosti, v různých vzorech naskládané až ke stropu. Někudy sem prosakovala voda, spousta lebek totiž plakala zelené slzy a pěstovala si rozčepýřené zelené vousy. Nevypadaly ale míň strašidelně, to fakt ne.

„Katakomby,“ řekl Pritkin, dřív než jsem se stihla zeptat.

„Kata… co?“

„Pařížané začali před několika staletími používat staré vápencové lomy jako podzemní pohřebiště.“ Vzal si baterku a zamračeně ukázal na mapu. „Netušil jsem, že se táhnou tak daleko.“

„Jak daleko?“

„Jestli se tyhle tunely napojují na ty ve městě, dělá to stovky kilometrů.“ Začal světlem máchat sem a tam. Přála jsem si, aby toho nechal; osvětloval loužičky vody v prázdných očních důlcích. Zdálo se, že se lebkám hýbou tváře. „O katakombách pod P?re Lachaise se mluví už kolik let. Vždycky jsem si myslel, že to jsou jenom pověry.“

Zírala jsem na jednu lebku poblíž. Byla bez těla a seděla na hromadě kostí, které vypadaly jako stehenní, a chyběla jí čelist. Připadalo mi, jako by se šklebila. „Mně připadají docela reálné.“

Ve světle baterky se zalesklo něco zlatého, napůl zazděného v omítce, která držela jednu řadu kostí na místě. Zaškrábala jsem na cement prstem. Byl tak starý, že se v několika kouscích hned odloupl. Zlatý kroužek, který jsem tím odkryla, se ale ani nehnul, a tak jsem se na něj podívala zblízka. Vypadal jako had, který polyká svůj vlastní ocas. „Uroboros,“ řekl Pritkin a postavil se za mě.

„Uro… co?“

„Starodávný symbol obnovy a věčnosti.“

„Něco jako kříž?“

„Starší.“ Ještě trochu víc kolem sebe posvítil. „Čarodějníci si zřejmě museli vytvořit katakomby vlastní, nejspíš během období inkvizice. Čarodějové a čarodějnice byli často exhumováni a jejich těla byla zohavena nebo spálena. Byl to jeden ze způsobů, jak zahnat jejich kouzla.“

„Chceš tím říct, že tohle je hřbitov mágů?“

„Možná. Ty vápencové jámy vykopali Římané. Byly tu několik staletí, než se pařížské úřady rozhodly, jak je využít. Magickou komunitu to možná napadlo jako první.“ Ze žebříku najednou začaly padat kameny a sutiny. Vypadalo to, že to naši pronásledovatelé nevzdávají. „Dokážeš nás přemístit sem?“ zeptal se a ukázal na jeden nezřetelný klikyhák na mapě. Má nová práce měla spoustu nevýhod, ale pár výhod zůstávalo. Dobře, tak teda jednu. Moc, která na mě přešla spolu s Pýthiiným úřadem, mi dovolovala cestovat v čase a prostoru a mohla jsem s sebou brávat ještě jednoho nebo dva další. Byla to sakramentsky užitečná zbraň, navíc zatím má jediná. Měla ale svá omezení. „Nemůžu se přemístit, když nevím, kam chci.“

„Ale už předtím ses kolikrát přemístila na místa, kde jsi nikdy nebyla!“

„Tohle je něco jiného.“

Najednou jsme zaregistrovali ohromný příval energie a do podlahy za námi udeřilo silné kouzlo, které rozpoutalo bouři bílého světla. Dopadlo na lebky, takže popraskaly a roztříštily se, potom se odrazilo od protější stěny a kousky kamene rozmetalo do všech směrů jako létající dýky.

Pritkin mě zaštítil před tím nejsilnějším úderem, popadl mě za ruku a táhl chodbou. Vzhledem k tomu, že jsme se nemotali ode zdi ke zdi, došlo mi, že asi pořád trochu vidí, ale mně připadalo, jako bych se vrhala po hlavě do neznáma. Zhasl mi baterku, nejspíš proto, aby to ztížil pronásledovatelům, bez ní ale byla v tunelech taková tma, že jsem ani nepoznala, jestli mám oči otevřené nebo zavřené. „V čem je to jiné?“ chtěl vědět.

„Síla mi ukazuje jiné doby, místa v minulosti. Současnost ne,“ vysvětlovala jsem vyhýbavě. Světelný efekt výbuchu mi přímo před očima vyvolával červené blikající tvary, až jsem měla strach, že do něčeho vrazím. „Když se chci v prostoru přenést tady a teď, musím si napřed představit místo, na které chci jít.“ A taková roztřesená linie na špatné mapě nebyla něčím, na čem by se dalo stavět.

Potom se chodba nečekaně zúžila tak, že za chvilku jsme už nemohli jít vedle sebe. Pritkin šel napřed a táhl mě za sebou v pohybu, který se hodně blížil běhu. Bylo horko, vzduch byl hustý a země pod nohama nebyla rovná ani trochu. Brzy mi začalo být jasné, proč by někdo ukrýval poklad zrovna tady – bez jasných pokynů byste se tu mohl potulovat celé měsíce, a stejně byste nic nenašli.

Pritkin se zastavil tak prudce, až jsem do něj vrazila. Rozprostřel mapu na zdi a podal mi baterku. Rozsvítila jsem ji a uviděla mnohem chaotičtější scenerii než předtím: kosti se ze zdí vysunuly a spadaly podlahu, a na některých místech dokonce byly jenom tak naházené na hromady, aniž by se je vůbec někdo snažil alespoň trochu uspořádat. Na rozdíl od těch v hlavní chodbě vypadaly, že je někdo prostě normálně vyhodil. Vůči mrtvým obvykle žádný sentiment necítím – na to jsem jich už viděla až moc – ale stejně se mi to nelíbilo. Přátelé a nepřátelé, rodiče a děti, ti všichni na jedné hromadě bez toho, že by z nich zbylo něco, co by mohlo vyprávět – ani datum úmrtí nebo třeba alespoň jméno.

„Pomohlo by, kdybys tou baterkou svítila na tu mapu,“ pronesl Pritkin jízlivě. Poslechla jsem. Kužel světla mu ozářil i obličej. Jeho výraz mě moc neuklidnil. „Jsou tu ti tví duchové?“ ptal se.

„Ne. Za hranice hřbitova s námi nešli.“ Měla jsem pocit, že jsme se s nimi rozloučili už před hodně dlouhou dobou.

„A co ti ostatní?“

„Proč to chceš vědět?“

„Protože tahle mapa není zrovna dobrá! Kdyby nám někdo poradil, pomohlo by to.“

Zavrtěla jsem hlavou. „S těmi těly někdo hýbal. Myslím, že je sem přenesli z původních hrobů.“

„Což znamená co?“

„Že jejich duchové zůstali tam.“ Ani nemluvě o tom, že jestli tady byli pohřbení mágové, po těch duchové stejně nezůstávají. Pokud vím, nadpřirozené bytosti po sobě prostě duchy nezanechávají.

„Ale jejich kosti tu jsou.“

„To je jedno. Duchové můžou očarovat nějaký dům, i když nemají těla někde poblíž. Jde jenom o to, co pro ně bylo důležité zaživa, jako nějaké místo, se kterým se cítí být spojení.“ Rozhlédla jsem se a snažila se netřást. „Nemyslím, že bych se já cítila být s tímhle místem nějak spojená.“

Pritkin se konečně rozhodl pro jeden ze směrů. Znovu jsme vykročili a protahovali se prasklinami ve skále, které byly v některých místech sotva dost široké pro mě. Nevím, jak jimi prošel on, ale podle těch tlumených komentářů, které se ke mně donesly, bych řekla, že se to beze ztráty části kůže neobešlo. Konečně jsme se dostali do chodby o něco širší, což znamenalo, že jsme sice pořád museli jít za sebou, ale mohli jsme zrychlit. Chvilku jsem si myslela, že nás naši pronásledovatelé ztratili, ale jako obvykle nás dostal Murphyho zákon. Zrovna jsme odbočovali za roh, když jsme se málem srazili se skupinou temných postav. Došlo k vášnivé výměně nadávek, kulek a kouzel, přičemž jedno z posledně jmenovaných explodovalo na Pritkinově štítu. Horký vzduch štít prohnul jako mýdlovou bublinu. „Utíkej!“ vyštěkl mi do obličeje. Uslyšela jsem rachot, jako když někde v dálce zahřmí, a potom se zřítil strop s rachotem, který pohltil celý svět.

Kapitola 2

Několik sekund mi trvalo, než jsem si uvědomila, že ještě nejsem mrtvá. Ležela jsem schoulená a v očekávání útoku si chránila hlavu rukama, ale chodba zůstávala stejně tichá jako hrobka, jíž vlastně byla. Jediní lidé kromě nás tam byli zazdění ve stěnách nebo pohřbení pod hromadou sutin, kterou jim na hlavy svrhlo jejich vlastní kouzlo. Zhroutila jsem se na podlahu, trhaně dýchala a snažila se neječet.

Po minutě jsem kolem sebe začala hmatat po baterce, až jsem rukou na ten studený plastový válec narazila. Zapnula jsem ji, ulevilo se mi, že pořád funguje, a viděla jsem Pritkina ležet na boku. Nehýbal se a po strništi na bradě měl rozmazanou krev, jasně červenou a hrůzu nahánějící krev. Ať si ten Murphy i s tím svým slavným zákonem jde někam, pomyslela jsem si vztekle a zuřivě jsem jím třásla.

„Mohla bys s tím laskavě přestat?“ zeptal se zdvořile.

Jenom jsem na něj civěla. Nebyla jsem si úplně jistá, ale zdvořilý John Pritkin mohl být znamením apokalypsy. „Nepraštil ses do hlavy?“ Zkusila jsem se přisunout blíž, abych se mohla podívat lépe, a nechtěně jsem mu kolenem poslala spršku oblázků přímo na rozšklebenou jizvu na čele.

„Když ti řeknu, že jsem v pořádku, přestaneš se mi snažit pomáhat?“ Když jsem mu v hlase zaslechla ten známý podtón, který bych charakterizovala jako rozcuchané peří a břitkou netrpělivost, velice se mi ulevilo. To už bylo lepší, s tímhle se dalo pracovat.

„Takže pořád žiješ?“ zaskřehotala jsem.

„To teda sakra jo.“

Ale i tak zůstával ležet, takže jsem mu dala minutku času a zatím jsem baterkou slídila kolem. Několik sekund mi trvalo, než jsem si uvědomila, co to vlastně vidím. Pritkinovi se zřejmě podařilo štít zase obnovit, protože zářil modravým, jakoby vodovým světlem, které se ve žlutém paprsku jemně vlnilo. Nad ním už ale žádná jeskyně nebyla. Nebo abych to vyjádřila přesněji, ona tam byla – jenom už neměla žádný pevný základ.

Obrovské, napůl opracované kvádry, na kterých ještě byly místy viditelné stopy dláta, spočívaly na jeho náhle velice křehce vyhlížejícím štítu. Pokaždé když se štít napnul, skutálela se z vrcholu hromádky sprška kamenů a štěrku, která v tom tichu vydávala tiché syčivé zvuky. Ty větší kusy sice neměly kam padat, ale pohybovaly se dostatečně na to, aby daly jasně najevo, že nejsou k ničemu pevně připevněné. I ty menší kousky o velikosti dlažební kostky by bolely jako čert, kdyby na nás spadly, a o tom, co by udělaly ty větší, jsem nemusela přemýšlet dlouho. Dva zakrvácení mágové, ležící necelý metr od nás, o tom poskytovali docela přesvědčivý důkaz.

Mohla jsem natáhnout ruku a dotknout se jich, jak leželi mezi štítem a propadlinou. Těla měli podivně zkroucená, v kamení a sutinách byli uvěznění jako nějaké starodávné fosilie a oči se jim v odrazu světla leskly. Až na to, že fosilie obvykle nenacházíte i s důkazem o tom, jak se jimi vlastně staly, nebo je rozhodně nevídáte v tak barvitém provedení. Čerstvě roztříštěná kost – bílá a rudě potřísněná – ostře kontrastovala s nazlátlou barvou starších vzorků. Jedna ruka se opírala o modrý štít, kde zůstala zapřená v obranném gestu, jako by snad lidská síla dokázala unést tíhu hory. Na jeden šílený okamžik jsem se zamyslela nad tím, jestli po ní na štítu zůstane rudá skvrna a jestli bude vidět i tehdy, až jej Pritkin příště aktivuje.

Vzduch v plicích mi najednou připadal mnohem těžší. I přes to velké množství neskutečných věcí, které se mi v poslední době přihodily, se s tím můj mozek zřejmě nedokázal vyrovnat. Hlasitě trval na tom, že obrovské kamenné kvádry, které váží každý snad tunu, se prostě nemůžou jenom tak vznášet ve vzduchu a že oba každou chvilku umřeme.

Vyrazila jsem tichý a přidušený zvuk, ale pak se mi ten hysterický záchvat podařilo spolknout těsně předtím, než by se vydal vlastní cestou. Kdyby se Pritkin s obnovou své ochrany opozdil o jedinou sekundu, byla by tady dole místo dvou těl pohřbená hned čtyři. Což se ale nestalo. Byli jsme v bezpečí. Svým způsobem.

Pritkin se překulil na záda a zíral na mě tvrdým a soustředěným pohledem. „Přesně kvůli tomuhle jsem ti říkal, abys šla domů.“

„Na to si velice dobře vzpomínám,“ informovala jsem ho důstojně. „Jenom ne hned teď.“

„Chceš to vzdát?“ Zamžikala jsem. Kolikrát se zeptal na můj názor, bych dokázala spočítat na nula prstech jedné ruky. „Protože jich tady skoro určitě je mnohem víc.“

Vzpomněla jsem si, že duchové říkali, že mágů viděli celkem dvanáct. Což znamenalo, že za tou kamennou lavinou jich čeká ještě deset, leda by je to zasypalo někde, kam jsem neviděla. Nebo pokud neodešli s domněnkou, že nás zhroucený strop zabil. Ale ne, tolik štěstí jsme neměli.

„Víš přece, co je v sázce,“ připomněla jsem mu.

„Myslel jsem, že to řekneš.“ Pritkin se ztěžka zvedl na kolena. Sutiny se zvedly spolu s ním, dost na to, aby se jeden větší kvádr uvolnil a zřítil se dolů. Jeho rozeklaná spodní část mi dopadla necelý metr před obličej. Z paniky mě probral Pritkinův hlas, jako obvykle prošpikovaný netrpělivostí. „Pojďme.“

„Pojďme?“ Vyšlo to ze mě jako mnohem větší zaskřehotání, než jaké jsem si chtěla povolit. „Jak? Protože já nás dokážu přemístit domů, ale nedokážu nás odčasovat za tohleto. Nevím, co je na druhé straně, nevím ani to, kde ta druhá strana vlastně je –“

„Drž se těsně u mě.“ Než vůbec stihl větu dokončit, jeho štít změnil skupenství a z tekutých vln se stal tvrdý křišťál, jehož tisíce ostrých plošek osvětlovaly jeskyni. Odpadlo několik dalších kusů skály, které s sebou shora vzaly další spršku těch menších, a po novém pevném štítu klouzaly s dutým duněním. Pritkin se začal plazit vpřed a jeho štít se sunul s ním. Než jsem se stačila přizpůsobit a vyrazila těsně za ním, skoro mi podrazil nohy.

Co se vlastně děje, jsem si plně uvědomila, teprve když jsem viděla, jak tělo jednoho z mágů sklouzlo dolů a překulilo se za nás. Naše malá bublina se kamením a hlínou prořezávala jako křišťálový krtek, který si chce udělat novou noru. Jednou narazil do zdi, když hledal vchod, který tam nebyl, ale pak jsme ho kousek vlevo našli a proběhli jím; jeskyně se za námi propadla do sebe.

Pritkin se slyšitelným výdechem spustil štít a dovnitř se nahrnul prach, který jsme svým úprkem rozvířili, a skoro mě oslepil. Vyrazili jsme vpřed, abychom před tím dusivým mrakem utekli; v tak malém prostoru bez větru nebo otevřených oken se rozptýlit nemohl. Než jsme ale stačili uběhnout deset metrů, vběhli jsme do něčeho, co vypadalo jako další propadlá jeskyně.

Když jsem si vymrkala prach z očí, uvědomila jsem si, co vlastně vidím. Před námi se táhl dlouhý tunel, do poloviny výšky stěn zaplněný něčím, co vypadalo jako celé míle kostí. Pritkin se na vrchol té rozlámané lidské hmoty vyšplhal a svítil si baterkou kolem.

„Ve zdi před námi je díra. Zřejmě vede do dalšího tunelu.“

S nepříjemným pocitem jsem si tu hromadu kostí prohlížela. Cokoli, co bylo vystaveno kontaktu s lidskou aurou, vždycky získá psychický otisk. Když jsem se nechtěně otřela o nějaký silný spouštěč, prožila jsem mnohem víc hororových zážitků, než jsem dokázala spočítat. A žádný silnější spouštěč než skutečnou část lidského těla bych vymyslet nedokázala.

„Dělej, sakra!“ Pritkin ke mně natahoval ruku a v chodbě za námi se už ozývaly zvuky dalších hlasů. Někdo nás slyšel odcházet.

Zdráhavě jsem se nechala vytáhnout nahoru a snažila se na to moc nemyslet. Kosti byly staré a suché, pod mou váhou nepříjemně křupaly. Hodně jich prasklo a jejich drobná ostří se mi zabodávala do dlaní a trhala mi džíny, ale žádné psychické záblesky jsem necítila. Když je přenášeli, zřejmě při tom popraskaly veškeré otisky, které na nich byly.

Když Pritkin mluvil o díře ve zdi, nedělal si legraci. Sama jsem se do ní skoro nevešla, a podle toho, co jsem slyšela od něj, v otvoru po sobě nechal něco víc, než jen kousek kůže.

„Běž!“ šeptal a zatlačil mě do kříže. Vplížila jsem se do malé jeskyně, vytesané do skály na druhé straně díry, a skoro jsem se skulila ze schodů, které začínaly jenom malý kousek od okraje.

To klaustrofobicky nízké schodiště bylo extrémně nepřívětivé; z velké části jsem viděla jenom tmu, řinoucí se z každého výklenku a zpoza každého rohu. Opravdu jsem nechtěla chodit dolů. Potom do stropu za mnou udeřilo kouzlo, které zaburácelo jako výstřel z děla, a já jsem si to rozmyslela a vrhla se ze schodů ještě před Pritkinem.

Druhé kouzlo explodovalo, když jsme ještě byli na schodech. Odráželo se od zdí a vybuchovalo dál a dál, až mi štěrk opepřil záda a krk jako krupobití. Sice mě ze schodů popohnalo ještě víc, ale vibrace z něj mi roztřásla nohy natolik, že jsem pro ně skoro nedokázala najít oporu. A pak už na tom nezáleželo, protože už tam pro ně žádná opora prostě nebyla. Kámen se mi pod nohama rozpadl a já jsem padala prázdným vzduchem a tmou, až jsem dopadla do ledové vody. Chviličku mi trvalo uvědomit si, že se netopím. Voda mi dosahovala jenom k pasu, byla ale jako led a její chlad mi vystřelil rovnou do páteře. Ještě horší byl ten teď už dobře známý rozpínající se oblak prachu, který mě uvěznil v dusivém závoji. Instinktivně jsem se brodila od laviny kamení dál a zatímco jsem se snažila dýchat, zjistila jsem, že šlapu vodu. Chytila jsem se jedné mechem obrostlé lebky, která tam vyčuhovala ze zdi, a oporu pro prsty jsem našla v očních důlcích. Držela jsem se jich jako klíště, byla jsem za ně až příliš vděčná na to, abych cítila odpor, a z plných plic jsem lapala po dechu.

„Pritkine!“ Nebylo to hlasitější než zaskřehotání, ale o chviličku později mě už do očí zasáhl paprsek světla z baterky a oslepil mě.

„Ještě žiješ?“

Chtěla jsem odpovědět, mé plíce se ale rozhodly, že nastal nejlepší okamžik k vypuzení všech cizích předmětů, které jsem vdechla, a tak jsem skončila dušením a lapáním po dechu. Povolila jsem stisk slizkých kostí a sklouzla pod ledovou vodu. Na jeden dlouhý a děsivý okamžik jsem se ztratila v nekonečném moři temnoty, která mě okamžitě zmrazila až na kost. Pak jsem ucítila dvě silné paže, které se mě snažily chytit za ramena, aby mě potom vytáhly na hladinu a připomněly mi, kde je nahoře a kde dole.

„Slečno Palmerová!“

Vyplivla jsem plnou pusu vápencové pasty, což byla směs té olejnaté vody smíchané s prachem, a sípavě jsem se nadechla. „Sakra, že jo!“

Pritkin přikývl a posvítil kolem, takže jsem zahlédla náznaky chodby tam, kde se podlaha podivně vlnila, a najednou bylo všechno zbarveno odstíny šedi a bledé, nezdravě zelené barvy. Zdálo se, že zaplavené je celé spodní patro. Plavat sice umím, ale nebyla jsem nijak nadšená představou, že se budu pohybovat v tmavé podzemní řece, kde nad hladinou není dost místa pro nádech.

„S tím si poradím,“ řekl Pritkin ponuře. „Odčasuj se!“

„A co když budou přicházet další a další?“

„Zvládnu to.“

A to říkal, že jsem pitomá já. Ještě jednou jsem se zhluboka nadechla, abych plíce informovala o tom, že si na udušení budou muset počkat, a zase jsem se odrazila do proudu. „Nekecej a plav.“

Pritkin neodpověděl, pokud se jako odpověď nepočítá nadávka, to ale mohlo být tím, jak do vody za námi dopadlo další kouzlo, které teplotu okamžitě zvýšilo z mrazivé na vařící. Zaječela jsem a veškeré souvislé myšlenky mě hned opustily. Nepřemýšlela jsem, jenom jsem mu sevřela ruku a odčasovala nás.

O sekundu později jsme přistáli ve stejné chodbě, ve které ale nebyl žádný oblak prachu, žádní mágové a žádná záplava. Předtím jsem šlapala vodu, takže teď jsem se ocitla jenom několik decimetrů nad zemí. Pritkin bohužel plaval, takže padal z poněkud větší výšky. Asi tak ze dvou metrů.

Na kamenitou podlahu dopadl s žuchnutím, nadávkou a s prasknutím; ten poslední zvuk doprovázel skon naší baterky. Chtěla jsem se ho zeptat, jak na tom je, ale hluboko v boku mě něco píchalo, a dlouhou chvíli jsem nedokázala nasát kyslík do plic. Protože jsem najednou měla kolena jako z gumy a nemohla jsem se na ně spolehnout, svezla jsem se podél zdi do sedu.

„Co se stalo?“ zalapal za chvíli po dechu Pritkin. Bez baterky a bez smrtících kouzel, křižujících vzduch, tam vládla tma jako v pytli, ale podle toho, odkud jsem jeho hlas slyšela, ještě pořád ležel na zemi.

„Přemístila jsem nás v čase,“ podařilo se mi zaskřehotat.

Pak mi došlo, že asi není nejlepší, že se pořád cítím otřesená a že je mi špatně, i když se nacházím tak blízko podlahy a vůbec se nehýbám. Nedokázala jsem přijít na to, co je špatně. Ten den jsem nás přemístila jenom dvakrát – jednou proto, abych nás z Manassierovy chalupy dostala sem, a jednou právě teď – ale i tak jsem byla vyčerpaná. Vypadalo to, že mě hodně vyčerpává, když s sebou na jízdu vezmu ještě někoho. Docela hloupé bylo, že mi nikdo nedal návod.

„Příště mě na to aspoň upozorni!“

„Nemáš zač.“

„Co je za dobu?“

Vyplivla jsem další prach s chutí křídy. Už vím, proč s sebou Lara Croft vždycky nosí čutoru. Voda ze mě pořád stékala, ale v hrdle jsem měla sucho. Nasucho jsem polkla a v duchu jsem zkontrolovala kalendář, kterým mě má moc vybavila. „Sedmnáct set devadesát tři.“

„Co? Proč?“

„Asi že se mi nechtělo nechat se uvařit zaživa?“

„Mohla jsi nás odčasovat o den nebo o týden zpátky! Tohleto nám není k ničemu!“

A samozřejmě, pomyslela jsem si hořce, Lara Croft by taky měla nějakou vhodnou technickou vychytávku, která by ji z toho dostala. A partnera, který by nebyl úplný kretén. Opatrně jsem se postavila a k svému překvapení jsem zjistila, že se mi jenom trochu točí hlava. Napínala jsem uši, ale slyšela jsem jenom vlastní přerušovaný dech a slabé kap-kap vody někde poblíž.

„Jdeme,“ řekla jsem a tápala kolem sebe, než jsem nahmatala Pritkinovu ruku. Kůži měl od vody chladnou a tep sice zrychlený, ale ne moc. Ne třeba jako já; myslela jsem, že mi za chvilku protrhne žílu. Musela jsem zajistit, abych se nemusela zase někdy brzy odčasovat. Jako třeba po zbytek týdne.

Pritkin zůstal stát na místě. „Jdeme? Kam?“

„Najít Kodex! Napadlo mě, že by mohlo být hezké ho hledat, kdyby po nás pro změnu nikdo nestřílel.“

„Výtečný nápad. Až na tu maličkost, že pařížské katakomby jsou jedny z nejstarších v Evropě. V naší době už možná jsou opuštěné, ale v téhle době se to tady mágy určitě jenom hemží. Ani nemluvím o všech těch léčkách a pastech. Jestli jsme už nějaké ochranné kouzlo nespustili, už to určitě brzy uděláme!“

„Máš snad nějaký jiný návrh?“

„Ano. Odčasuj nás odsud!“ Jeho zlostný pohled jsem viděla i v naprosté tmě. Dlouze jsem se nadechla a cítila jsem, že jsem naštvaná do té míry, jak si to ani nepamatuju – rozhodně jsem se tak nikdy nenaštvala předtím, než jsem poznala Johna Pritkina. „Proč mě to jenom nenapadlo?“

„Předtím ses mohla přemísťovat i několikrát denně…“

„A taky mě to předtím pořádně vycuclo.“

„Nikdy jsi o tom nemluvila.“

„Nikdy ses neptal.“

Nastala kratičká pauza. „Je ti dobře?“

„Ale jo, frajere.“ Jakkoli jsem jeho návrh nenáviděla, sama jsem na lepší nepřišla. „Tak aspoň napřed zmizme z té chodby,“ řekla jsem smířlivě. „A já nás potom zkusím odčasovat ještě o něco dřív, než začne ten ohňostroj.“

Projít chodbou nám trvalo celou věčnost, ne snad kvůli tmě, ale proto, že si Pritkin byl jistý, že na nás odněkud něco nebo někdo vyskočí. Jediné problémy, se kterými jsme se potýkali, byly takové ty obvyklé – horko, špatný vzduch a snaha neupadnout na nerovné podlaze nebo si o zeď neodřít další kus kůže. Nakonec jsme došli k rozdvojení cesty, kde se Pritkin zastavil. „Určitě do toho jdeš?“

„Jaký máš plán, kdybych řekla ne?“

„Počkat, dokud neřekneš ano.“

„Tak v tom případě do toho jdu.“ Klaustrofobií sice zrovna netrpím, ale těch tunelů jsem už měla plné zuby. Sevřela jsem mu ruku, soustředila se na naši éru a odčasovala nás.

Tentokrát se svět kolem nás rozplýval pomalu, jako když se barva rozpouští ve vodě, odplouval v pomalých čůrcích. Za normálních okolností průnik léty ani nevnímám, cítím jenom nehmotný volný pád, který končívá tam, kam jsem se chtěla dostat. Tentokrát jsem to cítila. Realita se kolem nás vlnila v takovém nepříjemném, klidném a nehmotném kolísání. Najednou jsem byla ráda, že nic nevidím, protože dost děsivě působilo už to, co jsem slyšela: na jediný dlouhý okamžik jsem byla napínajícím se vláknem nepravidelně osazených atomů zbavených vědomí a s tělem tak protaženým, že ani nezačínalo, ani nekončilo.

Potom jsem se zase vrátila zpátky do sebe samé, ale jenom proto, aby to celé začalo znovu. V rychlém sledu jsem zaslechla útržky rozhovorů, pár tónů hudby a něco, co znělo jako další exploze nebo propadnutí; celé jsem to vnímala, jako když někdo rychle ladí rádio. Konečně jsem si uvědomila, co se to děje. My jsme totiž neprocházeli jedním velkým skokem, ale sérií menších poskočení, jako kdybychom nakukovali a zase vykukovali do a z jiných dob, zatímco jsme se pomalu vraceli do té naší.

Cítila jsem čas a mohla jsem se přesvědčit, že je hustý, jako kdybych se snažila plavat melasou. Průchod několika staletími mi připadal stejný, jako kdybych běžela maraton. Ve tmě a se závažími na nohách.

Když jsme z toho konečně vyšli, působilo to na mě jako kyslík na tonoucího – něco šokujícího, nečekaného a zázračného. Napůl jsem čekala, že se zhmotníme někde pod vodou, ale my jsme tou zaplavenou oblastí už asi prošli, protože jsem vrazila do z velké části suché zdi. Prudce jsem se posadila, zaklonila hlavu a úlevou jsem se nadechla tak prudce, až se mi z toho zatočila hlava. Připlazil se Pritkin, aby se opřel o zeď vedle mě. „Jsi v pořádku?“

„Přestaň se mě na to ptát,“ řekla jsem, ale hned jsem zase musela zmlknout, abych se nějak vypořádala s nevolností. Jako by můj žaludek o několik sekund zaostával za zbytkem těla, a když konečně chytil rytmus, moc ho netěšilo, že je zrovna tady.

„Takže to beru jako ano.“

Polkla jsem, a i když jsem pořád cítila prach, rozhodla jsem se, že zvracení by vypadalo velice neprofesionálně. „Jo. Jenom… prostě ta vědomostní křivka může být i celkem drsná.“

Po několika minutách, kdy jsem tiše seděla se zavřenýma očima, jsem se dokázala uvolnit a začala jsem dýchat normálně. „Nemusíš to dělat,“ řekl Pritkin. „Mohl bych –“

„Já bych se odsud teď nedokázala odčasovat, ani kdyby mi na tom závisel život,“ řekla jsem popravdě.

„Ta tvoje síla by neměla tolik kolísat,“ sdělil mi, a já jsem v jeho hlase slyšela zmatené zamračení.

„Síla nekolísá. To spíš moje schopnosti ji usměrňovat. Čím unavenější jsem, tím horší to je.“

„Ale tak těžké by to být nemělo,“ opakoval Pritkin tvrdohlavě.

„Moje síla přece –“

„Ale vždyť je tvoje!“ Krucifix, copak jsem měla na další z našich dlouhých až rozvleklých hádek dost dechu? „Není moje. Nenarodila jsem se s ní. Mám ji jenom půjčenou, pamatuješ?“

Síla se totiž nerodí s Pýthiemi, které kdysi byly kněžkami jisté starodávné bytosti, která si říká Apollon. Já sama jsem ho potkala přesně jednou, když slíbil, že mě bude cvičit. Zatím svému slibu věnoval asi tolik pozornosti jako mým námitkám proti tomu, že jsem ten úřad vůbec získala – tedy žádnou. Bohužel jsem s tím nemohla jít k nikomu jinému. Na rozdíl od ostatních Pýthií, které byly na téma kladů a záporů své funkce trénovány deset nebo i dvacet let, má inaugurace trvala asi třicet sekund – což stačilo jenom k tomu, aby na mě sílu její poslední držitelka přehodila předtím, než umřela. A všichni ostatní, kteří by mi mohli dát pár tipů, byli pod kontrolou Kruhu. Takže jsme tam chvíli seděli tiše. Nakonec jsem v sobě našla dost síly na to, abych si stáhla vodou nasáklé boty a mrskla ponožkami o protější zeď, na kterou dopadly se začvachtáním. Moc mi to nepomohlo, protože jsem si ty mokré boty zase musela obout.

„Než jsi rituál proměny v Pýthii dokončila, tak to, kdy a jak se projeví, řídila tvá síla sama,“ řekl Pritkin, zatímco jsem se ztěžka zvedala. I přes to mokré oblečení, tvrdou podlahu a všechno ostatní jsem mu málem usnula na rameni podruhé. „Říkám to správně?“

„Jo. Za volant jsem směla, až když jsem si auťák koupila, abych tak řekla.“ Bylo to rozhodně lepší, než se nechat každou chvíli poslat do jiného století jenom proto, abych tam napravila něco, co někdo podělal – a obvykle bez toho, že bych měla nejmenší povědomí o tom, co by to mohlo být.

„Tak to musíš začít sledovat svou výdrž. Jinak bys mohla skončit uvězněná v jiné době, nebo by sis mohla přetížit systém, což by mohlo vést i k vážnému zranění.“

„Ale neříkej!“ Vykročila jsem chodbou s pocitem, jako bych měla nohy zalité v betonu. „Tohle by mě samotnou nikdy nenapadlo.“

„Myslím to vážně.“ Pritkin mě chytil za paži na svém oblíbeném místě, přímo za biceps. Jednoho dne mi tam zůstanou trvalé důlky od jeho prstů. „Musíš začít experimentovat, abys objevila své hranice. Kolikrát se dokážeš přemístit, předtím než dosáhneš stadia vyčerpání? Vyčerpávají tě přesuny do dávnějších dob víc než ty soudobější? Jaké jiné schopnosti pro ovládání času máš?“

„Když s sebou nemusím brát někoho dalšího, tak třikrát nebo čtyřikrát, podle toho, jak unavená jsem byla na začátku; to teda jo, sakra! A tohle vážně vědět nechci,“ odpověděla jsem mu v pořadí, v jakém se ptal. „A teď, mohli bychom se prosím věnovat aktuální krizi a nechat si tu spoustu otázek na později?“

Pritkin sice sklapl, ale s takovým tím významným mlčením, ze kterého jsem pochopila, že to ještě neskončilo. Nechala jsem ho o tom přemýšlet a sama jsem se soustředila na to, abych nespadla na obličej. Tápali jsme další temnou a prašnou chodbou.

Konečně jsme celkem prostou metodou našli skladiště – prostě jsme na něj narazili. Nebo, abych to vyjádřila přesněji, do rezavé železné brány, která do něj blokovala vstup. O několik kroků jsem ustoupila a Pritkin pátral kolem. Zaslechla jsem škrtnutí zápalkou, a najednou jsem viděla. Vodnatě nažloutlé světlo vycházelo z malé lucerny, zasazené do jednoho výklenku, a dovolovalo mu zkontrolovat, jestli tam nejsou nějaké nášlapné pasti. Když žádné nenašel, zdálo se, že ho to znepokojilo víc, než kdyby tam byly.

„Něco je špatně? Manassier říkal, že je to tu opuštěné.“

Pritkin si rukou prohrábl vlasy, které se i přes všechnu tu vodu a pot a vápencový prach pořád chovaly jako samostatná jednotka. „Už se můžeš přemístit?“

„Možná.“

„Protože jestli se něco podělá, budeš se muset okamžitě odčasovat. Rozumíš?“

„Jasně.“

Pritkin po mně střelil podezřívavým pohledem, který jsem mu oplatila tím nejprázdnějším výrazem. Ptal se, jestli tomu rozumím, a já jsem řekla, že ano. S ničím jsem ale nesouhlasila.

Prstem přejel přes mechanismus dveří, přičemž setřel asi palec silnou vrstvu prachu a špíny. Něco cvaklo a on ucouvl předtím, než do dveří opatrně strčil špičkou boty. Sice se poslušně otevřely dovnitř, on ale na prahu zaváhal. „Mně se to nelíbí. Je to moc jednoduché.“

Já jsem si ale říkala, že jednoduché je celkem fajn. Vlastně už bylo sakra načase, aby se nějaké to jednoduché konečně ukázalo. „Možná se nám vrací štěs…“

Pritkin vstoupil do místnosti a hned s poněkud přidušeným zvukem zmizel. „Pritkine!“ Žádná odpověď. Klekla jsem si na prahu, ale nic jsem neviděla – jenom malou a prázdnou jeskyni bez východu a bez mágů. Pevně jsem se chytila železných mříží na dveřích a natáhla druhou ruku. Tou jsem nahmatala jenom zaprášený vápenec v délce asi půl metru před sebou, načež mi ruka zmizela v podlaze. Zase jsem s ní škubla zpátky, ale nezdálo se, že by jí něco bylo. Takže to byla nějaká iluze. Lehla jsem si na podlahu, zavřela oči a naklonila se tam tak, že kdyby tam skutečně nějaká podlaha byla, praštila bych se o ni čelem. Když to nebolelo, otevřela jsem oči do prázdna. Po chvilce si mé oči zvykly natolik, abych si všimla špinavých prstů, zbělených námahou z toho, jak se držely jednoho vápencového výstupku asi tři nebo čtyři metry pode mnou. Prsty byly lidské a pod nimi jsem skoro za hranicí viditelnosti rozeznala i povědomou rozježenou hlavu.

„Chyť se mě za ruku a já nás odčasuju,“ zavolala jsem a doufala, že to opravdu dokážu. Hlava sebou trhla vzhůru.

„Co jsem ti zrovna říkal?“ obořil se na mě Pritkin.

„Ahoj, já jsem Cassie Palmerová. My dva se známe?“

Do obvykle jemného tónu se vloudila ocel. „Slečno Palmerová. Běžte od toho okraje. Hned!“

„Ale já tam nespadnu,“ řekla jsem podrážděně.

„To jsem nechtěl ani já! Něco tady dole je.“ Do obličeje jsem mu dobře neviděla, byl pro mě jenom bledou skvrnou na pozadí stínů, ale moc šťastně to neznělo. Někteří lidé si myslí, že Pritkin pracuje jenom v jediném režimu – nasranosti. Ve skutečnosti ale má režimů spoustu. Během několika posledních měsíců jsem se naučila rozeznávat rozdíl mezi opravdovou nasraností, netrpělivou nasraností a vyděšenou nasraností. Měla jsem podezření, že tahle je posledního druhu. Jestli ano, tak jsme na tom byli stejně.

U mě ten pocit ještě trochu zesílil, když jsem ho slyšela zaklít a vypálit několik ran na něco kdesi ve tmě. Zatímco jsem se snažila víc naklonit, vzduchem ke mně stoupal slabý a nakyslý pach střelného prachu; držela jsem nohy doširoka od sebe v naději, že když svou váhu rozdělím na větší plochu, nesklouznu dolů. Natahovala jsem se tak, až jsem slyšela, jak mi něco prasklo v rameni, ale ani jsem se k němu nepřiblížila. A jestli jsem se ho nemohla dotknout, nedokázala jsem ho ani odčasovat.

Kousla jsem se do rtu a zlostně se zadívala na podlahu, která tam nebyla. Z tohoto úhlu na ni byl docela zajímavý pohled, jako kdyby na hladině oceánu plavala hlína a kamínky. Mému soustředění to ale moc nepomáhalo, tak jsem se zase vytáhla do sedu a pro změnu jsem na ni hleděla shora.

Kdysi dávno jsem na strašidelné věci reagovala tím, že jsem se utekla někam schovat. Ve starých dobrých časech, kdy jsem se musela bát jenom jednoho vraždícího upíra, byla tato strategie celkem efektivní. Rozdíl mezi dobou tehdy a teď ale spočíval v tom, že kdysi dávno jsem měla problémy, před kterými se opravdu dalo utéct. Teď jsem měla nějaké povinnosti a odpovědnosti, prostě takové ty věci, co se na vás vždycky lepí. O první místo žebříčku se každý den ucházel asi tak tucet nočních můr, z nichž každá byla neuvěřitelně příšerná svým vlastním způsobem. Na nejvyšší pozici seznamu ale zůstával trvalý strach, že budu muset přihlížet, jak další z mých přátel umírá ve snaze mi pomoct. Najednou jsem byla velice ráda, že tam dolů nevidím.

Když jsem nohama napřed vklouzla do díry, cítila jsem, jak se mi skála pod prsty drolí. Nebo se mi možná tak třásly ruce. Odpadla od nich kaskáda malých kamenů, z nichž některé zřejmě Pritkina zasáhly, protože jsem ho slyšela znovu zaklít.

„Co to sakra…?“

„Úplně pitomá, pamatuješ? Nevidíš mou nohu?“

Pažemi a lokty jsem se zaklesla za okraj propasti, ale i tak jsem se cítila neuvěřitelně nestabilně. Dávala jsem si pozor, abych se nedívala dolů, ale několik sekund jsem se snažila poslouchat, kdy kameny dopadnou na dno. Fakt jsem to neslyšela. Pokoušela jsem se zkoušet terén špičkou boty, aniž bych spadla, ale nahmatala jsem jenom vzduch. Ale sakra, vždyť já jsem se přece potřebovala dotknout holé kůže! Proč jsem si neuvědomila, že si napřed musím sundat boty? Zkusila jsem si jednu sundat špičkou druhé, ale vodou nasáklá teniska se mi kolem nohy stáhla.

„Chyť se mě za kotník.“

Mezi stěnami se odráželo něco, co ani zdaleka neodpovídalo vytříbené mluvě gentlemana. „Nemůžu se chytit ničeho, protože bych se napřed musel pustit!“

„Máš přece dvě ruce!“

„Poslouchej mě.“ Pritkin mluvil tichým a kontrolovaným hlasem, přesně tím tónem, který používal, když předstíral, že jedná rozumně. „Nemůžu pustit zbraň. Tady dole něco je. Stáhlo mě to dovnitř. Kdykoli se to na mě může vykašlat a vystartovat po tobě. Musíš…“ Zmlkl, protože se chodbou rozlehly zvuky výkřiků a explozí a dusot nohou.

„Odčasuj se, sakra!“

„Chyť mě za nohu!“

Spustila jsem se natolik, že mi hlava sotva vykukovala přes okraj propasti, ale pořád jsem se ničeho nedotýkala. Ten zatracený kámen se mi pod prsty rozpadával, navíc mi kvůli nervozitou zpoceným rukám klouzaly dlaně. Z rukou do ramen mi vystřelovaly krátké záblesky bodavé bolesti, ale z vnitřní strany propasti jsem nenahmatala žádnou opěru pro nohy. Jak daleko pode mnou ještě sakra je?

Potom už to bylo stejně jedno, protože se mi přímo před očima zastavil pár nohou ve vysokých botách. Natáhla jsem krk alespoň tak, abych uviděla staršího muže s vlasy v barvě soli a pepře, který se na mě usmíval. Manassier. Tak to opravdu vysvětlovalo hodně.

„Nečekal jsem, že se dostanete tak daleko,“ pronesl se silným přízvukem. Vzpomněla jsem si, že ještě odpoledne mi připadal zajímavý. Někdy během té doby jsem se kousla do jazyka tak silně, až jsem ucítila chuť mědi. Polkla jsem krev. „Překvapení!“

Pokrčil rameny. „Ale to je jedno. Odměnu dostanu tak jako tak.“

„Na mě je nějaká odměna?“

„Půl milionu eur,“ usmíval se čím dál víc. „Uděláš ze mě boháče.“

„Půl melounu? To si děláš srandu? Jsem Pýthie! To snad mám větší cenu.“

Tasil pistoli, Sig Sauer P210, kterou jsem poznala díky Pritkinovým lekcím ve střelbě. Sice mi nijak nezlepšily mušku, zato jsem už dokázala rozeznat všechny druhy zbraní. Dokonce i tu, která mě měla zabít.

„Jsem prostý člověk,“ řekl Manassier, „s prostými potřebami. Půl milionu mi bohatě stačí.“

Napadlo mě, že tenhle lump není chamtivý. Potlačila jsem jakési bláznivé nucení se rozchechtat. „Nemusíš mě zastřelit,“ řekla jsem přerývaně. „Stejně se už moc dlouho neudržím.“

„Ano, ale jestli tam spadneš, Kruh může říct, žes zemřela přirozenou smrtí, a odměnu mi nevyplatí. To bych to pak všechno dělal zbytečně.“

„To jo. To by byla ostuda.“

Odjistil pojistku. „Teď se pevně drž, nebude to bolet.“

„To by byla příjemná změna.“ Připadalo mi, že vážím snad tunu, ruce jsem měla vyčerpáním skoro blátivé, a ramena mě bolela až v kloubech. Kdybych se prostě jenom tak pustila, to by byla úleva!

Tak jsem to udělala.

Slyšela jsem, jak něco francouzsky křičí, a cítila jsem, jak mi kolem hlavy prosvištěla kulka, to už ale nebylo důležité, protože jsem padala a neměla jsem nic, čeho bych se chytila; pod rukama jsem cítila jenom klouzavou hlínu a drolící se vápenec. Divoce jsem máchala rukama a snažila jsem se najít tu jedinou věc, kterou jsem musela sevřít, ale celou dlouhou sekundu jsem cítila jenom vzduch. Pak se mé prsty srazily s něčím teplým a živým, tak jsem se toho chytila, a potom už jsme oba padali. Závratnou rychlostí jsme se řítili vzduchem a má síla nechtěla naskočit a jediné, na co jsem dokázala myslet, bylo, že nás teď oba zabiju – ale potom mi mozek vypověděl službu a srdce se zastavilo a realita kolem nás se kroutila a prohýbala. A pak jsme se vkutáleli do haly jednoho kasina tak o půl světa dál.

Kvůli faktoru naprostého vyděšení jsem si to ale nevypočítala nejlíp, takže jsme dosedli z výšky asi metr dvacet nad zemí. Pritkin s bolestivým zaúpěním dopadl jako první, já jsem se držela jeho zad. Potom se všechno kolem na minutu neuvěřitelně uklidnilo přesně jako vždycky, když jsem přežila něco šíleně nebezpečného a opravdu pitomého. To, že jsem tento fenomén dokázala rozeznat, zřejmě znamenalo, že se mi to stává zbytečně často. Zatímco jsem tam ležela a třásla se, vnímala jsem náhlé zesílení zdvořilé konverzace mezi hosty, ale bylo mi to fuk. Jediné, na co jsem dokázala myslet, bylo: Díkybohu jsem nás nezabila!

Po chvíli zmateného přemítání jsem drsně zakašlala a odkulila se. Obličej jsem měla zaprášený, dlaně do krve rozedřené, dýchala jsem namáhavě a přerývaně.

V náhodném pořadí se ozývaly nejrůznější skupiny svalů, jak je svíraly záchvaty bolesti, které pak zase ustupovaly. Měla jsem pocit, že bych se měla rozbrečet a současně triumfálně výskat.

Pritkin konečně zasténal a posadil se. Byl bledý a příšerně se potil; na čele měl přichycený chuchvalec slepených vlasů. Ve tváři a na rukách měl řezné rány, na předloktí zase popáleniny.

Chtěla jsem se ho dotknout, abych se ujistila, že jsme to oba opravdu přežili, ale netroufla jsem si. Takhle bych klidně mohla přijít i o ruku. Takže jsem na něj místo toho jenom civěla a byla jsem tak ráda, že žijeme, že jsem nějaká bolavá záda, roztřesené paže a příšernou bolest hlavy skoro ani neregistrovala. „To byla legrace,“ zaskřehotala jsem.

„No, to nebyla.“

Pritkin mě zvedl do sedu a jednou ze špinavých a zjizvených rukou mě chytil zezadu za krk. „Jsi v pořádku?“ Hlas měl ostrý a kousavý a zaslechla jsem v něm i slabý náznak paniky.

„Řekla jsem ti, aby ses mě na to přestal ptát!“

Zatřásl se mnou, a i když na to měl jenom jednu ruku, stejně se mi rozcvakaly zuby. „Jestli se něco takového ještě někdy stane, tak-mě-tam-necháš. Je ti to jasné?“

Byla bych se snad i hádala, ale z nějakého důvodu jsem byla trochu v šoku. „Co se týče opouštění lidí, v tom moc dobrá nejsem,“ řekla jsem konečně. Přispěchal k nám někdo z recepce i s lékárničkou, ale Pritkin na toho ubohého hocha zavrčel a ten rychle ustoupil.

„Tak se to nauč!“

Otočil se a ztěžka odcházel; kulhal a jedno rameno mu viselo v podivném úhlu. „Nemáš zač,“ zamumlala jsem.

Kapitola 3

S Pritkinem jsme přistáli u Danta, což je takový vegaský kříženec mezi strašidelným zámkem a kasinem. Pritkin mu říkal naše základna, klonila jsem se spíš k názvu schovávačka. Jak už to u úkrytů bývá, i tenhle byl hodně dobrý. Byl to magií velice dobře chráněný podnik, provozovaný výhradně upíry, ale nedávno jsme ho z velké části pomohli zdemolovat. Nezdálo se příliš pravděpodobné, že by nás sem přišlo hledat nějak moc nepřátel. Alespoň jsme to tak plánovali.

Druhého dne odpoledne jsem seděla v Očistci, což je bar ve vstupní hale, a snažila se skalpovat jednu vysušenou hlavu, když dovnitř vešel upír. Na sobě měl tmavý plášť s tmavou kapucí, která by všude jinde vypadala teatrálně, ale svrbění na základně páteře mi jasně řeklo, co je zač. Najednou to vypadalo, že je celý náš plán naprd.

Koutkem oka jsem ho pozorovala, přitom jsem dokončovala preparaci hlavy. Chuchvalec rozcuchaných tmavých vlasů se od hlavy konečně oddělil, více či méně nepoškozený. Odložila jsem ten kus lisovaného plastu, který jsem už nepotřebovala, a vzala do ruky hlavu skutečnou, jež do té doby seděla na převráceném popelníku po ruce. Jedním ze svých rozinkám podobných svraštělých očí se na mě ošklivě zadívala. „Nemůžu uvěřit tomu, že to došlo až sem!“ stěžovala si. „Zabijte mě někdo!“

„Někdo to už udělal.“

„To bylo dobrý, bloncko.“

Usadila jsem jí dlouhý cop na vrásčitou kůži a upravila ho. Hlava údajně patřila jednomu gamblerovi, který nechtěl zaplatit dluh z prohrané sázky, a obvykle přijímala objednávky v zombie baru o patro výš. Momentálně ale byla nezaměstnaná z důvodu požáru, který v něm nekontrolovatelně řádil skoro hodinu. Hlava to nějak přežila – tedy až na ty vlasy. Cítila jsem se za to poněkud odpovědná – váleční mágové Kruhu to tam zapálili, když se mě pokoušeli ugrilovat – takže jsem se jí snažila sežehnuté vlasy nahradit některými z napodobenin těch, které se prodávaly v obchůdku se suvenýry. Dante není kvalitou svého spotřebního zboží zrovna nejproslulejší, takže jsem strávila přinejmenším hodinu tím, že jsem se ve snaze najít nějakou co nejpodobnější prohrabovala asi stovkou hlav. Ne že by mou pomoc nějak oceňovala.

„Ale takhle přece nemůžu chodit!“ prohlásila kysele, když jsem sahala po lepidle. „Já jsem tady hlavní atrakce. Jsem hvězda!“

„Tak buďto budeš mít tohle, nebo skalpuju Barbie,“ vyhrožovala jsem. „Paruky tvé velikosti se nedělají.“

„Ale zlato, v mé velikosti se nedělá vůbec nic. A nikdy předtím mi to nevadilo.“

„Ani nechci vědět, co to znamená,“ prohlásila jsem upřímně.

Upír si teď prohlížel řady plně obsazených stolů. Možná sem zašel na drink nebo na rychlou partičku kostek, ale pochybovala jsem o tom. Nedávno jsem odmítla nabídku zaměstnání u upířího Senátu, což samo o sobě bývá považováno za nezdravé. Že poslali někoho, kdo mi měl nabídku zopakovat, mě nepřekvapilo, spíš že jim to trvalo tak dlouho. Sledovala jsem jednu utrápeně se tvářící servírku, oblečenou do několika černých pruhů a až po stehna vysokých bot, jak vykročila nového hosta přivítat. Chodila, jako by měla bolavé klenby, což podle všeho mohla být pravda. Bondážová elegance sice byla poznávací značkou Očistce, protože to někomu přišlo vhodné, ale určitě to není móda pro osmihodinové šichty plné přecházení. To jsem mohla osobně dosvědčit, protože jsem doslova v její kůži i botách strávila několik dní.

Šlo o to pro oči nevidět. Alespoň to tvrdil manažer kasina Casanova. Já jsem ale měla podezření, že spíš jenom chce nějakou výpomoc zdarma.

Casanovovým mistrem byl Antonio, jistý filadelfský zločinecký boss, známý jako Tony, i když v poslední době jeho jméno sloužilo spíš jako synonymum pro zradu vlastního mistra – jímž čistě náhodou byl Mircea. Kromě jiných věcí se Tony pokusil zabít i mě, což by velice vážně narušilo Mirceovy plány. A protože Mircea není zrovna odpouštěcí typ, zkonfiskoval všechno, co Tonymu patřilo včetně kasina a jeho manažera. Ještě předtím, než ho zneschopnil geis, Casanovovi nařídil, aby mi pomáhal, ale nic konkrétnějšího neřekl. Casanovova „pomoc“ proto nabrala formu spousty záskoků, za které snad někdy dostanu nějaký plat. Ale dokud Pritkin nenašel nějakou skutečnou a pravou stopu, v podstatě jsem nic jiného na práci neměla. Možná kromě úporného sledování hodinek a přemýšlení, kolik sekund svobody mi zbývá. Když jsem měla co dělat, pomáhalo to. Trochu. Co se týče oblečení, v tom měl Casanova pravdu. Mé lesklé šortky z PVC a skrovný topík toho sice moc nezakryly, ale s pomocí komplikovaného líčení očí a dlouhé černé paruky jsem své blonďaté a modrooké já sama skoro nepoznávala. Pohrávala jsem si s tou hlavou, snažila se tvářit nonšalantně a doufala jsem, že mé maskování vydrží.

„Palečnice?“ začal si stěžovat muž sedící vedle mě a praštil o stůl nápojovým lístkem. „Co to k čertu je?“

„Tady nejste v pekle,“ opravil ho barman. „A duše v Očistci nejedí ani nepijí.“

„A co tu teda dělají?“ zeptal se ten chlap sarkasticky.

„Trpí.“ Řekla bych, že tohle snad už vyjasnil barmanův úbor mistra popravčího, sestávající z holé hrudi, katovské kápě a ocvočkovaných manžet. A pokud ne, chlapovi mohlo napovědět ještě několik desítek mučicích nástrojů, které tam sloužily jako dekorace.

„Taky že trpím – žízní!“ prohlásil turista.

„Palečnice jsou Šroubovák,“ vysvětlovala jsem snaživě.

„Tak dík, Elvíro. Takže co mám udělat? Musím vyřešit nějakou hádanku, než si budu moct objednat?“

„Ale ono to tak těžké není,“ pronesl barman trpělivě, zatímco před jiného hosta pokládal hořící koktejl. „Lynčování je Lynchburská limonáda, Železná panna je obyčejná…“

„Ale já chci jenom Bloody Mary! Vedete je?“

„Ano.“

„A jak se tu jmenujou?“

„Bloody Mary.“

Upír se zastavil u mě. „To nepůjde,“ řekla jsem mu. Rozhodně jsem si to nechtěla rozmýšlet. Upírům se nedá věřit obecně, ale v porovnání se Senátem vypadá průměrný upír jako vzor ctnosti.

„Přesně to se ti snažím říct celou dobu,“ vyštěkla hlava. „To je urážka!“

Odložila jsem tu nevděčnou věc zpátky na popelník a otočila jsem se k nevítanému návštěvníku čelem. „A proč se vůbec namáháš s maskováním? Přece poznám, co jsi zač.“

„To jsem nedělal kvůli tobě,“ řekl upír a sundal si kapuci.

Zírala jsem do sytě hnědých očí, jejichž barva byla stejně hebká a důvěrně známá jako správně obnošený semiš. Nový byl jenom jejich bolestný výraz. Šokovaně jsem sebou trhla. „Rafe?“

Zhroutil se na bar a držel se za břicho, jako by ho někdo praštil. Svezla jsem se ze židle a pomohla mu se na ni posadit. I přes silný a huňatý vlněný plášť, do kterého se zabalil, se třásl zimou. Ulice venku sálaly žárem pozdního června, on byl ale navlečený, jako by čekal sněhovou bouři. Znám ho celý svůj život, ale v tak špatném stavu jsem ho nikdy neviděla. Setkali jsme se u dvora toho upíra, který ho stvořil; byl to už zmíněný Tony, který Rafeovi nařídil, aby mi vymaloval dětský pokoj. O tom, že by to Tony udělal proto, aby svou domácí jasnovidku potěšil, jsem pochybovala. Byl to jeho zvrácený smysl pro humor, že největšího renesančního umělce nechal dělat tu nejpodřadnější práci, jakou dokázal vymyslet. Rafaelovi se to ale kupodivu líbilo a během těch měsíců, kdy mi strop oséval anděly, hvězdami a oblaky, jsme se spřátelili. Byla to jedna z mála věcí, které můj život u Tonyho dělaly snesitelným.

Když mě Rafe krátce políbil, měl studené rty a ruce jako led. Zahřívala jsem je ve svých a někde v břiše mi začaly hlodat obavy. Přece neměl být studený. Upíři jsou stejně teplí jako lidé, pokud ovšem netrpí hladem, což se ale nemohlo stát. Stejně jako ostatní mistři, i Rafe se mohl živit molekulami krve, nasávanými z dálky. Kdyby chtěl, mohl by vysát půlku osazenstva baru, aniž by si toho někdo všiml, předtím než by těla začala padat na zem.

„Jsem v pořádku, Cassie.“ Rafe mi stiskl ruce. Hned jsem se cítila klidněji. Vždycky na mě tak působil, možná proto, že mě tak často konejšil, když jsem byla malá. Vyrůstala jsem ve víře, že když on o něčem řekne, že to je v pořádku, musí to být pravda, a zvyk je železná košile.

„Tak co se děje? Něco je špatně.“

Polkl, ale místo odpovědi se na mě jenom prosebně zadíval; v obličeji mu tančily neonové stíny od skleněných „plamenů“ obklopujících bar. Můj nakrátko nabytý klid vyletěl oknem. „Rafe! Ty mě děsíš!“

„Tak to jsem neměl v úmyslu, mia stella.“ Jeho hlas, jímž obvykle býval tenor s nepatrným přízvukem, se teď změnil na drsné skřehotání. Znovu naprázdno polkl, ale když se pokusil promluvit tentokrát, jenom zachroptěl. Pustil mi ruce, aby se těmi svými mohl chytit za hrdlo. Pusu měl strnule rozevřenou a já jsem polekaně o krok ustoupila, načež jsem se srazila se sloupcem mlhy jménem Billy Joe.

Někteří lidé mají spirituálního průvodce takového toho moudrého a vyrovnaného typu, který jim poskytuje pomoc z onoho světa. To já jsem nafasovala mazaného a vychytralého bývalého karbanického virtuosa, který falšováním her v kasinu strávil víc času než tím, že by mi něco radil. Když ale uvážíme, že jeho pozemská pouť nedobrovolně skončila v řece Mississippi, do níž ho vrhly paže dvou kovbojů, které obehrál, zase tak špatné to nebylo.

„Snaží se vzepřít rozkazu,“ řekl Billy Joe celkem zbytečně.

Střelila jsem po něm netrpělivým pohledem. Billyho status života zbavené poloviny našeho partnerství většinou znamenal, že toho o nadpřirozeném světě věděl víc než já, ale já jsem toho zase z nás dvou věděla víc o upírech. Ani to snad jinak nešlo, vždyť jsem vyrůstala u Tonyho. Poslušností ke svému mistrovi jsou vázáni i ti upíři, kteří se sami stali mistry – dokud nedosáhnou první úrovně, což jich většina nedokáže nikdy. Starší upíři ale mají ve výkladu rozkazů větší flexibilitu než ti čerství. Když jsou chytří a odhodlaní čelit trestu, je flexibilita ještě větší. Rafeovi se to kvůli mně už povedlo předtím, když Mirceu informoval o Tonyho plánu zabít mě, i když kvůli tomu sám hodně riskoval. Kdyby mi nepomohl, nežila bych dost dlouho na to, abych se stala Pýthií.

„Tony tu už není, aby dával nějaké rozkazy,“ řekla jsem zvolna a napětí v Rafeově tváři trochu polevilo. Ta zhouba obou našich existencí doslova zmizela z tohoto světa a skrývala se někde v Pohádkové říši. „Nemohl ti zabránit se se mnou sejít, jestli to teda nebyl nějaký starší rozkaz.“

Rafe zůstal hodně dlouhou dobu nepřirozeně nehybný; jediný pohyb jeho tváře způsobovala blikající světla z baru. Potom se mu hlava zvolna, skoro nepostřehnutelně, pohnula ze strany na stranu. Ohlédla jsem se na Billyho Joea, který o kousek poodlétl. Plameny jím nadšeně problikávaly, zlaté a červené a poloprůzračně okrové. Nehmotným prstem si posunul stetson. „No, tak to trochu zužuje výběr.“

Přikývla jsem. Jestliže byl Tony pryč, jedinou osobou, která mohla Rafeovi dávat takové rozkazy, aby se při jejich neuposlechnutí dusil, byl Tonyho mistr.

V baru bylo díky tolika tělům horko a vlhko, stejně jsem se ale roztřásla chladem. To se mnou prohnala vlna nenaplněné touhy, krev a kosti a kůže se mi rozpínaly, jak jedna část mého já toužila a natahovala se po někom, kdo tam nebyl. Zvedla jsem pohled k nápisu nad barem: NEUVEĎ MĚ V POKUŠENÍ; COŽ ZNAMENÁ: VYCOUVEJ. Nebyla to žádná sranda.

Rafe se na mě díval velkýma, starostlivýma očima. Napadal mě jediný důvod, proč přišel: požádat mě, abych šla za Mirceou.

Což bylo přesně to, co jsem potřebovala. Potlačila jsem nucení se rozječet. Poslední dobou jsem měla nervy pořád rozdrásané, ale Rafeova vina to nebyla. „Tak to se klidně zase můžeš vrátit,“ řekla jsem mu nejistým hlasem. „Není nic, co bych mohla udělat.“

Rafe zavrtěl hlavou v širokém odmítavém gestu, až se mu tmavé vlasy šíleně roztančily po obličeji. Rozhlédl se po místnosti a bleskurychle těkal očima sem a tam, jako by měl pocit, že se k němu může někdo blížit. To se projevovala jeho nervozita, kterou nikdy nedokázal úplně ovládat, a to dokonce ani u dvora. Taky se mu to nevyplatilo víckrát než jenom jednou. Pohledem se zase vrátil ke mně, a já jsem z něj vyčetla zoufalství, ale také odhodlání. „Není mi dobře,“ řekl a odmlčel se, jako by na něco čekal.

Zamžikala jsem, protože jsem si byla jistá, že mi něco ušlo. Upíři přece nemocní nebývají. Zastřelení, upálení, nabodnutí na kůl, to ano; chřipka jim ale neublíží.

„Můžu zavolat nějakého léčitele,“ navrhla jsem. U Danta jsou totiž na drobné nehody docela zvyklí. Zrovna včera večer se pár hladových gargoylů rozhodlo slupnout několik zvířecích účinkujících; velice brzy zjistili, že ti cvičení vlci ale vůbec nejsou vlci. Výsledkem byla skoro apokalyptická bitva ve spodních podlažích, kvůli níž měl místní zdravotnický personál po zbytek noci co dělat. A to tu tyhle věci natolik neobvyklé nejsou.

„Nemyslím, že by mi nějaký léčitel mohl pomoci,“ řekl Rafe pomalu a oči se mu rozzářily při zjištění, že se mu za to nic nestalo. Jak se na mě tak dychtivě díval, došlo mi, co dělá. Kdyby předstíral, že místo o Mirceovi mluví o sobě, mohl by uložený zákaz obejít. Hlavou mi prolétla myšlenka, že Mircea na tom asi nebude nejlépe, když v uloženém kouzlu nechal tak evidentní zadní vrátka.

„Na tom nezáleží,“ řekla jsem v naději, že se vyhnu nějakému bolestivému vysvětlování. „Kdybych něco mohla udělat, nemyslíš, že bych to už udělala?“ Stejný geis, který mi dělal ze života peklo, musel Mirceovi provádět věci daleko horší. Toto kouzlo totiž sílí úměrně s dobou, po kterou je uloženo, a Mircea jím kvůli nepatrné nehodě s časovou osou trpěl o dost déle než já. Asi tak o jedno století. Má bývalá rivalka, co se týče pozice Pýthie, taková šílená ženská jménem Myra, se rozhodla svou soupeřku odstranit poněkud kreativnější vraždičkou. Mě zabít nemohla, protože existuje zákon, zakazující vražedkyni Pýthie nebo její jmenované dědičky úřad získat pro sebe. Co se týče všech věcí nějak spojených s časem, v těch byla Myra velice vynalézavá, a vymyslela takovou alternativu. Pokud by Mircea zemřel před naší malou neshodou s Tonym, přišla bych tím pádem o jeho ochranu a Tony by tu špinavou práci udělal za ni. Jediným problémem jejího plánu bylo, že vyžadoval jistou manipulaci s časovou linií, což se zase nelíbilo mé moci. Posílala mě časem tam a zpátky, abych zabránila nejrůznějším pokusům o vraždu. A během jedné z těch cest jsem potkala Mirceu v období předtím, než byl geis uložen. Kouzlo v něm okamžitě rozpoznalo druhou složku, potřebnou pro své dokončení, a přeskočilo ze mě na něj. Tím pádem nejen získal geis o století dřív než já, ale také vzhledem k tomu, že na mě to původní kouzlo uložil on, skončil se dvěma vrstvami, ne jen s jednou. Jak vám můžu osobně potvrdit, jedno kouzlo je zlé ažaž.

„Ale… nikdo jiný to nedokáže!“ Rafe po mém odmítnutí málem vyskočil z kůže. Také se tvářil překvapeně. Já jsem pocítila náhlý záchvat viny, což bylo ale příšerně nespravedlivé. Vždyť si přece začal Mircea, ne já.

„Kdybych to odeklínadlo znala, už dávno bych ho použila,“ opakovala jsem o dost kousavějším tónem, než jaký jsem při hovoru s Rafem obvykle používala. Co si asi myslel, že celý poslední týden dělám?

Kniha, v níž je jediné známé odeklínadlo, se jmenuje Codex Merlini a je to soubor starodávných kouzelnických tradic, který se ztratil už hodně dávno – pokud tedy vůbec existoval. Většina z lidí, které jsme s Pritkinem kontaktovali, byla toho názoru, že Kodex není nic než mýtus. Jeden arogantní mág za druhým nás ujišťovali o tom, že je to přesně jako ty ostatní artušovské legendy. Camelot také neexistoval jinde než v bujné představivosti nějakého francouzského středověkého básníka. Takže neexistoval ani žádný Kodex. Jedinou výjimkou byl Manassier, který ovšem měl vlastní důvody k tomu, aby nás bájnou knihu poslal hledat. Všichni ostatní zatím odmítali mluvit, nic nevěděli, nebo alespoň chtěli rychle zbohatnout na úkor dvou zoufalých břídilů. Už tak jsem začala potlačovat stoupající paniku, a Rafeovy potíže mi nepomáhaly.

„Cassie, prosím!“ Hlas mu místy přeskakoval, a když jsem si všimla jeho skoro zdrceného výrazu, sevřel se mi žaludek. Kdyby to byl kdokoli jiný – rozhodně kterýkoli jiný upír – ten pohled by mé paranoidní instinkty pořádně zalarmoval. Ale Rafe takto tělem klamat neuměl. Anebo to alespoň neuměl předtím. Navíc bych řekla, že po více než čtyřech staletích už bude mít charakter v podstatě stálý.

„Už jsem řekla, že to kouzlo nemám,“ prohlásila jsem trochu mírněji. „Možná za pár týdnů…“

„Ale já budu za pár týdnů mrtvý!“ vyhrkl.

Na chviličku se se mnou svět zahoupal. V uších se mi ozýval dutý hukot a bar se jakoby uzavíral do sebe a nebylo v něm ani dost vzduchu, ani dost světla. Jako by ten dunivý bas neustálého pulzování Očistce najednou burácel uvnitř hlavy. Rafe si mě rozvážně prohlížel. „Je mi to líto, Cassie. Nechtěl jsem to říkat takhle.“

Na chvilku jsem jenom tiše zírala, až se mi v mozku rozsvítilo poznání tak prudce, až to skoro zasyčelo. Věděla jsem, že to kouzlo je zlé – na to mi bohatě stačily mé vlastní reakce – ale že by mohlo zajít tak daleko, to mě nikdy ani nenapadlo. Mircea přece byl mistrem první třídy. Takových je na světě jenom pár a zabít je skoro nejde. Bláznivá byla už jenom představa, že by mohl zemřít následkem nějakého kouzla – jakéhokoli kouzla – ale mnohem bláznivěji působil fakt, že to kouzlo nebylo stvořeno jako zbraň.

„To musí být nějaký omyl,“ řekla jsem. „Já vím, že trpíš, ale –“

„Netrpím, mia stella,“ zašeptal. „Já umírám.“

„Ale jestli se k němu přiblížím, jenom to celé zhorším!“

Když jsem vyslovila špatné zájmeno, Rafe sebou trhl, ale nezastavilo ho to. „Konzulka svolala experty z celého světa. Víš přece, že jí by nelhali.“

Ne, řekla bych, že ne. Konzulka předsedala upírskému Senátu, z čehož snadno vyplývalo, že musí být jeho nejděsivějším příslušníkem. „Slyšel jsem jednoho z nich říkat, že kdybys kouzlo dokončila, tak by to… mě… osvobodit mohlo. Nevěděl ale o ničem jiném, co by to mohlo udělat.“

„Najdu nějaký jiný způsob,“ slíbila jsem a ucítila, jak se mi dělá špatně.

Vypadalo to, že mé odmítnutí Rafea upřímně zmátlo. Jako by to, že po mně chtěl, abych riskovala doživotí v otroctví, zrovna velkým problémem nebylo. „Nechápu, co je na tom špatného. Mircea by ti nikdy neublížil…“

„Ale o to tu nejde! Jak moc se ti líbilo, když jsi byl Tonyho doživotním poslíčkem?“

„Mircea ale není takový jako ten bastardo Antonio,“ ohradil se dotčený Rafe.

Frustrovaně jsem zavrtěla hlavou. Ne, Mircea nebyl Tony; tohle jsem věděla i přes geis i přese všechno. Ale byl to upír. A jedinou věcí, jíž žádný upír nedokáže odolat, je moc. Kdyby geis Mirceovi dal možnost kontroly nade mnou, využil by toho. Ani vám nemusím říkat, že kdyby ji měl, choval by se stejně jako Tony.

Tony mě chtěl zabít hlavně proto, že jsem na něj poštvala federály. Měla jsem spoustu důvodů, proč jsem jim chtěla pomoct, ale na nejvyšší příčce seznamu bylo to, že mé vize používal k tomu, aby byl vždycky tam, kde měla nastat nějaká katastrofa – a aby z ní mohl nějakým způsobem profitovat. Protože jsem byla mladá a naivní, věřila jsem, když mě ujišťoval, že ty informace chce proto, aby mohl varovat lidi, kteří se brzy ocitnou v nesnázích. Když jsem potom zjistila, co s nimi podniká doopravdy, přísahala jsem, že už se tak nikdy využívat nenechám. Ani od něj, ani nikým jiným.

Nasucho jsem polkla a věděla jsem, že tohle neskončí dobře. Ale musela jsem se zeptal. „Řekni mi pravdu, Rafe. Poslal tě Mircea?“

Kdyby skutečně umíral, potom by dávalo smysl, že poslal Rafea, aby mi to řekl. Mircea mi zachránil život tím, že Tonymu nedovolil se pomstít. Něco jsem mu dlužila, a měla jsem čekat, že si to bude chtít vybrat.

Co mi ale nedávalo smysl, byla skutečnost, proč by Rafeovi nařizoval takovou komplikovanou záminku, abych si myslela, že mu ve skutečnosti řekl, aby se držel zpátky. Mircea sice vypadal na třicet, ale bylo mu přes pět set let. Kdybych celý ten proces nazvala komplikovaným, šlo by, stejně jako u většiny ostatních starších upírů, o vážné nedocenění situace. Už dávno jsem zjistila, že tím nejjednodušším způsobem, jak zjistit, co takový upír doopravdy chce, je přijít na to, z čeho bude mít největší prospěch, a všechno ostatní ignorovat. A Mircea by měl největší prospěch z toho, kdyby se geis dokončil.

Rafe zamrkal a na okamžik se tvářil zmateně, pusu měl doširoka otevřenou a málem se urazil. „Myslíš, že bych ti lhal?“

„Kdyby ti to Mircea uložil rozkazem, tak ano. Neměl bys jinou možnost!“

„Nějaké možnosti jsou vždycky,“ prohlásil Rafe dotčeně. „Kdybych dostal příkaz ti lhát…,“ nepatrně pokrčil rameny. „Jestli občas nejsem dobrý herec, nic s tím nenadělám.“

„Ale Mirceu máš rád. Mohl by ti dát takový rozkaz, se kterým bys souhlasil.“

Naštvaně si povzdechl. „Mircea má hodně dobrých vlastností, Cassie. Já je dobře znám. Ale má i své vady – a doufám, že ta jedna konkrétní mu nebude osudná. Je tvrdohlavý. Až příliš tvrdohlavý na to, aby naslouchal Konzulčiným odborníkům, kteří mu řekli, že to nemůže porazit. Příliš tvrdohlavý na to, aby věřil tomu, že i jeho moc může selhat. A je příliš hrdý na to, aby to přiznal, i kdyby tomu uvěřil!“

To na Mirceu celkem sedělo. A já jsem se nikdy nepřestala divit, jak by reagoval na to, kdyby geis selhal. Když už nic jiného, řekla bych, že jeho jedinou myšlenkou je dostat mě do své moci. Jenomže, i když jsem si už skoro zvykla na to, že se můj život vymyká kontrole, pro něj to rozhodně normální nebylo. Mircea manipuloval s jinými lidmi a využíval je k tomu, aby získal to, co chtěl on nebo Senát. Na to, aby totéž prováděl někdo nebo něco s ním, zvyklý nebyl.

„A když už přemýšlíš o zradě,“ řekl Rafe naléhavě, „vezmi v úvahu tohle. Mág Pritkin nemá žádný důvod Mirceu zachránit. Jestli zemře, bude kouzlo zlomeno. Jediné, co musí udělat, je, dost dlouho počkat, až ta chvíle přijde a ty pak budeš volná.“

Už jsem otevřela pusu, abych to automaticky popřela, ale hlas mi odumřel ještě předtím, než jsem ho stihla použít. Kodex obsahuje jakési tajemné kouzlo a Pritkin nechce, aby je někdo našel. Domluvili jsme se, že jakmile knihu najdeme, já ho to kouzlo nechám odstranit předtím, než začnu hledat odeklínadlo na geis. Ale co když mi nevěří? Magickou komunitu jsem neznala dost dobře ani na to, abych věděla, koho se mám zeptat na nějaké informace. Takže všichni ti odborníci, se kterými jsme mluvili, byli Pritkinovi. Byly tedy všechny ty řeči typu „Ty běž, já zůstávám“ obavou o mé zdraví, nebo spíš chtěl zajistit, abych nic nenašla? Co když skutečným důvodem k tomu, že jsme pořád někam vyráželi, bylo to, že nic víc ani nechtěl?

„Málem jsem zapomněl. Něco pro tebe mám.“ Rafe chvilku něco lovil v plášti a potom vytáhl malý balíček, zabalený v kousku černé plsti. „Světlí je vrátili Mirceovi. Mysleli si, že když je tvůj mistr, může ti je předat.“

Rozbalila jsem plsť a do rukou mi spadl balíček starých ohraných tarotových karet. Byly špinavé a zohýbané a růžky chyběly víc než jen několika z nich. Bylo docela překvapení je zase vidět, protože jsem je ztratila během naší katastrofální cesty do Pohádkové říše, kde jsme hledali Myru. Byla jsem ráda, že jsem se odtamtud dostala živá, a o věcech, které jsem tam nechala, jsem ani moc nepřemýšlela. Jedna karta se najednou zcela bez mé pomoci z balíčku zvedla. „Kejklíř!“ spustil zvučný hlas dřív, než jsem ji zasunula zase zpátky do balíčku a ten pak do kapsy šortek. Na klidu duše mi to nepřidalo. Má stará guvernantka nechala balíček očarovat, takže ohlašoval celkovou spirituální situaci okolí. Původně to měla být jenom legrace, ale s postupem doby jsem si všimla, jak depresivně přesné předpovědi jsou. Ať jsem se snažila si to vyložit jakkoli, Kejklíř nikdy neznamenal nic dobrého.

Asi všichni znáte ty chlapíky, kteří na poutích a podobných akcích provozují „skořápky“ – tři kuličky pod kloboučky? Takoví ti, co za výhru dávají plyšáky, kteří jsou ale všichni plesniví proto, že je ve skutečnosti nikdo nikdy nevyhraje? Kejklíř je něco hodně podobného: takový stánkař nebo podfukář, který vás přinutí uvěřit skoro všemu. Můžete se mu vyhnout, ale musíte si dávat velký pozor, protože nikdy jako podvodník nevypadá. Karty sice byly bezpečně uklizeny, ale ta maličká tvář kejklíře jako by se mi pořád vznášela před očima. Má představivost mu navíc propůjčila Pritkinovy jasně zelené oči. Netušila jsem, jak daleko je ochotný zajít, aby zajistil, že to tajemné kouzlo zůstane ztraceno. A když Mircea zemře, můj největší důvod pro nalezení Kodexu zemře s ním. Možná si Pritkin myslel, že jedna malá smrt není za zachování tajemství příliš vysokou cenou.

Hlavně když se jednalo o život upíra.

Kapitola 4

„Rafe mě chvíli tiše sledoval a potom si odkašlal. „Možná existuje jedna alternativa.“

Čekala jsem, ale on tam jenom tak seděl a pohyboval ústy, ale žádný zvuk nevycházel. „Poslouchám.“

„Nemůžu ti to říct,“ hlesl nakonec s poraženeckým výrazem. Takže ten Mirceův příkaz nakonec ledabylý nebyl. Podívala jsem se na Billyho, který si jenom povzdechl a pokrčil rameny. Převtělování neměl rád, ale je to dobrý způsob, jak se někomu vplížit do myšlenek a sesbírat různé zatoulané informace. Pochybovala jsem o tom, že by Mircea Rafeovi zakázal na to, co nechtěl, abych se dozvěděla já, i jenom pomyslet.

„Zruš svůj štít,“ řekla jsem mu, „a podrž tu myšlenku.“

Rafe se tvářil nervózně, ale protože mu Billy o několik sekund později vklouzl pod kůži, zřejmě udělal, oč jsem ho požádala. Rozhlédla jsem se kolem a zapřemýšlela o tom, co by asi turisté řekli na to, že jenom pár metrů od nich právě duch posedl upíra. V porovnání s tím by jim nacvičená představení u Danta připadala jako celkem slabá show. Potom se Billy z Rafea na druhé straně vynořil a tvářil se vylekaně. „Ale sakra, to ne!“

„Cos viděl?“

„Nic. Vůbec nic.“

Tomu jsem nevěřila. „Lžeš.“ Billy sice má hodně charakterových vad, ale nelže. Mně ne. Zatnul zuby a v očích měl tak neobměkčitelný výraz, jaký jsem u něj neznala. „A jestli ano, tak jenom pro tvé dobro!“

Podle pověstí existují čtyři hlavní důvody, proč se duchové smrtelníkům zjevují: aby je pokárali, varovali, přivolali nebo jim poradili. Já bych k tomu mohla ještě pár důvodů přidat: aby je naštvali, v něčem jim bránili, nebo – a to byl případ Billyho Joea – aby někoho opravdu vytočili. „To posoudím já!“ řekla jsem rozzlobeně.

„A žes toho zatím posoudila, co?“

„Prosím?“

„No, pokaždé, když se zapleteš s upíry, vyjde z toho něco špatného.“ Billy zvedl tři přízračné prsty. „Tomas. ‚Ach, Billy, to je prostě jenom sladký kluk z ulice, který potřebuje domov.‘ Sladký kluk, který čirou náhodou byl upírem v přestrojení, který tě zradil a málem tě nechal zabít!“ Jeden prst schoval. „Mircea. ‚Ach, Billy, já ho přece znám odjakživa, toho se přece nemusím bát.‘ Ano, ale jenom do té doby, dokud na tebe neuvalil ten zatracený geis a nevmanévroval tě do celé té záležitosti s Pýthií.“ Další prst zmizel, takže jsem se chvilku dívala, jak mi ukazuje velice neslušné gesto. „Už víš, proč mi to trochu dělá starosti?“

„Ale týká se to mě!“ připomněla jsem mu napjatě.

„Nebude se ti to líbit.“

„Mně se to nelíbí už teď. Tak mi to řekni!“ Barman se na mě díval a maličko se usmíval. Asi si říkal, proč křičím na celý bar.

„Ten tvůj kamarádíček si něco zjišťoval,“ říkal Billy evidentně nerad, „a doslechl se něco, co se říká. Ale asi to bude víc než jenom pověra. O tom Kodexu lidi spekulují celá staletí…“

Rafe zavrtěl hlavou a pak se znovu chytil za krk. Barman se začal zvolna sunout pryč. Sice jsem se na něj usmála, ale výraz v jeho očích jasně říkal, že si myslí, že jsme cvoci. Což by mi nevadilo, pokud bych s ním z poloviny nesouhlasila. „Billy!“

Povzdechl si. „Takže se říká, že ten Kodex nebyl nikdy ztracený, ale že ho celou dobu mají mágové, kteří si to, že je ztracený, vymysleli proto, že nechtějí, aby ho někdo hledal.“

„No paráda,“ pronesla jsem naštvaně. „To poslední, co potřebuju, je další konflikt s Kruhem.“

„Cass,“ dodal Billy skoro něžným hlasem, „existuje víc než jenom jeden.“

Chvilku trvalo, než jsem pochopila, co tím myslí; potom se můj pohled automaticky stočil k Rafeovi. „Mají ho černí?“ zašeptala jsem s jedovatým podtónem.

Černý kruh je skupinou uživatelů černé magie, lidí bez skrupulí ohledně toho, jak získají moc nebo co s ní udělají. Nedávno se s několika odpadlými upíry spojili proti Stříbrnému kruhu a Upírskému senátu ve válce, která hrozila, že zachvátí celý nadpřirozený svět. Mně se zatím dařilo držet se od ní stranou. A vážně jsem chtěla, aby to tak zůstalo. Alespoň že měl Rafe dost cti na to, aby se tvářil trochu zahanbeně. „Já se snažím nedělat si žádné další nepřátele,“ řekla jsem upjatě.

„A jestli Mircea chce zaútočit na nějakou základnu temných, tak na to má své lidi,“ zdůraznil Billy. „Na to sakra určitě nepotřebuje nás.“

Souhlasně jsem přikývla. Billy projednou mluvil velice rozumně. Rafe se tvářil zmateně, protože Billyho nemohl slyšet, když už v něm takříkajíc nebydlel. „Mircea má schopnou stáj –“ začala jsem, ale Rafe mě hned vzrušeným gestem přerušil.

„Nikdo z nich nic neudělá,“ zaskřehotal. Obešla jsem bar, abych mu podala trochu vody.

„Proč ne? To chtějí, aby umřel?“

„Ne!“ Rozčileně se kolem sebe rozhlížel, ale jeho výkřik úplně zanikl v lomozu hudby a v hukotu konverzace. Stejně se ale naklonil přes bar a ztišil hlas do šepotu, takže jsem mu prakticky odezírala ze rtů. „Možná existuje pár takových, kterým se nelíbí jejich současná pozice a kteří si myslí, že by jim kdekoli jinde bylo lépe, ale většina jich je dost chytrých na to, aby viděli…“ Hlas se mu vytratil.

„Aby viděl… co?“

Rafe si sklenici, kterou jsem mu podala, vzal, ale nenapil se. Odložil ji a začal oběma rukama podvědomými nervózními pohyby přejíždět po barovém pultu. „Že kdyby byl Tony pryč a Mircea mrtvý, nezbyl by nikdo, kdo by nás chránil. Rodina by byla roztržená a každého by si vzal nějaký jiný mistr, který by nás zrovna potřeboval k posílení vlastní moci. A ti nás ani nechtějí znát, Cassie; těm bychom byli fuk. Pro ně bychom byli jenom zboží, nic víc. Věci, které se použijí, a když už je přestanou bavit, zbaví se jich.“

V duchu jsem si vynadala za to, že jsem to nedomyslela tak daleko. Mirceova smrt by samozřejmě byla mnohem víc než osobní tragédií – to kvůli jeho pozici rodinného patriarchy. Pro lidi jako Rafe by to bylo vyloženě zničující. Ten nikdy nechoval respekt k Tonymu, pro kterého pevný prst na spoušti znamenal víc než nějaký geniální umělec. Ale u něj přinejmenším znal pravidla domu a věděl, kam v jeho hierarchii patří. V nové rodině by musel o svou pozici neustále bojovat – možná i celá desetiletí. A Rafe není žádný bojovník. Toho, aby pro sebe vydobyl nové místo, by se nemusel dožít.

„Tak proč mu nějak nepomůže rodina?“ nechápala jsem. „Jejich zadky jsou v ohrožení stejně jako ten jeho!“

„Protože to Konzulka zakázala!“ zašeptal Rafe. „A já riskuji její hněv už jenom tím, že jsem tady!“

Aha, takže to vysvětlovalo tu nervozitu. „Proč by to dělala? Přece potřebuje Mirceu živého!“ Jakkoli obávanou Konzulka byla, v to, že by válku vyhrála sama, nemohla ani doufat. Senát byl přesně tak silný, jak silní jsou jeho členové, a v boji nebo kvůli zradě už jich ztratil víc než čtvrtinu. Nemohla si dovolit přijít i o Mirceu.

„Řekla, že všechno, co se dalo udělat, už je uděláno a že kdybychom se do toho vměšovali, věci by to jenom zhoršilo. Já ale myslím, že je za tím víc než jenom to. Ty jsi logicky jedinou osobou, kterou bychom měli vyhledat, a ona nechce, abychom ti pomáhali.“

„Ale já se snažím pomáhat!“ Ze zrušení geisu bych měla stejný prospěch jako Mircea, a kdybych měla jmenovat jednu věc, které by Konzulka měla rozumět, tak je to vlastní zájem.

„To já vím, Cassie. Ale ona to neví. Myslí si, že se na něj za to uložení geisu pořád zlobíš a možná se snažíš nějak pomstít. Ví, že mu nemusíš pomáhat; jakmile zemře, geis se zruší –“

„Ona vážně věří tomu, že bych to udělala? Že bych jenom přihlížela tomu, jak umírá?“

Rafe sevřel ruce na barovém pultu. „Nevím, co si může myslet za normálních okolností. Ale tyhle normální nejsou! Jsme ve válce a ona se bojí, že ho může ztratit. Co víc, ona se bojí tvé moci. Strach není emoce, kterou by cítila nějak často, ale když už strach přijde, má sklony k přehánění. Možná kdybys s ní promluvila…“

Střelila jsem po něm pohledem, ale s odpovědí jsem se neobtěžovala. Měla jsem podezření, že Konzulčin plán zbavit Mirceu kouzla by mohl zahrnovat i zabití toho, kdo ho uložil. Což jsem kvůli výše zmíněným zmatkům s časovou linií byla já.

„Mircea neumře,“ řekla jsem ve snaze přesvědčit kromě Rafea i samu sebe. „Je to přece člen Senátu, ne nějaký novorozenec!“

Rafe neodpověděl. Místo toho zvedl ruku a otevřel dlaň, abych viděla tenkou platinovou sponku do vlasů. Hned jsem ji poznala. Na rozdíl od spousty pradávných upírů si Mircea na oblečení ve stylu svého mládí nepotrpěl. Sama jsem ho v takovém viděla jenom jednou a to je měl jako politické prohlášení. Preferoval jednodušší a moderní oděv a jediným vnějším znakem jeho původu byla délka jeho vlasů. Jednou mi řekl, že krátké vlasy v jeho době nosili jenom otroci a sluhové a že tento předsudek nedokázal nikdy překonat. I tak ale moderním konvencím ustoupil tím, že si vlasy u krku spínal. Touhle sponkou.

Stála jsem od ní dobrého půl metru a ze všech sil jsem se snažila nespustit vidění. Dost tvrdé bylo jenom samotné pomyšlení na Mirceu; pohled na něj jsem riskovat nemohla. Ale tentokrát mi opatrnost nebyla k ničemu. Prudce mě zasáhla vlna obrazů a smetla mě. Zamrkala jsem, abych se soustředila na novou scénu, a v uších mi z náhlého klidu zvonilo. Malé plameny svíček vrhaly kaluže vodově zlatavého světla na velkou postel, o několik schodů vyvýšenou nad zbytek místnosti. Měla jsem dojem, že jsem se ocitla v nějakém útulném prostředí – tmavé dřevo, měkké koberce a spousta těžkého starožitného nábytku – ale nedokázala jsem se na ně soustředit. Veškerou mou pozornost zaujalo to tělo ležící pod zmuchlanými peřinami, jehož porcelánově bílá pleť ostře kontrastovala s povlečením barvy čokolády. Tmavomodré stíny zjemňovaly čisté a silné linie, jimž propůjčovaly jemnou eleganci, jak to elektřina prostě neumí. Pozorovala jsem roztančené zlatooranžové prsty odlesků ohně na Mirceových svalech a konečně jsem porozuměla kouzlu světla svíček.

Rozepnul si košili, ale nechal si ji, a bylo to jeho jediné oblečení. Byla na něm přilepená, ta tenká bílá látka byla natolik nasáklá potem, až byla skoro průsvitná. Můj mozek zaznamenal rychlou sérií obrazů, z nichž žádný mě nevyváděl z rovnováhy: bradavky stažené do tvrdých špiček, třesoucí se břišní svalstvo, hladké a napínající se boky, oči v barvě tekutého jantaru. Tělo, už tak zmítané bolestí, sebou škublo a zkroutilo se v křeči. Prohnul se v zádech, vypnul hruď a napjal všechny svaly, až se zdálo, že se mu zlomí páteř. Prsty bezmocně přejížděly po vlhkém povlečení a boky se mu třásly, jako by právě doběhl maraton. Hlava se zapírala o polštáře, zuby měl sevřené a šlachy na krku modře vystouplé. Hleděla jsem na něj a srdce mě bolelo tak, až jsem ho chtěla popadnout a přitisknout k sobě, jako by ho to snad mělo udržet v bezpečí. Místo toho, aby nás to oba zahubilo.

Křeč konečně povolila, údy se mu uvolnily a on zůstal ležet na zádech; pořád dýchal ztěžka a několik minut sebou občas trhl. Ke krku se mu přilepilo pár kadeří lesklých tmavých vlasů. Ty, kromě jeho očí a těch tmavě modrých žil, viditelných těsně pod kůží, představovaly jeho jediné barvy.

Z obličeje mu pro jednou zmizela obvyklá příjemná maska, vypadal zoufale hladově, skoro až divoce. Oči měl doširoka otevřené a pevně soustředěné na strop a něco si mumlal drsným a nesrozumitelným hlasem. Potom se odmlčel a sevřenými pěstmi svíral vlhké prostěradlo pod sebou. Na rtech měl krvavou šmouhu v místech, kde si je během záchvatu prokousl. Slízl ji a přelétl místnost svým ostrým pohledem. I přesto, že jsem tam ve skutečnosti nebyla, i přesto, že mě opravdu nemohl vidět, mě najednou probodl párem horečnatých a ohněm ozářených očí.

„Cassie!“ Mé jméno vyslovil napůl mazlivě, napůl je zasténal.

Ocitla jsem se na posledním schůdku, jako by mě svým hlasem přivolal. Nepanikařila jsem – vidění pro mě úplně neobvyklou záležitostí nejsou – ale tohle konkrétní mi sdělovalo něco víc než jen pouhé obrazy. Vnímala jsem opravdu všechno: naleštěné dřevo sloupku postele, vonící včelím voskem, těžké hnědé sametové závěsy postelí, svázané měkkou saténovou šňůrou s hedvábnými třásněmi na koncích, které mi hladce klouzaly mezi prsty. Ve vidění se mi nikdy nic takového nestalo.

Pomalu mi došlo, že jsem se možná mohla omylem přemístit, ale to se mi zdálo nemožné. Od té doby, kdy jsem se stala Pýthií, jsem já ovládala svou moc, ne ona mě. To já jsem rozhodovala, kdy a kam se přemístím. Začala jsem ustupovat, když se jedna roztřesená ruka zvedla a přejela mi po stehně, a já jsem na kůži cítila její horečné teplo. Samozřejmě jsem se mohla mýlit. Zamotané vlasy mu bezvládně visely a lícní kosti ostře vystupovaly pod pletí, která vypadala jako plná podlitin. I přesto, jak pevné tělo měl, vypadal vyčerpaně. Oči ale byly stejné – spalující, třpytivé, nebezpečné. Intenzita pohledu v nich způsobila, že mě napadlo, jestli bych nakonec přece jen neměla začít panikařit – zvlášť když mi naskočila husí kůže, ale nebylo to strachem. Bez varování se mi podlomily nohy. Padla jsem do prohlubně, vyhřáté jeho tělem; jeho vůně ulpěla jako omamný opar na všem, čeho se předtím dotýkal. Byla pižmová a skoro i chutná, obklopovala mě jako něco temného a sladkého a divokého. Zamíchalo mi to myšlenky, můj mozek se toho snažil pobrat příliš mnoho najednou: povlečení z pevného a starodávného plátna, vyrobené tak jemně, že mohlo být hedvábné; prachové částečky, které se ve světle svíček třpytily jako zlatý prášek; po vlasech mu sklouzlo pár kapek potu, které mi dopadly na tvář jako slzy, hmotnost jeho těla na mém. Stehno, které mi tlačil mezi nohy, bylo pevné a krev měl teplou. Tvrdě se zmocnil mých úst, rtů i zubů, skoro jako nějaký divoch. Kousl mě do spodního rtu, až to píchlo, a potom ty otlaky olízl několika rychlými pohyby, jimiž je zklidnil jen natolik, aby byly při dalším kousnutí ještě citlivější. Něco na mě zavrčel a jeho slova sice žádný smysl nedávala, zato ta myšlenka byla jasná jako křišťál: Moje.

Právě když jsem nabyla dojmu, že na celém světě neexistuje nic než jeho zkušená ústa, začal mé tělo objíždět rukama, klouzal jimi přes boky a břicho, potom zase nahoru k prsům a ramenům, ke krku a zase dolů. Tenoučké PVC vodilo teplo skoro stejně dobře jako holá kůže; pálil mě každý dotek, každý majetnický přejezd jeho rukou říkal „moje“ i bez nutnosti to vyslovit nahlas. S hladem, který geis způsoboval, jsem žila už natolik dlouho, že jsem si na něj skoro zvykla a skoro jsem zapomněla, jaké je cítit uspokojení, až mi to teď připomnělo teplo jeho dotyku. Prsty mě svíral tak, že jsem si mohla být jistá, že to odnesu modřinami, ale sotva jsem si toho všímala. Po dalším svůdném kousnutí následoval pomalý mazlivý polibek. Zasněně jsem zavřela oči, zatímco jsem byla označována jeho rty a zuby a jeho ruce po mně až návykově klouzaly.

Jeho pocity prostřednictvím našeho pouta rezonovaly tak hlasitě, jako kdyby mluvil, a já jsem cítila, jak je nade mnou tvrdý. Bolelo mě to, že jsme byli pořád odděleni, stále ještě samostatné bytosti, když nás geis chtěl mít jako jeden celek. Byla to hluboká a dutá bolest, jako hlad, který se už dostal za hranici hladovění až do místa, kde potřeba je touhou, která pak přejde v dlouhou a hlodavou nicotu. V souvislosti s jídlem jsem takový hlad nikdy nezažila, ale i tak jsem to poznala. Hlad může mít hodně podob.

Celý svůj dospělý život jsem strávila novými a novými začátky. Neustále jsem před někým utíkala, před Tonym, před Senátem nebo před Kruhem, nikdy jsem nezůstávala na jednom místě delší dobu, nikdy jsem se ani nesnažila s někým seznámit, protože jsem se zase brzy vydala jinam a zanechala je jejich osudům. Naučila jsem se nechtít žádné věci a na ničem nelpět, protože kdybych si zvykla, že něco někde mám, bylo by pak mnohem těžší to nechat a jít. Na všechny lidi kolem sebe jsem se dívala paranoidníma očima a všechny – potenciální přátele, nepřátele, milence – jsem se snažila udržet v bezpečné a bolestivé vzdálenosti. Ten hlad mezitím narůstal, celou tu dobu, hlad po někom, kdo by zůstal, kdo by tu byl navždycky, kdo by byl můj.

A teď mi tu geis velice lákavě šeptal, že bych to mohla mít všechno: Mirceu, rodinu, celý svět, který jsem chápala a který chápal mě. Jsem sice člověk, ale jako jeden z nich jsem nepřemýšlela. Jak moc jiná jsem byla, jsem si uvědomovala až teprve těch několik posledních týdnů, kdy jsem se ztratila v moři lidské magie, která nedávala žádný smysl, v lidském uvažování, které jsem nechápala, a lidských sporů, jež mohly skončit mým zničením. Najednou jsem cítila intenzivní touhu po studené kůži, klidných hlasech a po očích, které toho už tolik viděly. Po domově. Akorát že už jsem moc z toho neměla. Mám totiž jenom samu sebe, pomyslela jsem si, když jsem prsty hladila ostré linie jeho lícních kostí. Jediné místo, kde jsem se opravdu cítila doma, bylo tím úplně posledním místem, kam bych kdy šla.

Mé ruce se mu samy zabořily do vlasů a dokonce i mozek se to snažil brát stejně jako všechny ty věci, které jsem vždycky chtěla, ale nemohla je mít. Mé obvyklé škatulkování a hledání kompromisů ale nezabíralo. Žádná část mého já nechtěla slyšet: „Později!“ nebo: „Počkej!“ nebo: „Je to moc nebezpečné,“ ne, když se mi ty temné prameny proplétaly mezi prsty, obtáčely se mi kolem zápěstí jako hedvábná pouta, byly přesně tak měkké, jak vypadaly, a byly krásné, tak neuvěřitelně krásné!

Zatímco mezi sebou můj hlad a hluboká touha bojovaly zápas na život a na smrt, zkoumala jsem jeho tělo. Chtěla jsem ho, a moc! Když jsem rukama přejížděla po křivkách jeho nohou do prohlubní pod koleny a na hřeben jeho stehen, ruce se mi třásly. Nestačilo to, a bylo toho příliš mnoho. Zoufale jsem se odtamtud potřebovala dostat, ale nikdy v životě jsem nikde nechtěla tolik zůstat. Popadla jsem košili a stáhla mu ji z paží. Ramena měl dost široká na to, abych se musela natáhnout, jestli jsem je chtěla obnažit, a když jsem je přejížděla rukama s dlaněmi kluzkými potem, měl svaly napětím samý uzel. Tohle bych mohla mít, namlouvala jsem si, jenom na chvilku, na několik kradmých sekund předtím, než udělám rozumnou věc a zmizím odtud.

Hladila jsem mu biceps až k těm pevným křídlům jeho klíčních kostí a k silnému sloupu jeho krku. Mircea byl samé dlouhé a elegantní linie, všechny úhly měl zkosené štíhlými svaly, měl prostě klasické tělo běžce, plavce, šermíře. Dotkla jsem se tváře a přejížděla po linii čelisti, kde se bezmocně chvěl jeden sval, ke rtům, které se pod mým dotekem otevřely.

Když jsem kopírovala křivku plného spodního rtu, přejel mi jazykem přes prsty zrovna tak, jako mi jeho hlas přejížděl po kůži. Naše oči se setkaly a já jsem cítila, že kdybych se neuhlídala, mohla bych do těch jantarových očí spadnout na celé týdny. Čekala jsem, že mě políbí, ale jeho rty si místo toho našly mou klíční kost a pevně ji sevřely, jazykem mi po ní přejížděl sem a tam, než se zase vrátil zpátky ke zkoumání citlivé kůže krku.

Otřel se o mě zuby a já jsem hned ucítila, že mě kousne jako upír, ale strach jsem necítila. Cítila jsem se uvolněná, odbrzděná, vznášela jsem se skoro jako bez gravitace, ale strach jsem necítila. Nepatrně ustoupil a jednou po mně pomalu a majetnicky přejel jazykem přímo tam, kde mi tepal pulz, a pak jsem zase ucítila zuby. Neměly to tupé zakončení jako lidské, ale jako břitvu ostrou připomínku toho, co přesně je se mnou v posteli. Já jsem se ale ještě pořád nebála. Protože mě Mircea nikdy nekousl.

Jenom mi stiskl maso nad krční žílou, dost silně na to, abych to cítila, a nechtěl mě pustit. Byl to takový lehký a nebolestivý pocit, ale můj pulz tvrdě tloukl proti tlaku jeho rtů, a když jsem polkla, dostavila se jakási klaustrofobická bolest.

„Mirceo,“ začala jsem a cítila, jak mi tesáky pronikají do těla.

Na jeden mrazivý okamžik se mi srdce v hrudi zajíklo, jak se nemohlo rozhodnout mezi tím, že by si protepalo cestu z hrudního koše ven, nebo se prostě nadobro zastavilo. Já jsem se ale nemohla soustředit na to, co může ta jeho porucha ovládání znamenat, protože bolest hned vystřídal beztížný záchvat čiré touhy. Zatímco do mě zuby pronikal hlouběji, naše boky se o sebe otíraly, taková jasná agónie narušovaná stroboskopickými záblesky intenzivního potěšení, všechno splývalo do surrealistické vlny pocitů, stoupaly a klesaly s každým sinusoidním pohybem jeho těla. Začala jsem vydávat zvuky – vysoké a přidušené kvílení a slabé vzdechy, které vůbec nezněly jako ode mě. Když se Mircea začal krmit, prohnula jsem se a ten pocit mnou prolétl s téměř slyšitelným zasyčením. Zdálo se, jako by uvolňoval některé části mého těla, které byly příliš napnuté po příliš dlouhou dobu, jako když gumičku natáhnete až za její hranice. Nakonec to povolilo s prasknutím, které jsem cítila až na kost, jako když vymknutý kloub najednou zaskočí zpátky na místo. Naprostá správnost toho všeho mi vyrazila dech a v žilách mi krev pobrukovala, že tohle je, kam patřím – sem, přesně sem a jenom sem. Užasle jsem vydechla, a když jsem se v Mirceově objetí uvolnila, spadlo ze mě nepopsatelné napětí.

Cítila jsem, jak do něj má krev prudce proudí, teplá a živá a pulzující. Zkusila jsem ho odstrčit, ale mé ruce si místo toho našly jeho ramena a přitáhly ho blíž. Jednu ruku mi Mircea zapletl do vlasů a druhou mě tiskl za boky, až jsme splynuli v jeden celek…

A pak jsem seděla u moře a zelenomodrá voda mi omývala prsty u nohou, napůl zahrabané v písku. Divoce jsem se rozhlížela, byla jsem dezorientovaná a čekala jsem, že na mě někdo odněkud zaútočí. Skulila jsem se a lehla si bokem na písek, abych představovala menší cíl, a na okamžik mě oslepilo slunce v očích. Ztuhla jsem jistotou, že této výhody někdo využije, aby se ke mně připlížil, ale nic se nestalo. Několik sekund jsem mrkala, až jsem zase začala vidět jasně, ale viděla jsem jenom slunce a oblohu a písek – a pomalu se rozpadající malý chrám na vrcholku jednoho skalnatého kopce. Pořád se nic nedělo. Po chvíli se mé srdce přestalo snažit vyskočit z hrudi a i dýchání se vrátilo blízko k normálu. Ležela jsem tam a pozorovala hejno malých hnědých ptáčků, snášejících se ke střeše chrámu a zase stoupajících vzhůru; zdálo se, že tam asi mají hnízdo. Kromě vln, šplouchajících mi kolem kotníků, byli tím jediným, co se na celé pláži pohybovalo. Konečně jsem se posadila, a když na mě nic neútočilo, klekla jsem si. Můj mozek už opustilo dost adrenalinu na to, abych dokázala znovu myslet, takže jsem věděla, koho bych měla vidět. Ta bytost, která kdysi vlastnila mou sílu, se mi už předtím zjevila v podobné situaci. Chodit na návštěvy v těch co možná nejméně vhodných chvílích mu asi přišlo velice zábavné. Po písku poskakoval jeden z hnědých ptáčků a nohama do něj dělal celkem nezřetelné otisky, které ale zase stejně rychle zaplnila voda. Kdykoli vlny ustoupily, rozeběhl se po mokrém písku, jestli tam po nich nezbylo nějaké jedlé sousto, a potom s nimi uháněl k pláži, kdykoli se zase vracely. Nakonec ho ta hra unavila, přeskočil na mě a hledal, čeho se chytit. Zamrkala jsem, a když jsem oči znovu otevřela, na písku vedle mě ležel pohledný blonďák v trochu moc krátké tunice. Na vteřinku jsem si myslela, že zalehl toho ptáčka, ale potom mi došlo, jaká je pravda.

„To všechno jsem já, Herofilo,“ řekl a rozmáchl se. „Vlny i písek a samozřejmě i slunce, ale v této podobě je konverzace jednodušší.“

„Jmenuji se Cassandra!“ vyštěkla jsem.

Když jsme se setkali poprvé, pojmenoval mě podle druhé Pýthie v Delfách, ve své starověké svatyni. Zřejmě to měl být nějaký druh panovnického titulu, ale protože jsem nevěděla, jak vykonávat práci, kterou představoval, nepřipadalo mi vhodné ho používat. Ani nemluvím o tom, že jak už to u některých jmen bývá, tohle mě dost štvalo.

„Kdes byl?“ ptala jsem se zostra. „Slíbils, že mě budeš trénovat. To se nevykládá tak, že mě necháš celý týden na holičkách! Víš, jak málo chybělo k tomu, abych to celé podělala?“

„Ano. Proto jsem tě odtamtud vytáhl sem.“ Zvedl ke mně pohled od mořských řas, s nimiž si pohrával. Na rozdíl od našeho posledního setkání se mi nezdálo, že by byl pokrytý zlatým prachem. Do tváře jsem mu ale pořád neviděla, vnímala jsem ji jenom jako ovál světla. Nebylo to majestátní, spíš divné – jako bych si povídala s nějakou přerostlou lampou. „Takto už pokračovat nemůžeš. S tím geisem se musí něco udělat – velice tě to rozptyluje.“

„Rozptyluje?“ Dokázala jsem pro to vymyslet spoustu názvů, ale tento popis jsem na seznamu neměla. „Mircea umírá a já jsem nejspíš další na řadě!“

„Ne, jestli získáš Kodex. Odpověď, kterou hledáš, v něm je.“

„To vím! Nevím ale, kde je nebo jak ho najít. Všechny stopy, které jsme zatím měli, nás zavedly do slepých uliček, a ta poslední dokonce do slepé a mrtvé! Nebo jsi včera nedával pozor?“

Přestal splétat řasy a jako náramek mi je připnul kolem zápěstí. „Kdyby to bylo tak jednoduché, nebyla by to zkouška.“

„Já žádné další zkoušky nepotřebuju, potřebuju pomoc!“

„Veškerou pomoc, kterou potřebuješ, už máš.“

„Asi jsem ji musela nějak přehlédnout!“

„To, co potřebuješ, najdeš, až to začneš potřebovat. To je možná tvůj největší dar, Herofilo. Přitahuješ k sobě lidi.“

„To jo, akorát to vypadá, že mě všichni chtějí vidět mrtvou.“

Zasmál se, jako kdyby mé blížící se úmrtí bylo tou nejzábavnější věcí, jakou za celý den slyšel. „Slíbil jsem, že tě vycvičím. Dobrá, takže tady je tvůj první úkol. Najdi Kodex a zruš ten geis, předtím než způsobí ještě větší komplikace.“

„A co když to nedokážu?“

„Vkládám do tebe veškeré naděje.“

„To ti nezávidím.“

„Podaří se ti to, tím jsem si jistý. A když ne,“ řekl a lhostejně pokrčil rameny, „tak si tu pozici nezasloužíš.“

A pak už jsem byla zase zpátky, přilepená na těch silných, holých ramenou, a prsty mi klouzaly po potem zjemnělé kůži. I pro někoho zvyklého na to, jak náhle vidění přicházejí a zase odcházejí, to byl trochu šok. Hlavně proto, že Mircea se ještě pořád krmil a že to pořád bylo úžasné. Nikdy jsem se s nikým necítila takto spojená, tak ukotvená, s nikým tak blízká, a teď jsem chtěla, aby to trvalo věčně. Po chvilce jsem si ale uvědomila, že přesně o tohle se to už snaží samo. Nepřestával ani přesto, že mi srdce hromově dunělo v uších, před očima mi plavaly drobné skvrnky a že jsem dýchala přiškrcenými vzdechy.

„Pusť mě, Mirceo,“ řekla jsem s ohledem na ty tesáky v krku tak zřetelně, jak jsem mohla. Nic se nestalo, pokud nepočítáme pevnější stisk ruky na mém boku, ruky i přes látku horečnatě horké. „Mirceo! Jestli mě nechceš zabít, pusť mě!“

Co nejsilněji jsem ho odstrčila; v tu chvíli jsem se ani nestarala o to, že bych si tím pohybem mohla roztrhnout krk, hlavně jsem ho chtěla dostat pryč. Ruce jsem na jeho ramenou měla v nepřirozeném úhlu a svou silou jsem se s ním nemohla v žádném případě rovnat, ale zřejmě se k němu z té akce přece jenom něco dostalo. Přestal.

Cítila jsem, jak uvnitř váhá, jak potřeba soupeří s tou trochou rozumu, který mu zůstal, a dlouhou dobu jsem skutečně nevěděla, kdo vyhraje. Potom se pomalu, jako kdyby se pohyboval pod vodou, odtáhl a jeho zuby ze mě čistě vyklouzly.

„Cassie.“ Vypadal omámeně a hlas měl hrubý a trochu nejistý. „Myslel jsem, že se mi zdáš.“

Dívala jsem se mu do očí jako v mrákotách. „Myslím, že se ti asi zdám.“

Díval se na mě, drsně polykal, horečnatý lesk v jeho očích byl ještě jasnější – jako narkoman, když si střelí dávku. „Tak to se mi sny zlepšují.“

Políbila jsem ho; rychlé zamotání jazyků, teplo a měkkost. „Pracujeme na jednom řešení.“

„Já vím.“ Odmlčel se a rozhlédl se po místnosti, jako by čekal, že někoho nebo něco uvidí. Když nikoho neviděl, padl zpátky na postel, a když se ode mě odtahoval, projel jím silný třas.

„Ty víš? A jak?“ Jedinou odpovědí bylo sevření svalů pod mýma rukama. Zavřel oči, aby se mi nemusel dívat do tváře. „Musíš jít, Cassie.“

Byla to dobrá rada, nedávalo ale smysl, že ji dával Mircea mně. Já jsem dobře věděla, proč dělám všechno pro to, abych dokončení geisu zabránila, ale on k tomu neměl důvod žádný. Pro něj by to znamenalo ukončení současných muk, navíc by získal cenného sluhu. Pro něj v tom žádná nevýhoda nebyla.

„Copak ty nechceš geis dokončit?“ Zeptala jsem se pomalu, aby mi něco neušlo.

„Ne.“ Jeho pěsti se na prostěradle sevřely dost tvrdě na to, aby mu zbělely klouby. „Chci, abys odešla!“

„Já to nechápu –“ Bez přemýšlení jsem se dotkla jeho ramene; mozek jsem měla ještě zamžený tím kouzlem, a on sebou trhl, jako kdybych ho udeřila. Prudce ode mě ucukl až na druhou stranu postele a tam se posadil čelem ke zdi. „Běž, Cassie! Prosím.“

„Ano, dobře.“ Rozhodně se dělo něco divného, já jsem ale neměla čas to zjišťovat. Ozvalo se něco jako zapráskání výstřelu, a já jsem vyskočila, než jsem si uvědomila, že to na mě nikdo nestřílí. Silný sloupek postele, kolem kterého měl Mircea obtočenou ruku, se zlomil na dva kusy jako křehká větvička.

O jeden úder srdce později jsem už letěla a místnost za mnou spolkla tma. Hodně jsem mrkala a snažila se vyjasnit si vidění, a když jsem znovu otevřela oči, byla jsem zpátky v baru. Když mě barman uviděl, okamžitě vystartoval a utekl do zadní místnosti. Nepřítomně jsem se za ním dívala. Potom jsem v zrcadle za lahvemi s alkoholem zahlédla samu sebe. Odráželo široké oči, zarudlé tváře a polibky naběhlá ústa. Přitiskla jsem si ruku ke krku a za chvilku jsem viděla, že je červená. Nevěřícně jsem na krev na dlani zírala a zkusila jsem něco říct. Nepovedlo se to.

Rafe mi podal ubrousek, který jsem si přitiskla ke krku, a ve rtech mi stále pulzoval Mirceův polibek. Divokou bolest za žebry mi způsobovalo už to, že se mě přestal dotýkat, jako kdyby mi zanechal otisky prstů někde hlouběji než jenom na kůži. „Teď už to chápeš?“ zeptal se Rafe tichým hlasem.

Pomalu jsem přikývla. To nebylo žádné vidění. Nevědomky jsem se přemístila přímo k Mirceovi. A jestli jsem já natolik ztratila kontrolu, o kolik horší to muselo být pro něj? Uvědomila jsem si, že geis ho nezabije; přivede ho k šílenství. Aby člověk dokázal tak velký hlad zastavit, dříve nebo později za to zaplatí jakoukoli cenu.

Dokonce si vezme i vlastní život.

Kapitola 5

Crystal Gazing není tím nejrespektovanějším hlasem nadpřirozené novinářské komunity. O mnohém vypovídá už jeho slogan „Všechny zprávy, které se nehodí tisknout“. Ale jeho skandály vyhledávající reportéři jednou za čas přijdou s nějakou story, kterou ty respektovanější noviny odmítají jako obyčejné fámy. A ještě mnohem méně častěji se stává, že se z těch fám vyklubou pravdy.

Ale i když se tam o totožnosti nové Pýthie hodně spekulovalo, ještě nikomu se nepodařilo přijít s mým jménem. Byla to jenom otázka času, já jsem ale cítila vděčnost za každý odklad. Nedostatek nových informací pak umožnil, aby šťavnatější story vytlačily tu mou někam na zadní stránky. Dnešní řvavý titulek se týkal neznámé ženy, která útočila na různá zařízení Kruhu, i když se článek jako obvykle fakty zabýval jen krátce, zato nešetřil výrazy jako „zběsilá dračice“ a „přitažlivá fanatička“. V duchu jsem jí popřála hodně štěstí. Právě její aktivity možná mohly za to, že se ještě nikomu nepodařilo vysledovat mě. Skončila mi pauza, takže jsem ten bulvár zase schovala do skříňky a začala se připravovat na návrat do práce. Má aktuální aktivita na zabití času byla podřízena Casanovovu nikdy nekončícímu hledání nových způsobů, jak něco vydělat. Nějak se mu podařilo jednoho módního návrháře na vzestupu zlákat k tomu, aby si pronajal jeden z předražených obchodů v jeho galerii. Součástí jejich dohody bylo zajištění prostoru pro módní přehlídky na začátku každé nové sezony, navíc i s děvčaty, která mezi výstupy dělala modelky, a s dostatkem poskoků z kasina na těžkou práci. A já jsem samozřejmě byla jedním z těch poskoků.

Vedle mě měla skříňku taková hezká brunetka a obě jsme se na chvilku zastavily, abychom si navzájem porovnaly šaty. Ty její sestávaly ze spousty mrtvolně bledé barvy, náhrdelníku z lebek a ze sukně z vybledlých pažních kostí. Byly usekané v lokti, takže vytvářely efekt minisukně, a pohybovaly se dost na to, aby byly strašidelné.

„Zombie,“ řekla mi a dál si v zrcadle ve vnitřní straně dveří skříňky upravovala rtěnku.

„Prosím?“

„Ale víš, ti, co dělávali nahoře?“

„Myslela jsem, že jsou na cucky.“ Nějak se připletli do cesty lovcům Kruhu, kteří šli po mně. A i když jsou zombies obecně docela odolní, proti skvadře válečných mágů se jim moc dobře nedařilo.

„No jo, jasně. Ale znáš šéfa. Nechce ničím plýtvat.“

„Co to povídáš?“

„Říkal, že takoví zombies, kteří by byli dost chytří na to, aby obsluhovali, ale dost poslušní na to, aby neochutnávali klientelu, se shánějí těžko. Než nějaké takové najde, používá lidský personál, ale chtěl všem nějak připomenout, že to má být zombie bar, víš.“

„Takže jako posbíral části jejich těl na vaše kostýmy?“

„Ale ono to není tak zlé,“ řekla, když si všimla mého výrazu. „Až na to, že mě to prohmátne pokaždé, když si sednu.“

„Cože?“

Zamračila se na svou sukni. „Někdo z nich na mě pořád sahá. Ale když jsem si stěžovala šamanům, řekli, že je nedokážou vyměnit všechny, takže budu muset přijít na to, který z nich to je. Jenomže oni vypadají všichni stejně.“

Chvilku jsme ty scvrklé šedavé věci kolem jejího pasu pozorovaly. Celkem se mi dařilo neotřást se, pokaždé když jí po holé kůži přejel nějaký kostnatý prst, ale mé šaty tak stydlivé nebyly. Stejně jako velká část celé kolekce, i ony měly vlivem kouzla reagovat na náladu nositele. Jejich repertoár by jim mohl závidět kdejaký chameleon. Celé dopoledne zobrazovaly poklidné přírodní scenerie, ale teď přešly do špinavého žlutohnědého oparu, barvy slunečního světla, filtrovaného přes smog.

„Tenhle kostým jsem předtím neviděla,“ řekla brunetka s přimhouřenýma očima.

„Já na přehlídce jenom pomáhám.“

„Jsi modelka? Mně ale řekli, že žádné další holky nepotřebujou.“

„Ne, já jsem tu jenom na věci v zákulisí. Ale ten návrhář chtěl, abysme byly taky oblečené.“

„Aha, tak to jo, teda,“ řekla a uklidnila se. „Já jsem si říkala, že tu něco nehraje. Chci říct, jsi jako v klidu a všechno, jenom ne úplně –“

„Modelový materiál?“ Usmála jsem se, ale mé šaty přebraly sirnatý vzhled žlutošedého panoramatu San Franciska. Fakt skvělé.

„Jo, přesně.“ Při pohledu na nový odstín nakrčila nos. „Brr! Jak to vracíš na hezčí barvy?“

„Nejsem si úplně jistá.“ Návrhář, takový trucovitý blonďák jménem Augustine, by změnou zřejmě stejně nadšený nebyl.

„Hlavu vzhůru,“ řekla mi žoviálně. „Když budeš v zákulisí, tak tě stejně asi nikdo neuvidí.“ Prudce zavřela skříňku, přirazila ji kyčlí a vyjekla, protože ji jedna z mávajících rukou znenadání pohladila. V tu chvíli mé šaty změnily barvu zase na motiv pěkného, slunečného dne.

Hele, bylo to jednodušší, než jsem si myslela.

Jednou z dobrých věcí na mé poslední práci bylo to, že jsem ji mohla získat i pro jednu kamarádku. Ta totiž neměla pas, kartu sociálního zabezpečení ani nebyla nijak zběhlá ve znalosti angličtiny, a já jsem už dlouho přemýšlela nad tím, jak si chce vydělávat na živobytí. Hlavně když její poslední reference byly staré asi tak čtyři sta let.

Našla jsem Françoise v zákulisí a pomohla jí do šatů, takového tuhého bílého pláště s dlouhou sukní a širokými rukávy. Byly sice roztomilé, ale stejně jsem nechápala, co dělají v kolekci, u níž se před objednáním cukají i bohaté čarodějnice. Pak se od jednoho ramene oddělila taková malá tečka, rozvinula osm malých černých nožek a dala se do práce. Z ramene slezla řada dalších teček, které jsem mylně považovala za knoflíky, a následovala ji. Pavouci ve chvíli, kdy byly šaty zapnuté, zakryli polovinu živůtku černou komplikovanou výšivkou, křehkou a složitou jako pavučina, kterou napodobovali. Její vzory byly neustále tkány a rozplétány tak rychle, až to vypadalo, že po celé tkanině explodují hedvábné ohňostroje, z nichž každý vykvetl v unikátním vzoru předtím, než se přeměnil v jiný, ještě složitější. Zatímco si Françoise natahovala rukavice, žárlivě jsem šaty obdivovala. Rukavice měly všechny modelky proto, že představovaly jakýsi jednotící prvek celé kolekce. Ty její byly dlouhé a černé a plnily dvojí funkci, protože ještě navíc zakrývaly jizvy, způsobené před čtyřmi sty lety katanem, který se ve svém řemesle vyznal a natrvalo ji znetvořil.

Narodila se ve Francii sedmnáctého století, kde se také později střetla s inkvizicí, která čarodějnice nijak zvlášť neschvalovala. Sice jim utekla, ale zase se proti své vůli nenechala zatáhnout do Pohádkové říše otrokáři, kteří se snažili rychle vydělat prodejem mladých čarodějek Světlým. K těm jizvám přišla těsně před únosem a ten, kdo si ji koupil – jakýsi šlechtic se žárlivou manželkou –, se je neodvážil léčit. Nakonec odtamtud utekla k Temným bytostem, které se rozhodly, že jim bude užitečnější jako otrokyně než jako jídlo. A ti si jizev samozřejmě ani nevšimli.

Z pohledu Françoise celé to dobrodružství trvalo jenom pár let, ale časová osa Pohádkové říše není stejná jako naše. Když se jí konečně podařilo utéct, byl už svět, který znala, dávno pryč, a ona teď byla jedinou další osobou, o které jsem věděla, že si s ní osud pohrává víc než se mnou. Naštěstí byla vysoká, tmavovlasá a exotická, což byly vlastnosti nikterak ceněné v její době, která upřednostňovala ženy drobné, krásné a tradiční. V naší době to ale stačilo k tomu, aby Augustine nad nedostatkem osobních dokladů přimhouřil oko. A tak se ze včerejší staromódní Amazonky stala supermodelka dneška.

Jakmile byla Françoise připravená a čekala už jenom na líčení, které nepotřebovala, mohla jsem se začít věnovat odchytu zatoulané kabelky. Konečně jsem ji zahnala do kouta mezi stojan na šaty a stěnu. Vrhla jsem se na ni a popadla ji za šupinaté ucho, zatímco sebou mlátila, kroutila se a dělala, co mohla, aby mě poškrábala ve tváři.

Po boku se mi objevil Augustine, ale pomáhat mi se neobtěžoval. Chvilku náš boj sledoval přes horní okraj divoce fialových brýlí, které hrozily, že mu z toho dlouhého nosu každou chvíli spadnou. Vypadaly jako něco, co na sobě mohl mít Elton John, když zpíval Rocket Man, a jejich široké obroučky byly bohatě poseté třpytkami. S bleděmodrýma očima ani s umělecky načesanými kadeřemi moc neladily. Samozřejmě bylo docela těžké si představit cokoli, k čemu by byly vhodným doplňkem.

„Jsou tu nějací lidi, kteří tvrdí, že tě musí vidět,“ informoval mě. „Ale nemají lístky, a upřímně řečeno –“

„Jací lidi?“ zeptala jsem se a hned jsem se začala děsit odpovědi. Ty, kteří by mě mohli považovat za přítelkyni, jsem mohla spočítat na jedné ruce. Kromě Rafea ale nikdo z nich nevěděl, kde jsem.

„No, to já nevím, že?“ zablýskal Augustine očima.

„Proč jenom se několik vteřin před přehlídkou nevykašlu na všechno, co dělám, a nepostarám se o tvé otrhané přátele, kteří ani nejsou na seznamu hostů?“

Nemohla jsem odpovědět hned, protože kabelka zrovna vyhrávala. Už z ní vyrazily čtyři zavalité nohy a zubatý čumák. Teď jí zezadu vyrašil ocas, pokrytý tvrdými nefritovými šupinami, díky němuž získala dost rovnováhy na to, aby se mi vykroutila ze sevření. Skočila na podlahu a vyrazila za opaskem z hadí kůže. Pásek se snažil odplazit pryč, ale kabelka ho chytila za ocas a celou tu svíjející se věc spolkla nadvakrát.

S Françoisinou pomocí jsem ten nevychovaný módní doplněk přitiskla k podlaze a omotala mu kolem čenichu šátek. „Jak vypadají?“

„O to tu právě jde,“ vyštěkl Augustine a pohodil kadeřemi na stranu. „Vypadají, jako by je odmítli z nějaké nízkorozpočtové produkce Středověkého bydlení. Ani nemluvím o tom, jak smrdí. Zbav se jich. Okamžitě.“ Zlostně odkráčel.

Vykoukla jsem zpoza opony, oddělující zákulisí od mola, a snažila jsem se své návštěvníky poznat, ale nebylo to jednoduché. Sál byl přecpaný čarodějkami, na které chtěl Augustine udělat dojem. Zdálo se, že pro letošní léto frčí velké klobouky, protože jsem napřed neviděla nic než pole pestrobarevných kruhů, pohupujících a kývajících se jako květiny ve vánku. Neviděla jsem nikoho, kdo by vypadal, že páchne něčím, co stálo míň než sto dolarů za mililitr. Potom se dvě čarodějnice, které mi částečně clonily výhled, usadily, a já jsem je uviděla.

Augustine se mýlil; nebyli to přátelé.

Začala hrát hudba a první modelka mě loktem odstrčila z cesty a vplula na molo i s kabelkou z leopardí kůže, ostražitě se jí plížící po boku. Sotva jsem si jí všimla, jak jsem soustředila pohled na dvě postavy, které se sem protlačily zadním vchodem. Neznala jsem je, ale věděla jsem, co jsou zač. Ty nadité pláště, které měli na sobě, to prozrazovaly zcela jasně: váleční mágové. Navzdory jejich zanedbanému vzhledu jsem pochybovala o tom, že by si přišli vylepšit šatník.

Nonšalantně přejížděli pohledy po davu. Tenhle lhostejný pohled jsem viděla v Pritkinově tváři dost často na to, abych věděla, co všechno vnímají. Schovala jsem se hlouběji do stínu opony a zamyslela se nad tím, jestli bych se dokázala přemístit, aniž by mě někdo viděl, když jeden z nich do svého společníka dloubl a hlavou kývl ke skupince špinavých, špatně oblečených dětí, tisknoucích se k jedné stěně. Mágové k nim se zachmuřenými výrazy vykročili, děti se rozeběhly. Většina lidí se už posadila, takže mezi dětmi a jejich pronásledovateli nebylo nic než dva upíři, kteří tam byli jako uvaděči.

Kvůli válce vládlo mezi Kruhem a Senátem dočasné spojenectví, to ale nedokázalo vymazat staletí antipatií a nedůvěry. Za útok na tento podnik asi tak před týdnem byli navíc odpovědní právě váleční mágové. Upíři jim s drzými úsměvy ve tvářích zablokovali cestu a mágové se prudce zastavili. Děti běžely uličkou podél stěny a teď už šplhaly na pódium. Většina lidí sledovala molo postavené tak, aby zasahovalo až do středu místnosti, takže nesklidily víc než pár zmatených pohledů. Zamířily přímo do zákulisí, ale na okraji té frenetické aktivity se zastavily.

Těkaly hlavami mezi mnou a několika blond modelkami, které se snažily nacpat do šatů. Potom jeden černý kluk, dost možná čtrnáctiletý, dloubl do malé holčičky. „Tak která?“

Děvče mělo špinavě blond vlasy a velké hnědé oči, které se neomylně zaměřily na mě. „Tahle.“ Ukázala rukou, ve které nesvírala odřeného medvídka.

Kabelka v mém náručí provedla náhlý výpad a já jsem ji málem pustila. Françoise řekla něco, co neznělo francouzsky, a ta věc ztuhla i s lesklým černým drápem asi dva centimetry od mého obličeje. „Mám tochó chrochódýlá vsít?“ zeptala se.

„To zní jako dobrý plán.“ Vděčně jsem jí tu zlou věc předala.

Chlapec se na dívku podíval s pochybovačným výrazem. „Určitě?“

Ona jen přikývla a zase se vrátila k ožužlávání medvídkovy hlavy. Kluk ke mně přišel a natáhl ruku. Tričko, které na sobě měl, bylo tenoučké a na mnoha místech děravé, džíny na jednom koleni prodřené. Jedné tenisce chyběla tkanička a pohromadě držela díky zavíracímu špendlíku, kolem pasu měl ovázanou starou mikinu. Stisk ruky měl ale pevný a díval se mi přímo do očí. Ještě předtím, než promluvil, jsem měla podivný pocit déj? vu.

„Jmenuju se Jesse. Poslala nás Tami.“

„Tami?“

„Tamika Hodgesová.“

Upřeně jsem na něj zírala a měla jsem pocit, jako by mě někdo kopl do břicha. Svýma tmavýma vzdornýma očima můj pohled opětoval, jako by čekal, že bude ignorován, odmítán a předhozen vlkům. Ten pohled znám. Před deseti lety jsem byla zhruba v jeho věku, stejně vyděšená, stejně vzdorovitá a jistá si tím, že nemůžu nikomu věřit. Z větší části jsem měla pravdu.

Mnoho let předtím, než jsem se rozhodla zničit Tonyho, jsem se od něj jenom snažila dostat pryč. Skončila jsem v Chicagu, protože tam zastavil autobus, do kterého jsem náhodně nastoupila. Jakožto člověk, který směl Tonyho rezidenci u Filadelfie opouštět jenom málokdy, a to jenom s půltuctem bodyguardů, jsem zjistila, že má nově nabytá svoboda je docela děsivá věc. Díky jednomu velkorysému příteli jsem měla peníze, ale bála jsem se najít si někde nějaké slušné bydlení, protože jsem si byla jistá, že bych se v něm jednoho dne probudila a u postele by stálo pár Tonyho goril. Ani nemluvím o tom, jak těžko se čtrnáctiletá holka může sama zapsat do hotelu. Takže jsem musela chodit po útulcích. Brzy jsem zjistila, že život v útulcích s sebou přináší několik problémů. Kromě opilců, feťáků a rvaček na nože tam měli taky omezení délky pobytu. Personál útulků s dlouhodobějším pobytem by mohl bezprizorní puberťačku nahlásit úřadům, takže jsem tíhla spíš k těm dvoutýdenním. Dva týdny jsou dost dlouhé na to, abych si zvykla, ale zase ne dost dlouhé na to, aby mě někdo poznal.

Ve většině z nich si ale stejně vedou záznamy, a jakmile vám vyprší čas, nesmíte se půl roku vrátit. Tahle lhůta je nutná proto, aby si tam lidi nezřizovali trvalé bydliště, ale v mém případě zajistila, že jsem všemi těmi lepšími útulky prošla za několik měsíců. Nakonec jsem skončila v jednom, který byl tak přeplněný, že nás třetina žila na zaprášeném oploceném dvoře. Večer jsme vždycky dostali spacák a instrukce, abychom si venku našli místo. Ti větší a drsnější si uzurpovali řídký trávník a měkčí místa s hlínou, a tvrdou betonovou terasu nechali nováčkům, narkomanům a té bláznivé staré dámě, která celou noc vydávala ptačí zvuky.

Jednoho rána jsem se tam probudila a ucítila studenou ruku vedle té své; patřila mladému klukovi, který ve spánku umřel na předávkování. Byl to ten samý den, kdy na pravidelnou kontrolu dětí, kterým se nějak podařilo proklouznout skulinami ze světa kouzel, přijela Tami. Když mi ta hezká Afroameričanka s laskavýma hnědýma očima a s hlasem, který se na její malé tělo zdál být až příliš silný, nabídla místo k bydlení, ani mě nemusela moc přemlouvat. Už pár minut po našem setkání jsem vlekla prachem batoh do jejího otřískaného chevroletu.

Tami byla naštěstí poctivá a odvezla mě k pestré směsici dalších zbloudilců, kteří si z legrace říkali Mafie zatracených. Když jsem ten název slyšela poprvé, musela jsem se znovu rozmýšlet, ale po chvíli mi došlo, že to sedí. Utekla jsem od jedné mafie ke druhé, ale s jedním rozdílem: ta nová se snažila udržet lidi naživu, ne naopak. Nakonec jsem tu skupinu opustila, abych se vrátila k Tonymu – to proto, abych se ho pokusila zničit – a do doby, než jsem to konečně všechno naplánovala, uplynuly tři roky. Potom se to všechno podělalo a najednou nám chyběl don a na mou hlavu byla vypsaná odměna, kterou ale prosím nezaměňujte s tou úplně novou, kterou nedávno vypsal Kruh. Potom jedno tak nějak vedlo ke druhému, a než jsem se nadála, trvalo to přes tři roky, než jsem se vrátila do té opuštěné kancelářské budovy, které jsme říkali domov. Jediné, co jsem tam našla, byl prázdný prostor s ozvěnou, špinavá okna a hodně zaprášené podlahy. Ani nevím, proč mě to tak překvapilo. Magické podzemí se mění rychle a tři roky v něm znamenají spíš něco jako tři desetiletí. Stejně jsem pak v Chicagu několik dní zůstala, protože jsem se cítila hodně neklidná a podivně neukotvená. Po návratu k Tonymu jsem se Tami neodvážila kontaktovat ze strachu, že by to zjistil a za pomoc se jí pomstil. Podvědomě jsem ale vždycky předpokládala, že se tam jednoho dne vrátím a že se tam nic nezmění. A teď, když se to změnilo všechno, jsem si nějak nebyla jistá, co s tím mám dělat. Protože jsem vyrůstala v místě, kde jakýkoli náznak slabosti vždycky někdo rychle využil, naučila jsem se, jak nepohodlné emoce pohřbívat, ne, jak je uvolňovat. Když je při zaznamenávání fyziologických změn – mírně zvýšený srdeční tep, sebemenší přestávka v dýchání, příliš rychlé mrknutí oka – i nejmladší upír lepší než detektor lži, prostě se musíte naučit sebeovládání, jinak dlouho nepřežijete. V Chicagu jsem zjistila, že to, co celý život nacvičujete, jde zvrátit jen těžko, i když už tu kterou dovednost nepotřebujete. Bezcílně jsem se potulovala kolem několika starých oblíbených míst včetně pekárny, ve které pracovala, ale nic mi nepřipadalo stejné ani jsem nikoho z těch lidí nepoznávala. Po několika dnech jsem si uvědomila, že Chicago pro mě nebylo domovem, že ten jsem měla u Tami a že ta je pryč. A tak jsem v rohu té staré budovy položila několik kytek, i když jsem věděla, že jenom krmím krysy, a šla jsem dál.

„Jak jste věděli, kde mě máte hledat?“ zeptala jsem se Jesse.

„Jeannie to věděla. Ona někdy vídá věci. Řekla, že nám pomůžeš.“

„Jeannie je jasnovidka?“

„Jo. Není moc dobrá. Moc toho nevidí, a většinou to jsou blbosti. Je jí teprve pět,“ řekl pohrdavě. „Ale Tami si myslela, že je to dobrý nápad. Řekla, že jestli se jí něco stane, máme jít za tebou. A když se to celé sesypalo, nastoupili jsme do autobusu.“

„Co že se sesypalo?“

„Když přišli ti mágové. Odvedli ji.“ Jeho černé oči se vpily do mých, jako by už předvídaly odpověď na zatím nepoloženou otázku. I já jsem ten pohled znala. O zradě jsem jednu nebo dvě věci věděla.

„Já se o vás postarám,“ slyšela jsem se říkat. Napadlo mě, jestli nejsem cvok. Zatím byla docela fuška starat se sama o sebe. Tami musela být zoufalá, když je poslala za mnou, když jsem ze všech lidí měla ten největší terč na zádech právě já. Chtěla jsem se zeptat na tisíc věcí, ale nebyl čas. Nějaké odpovědi bych i získala, ale napřed jsme se museli zbavit jejich pronásledovatelů. Znovu jsem vykoukla ze strany opony a viděla jsem, že se k upírům zadržujícím mágy připojil i Casanova. Na sobě měl vestu, na které skotačily a praskaly animované plameny – předpokládala jsem, že je to součást pánské kolekce. Sice mu pěkně zvýrazňovala tmavé vlasy a olivovou pleť, ale na výrazu mu nepřidala. Váleční mágové mezi jeho oblíbence nepatřili. Ale i když jim mohl připravit perné chvíle, nemohl je bezdůvodně vyhodit, a všichni stáli mezi námi a východem. Rychle jsem přepočítala náš gang a dopočítala se celkem osmi lidí. Devět, opravila jsem se, když začalo pofňukávat miminko, které se matky drželo příliš těsně. Na odčasování nás bylo hodně.

Ohlédla jsem se na Françoise. „Pomohlo by mi něco na odvrácení pozornosti.“

„Ják velký?“ otázala se ledabyle.

„Mós.“

„D’accord.“

Přemístila se na opačnou stranu pódia a začala si něco polohlasně prozpěvovat. Během několika sekund se dovnitř přivalila řada temných mračen a shromáždila se nad přehlídkovým molem zcela bez ohledu na skutečnost, že jsme uvnitř. Jak lidé vyskakovali na nohy, kácely se pod nimi židle, a původní tlumený šelest v pozadí se skoro okamžitě změnil v řev. Čarodějnice zřejmě poznaly špatné znamení, když nějaké uviděly.

Mágové si okamžitě přestali hrát na milé, strčili Casanovovi do obličeje své průkazy a vyrazili uličkou. Zhruba v té době na molo dopadlo něco slizkého a zeleného. Neměla jsem nejmenší šanci to identifikovat předtím, než následovalo ještě mnoho dalších takových věcí, které z té dunivé černé masy mraků vylétávaly jako popkorn. Nádherné šifónové šaty modelky na molu hned změnily barvu z příjemné broskvové na nepříjemně tmavozelenou – tento odstín se skoro shodoval s kůží ropuchy, která jí dopadla na rameno.

Když jí její část začala stékat po hrudi, zaječela a klopýtala po molu zpátky. To bylo ale rychle poseto malými zlámanými tělíčky, která většinou pukla a doširoka se otevřela, takže bylo nevyhnutelné, že uklouzne a zbytek cesty dojede po zadku. Potom se to tam všechno tak nějak zvrtlo.

Ze všech stran vylétala ochranná kouzla, která po kolizi s obojživelnými kamikaze ve vzduchu působila obrovské ohňostroje. To zase trochu víc naštvalo čarodějnice ve středu místnosti, které byly hojně potřísněné žabími vnitřnostmi, a přimělo je to bez zábran se obrátit na své sestry. To sice mágy zpomalilo, ale stejně jsem pořád viděla, jak se tím zmatkem, zachmuření a odhodlaní, prodírají k nám.

„Je vás ještě víc?“ zeptala jsem se Jesse.

Sice něco řekl, ale já jsem ho přes zvuky židlí z obecenstva, dopadajících na ubohé mágy, nemohla slyšet. Mágové samozřejmě vráželi i do mnoha jiných věcí, které jim do cesty zavál vítr a kouzla i celkový chaos. Nevšimla jsem si ale, že by pod hromadou drahého lakovaného dřeva mizel někdo jiný. Vypadalo to, že mágové šlápli na kuří oka až příliš mnoha čarodějek.

„Cože?“

„Že ne!“ křičel mi do ucha Jesse. „Byli jsme jediní, kteří utekli!“

„Fajn. Takže utečeme znovu.“

Kapitola 6

Mirandě stačil jediný pohled na mé šaty, které se změnily ve vzrušenou spirálu podzimního listí, a zase narovnala uši. Mít takovou evidentní nápovědu k její náladě bylo dobré, protože sama jsem ji nikdy nedokázala odhadnout dobře. Něco společného s tím mohla mít srst v její kočičí tváři, nebo možná gargoylové prostě mají obličejové výrazy natolik odlišné od lidských, že je rozluštit nedokážu.

Má skupina zatracených se tísnila za mnou a zanechávala na její čistě bílé dlažbě špinavé stopy. Nebyla jsem si jistá, kde Miranda bydlí, a tak jsem je zavedla do kuchyně pokojové služby. Byla vůdkyní skupiny Temných bytostí, které Tony používal jako levnou pracovní sílu, ale já jsem je při práci viděla až teď, jak s nadpřirozenou rychlostí krájeli a sekali nebo chodbami Danteho tlačili naložené vozíky.

Málokdy se zastavili, tedy kromě případů, kdy pózovali pro fotografie s hosty, kteří se domnívali, že to jsou trpaslíci v oblecích. Zajímalo by mě, jestli si někdo někdy všiml, že mají fotky vždycky trochu neostré, stejně jako se jim na ty maličké sloužící nikdy nepodařilo přesně zaostřit oči. Za ochranná znamení kasina utratil Tony celé jmění, ale vzhledem k množství alkoholu, které do sebe většina hostů ládovala, se s tím ani nemusel obtěžovat. Pochybovala jsem o tom, že by stejně štědrý byl i v souvislosti s ubytováním pro své zaměstnance, takže to, co jsem teď chtěla po Mirandě, bude nejspíš bolet.

Jedno z těch dětí, dívka, která sama vypadala tak na dvanáct, ale o které jsem se později dozvěděla, že má šestnáct, držela v náručí miminko. To mohlo mít tak čtyři měsíce a tvářilo se docela naštvaně; na sobě mělo růžové tričko a plenku a jenom jednu ponožku; tvářičku mělo zarudlou z toho, jak se tisklo k dívčině hrudi. Zrovna jsem chtěla spustit pečlivě připravenou řeč, když se Miranda usmála a v tom dlouhém, vážném obličeji ukázala ostré tesáky. Už se na mě nedívala.

Obrátila jsem se a viděla, že se na délku paže kolem dívky natlačilo několik gargoylů, což stačilo k tomu, aby ke mně vyslala prosebný pohled a sevřela své dítě ještě pevněji. „Oni ti neublíží,“ ujistila jsem ji. „Ony tyhle bytosti… mají děti opravdu rády.“

Vzhledem k tomu, že už to začalo být vidět, bylo mé tvrzení směšným podceněním situace. Jeden z těch větších gargoylů s psí hlavou a v čistě bílém kuchařském oblečení málem vrazil do zdi, protože na mimino mával a špulil při tom tvářičku. Miranda také mohla na dítěti oči nechat a měla v nich tolik touhy, až jsem začala mít strach. „Že?“ Šťouchla jsem ji a ona se po mně ohnala tlapou. Naštěstí neměla vysunuté drápy.

„Mí lidi budou děti bránit svým životem,“ řekla matce s důstojným klidem. Dívka si sice oddechla, ale stejně po očku sledovala nejbližšího gargoyla. Byl to jeden z těch menších a zpod vysoké kuchařské čepice mu plandaly oslí uši. Opatrně natáhl ruku, zmrzačenou ještě víc, než je měla Françoise – chyběly mu na ní všechny prsty kromě jednoho. Ale poslední prst byl zakončený dlouhým a zkrouceným drápem temně šedočerné barvy.

Ruka se mu třásla, což způsobovalo, že po povrchu drápu jako olejová skvrna klouzal duhový lesk. Dítě si těch pěkných barev všimlo a žvatlavě se po ruce natáhlo. Stvoření jí v jediném rozmazaném pohybu prudce trhlo zpátky, zamečelo a pozpátku upadlo přes vlastní mohutný ocas. To samozřejmě dítě zaujalo ještě víc, takže začalo protestovat, dokud je matka nepoložila na zem, načež se k Oslímu uchu začalo s jedinou ponožkou vlající a s buclatou ručkou napřaženou plazit jako lovec za kořistí. Gargoylové v rozrušené skupině ustoupili.

Oslí ucho zjistil, že je v pasti mezi dotírajícím dítětem a řadou trub, které místnost zaplňovaly vůní skořice a másla. Možná právě to dítě přitahovalo, nebo možná bylo jenom zvědavé; každopádně nebojácně lezlo k tomu krčícímu se stvoření a chtivě k němu natahovalo ručičky. Dokud Miranda nezakašlala, zíral na ně s vytřeštěnýma očima. Potom dítě popadl, ono vydalo spokojený zvuk a zabořilo mu pěstičky do haleny, načež si do pusinky nacpalo větší část jeho šátku.

Teď už jsem to moc těžké neměla.

O deset minut později jsme už seděli u jednoho ze stolů v přípravně a ládovali se skořicovými šneky a mlékem. Kuchyňský personál mě totiž živil už týden. Většinu z toho týdne mi trvalo, než jsem si uvědomila, že to od nich není laskavost: Byla jsem jejich laboratorní myškou, na které zkoušeli, který recept vyšel a který ne. Gargoylové totiž podle všeho nemají stejné chuťové buňky jako lidé. A teď měli celou řadu nových degustátorů, na kterých mohli experimentovat. I přes rozruch, způsobený devíti hladovými dětmi na cukrové hostině, jsem se snažila vysvětlovat situaci. „Velice to oceňuju, Mirando, ale než odsouhlasíš to, že děti ohlídáš, je tu několik věcí, které bys měla vědět.“

Miranda neřekla nic. Od svého vyděšeného poddaného převzala miminko a až děsivou rychlostí mu do pusinky nakládala jablečné pyré. Když to holčička nevyplivla, souhlasně zavrněla.

„Víš, ono jde o to…“ Jesse, který už jedl třetího skořicového šneka, se po mně ostře ohlédl. Pohledem jasně říkal: „Neposer nám to!“ Nasucho jsem polkla a snažila se pokračovat. „Děti, které v našem světě skončí jako uprchlíci, k tomu obvykle mívají… prostě, jsou k tomu nějaké důvody.“

„Stejně jako u nás,“ zašeptala a bylo jasné, že mě neposlouchá.

„Ano, tak nějak.“ Gargoylové z Pohádkové říše uprchli kvůli předsudkům a stupňujícímu se násilí; Taminy děti oba tyto faktory určitě dobře znaly. Mimo své přirozené prostředí ale Temní nebyli ani zdaleka tak mocní jako zatracenci. „Podívej, jestli mi chceš pomoct ubytovat tyhle děti aspoň do doby, než vymyslím něco jiného, musíš vědět, že –“

Zmlkla jsem, protože má holeň prožila kontakt s ostrým prstem na něčí noze. Ohlédla jsem se po Jessem, ale ten už na židli neseděl. „Musím s tebou mluvit,“ pronesl významně.

Mnula jsem si nohu a mračila se. „Fajn.“

Skončili jsme venku, kde jsme se posadili vedle nákladní rampy používané pro přepravu větších nákladů do skladů. Několik gargoylů sypalo na asfalt pod námi strouhanku a toužebně se dívali vzhůru. „Co to dělají?“ nechápal Jesse.

Než jsem to v kuchyni poznala, taky jsem nad tím přemýšlela. „Řekněme, že pečené věci tu obvykle bývají v pořádku, ale jíst maso vyžaduje tak trochu smysl pro dobrodružství.“

Přikývl a pak si vzpomněl, že by na mě měl být vlastně naštvaný. „Co je za problém? To se nám to snažíš pokazit?“

Zdálo se, že Jesse je hrdým absolventem Tamina kurzu Nejlepší obrany. Naneštěstí pro něj jsem jím ale prošla taky. „Snažím se být k Mirandě upřímná ohledně toho, do čeho jde. Myslím, že je to jedině fér, ne?“

Ukázal prstem na nejbližšího gargoyla s kočičí hlavou, která podivně kontrastovala se zavalitým hadím tělem. „Myslíš, že bysme jim mohli ublížit?“

„Myslím, že ta parta, se kterou jsem kdysi byla, by to dokázala.“

Vzpomněla jsem si na jeden konkrétní den. Pár drogových dealerů, kteří si zřídili obchod v přízemí naší budovy, se rozhodlo, že se bez dalších squatterů raději obejde. Jednou ráno, když Tami odešla do práce, vtrhli dovnitř. Já jsem hlídala Lucy, jedenáctiletou empatičku, a dvanáctiletého dlaka Paola, který opustil svou smečku. Proč, to jsem se nikdy nedozvěděla, protože za celou dobu, co byl s námi, skoro nemluvil, a stejně tam moc dlouho nepobyl. Jeho zmrzačené tělo jsme našli o pár týdnů později, když před úplňkem utekl z naší ochrany. Vlkodlaci byli natolik chytří, že si pro něj nešli k nám, a raději si počkali, až odejde sám. Dealeři tak chytří nebyli.

Ne že by vůbec měli šanci zjistit, co jim může i mladý dlak udělat. Lucy se mnou byla doma z jistého důvodu. Většina z těch dětí, které skončily v Tamině kouzelném domě na půl cesty, se dokázala docela dlouhou dobu hezky ovládat. Snažili se zapadnout a nepřivolávat na sebe pozornost, zatímco se pokoušeli odkoukat, jak všechno funguje, aby nic nepokazili a nikdo je zase někam nezavřel. Ale něco je stejně dřív nebo později prozradilo; obvykle když už byli ve světě dost dlouho a začali polevovat. Když konečně svou obranu spustili, vyhrnulo se to z nich všechno: zlost na vlastní stav, který z nich udělal vyvrhele od narození, bolest z toho, že se proti nim postavili lidé, které milovali, hrůza, že je každou chvíli můžou chytit a odvléct zpátky do zvláštních škol, které byly spíš jako vězení. Tam měli zůstávat až do doby, dokud nebudou úředně potvrzeni jako bezpeční s tím, že nepředstavují žádnou hrozbu pro magickou nebo nemagickou komunitu. Většina z nich nikdy neodejde.

Tami si myslela, že takové zhroucení může mít pozitivní účinky, protože se děti dokážou vymanit ze svého systému a začnou se léčit. Nikdy předtím tam ale neměla žádného empatika. Obzvlášť ne takového, který dokázal nejen číst emoce, ale mohl je i přenášet a zvětšovat. Ostatní děti se rozprchly někam pryč, aby tam přečkaly, dokud to nepřejde. Tami byla zoufalá a musela jít do práce, protože byla prakticky naším jediným příjmem, ale v takovém stavu se neodvažovala nechávat Lucy samotnou. Nabídla jsem se, že s ní zůstanu já, protože se mi zdálo, že když je v mé blízkosti, působí nějak klidněji. Od té doby, co mi v dětství u Tonyho sledovali a kontrolovali emoce, jsem si je zvykla nedávat najevo jako většina lidí. Toho dne to ale bylo úplně jedno.

Tehdy jsem s narůstající panikou sledovala dveře, zatímco do mě narážela jedna vlna emocí za druhou; většina z nich se na to, abych se jich jednoduše zbavila, až příliš podobala těm, které jsem prožívala každý den. Paolo, který s námi zůstal proto, že se snažil nezanechávat pachové stopy pro svou smečku, z toho skoro doslova lezl po zdech. A to jsme oba měli štíty. Když k nám dealeři vnikli, vběhli přímo do stěny bolesti, kterou tam Lucy budovala celé odpoledne. Vylila ze sebe všechny pocity, které v sobě potlačovala od doby, kdy ji rodina odvezla do nové „školy“, ale pak odjela a už se nikdy nevrátila. Její schopnosti je ještě několiksetkrát zvětšily. Místo toho, aby nás ti chlapi vyděsili, nebo co vlastně měli v plánu, se v návalu hněvu někoho jiného navzájem postříleli.

Jesse mě upřeně pozoroval. „Ty si myslíš, že jsme nějaké zrůdy, viď?“

Zamrkala jsem. Skoro jsem zapomněla, že tam vůbec je. Raději jsem na Tami nemyslívala příliš často, a tak jsem se teď cítila divně. „Já mám pro normalitu širší definici než většina lidí,“ řekla jsem konečně. „Ale ty stejně dobře jako já víš, že vaše přítomnost tady může způsobit nějaké problémy.“

Jesse vystrčil bradu. „Astrid je nulka,“ řekl zakaboněně.

„Astrid?“

„Ta holka s miminem.“

„Aha.“ Tak proto musela Françoise přejít na vzdálenějším stranu pódia, aby mohla své kouzlo vyčarovat. Nuly totiž kolem sebe vytvářejí pole tlumící magii. Ti silnější dokážou zablokovat prostor o velikosti městského bloku; slabší pokryjí plochu mnohem menší. Ale i nula na nejnižší úrovni dokáže zavařit, pokud je příliš blízko.

„Tak se jí taky podařilo odejít, když zjistila, že bude mít dítě. Nedokázali ji najít.“

Přikývla jsem. Nuly totiž nejsou pokládány za hrozbu, takže je automaticky nezavírají – jako některé mágy s porouchanou magií. Ale jestli se přišlo na to, že je Astrid těhotná, určitě na ni tlačili, aby těhotenství ukončila proto, aby své porouchané geny nepředala dál. Není divu, že utekla. A pokud nuly nechtějí, aby je někdo našel, můžou to hledání zatraceně ztížit. Tami sama byla nulou velice malé úrovně, což jí pomáhalo zůstávat i se Zatracenci v bezpečí a udržovat chaos na minimu, alespoň když byla doma. A její schopnosti zajišťovaly, že se žádný uprchlík, kterého k sobě vzala, nemusel bát, že ho najdou s pomocí sledovacího kouzla. Proto mi bylo divné, že ji teď mágové po tolika letech chytili.

„Fajn. Tak to ráda slyším.“ Opravdu se mi trochu ulevilo. Astridina přítomnost mi mohla pomoci věci zklidnit, nemohla ale být všude, a kromě dítěte bylo potřeba postarat se o dalších sedm dětí. Musela jsem vědět, koho si beru na triko. „Ale oba víme, že ne všichni tady jsou nuly.“

Jesse kopl patou do betonu, ale neřekl nic. „Jesse?“

„Já jsem štístko, jasný?“ vyhrkl stejným tónem, jakým kdysi lidé říkali malomocný.

„To mi moc neříká.“ Štístko je obecný termín pro magické zvláštnosti, které se týkají toho, čemu lidé říkají náhoda. Ne štěstí, ne smůla, prostě náhoda.

Slavným příkladem, který dokonce pochází ze světa normálů, je zvláštní zážitek francouzského spisovatele Émila Deschampse. Jistý pro něj neznámý muž, pán de Fortgibu, ho roku 1805 v jedné pařížské restauraci pozval na vánoční pudink. O deset let později uviděl vánoční pudink na jídelním lístku jiného podniku a chtěl si ho objednat, ale číšník mu řekl, že poslední porci právě naservíroval jinému zákazníkovi, z něhož se vzápětí vyklubal de Fortgibu. Po mnoha letech, roku 1832, Deschampsovi opět v restauraci nabídli vánoční pudink. Se smíchem svým přátelům řekl, že mu k dokončení cyklu chybí už jenom de Fortgibu – a de Fortgibu o chvilku později přišel.

Historické knihy nám samozřejmě neřeknou, že de Fortgibu byl štítsko. Jeho kouzlo spojovalo určité věci s konkrétními lidmi, místy nebo událostmi. Například pokaždé, když viděl jednu ze svých sestřenic, měla na sobě něco modrého, každou návštěvu jeho oblíbeného knihkupectví doprovázela vůně pomerančů a vždycky, když se ocitl na několik metrů od Deschampse, se nevyhnutelně objevil pudink. Většina lidí tvrdí, že takovéto akce jsou jenom pouhými náhodami. Magičtí léčitelé na druhou stranu spekulují o tom, že byly nějakým způsobem spojeny s pamětí. Obrázky lidí nebo míst jsou v našich mozcích uloženy v souvislosti s některými typy smyslových dat. Třeba pohled na babiččinu oblíbenou květinu vám ji může připomenout pokaždé, když ji vidíte. A protože byl de Fortgibu mágem, jenom tuhle věc pozvedl na novou úroveň: jeho porouchaná magie způsobovala, že když se objevilo jedno vodítko, objevilo se i to druhé. Ale ne všechna štístka se projevují takovým, sice mírně praštěným, ale většinou nikoli nebezpečným způsobem jako de Fortgibu. Jeden mladý muž způsoboval ohromné spodní proudy, kdykoli se ocitl blíž než pět mil od pobřeží, a musel mu být zakázán vstup na jakoukoli pláž. Jiný zase způsoboval seismickou aktivitu, takže mu zakázali přístup kamkoli do blízkosti aktivní zlomové linie. Tato konkrétní skupina štístek byla natolik pozoruhodná, že si vysloužila vlastní jméno: smolaři.

Takový smolař byl v podstatě chodícím Murphyho zákonem, který v důsledku toho, že se mu jeho schopnosti vymykaly z rukou, pravidelně způsoboval „nehody“. Na rozdíl od těch náhodných věcí, které způsobovala většina štístek, měly akce těchto smolařů vždycky škodlivé následky. Před několika sty lety je dokonce zabíjeli na potkání. A já jsem opravdu, opravdu doufala, že před sebou nemám právě takový případ. Ne že by to Jesse přiznal, kdyby o to šlo.

„Jak silný jsi?“ Smolař jakéhokoli druhu je nebezpečný, ale silný jedinec by byl chodící katastrofou. Doslova.

„Moc ne,“ ujišťoval mě horlivě. „Vůbec nejsem silný! A jsem jenom já sám. Ti ostatní jsou… celkem neškodní.“

„Ehm…“ Žádné z dětí, kterým většinou mohlo být mezi sedmi nebo osmi lety, nevypadalo nějak nebezpečně. Ale to vlastně ani Lucy. „Zkus definovat celkem neškodní.“

„Jestli mě chceš vyhodit, tak to prostě udělej!“ prohlásil Jesse vztekle. „Ale ti ostatní jsou v pohodě. Když tu necháš je, klidně vypadnu –“

„Ale já jsem neřekla, že chci, abys odešel! Chci jenom vědět, s kým tady mám co do činění.“

Magické děti totiž do světa normálů nepropadají pro nic za nic. Bylo skoro jisté, že všechny mají nějakou schopnost, kvůli které jsou v magické komunitě persona non grata. Přesto mi Jesse přiznal jenom jednu nulku, jedno štístko a jasnovidku a přísahal, že těch zbylých pět jsou jenom atrapy, což je aktuální termín pro mágy s malými schopnostmi. O tom jsem pochybovala. Atrapy tvoří největší populaci magických utečenců, ale Tami se na ně v dobách, kdy jsem ji znala, nesoustředila proto, že neměly takové handicapy, které by mohly profitovat z tišícího efektu nuly. Kdyby chtěly, mohly se také vydávat za normály, čímž se úplně vyhýbaly magické komunitě i jejím zákonům. Tato možnost se ale netýkala lidí, jako je Lucy.

Ale ať jsem měla pochybnosti nebo ne, nemohla jsem ho přinutit, aby mi řekl pravdu. A když mezi nimi byla Astrid, tak by na tom snad ani nemuselo záležet. Její síla by měla schopnosti dětí, ať už byly jakékoli, negovat, dokud se budou držet nablízku. Já získám čas, abych zjistila, co se stalo s Tami.

Rozhodla jsem se změnit téma. „Jak vás mágové našli?“

Jesse zavrtěl hlavou. „Nevím. Jednou ráno k nám prostě vlítli a Tami na nás křičela, ať utečeme. Astrid je zkusila vyčerpat, ale bylo jich moc a měli zbraně. Neměla šanci.“

„Ale utekla.“

„To proto, že nešli po ní. Chtěli jenom Tami. Dokud ji nechytili, na nás ostatní se sotva podívali.“

„Proč?“

Jesse si pohrával s rukávem strašlivě hráškově zelené mikiny. „No, já nevím?“

„Ta věta by mnohem líp účinkovala bez toho otazníku na konci,“ řekla jsem suše. Když zarytě mlčel, povzdechla jsem si a vzdala to – protentokrát. A až – nebo když se mi naučí věřit, možná se mi paměť zlepší. Veškeré lži, které by mi řekl teď, by mu hodně ztížily pozdější sdělení pravdy.

„Zkusím, jestli můžu zjistit, co se stalo Tami,“ řekla jsem mu. „Znám pár lidí, kteří by mi mohli říct, jestli ji má Kruh.“ Jesseho výraz jasně říkal, že mi moc šancí nedává. Jak tak Kruh znám, nedávala jsem si je ani já. Vstali jsme, že se vrátíme k ostatním, ale u dveří nás zastavil malý průvod. Z velkého odpadkového koše vylézala řada malých ptačích těl a pomalu se batolila dovnitř. V té popelnici zřejmě byla z dobrého důvodu: neměla peří, kůži ani maso, byly to jenom křehké kosti, které držely pohromadě chrupavky a pak už snad jenom řídký vzduch. Jesse pronesl slovo, u kterého bych byla raději, kdyby je ve svém věku neznal, a vyděšeně se na mě podíval. „Ale on to nedělá pořád, jenom když má malá strach nebo tak něco.“

Sledovala jsem stopu holubích mrtvol dovnitř, kde se přidaly k mnoha dalším, které na podlaze kolem Mirandy předváděly podivné loudavé pohyby. Konečně mi došlo, že to má být tanec. Miminko na ně šťastně mávalo lžičkou od pyré a nad tím vším se hrdě usmíval asi osmiletý asijský chlapec.

„Nekromant?“ zeptala jsem se tiše.

Jesse šoupal botou po teď už docela špinavé podlaze. „Na toho jsem zapomněl.“

„Jo aha.“ Přemýšlela jsem o tom, na co ještě zapomněl.

Mirandě jsem situaci vysvětlila, jak nejlépe jsem mohla. „No jo, psst,“ zasyčela a setřela dítěti z brady zbytky pyré.

„Mňam, mňam, mňam,“ bublala na ni holčička a Miranda vycenila zuby v nejbližším gestu podobném úsměvu, jakého byla schopna. Vzdala jsem to. Upozornila jsem Jesse, aby dohlédl na to, že všichni zůstanou dost blízko Astrid, aby se snížila pravděpodobnost jakékoli nehody. Potom jsem šla vyhledat svého partnera. Musela jsem smazat několik položek ze seznamu věcí, které musím udělat, než se mi začnou hromadit.

Kapitola 7

Najít Pritkina nebylo těžké. S jedním ze svých kamarádů byl tam, kde většinu týdne – zalezlý v jednom skladišti v podzemních patrech U Danta, kde hloubali nad starými knihami. Když jsem otevřela dveře s výrazem uštvaného zvířete, chyceného do pasti, zvedl oči od jednoho obrovského svazku. Vlasy, které obvykle popírají zákony fyziky, tentokrát visely ve skličujících chomáčích a čelo a jednu tvář mu zdobila červená šmouha, k níž přišel od rozpadající se kožené vazby té knihy. Nabyla jsem dojmu, že výzkum jeho oblíbenou činností asi nebude. Možná proto, že knihy nemůže zmlátit.

„Co tady děláš?“ zeptal se.

„Přehlídka byla zrušena.“

Nick zvedl hlavu z místa, kde seděl uprostřed kruhu knih, svitků, ale taky s moderním laptopem, který tam tak nějak nepatřil. Vypadal jako neškodný brýlatý zrzek s tolika pihami, až připomínaly opálení; ruce a nohy byly na zbytek těla příliš velké jako u štěněte dánské dogy. Ale ten vytáhlý mladík byl ve skutečnosti mágem, a protože to byl Pritkinův přítel, byl zřejmě mnohem nebezpečnější, než vypadal.

Zadíval se na můj úbor, který přijal vzhled upršeného šedivého odpoledne. Na hedvábí se náhodně usadilo několik pomerančových květů, jako by je tam nafoukaly poryvy větru. Vypadalo to trochu nudně. „Z nějakého zvláštního důvodu?“

„Prší.“

Nickovi se spojilo obočí. „Myslel jsem, že se předvádí v sále.“

„Žáby,“ objasnila jsem.

Malé, panence podobné stvoření, usazené na hromadě knih u Nickova lokte, se konečně uráčilo vzít mou přítomnost na vědomí. „Řekla jsi: žáby?“

„To je trochu studená sprcha.“

Nick se podíval na Pritkina, který si povzdechl. „Běž tam.“ Nemusel mu to říkat dvakrát. Možná už ho ten výzkum unavoval taky. Jeho maličká společnice obrátila oči v sloup a zase mě začala okázale ignorovat. Víla jménem Radella byla naším kontaktem s králem Temných bytostí. Když říkám víla, myslím tím malé a protivné stvoření, vedle něhož i Pritkin vypadal jako diplomat, a tím kontaktem myslím špiona. Byla s námi proto, aby udělala dvě věci: odvlekla Françoise zpátky do otroctví a dohlížela na to, že neporušuji dohodu, kterou jsem uzavřela s jejím králem. I on chtěl Kodex a usoudil, že já jsem ta holka, která mu ho přinese. Víla se ovšem tvářila, jako by o tom začínala pochybovat.

Nebyla zdaleka jediná. Já jsem s královým návrhem souhlasila z několika důvodů. Byla jsem na jeho území a pod jeho kontrolou, takže kdybych řekla ne, mohlo by to být velice nezdravé. Potřebovala jsem ubytování a stravu pro jednoho přítele, upíra jménem Tomas, a to na jediném místě, kam nemohly dosáhnout ani dlouhé ruce Senátu. A král slíbil, že mi pomůže při řešení největší záhady mého života. Tony mi nikdy nechtěl říct nic o mých rodičích. Podle mě to bylo asi proto, že předpokládal, že bych se mohla trochu naštvat, kdybych se dozvěděla o té bombě v autě, s jejíž pomocí je zabil, aby si mé nadání nechal jenom pro sebe. Nebo možná jenom chtěl, abych se cítila jako nemanželské dítě. Vždycky rád spojoval práci s potěšením.

Stejná pomstychtivost ho přivedla k rozhodnutí, že pouhé zabití mého otce nebude stačit. Otec byl Tonyho zaměstnancem, jedním z lidí, které kolem sebe měl, aby mu dohlížel na věci přes den, ale když mu nařídil, aby mě vydal, odmítl. A šéfovi nikdo nikdy neřekl ne s tím, že by mu to prošlo. Takže Tony zaplatil nějakému mágovi, aby pro něj vyrobil magickou past na tátovu duši, aby ho mohl mučit i v záhrobí.

Doufala jsem, že tuhle trofej jednoho dne z Tonyho mrtvolně studených prstů vypáčím, ale na to jsem ho musela napřed najít. A při mé poslední cestě do Pohádkové říše se ukázalo, že pro Temné nejsem rovnocenným soupeřem. Bez pomoci temného krále bych se ke skrýši, kterou si tam Tony někde našel, ani nepřiblížila. Z nějakého důvodu chtěl král Kodex stejně jako já. Kdykoli jsem si na tohle dovolila pomyslet, trápilo mě to víc než jenom trochu.

„Co se ti stalo s krkem?“ chtěl vědět Pritkin.

Ruka mi mimoděk vyjela k šátku uvázanému přes prokousnutou kůži na krku. Zpod šifónu ale vyčuhoval jeden okraj gázového tamponu, který jsem si na ránu dala. Na Pritkina se můžete spolehnout, že si všimne všeho a okomentuje to. „Řízla jsem se při holení.“

„Hrozná sranda! Co se stalo?“

Ve snaze vymyslet nějakou dobrou lež jsem zaváhala a Pritkin si odfrkl. Já jsem vzdychla. „Stal se mi Mircea.“

„Kde je?“ Než jsem stihla zavrtět hlavou, byl už Pritkin skoro na nohou.

„Uklidni se. To já jsem byla u něj, ne naopak.“

„Tys k němu šla? Proč?“

Prsty jsem do prachu na obalu nějaké knihy blízko sebe čmárala klikyháky. Kůže pod prachem byla stará a odlupovala se, a vypadala, že by mohla pocházet z nějakého plaza. Zase jsem ruku odtáhla a odolala jsem nutkání si ji otřít o sukni. „Omylem jsem se přemístila.“

„Jak se můžeš jenom tak omylem –“

„Protože je to čím dál horší!“ Snažila jsem se přečíst jeho načmárané poznámky, ale byly v nějakém jazyce, který neznám. „Měl jsi štěstí?“

„Ne.“ Všiml si mého výrazu. „Řekl jsem ti, že to může nějakou dobu trvat.“

„A co jako mám mezitím dělat já? Už mám plné zuby obsluhování a záskoků pro Casanovu. Někdy mám pocit, že z toho tady začínám bláznit!“

„Začínáš?“ zamumlala víla.

Pritkin se na stohy knih díval, jako kdyby právě urazily jeho matku. Nakonec zespodu hromady vytáhl jednu ohromnou a modrou. „Pokud nebudeš mít víc takových ‚omylů‘ s Mirceou, v bezprostředním nebezpečí nejsi.“

„Ale co on?“ tázala jsem se. „Zhoršuje se to.“

„Je to mistr upír. Ten to snese.“

Místo odpovědi jsem se natáhla přes stůl, sundala víčko z malé bílé konvičky u Pritkinova lokte a významně jsem se podívala dovnitř. Uvnitř bylo asi na palec sirupu, nazelenalého s příjemnou květinovou vůní. Tipovala jsem to na chryzantémy. Zvedla jsem oči a všimla si, jak mě spaluje pohledem.

„Nemysli si, že nevím, žes to byla ty.“

Před dvěma dny jsem přiměla Mirandu, aby mu ten černý sirup, kterému říkal káva, nahradila něčím organičtějším, protože se onehdy předávkoval kofeinem a málem mi ukousl hlavu. Byla jsem si celkem jistá, že švindluje, ale nevytahovala jsem to. Upřímně si nemyslím, že by dokázal přežít bez své denní dávky – nebo, přesněji řečeno, že by někdo dokázal přežít jeho bez ní.

„Ty jsi nejlepší argument pro existenci kávy bez kofeinu, jaký jsem kdy viděla,“ řekla jsem. „A upřímně, nevidíš nic divného na tom, že jíš fazolové lusky a tofu, ale piješ dvanáct hrnků kávy denně?“

„Můj rekord je šest.“

„A to jsem myslela, že Britové mají rádi čaj. Ale možná, že by voda –“

Chňapl po konvici. „Já to potřebuju!“

Podívala jsem se na něj lépe a zjistila jsem, že má možná pravdu. Možná si nedávno dal rande se sprchou, i když dlouhé nebylo. Oči měl zarudlé, a když správně pohnul hlavou, světlo mu na tváři a na bradě odhalilo jemný povlak rudozlatého strniště. K tomu si přimyslete tričko a džíny, které vypadaly, jako by v nich spával, a vyjde vám, že vypadal drsně, a to dokonce i na něj.

„Musíš se trochu prospat,“ slyšela jsem se říkat. „Vypadáš příšerně.“

„A kdo tady bude všechno dělat za mě?“

„Nick a já.“ Pritkin po mně střelil pohledem a já jsem se naježila. „Sice nejsem školený výzkumník, ale určitě tu musí být něco, co bych mohla dělat.“

„Ano, mohla bys mi přinést trochu toho zatraceného kafe!“

Přemýšlela jsem o tom, že bych mu něco hodila na hlavu, ale jakkoli bohatě by si to zasloužil, ničemu by to nepomohlo. A stejně by asi uhnul.

„Upíři slyšeli nějaké řeči o tom, že by Kodex mohli mít temní mágové.“

„Jak užitečné! A to ti Mircea řekl předtím nebo potom, co tě vypil skoro do dna?“

„Řekl mi to Rafe.“

„Je fajn vědět, že udržuješ kontakt s rodinou.“

„Co tě žere?“

Pritkin mě ignoroval. „Nemyslím, že by ti Rafe řekl i adresu?“

„To ne. Ale ty musíš mít nějakou představu, kde –“

„Temní mágové nikdy nezůstávají dlouho na jednom místě. Kdyby je bylo tak snadné najít, dávno bychom je zničili!“

„Něco se povídat musí.“

„To vždycky. A kdykoli to něco Sbor zaslechne a pošle tam tým, temní na tom místě už dávno nejsou – a často nám tam nechávají nějaké ošklivé překvapení.“

Ten „Sbor“ je oficiálním termínem pro válečné mágy, ozbrojenou pěst Stříbrného kruhu, kteří svou práci provádějí mnohem fanatičtěji než lidská policie. Ti mají opravdové povolení zabíjet a věří tomu, že by ho měli uplatňovat. Velice nerada bych se zaplétala s jakoukoli skupinou, vedle které Sbor vypadá jako tlupa pitomců. Ale jestli měli Kodex, neměla jsem moc na výběr.

„Ty ale ve starých zaprášených knihách nenajdeš,“ poukazovala jsem. „Co děláš tady dole?“

Víla otočila stránku jedné z velkých knih. Aby to vůbec dokázala, musela se zapřít nohama a použít obě ruce. „My bychom ti to i vysvětlili,“ funěla, „ale potřebujeme k tomu víc než jednoslabičná slova.“

„Snažíme se na ten tvůj geis najít jiné řešení,“ odpověděl Pritkin.

„A co pro to děláte?“

„Pokoušíme se vytvořit takové kouzlo, které by ho mohlo zlomit.“ Když to říkal, ani se na mě nedíval, protože začal zkoumat další tajemnou pasáž.

Musela jsem si znovu připomenout, že Pritkin je přítel. Přemýšlet o něm takto bylo jednodušší než se pořád vztekat kvůli tomu, že jsem ho nemohla zabít. „My přece víme, kde to odeklínadlo je. Je v Kodexu!“

„Jestli si dobře vzpomínáš, tak se geis znásobil,“ opáčil Pritkin stroze.

„No, tak ho použijeme dvakrát!“

„Takhle magie nefunguje. Pamatuješ, co se stalo, když ses vrátila v čase a potkala Mirceu, který geis ještě neměl?“

„Přeskočil ze mě na něj,“ řekla jsem netrpělivě. Vzhledem k tomu, že tam byl se mnou, se ani nemusel ptát.

„Zdvojnásobil kouzlo a nastavil tu zpětnou smyčku, kterou teď máš ty.“

„Ano, ale s tím odeklínadlem…“

„Děláš, jako by to byla dvě odlišná kouzla, i když to v žádném případě není jisté!“ vyštěkl.

„To nechápu.“ Držela jsem nervy na uzdě, protože jsem ho o tom málokdy přiměla vůbec mluvit a chtěla jsem slyšet nějaké odpovědi.

„Geis byl navržený tak, aby byl přizpůsobivý. V tom vězí jeho hlavní síla, ale díky té přizpůsobivosti je také pro většinu použití příliš nestabilní. Postupem doby se často z původního kouzla mění na nějaké nové a přizpůsobuje se tak, aby splňoval požadavky tvůrce nebo prostě to, co za požadavky považuje.“

„Děláš, jako by to dokázalo myslet.“

„O nic víc, než to dokáže počítačový program. Ale stejně jako nějaký komplikovaný program se taky přizpůsobuje novým zadáním.“

„Jako kterým?“

Zelenýma očima se chladně zadíval do těch mých. „Kouzlo je samo o sobě logické. Jeho tvůrce ale nevzal v úvahu, že většina lidí není. Často mají zmatek v tom, co přesně vlastně chtějí, a to kouzlo nerozlišuje mezi skrytými myšlenkami, podvědomými touhami a těmi vědomými.“

„Co to říkáš? Že jsem v něm uvězněná proto, že to tak chci?“

„To teď možná ne, ale –“

„Ale já nechci, aby Mircea umřel!“

„Ano, ale to cílem kouzla nebylo, že? Bylo navrženo tak, aby spojilo dva lidi.“

Vyděšeně jsem na něj zírala. Takže to kouzlo v minulosti přeskočilo ze mě na Mirceu proto, že jsem to tajně chtěla? Mohla jsem se tomu všemu vyhnout, kdyby mě to k němu přitahovalo míň nebo kdybych se dokázala víc ovládat?

„A protože potom bylo víc než celé století bez dozoru, určitě celou tu dobu rostlo a měnilo se,“ pokračoval Pritkin neúnavně.

„Je velice pravděpodobné, že hledáš odeklínadlo na kouzlo, které už neexistuje.“

Civěla jsem na něj a cítila jsem, jak kdesi ve mně narůstá panika, temná a hořká. Během života, kdy jsem byla z větší části v Tonyho područí, jsem se naučila nesnažit se ovládat své okolí; místo toho jsem ovládala to jediné, co jsem mohla: samu sebe. Představa, že bych mohla přijít i o ten poslední malý kousek svobody, mě vyděsila víc, než bych tušila.

„Říkáš, že to odeklínadlo nebude účinkovat.“

„Když jsi ho zdvojnásobila, změnila jsi parametry geisu,“ opakoval Pritkin. „Mohl se změnit v něco, s čím si odeklínadlo nemusí poradit. A jestli to tak je, tak ti nalezení Kodexu k ničemu nebude.“

Dlouho jsem neodpovídala, jenom jsem zírala do těch jasně zelených očí, které neústupně hleděly do mých. Jeho slova zněla až děsivě pravděpodobně, ale jak jsem měla vědět, že mluví pravdu? Jak jsem si měla být jistá, že to není jenom pokus přesvědčit mě, abych přestala hledat něco, co v první řadě nechtěl, abych vůbec našla? Bylo těžké mu uvěřit, když mi předtím jiná autorita tvrdila přesný opak a ujistila mě, že Kodex všechno napraví, a z jeho nalezení udělala můj první oficiální úkol.

„K ničemu?“ Víla se přede mnou zatřepotala a já jsem viděla, jak je v tom malém obličejíku rozčílená. „Můj král tě nebude muset zabít!“

Najednou se mi před očima mihl obrázek Plcha z Alenky v říši divů. Toužebně jsem se podívala na konvici a přemýšlela, jestli se do ní vejde. Možná, kdybych zatlačila…

„Já jsem na naši dohodu, nezapomněla,“ řekla jsem stroze. „A nemám ráda, když mi někdo vyhrožuje.“

„Ale já ti nevyhrožuju! Ty jsi s ním uzavřela dohodu, smrtelnice. Přece nechceš zjistit, co udělá, když ji porušíš!“

Ohlédla jsem se po Pritkinovi, byl nějak nezvykle zticha, a viděla jsem, že se zase vrátil ke svému výzkumu. Pomyšlení na mou možnou smrt rukou Temných jeho pozornost podle všeho neudrželo. Praštila jsem rukou do stolu jenom proto, abych viděla, jak nadskočí.

„Konzulka už nasadila všechny autority magické komunity na to, aby se tuhle věc pokusily obejít! Proč myslíš, že bys mohla mít víc štěstí?“

„Protože musím.“

„Ale to není odpověď!“ Teď už se na mě podíval.

„Sakra, Pritkine, teď jsem Pýthie! Dokud ty budeš rozhodovat o tom, co musím a nemusím vědět, nemůžu dělat svou práci!“

„Jestli jsi Pýthie, tak se tak chovej!“

„Snažím se. A nemyslím si, že k tomu patří čekání na to, až mě osud znovu kopne do zadku! Chci něco dělat!“

Objemný svazek, na kterém právě pracoval, najednou vyskočil a udeřil do dveří, na nichž v místě nárazu zůstala skvrna modravého prachu. Než jsem stačila říct, jak moc zbytečná taková dětinská gesta jsou, otevřely se dveře a dovnitř nakoukla zrzavá hlava. Nick se tvářil, jako by mu připadalo, že nahoře ve volném ringu by to mohlo být bezpečnější.

Opatrně vstoupil i se servírovacím vozíkem pokojové služby, který tlačil před sebou, a obešel knihu, ležící hřbetem vzhůru. „Přestalo to. Ale musí jich tam být pěkných pár tisíc.“ Znělo to skoro obdivně.

„Co to způsobilo?“ vyptával se Pritkin.

„Augustine si myslí, že se mu na přehlídce snažil rozpršet některý z konkurentů.“

Při té slovní hříčce jsem sebou trochu cukla, ale Pritkin se tvářil ještě vážněji. „Takových věcí se určitě stane ještě víc, když teď má Sbor plno práce s válkou.“

„Jakých věcí?“ zeptala jsem se.

„Mágů s krevní mstou, kteří se rozhodnou vzít věci do vlastních rukou,“ vysvětloval Nick.

„Sbor nemůže vést válku a zároveň řešit stížnosti každého mága, což dobře vědí,“ dokončil Pritkin ponuře. „A tohle všechno je co?“

„Oběd. Po cestě zpátky jsem potkal číšníka s vozíkem.“ Nick se začal probírat sendviči, ovocem a sladkostmi. „Dáš si něco, Cassie? Je tu toho spousta.“

„Já vlastně ani nemám hlad.“

„Bude jíst,“ prohlásil Pritkin stroze.

„Řekla jsem…“

„Jestli umřeš hlady, poškodí mi to profesionální pověst.“

„Já jím hodně.“

„Ale totéž se netýká případu, kdy tě uškrtím v návalu pochopitelného vzteku.“

„Dám si sendvič,“ řekla jsem Nickovi. „Bez masa.“

Nakonec mi vyhrabal nevinně vyhlížející vajíčkový salát a podal mi ho i s krabičkou jablečného džusu. Zamyšleně jsem si ho prohlížela. Na rozdíl od svého přítele měl v Kruhu ještě pořád dobré postavení. Možná by pro mě mohl zjistit něco o Tami – samozřejmě za předpokladu, že ji unesl Stříbrný. Na druhou stranu jsem ani neznala jeho názor na celou tu záležitost s magicky postiženými. Mohl se na ni dívat se stejně neurčitými rozpaky nebo nezájmem, jaký projevovali všichni ostatní, a tak by si nemyslel, že mu Tami za těch pár otázek nestojí. Ale kdo nic nezkusí…

„Vzhledem k tomu, že tě k sobě vzala před sedmi lety, předpokládám, že to není žádná puberťačka, že?“ zeptal se, když jsem mu problém nastínila.

„Když jsem ji poznala, měla kolem pětadvaceti, takže teď by to mohlo být něco po třicítce. Proč?“

„To už je na sběrače moc stará,“ řekl Nick s plnou pusou něčeho, o čem jsem doufala, že je kuře. „Neztráceli by s ní čas, obzvlášť ne v případě, že byla slabá už od začátku.“

Pritkin si všiml mého výrazu. „Mluví o lidech, kteří dělají nulové bomby.“

Nick přikývl. „To je, když…“

„Já vím, co jsou zač,“ řekla jsem otupěle. Tyto bomby jsou velice ceněné, protože koncentrují obvyklý účinek nuly a na určitou dobu zruší veškerou magii v dané oblasti – včetně té mé. Ale protože Tami toto téma nikdy nenadnesla, dozvěděla jsem se o nich teprve nedávno. Moc mě to nepřekvapilo, protože proces výroby bomby vyžaduje odsátí životní síly nuly, což jinými slovy znamená její smrt.

„Neboj se,“ řekl Nick a naplácal si hořčici na další rohlík. „Tak jako většina mágů, i nuly jsou v plné síle, když dosáhnou puberty, kdy jsou asi nejsilnější, jak kdy v životě budou. Sběrači je získávají co možná nejdřív v tomhle období, aby maximalizovali množství životní síly, kterou jim mají dát. Tvá kamarádka by je nezajímala.“

„A proč by ji teda Kruh chtěl?“

Pokrčil rameny. „To netuším. Ledaže by měla přístup k nějakým důležitým informacím.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Tami nic takového neví.“

„Ale někoho zná,“ zdůraznil Pritkin. V reakci na můj zmatený pohled si povzdechl. „Kruh neví, kde jsi – o tom vypovídá už fakt, že na tvou hlavu byli ochotni vypsat tak vysokou odměnu. Možná se tě snaží nalákat, abys k nim přišla sama.“

„Myslíš, že ji unesli kvůli mně?“ Sendvič, který mi nepřipadal nijak extra už předtím, byl najednou úplně bez chuti.

„Je to možné,“ souhlasil Nick s návrhem svého kamaráda. „Půlka Rady byla u toho, když jsi se tam vřítila, poslala Konzulku někam, svedla Mirceu a přímo pod nosem jim ukradla Tomase.“

„Tak to nebylo!“ řekla jsem zděšeně. A měla jsem pravdu. Když jsem podnikla zoufalý pokus o jeho záchranu, Konzulka se mého přítele chystala umučit. Vyšlo mi to, což ještě pořád nedokážu úplně pochopit, ale v tu chvíli jsem tam byla ve vážném ohrožení, ani nemluvím o tom, jak jsem šílela strachy.

Nick pokrčil rameny. „No jo, ale takhle se to tady vypráví.“

„Kdyby se tě snažili přinutit k další podobně bláznivé záchranné akci, museli by najít někoho, kdo ti bude za tu námahu stát,“ podotkl Pritkin. „Ale Tomas je pořád v Pohádkové říši, takže je nedostupný. Jak jsem pochopil, tví rodiče zemřeli a tví kamarádi z dětství jsou upíři, chránění Senátem.“ Na chvíli se zamyslel. „Nebo duchové. Ale mrtvým nemůže ublížit ani Kruh.“

Chvíli jsem tam jenom stála a hloupě pomrkávala. Co to asi vypovídá o mém životě, když i mí nepřátelé mají problémy najít někoho, kdo mi je blízký? Tami jsem neviděla sedm let. Opravdu to bylo tak dlouho, kdy jsem naposledy měla přítele dost zranitelného na to, aby mohl působit jako rukojmí osudu? Asi ano. Kromě Tomase, což byla myšlenka jakákoli jiná, jenom ne uklidňující. Živě jsem si vzpomínala na to odporné svírání žaludku, když jsem si uvědomila, proč k tak hrozné a ponižující smrti vybrali zrovna jeho; možná se mi to vybavilo proto, že jsem to najednou celé prožívala znovu.

Senát měl spoustu důvodů Tomase zabít, ale poprava byla veřejně přístupnou podívanou hlavně kvůli naději, že bych si pro něj mohla přijít. A já jsem přišla, přímo doprostřed sálu, ve kterém polovinu obsadili jejich spojenci ze Stříbrného kruhu. Kteří si zřejmě pamatovali, co se stalo. Že by okamžitě začali hledat za Tomase náhradu? Odsoudila jsem snad Tami k smrti v okamžiku, kdy jsem ho osvobodila?

„A jestli ji má Kruh, můžeš to zjistit?“ zeptala jsem se Nicka.

„Můžu to zkusit,“ řekl zvolna, protože si zřejmě až teď uvědomil, jak citlivé téma by to mohlo být. „Ale jestli chtějí, aby sis pro ni přišla, tak by určitě nějak zveřejnili, že ji mají.“

„To by nemuseli.“

„Ale…“

„Ať už tu zprávu o Tomasovi šířili, jak chtěli, já jsem ji nedostala. Já jsem na něj narazila náhodou až po tom, kdy poprava začala.“ Naživu zůstal jenom proto, že je to upír, kterého není tak snadné zabít. Tami tu výhodu neměla.

„Ať je to, jak chce,“ pronesl Nick vážným hlasem, „rada dostala docela dobrou ukázku toho, jaký druh moci Pýthie má. Pravděpodobně na ni nezapomenou. A jestli to na tebe nastražili, určitě přijali nějaké opatření. Tím pádem by jakýkoli pokus o její záchranu byl extrémně –“

„Ty ji zachraňovat nebudeš.“ To byl samozřejmě Pritkin.

„Ne, dokud nebudu mít představu, kde je,“ souhlasila jsem. Když jsem šla pro Tomase, Senát odpálil nulovou bombu, takže jsem se nemohla jenom tak přemístit k nim, popadnout ho a zase se odčasovat. Bylo proto rozumné předpokládat, že Kruh má i další zásobu ošklivých překvapení určených k tomu, aby můj záchranný pokus skončil tím, že budu sama potřebovat zachránit. Jestli jsem to měla udělat, potřebovala jsem nějaký plán. A pro jeho vytvoření jsem musela vědět, kde je.

„Udělám, co budu moct,“ slíbil Nick. „Ale co se týče Kodexu, pořád říkám, že bychom to měli probrat se Salehem.“

„Kdo je Saleh?“ zeptala jsem se a snažila se, aby to neznělo zoufale.

„To je příliš riskantní!“ Pohledem, který Pritkin vyslal k Nickovi, by dokázal roztavit sklo.

„Já jsem Pýthie,“ připomněla jsem mu. „Pro mě je riskantní i dýchání.“

„Saleh obchoduje s informacemi. S ezoterickými a cennými informacemi, které se těžko shánějí,“ informoval mě Nick i přesto, že Pritkinův obličej rudl čím dál víc. „Problémem je jeho cena.“

„Peníze můžu sehnat,“ řekla jsem a vzpomněla si na Billyho a na ruletu a velké výhry.

„On neobchoduje s penězi,“ odsekl Pritkin a přerušil Nicka v tom, co se chystal říci. „Jenom s laskavostmi. A ty určitě nechceš riskovat, že bys mu nějakou dlužila!“

„To si rozhodnu sama!“

„Můžeme si s ním aspoň promluvit,“ nadhodil Nick mírně.

Pořád jsem doufala, že se jeho nenásilný přístup přenese na jeho kamaráda, ale zatím neúspěšně.

„Jestli něco ví, zjistím to,“ řekla víla, pohrávající si s malým mečíkem. Mohlo by to znít komicky, ale já jsem už viděla, co s tou věcí dokáže.

Nick zavrtěl hlavou. „Jestli ho rozzlobíme, nikdy se nic nedozvíme.“

„Čím míň nás půjde, tím líp,“ dodala jsem. „Většina lidí nerada mluví před publikem.“ Zvlášť, když jim někdo máchá mečem před obličejem.

Zdálo se, že Pritkin vybuchne. „To jsi neposlouchala nic z toho, co jsem říkal? Kodex ti s největší pravděpodobností k ničemu nebude. A já tě do blízkosti toho špinavce nevezmu!“

„Ty mě nemusíš brát vůbec nikam,“ odsekla jsem netrpělivě. „Vezmu se tam sama.“

„Nikam nejdeš.“ Znělo to jako konečné rozhodnutí.

„Už vím, jak se jmenuje,“ podotkla jsem. „Jak těžké myslíš, že pro Billyho bude ho najít?“

„Máš vůbec představu, co by za to mohl chtít? Bude se tě snažit oklamat –“

„A to pak bude dobré, když půjdeme s tebou, aby se mu to nepovedlo,“ prohlásil Nick jemně. Pozvedl ke mně jedno pískové obočí. „Jestli nám dovolíš tě doprovodit?“

Všimla jsem si barvy Pritkinova obličeje, která už hraničila s fialovou, a povzdechla si. Dokud nedostanu nějaký pořádný trénink v sebeobraně, je pro mě bodyguard nebo dva skoro nutností. Kromě toho jsem si stejně nebyla jistá, jak bych se ho měla zbavit. Řekla jsem, že ano, i když jsem věděla, že toho zřejmě budu litovat. Samozřejmě jsem měla pravdu.

Kapitola 8

Kdyby v ní nebylo tolik krve, mohla ta místnost být i elegantní. Vkusný zlatý a smetanový interiér apartmá se sice trochu tloukl s panoramatem vegaského Stripu za okny, ale výhled nebyl natolik velkým problémem jako ty hnědé potůčky, které stekly po reliéfních tapetách a srazily se na pěkném žlutohnědém koberci. Mrtvolu nikde vidět nebylo, ale to ani nemuselo. Nikdo nemohl ztratit tolik krve a přežít. A to ani něco, co by nebylo úplně člověkem. Mé šaty změnily scénu na děsivý soumrak, v němž se zkroucené černé větve jako kostnaté prsty natahovaly po měsíci v úplňku. Bylo to příšerně strašidelné a dokonale to odráželo mou náladu. Toužebně jsem se ohlédla zpátky do foyeru, ale když to celé byl můj nápad, nemohla jsem vzít nohy na ramena. Jediné dobré na tom bylo, že se mi podařilo nechat tam vílu samotnou. Napadlo mě, jestli už přišla na to, jak se z toho šuplíku dostat. Neochotně jsem Pritkina následovala přes rozmlácený obývák, zatímco Nick zůstal venku a hlídal. Opatrně jsme procházeli chodbou, snažili se vyhýbat těm nejhorším kalužím krve. Nebylo to snadné. Když jsme je obešli, došlo mi, že oběť s sebou určitě musela vzít alespoň několik útočníků. Tolik krve určitě nemohlo pocházet z jednoho těla. A ano, dveře na konci chodby byly pootevřené, protože mezi nimi ležela mrtvola. Nebo, abych byla přesnější, jedna část mrtvoly. Horní polovina ležela asi metr od zbytku těla, pravou paži jsem neviděla vůbec. Samozřejmě jsem ji ani moc nehledala.

Opatrně jsem překročila to, co z těla zbylo, a okamžitě jsem si chybějící paže všimla. Byla připíchnutá k vnitřní straně dveří, a to díky velké sekeře, která ji usekla u ramene. Paže visela na zbytku rukávu, který kdysi mohl být modrý, ale teď se změnil ve ztuhlý fialový cucek.

Ztěžka jsem polykala a rozhlížela se; na horním rtu se mi už začínal tvořit pot. Klimatizace nebyla zapnutá, a i když rozbitým oknem občas zafoukal vítr, v bytě muselo být alespoň pětatřicet stupňů. To ale nebyl ten důvod, proč jsem se potila.

Paprsky pozdně odpoledního slunečního světla se zdály být nějak hustší než obvykle, protože je zastiňoval prach a něco, v čem jsem po chvíli poznala několik stovek much. Vznášely se nad tím, co jsem na první pohled považovala za části těla, náhodně poházené na velké manželské posteli, ale v čem jsem nakonec poznala mrtvolu muže. Nebyla čerstvá, abych to řekla hezky. Nejsem žádný expert, ale vážně jsem pochybovala o tom, že čerstvá mrtvola vypadá jako masitý balon, který se vlivem páchnoucích plynů a rozkladu chystá vybuchnout. Ten pohled byl natolik příšerný, že mi chvilku trvalo, než jsem si všimla, že má kůži v barvě mátového bonbonu, křídově modrozelenou.

„Džin,“ pronesl Pritkin úsečně, než jsem se stačila zeptat. „Vidíš ho?“

Nevěřícně jsem na něj pohlédla. „Je dost těžké ho nevidět.“

„Ale jeho ducha!“

Zavrtěla jsem hlavou. Pokud v těch místech nějaký duch byl, musel být opravdu hodně tichý. Nebo možná omdlel ze smradu z toho, co prosakovalo z rány v džinově boku. Alespoň že se to líbilo mouchám; shromáždila se jich tam asi stovka a usadily se u rány jako pohybující se černý pahorek. Začala jsem se chraplavě dávit a snažila jsem se dýchat pusou. Nepomáhalo to.

„Pozor, Cass – vypadáš skoro stejně zelená jako on,“ poznamenal Billy. „Řekni tomu mágovi, že jediný duch jsem tady já, a pojďme odsud vypadnout. Mám z toho místa, husí kůži.“

Tvrdě jsem polkla. „Necítíš něco?“ Jestli někdo dokázal objevit vyděšeného ducha, byl to Billy.

„Ne, ale zkontroluju to tady, jenom pro jistotu. Ti noví se někdy schovávají.“ Tak velkorysý nebývá často, takže jsem opravdu musela vypadat špatně.

„Díky.“ Sunula jsem se ke dveřím s úmyslem nalokat se relativně velmi sladce vonícího smogu, pokud se mi podaří otevřít některé z oken v obývacím pokoji. Jenomže mi v cestě stál Nick.

Neviděla jsem ho vejít, takže mě vylekal. Vyjekla jsem a odskočila tak prudce, že bych i spadla, kdyby mě Pritkin nechytil. „Pochybuji, že bude tady,“ řekl stroze a postavil mě zpátky na nohy, „i kdyby to některá jeho část přežila. Šel by po vrahovi.“

„Co by ale mohl někomu udělat duch?“ ušklíbl se Nick.

S Pritkinem jsme se na sebe podívali. Na vlastní oči viděl, jakou škodu dokáže nadělat pár naštvaných duchů. Ale nezmínil se o tom.

Místo toho řekl: „Jdu zkontrolovat zbytek apartmá,“ a odešel.

„Klidně může být nejlepší lovec démonů ve Sboru,“ řekl Nick. Mračil se příteli do zad, „ale vsadím se, že ty toho víš o duchách víc. Po Salehovi tady zůstat mohl, že?“ Přelétl pohledem ode mě k tělu, ale neodpovědělo mu. Což překvapivé nebylo, když nemělo hlavu.

„Nevím.“ Nikdy předtím jsem se s džinem nesetkala, ale předpokládala jsem, že pro ně platí stejné zákony jako pro ostatní nelidské kouzelné tvory, z nichž po nikom duchové nezůstávají. Po většině lidí samozřejmě taky ne. Něco takového se vlastně stává velice zřídka, takže veškeré informace, které si tenhle odnesl do záhrobí, tam pravděpodobně zůstanou. V tu chvíli jsem se ale na nějaké dlouhé vysvětlování necítila. „Billy se šel porozhlédnout kolem. Jestli tu po něm něco zbylo, najde to.“

„Něco zbylo? Buď je to duch, nebo není!“ Nick vypadal trochu vystresovaně a kolem pravého oka mu vytrvale pulzovala jedna žilka. Připadal mi spíš jako kancelářský typ, práce v terénu tedy možná neseděla ani jemu.

„Tak jednoduché to není,“ vysvětlovala jsem. „Ne všichni duchové jsou trvalí. Někteří duchové se jenom chvíli zdržují v blízkosti svých těl, než konečně věci přijmou, jak jsou, a odejdou.“

„Jak dlouho?“

„Pár hodin, možná několik dní. Ale ne víc než týden, pokud nemají v plánu se tu zdržet dlouhodobě.“

„Soudě podle stavu těla nemohl zemřít později než před čtyřmi dny. Podle tvých výpočtů by tu jeho duch mohl ještě být.“

„Možná. Ale já nic necítím.“

„Zkus to víc,“ naléhal Nick. „Už totiž není v pozici, aby vznášel požadavky. Kdybys ho dokázala kontaktovat, možná by byl ochotný nám něco říct.“

„Jestli tady je, Billy ho najde. A jestli není…,“ pokrčila jsem rameny. „Já nedělám nic, co by duchy přilákalo, takže se nemůžu snažit víc. Prostě jenom mívají tendenci se zjevovat, když jsem nablízku.“

„Nemůžeme si dovolit zůstávat tu nějak dlouho.“

Nick mluvil tiše, ale v jeho hlase jsem slyšela jakýsi náznak varování, který se mi nelíbil. Najednou jsem se podivila, proč se to tam už dávno nehemží válečnými mágy. Jejich prací přece bylo vyšetřování vražd v nadpřirozené komunitě, a tady podle všeho bylo dost těl na to, aby je to na chvíli zaměstnalo. Zrovna jsem pod postelí zahlédla trčet něčí nohu, tentokrát v mnohem lidštější zlatohnědé barvě. Ani jsem se nedívala, jestli je pořád k něčemu připojená.

„Jak dlouho potrvá, než sem přijde někdo jiný?“ zeptala jsem se nejistě. Pritkin se svými kolegy nevycházel zrovna v dobrém, jejich shledání bych se docela ráda vyhnula.

„To nemám šanci zjistit. Ale Saleh byl v klatbě Rady.“ Nick si všiml mého výrazu. „To je něco jako propuštění na podmínku,“ vysvětloval. „A když se neukáže na týdenní schůzku, někoho pošlou, aby ho zkontroloval.“

„A doprdele!“ Vystartovala jsem ke dveřím, ale Nick mě chytil.

„Co kdyby ses dotkla jeho mrtvoly? Nepomohlo by to pro silnější spojení?“

V hrůze jsem na něj zírala. „Já se té věci nedotknu!“ Už jenom z toho nápadu mi naskočila husí kůže.

„A co třeba něco, co mu patřilo?“ Než jsem ho mohla zastavit, přešel Nick místnost a zatahal za košili mrtvého. Myslela jsem, že pro mě chce utrhnout kus látky, ale to mrtvé tělo se začalo odlupovat s ní a odpadlo od kosti jako dobře upečená ryba. Košile se v místě, kde ji sevřel, doširoka rozhalila a mně se naskytl pohled na břicho, které se pohybovalo vlastním životem. Když jsem si uvědomila, že vlastně vidím červy, hemžící se pod kůží, zvedl se mi žaludek a málem jsem to vzdala.

„A dost. Tady jsem skončila.“ Vypotácela jsem se dveřmi a srazila se s Pritkinem, který přicházel chodbou. „Je tu někde koupelna?“

„Druhé dveře po levé straně. Nikdo tam není.“

Na vteřinku jsem netušila, co tím myslí. Na tuhle bláznivou pochůzku za účelem výslechu mrtvého muže jsme přece šli jenom my tři… pokud nepočítám Billyho, ale ten na záchod už nějakou chvíli nemusel.

Potom jsem si uvědomila, že mi naznačuje, že koupelna neobsahuje žádné mrtvoly. Vzpomněla jsem si na to nafouklé tělo za sebou, chytila jsem si pusu a utekla.

Zdálo se, že šatům se koupelna líbí víc než ložnice, přeměněná v márnici. Zrcadlo mi odráželo obraz matné světle růžové barvy, jakou mívá obloha těsně před úsvitem. Ale i když jsem nad umyvadlem stála dlouho a snažila se nevyzvrátit oběd, slunce nevycházelo. Ani jsem se nedivila.

Právě jsem dokončila mytí obličeje a rukou ve snaze dostat z nich to, co mi připadalo jako mastný film, když se s chladnou stříbrnou září z odtoku vznesla jemná mlha. Vzala na sebe podobu lidské tváře, která se před zrcadlem vznášela jako fata morgána, vzniklá z páry. Byla taková nezřetelná a nekonkrétní, určitě ne skoro tuhá, jak duchy obvykle vídávám. Zamrkala jsem na to, ale ono to nezmizelo. „Je to bezpečné?“ otázal se rozechvělý hlas.

„Ehm,“ řekla jsem hloupě. Na to opravdu neexistovala dobrá odpověď. Při několika památných příležitostech jsem už v minulosti potkala duchy, kteří si ještě neuvědomovali, že jsou mrtví. A když jsem je seznámila s realitou, nikdo to nikdy neocenil. Mlhavé oči se začaly pohybovat po koupelně. Oddělily se od zbytku hlavy a odpluly, aby mohly nahlížet do věcí. Jedno proklouzlo pode dveřmi, a já jsem sebou cukla, protože jsem si byla až příliš vědomá toho, co přijde. O pár vteřin později se ústa v šoku otevřela, ale nevyšla z nich žádná slova.

„Vím, že je to zlé,“ blábolila jsem, „ale ty teď půjdeš na lepší místo.“

Nevidomá hlava se otočila mým směrem. „Jsem démon,“ zavrčela. „Takže asi ne.“

Tak jo, měla bod. Druhé oko se vrátilo od vyhlížení z okna a usadilo se uprostřed čela. Dodalo mu to podivný vzhled kyklopa, ale za daných okolností jsem si nemyslela, že to stojí za zmínku.

„Kdo to udělal?“

„Copak ty to nevíš?“ zeptala jsem se překvapeně.

„Spal jsem!“ opáčil dotčeně. „Slyšel jsem, že se sem někdo dostal, napůl se mi podařilo vstát z postele, ale potom zhaslo světlo.“

Navždycky, napadlo mě, ale neřekla jsem to. Oko se soustředilo na můj obličej, takže mě vlastně poprvé vidělo doopravdy. „A kdo jsi sakra ty?“

„Já jenom procházím,“ řekla jsem a sunula se ke dveřím.

„Ne tak rychle!“ Obličej se mi přemístil do cesty. Rozlétané oko dohnalo to druhé a došlo na krátkou strkanici, jak spolu bojovaly o místo v čele. Když se pak konečně usadily, vyčítavě se na mě zahleděly. „Ty mě vidíš!“

„Jsem jasnovidka.“

„Dobře. Tak mi řekni, kdo to udělal. Za tohle někdo zaplatí!“

Najednou mě něco napadlo. „Možná bychom se na něčem mohli dohodnout,“ navrhla jsem.

„Co tím myslíš?“

„Musím se dozvědět něco o Kodexu,“ řekla jsem zkusmo.

„O kterém?“ tázal se najednou věcným hlasem.

„Ono je jich víc než jeden?“

„Kodex je obecně souborem vědomostí, bejby. O kterém z nich mluvíme teď?“

Nasucho jsem polkla. „Codex Merlini. Ta ztracená kniha.“

Jeho pohled se zostřil. „Jak jsi to říkala, že se jmenuješ?“

„Neříkala jsem to. Víš něco?“

„Možná.“

Povzdechla jsem si. „Jsem Cassie Palmerová,“ řekla jsem a ty přízračné oči se viditelně rozjasnily.

„Tak jo,“ řekl teď Saleh svižně. „Kodex byl ztracen před mnoha staletími, ale to není jeho hlavní problém. I kdybys ho našla, nedokážeš ho přečíst.“

„Je zakódovaný?“

„Něco lepšího. Kódy se dají dříve nebo později dešifrovat, ať jsou jakkoli dobré. On byl trochu kreativnější.“

„Kdo? Myslíš jako, že Merlin skutečně existoval?“

„Ne, říká se tomu Codex Merlini, protože ho napsal chlápek jménem Ralph,“ řekl Saleh netrpělivě. „Znáš tu starou historku o tom, že Merlin každým rokem mládne, místo aby stárl?“

Přikývla jsem.

„No, takže vypravěči to popletli.“

„Což znamená co?“

„Což znamená, že to nebyl mág, kdo stárnul opačně. Zaklel Kodex tak, aby – kdyby někdy opustil jeho vlastnictví – začal stárnout v opačném směru.“

„Proč by to dělal?“

Saleh se na mě podíval pohledem, který napovídal, že má podezření, že se mé IQ rovná velikosti mého poprsí. „Aby se začal odepisovat, samozřejmě! V dnešní době je to jenom svazek prázdných pergamenů.“

„Ale kdyby se někdo vrátil do minulosti…“

Saleh se na mě ďábelsky usmál. „Tak to by ho ten někdo snad mohl i získat.“

Cítila jsem, jak se mi zhoupl žaludek. Má nová pozice znamená, že kromě jiných mám i zábavnou práci s hlídáním časové osy. Ale protože jsem propásla několik školení, s každým návratem jsem riskovala, že pokazím něco, co nebudu umět zase napravit.

„Kde je?“ Zeptala jsem se s vědomím, že se mi odpověď nebude líbit.

„Špatně položená otázka,“ zamumlal. „Měla by ses zeptat, kde byl. Protože se musíš vrátit do doby, kdy byl text ještě většinou neporušený, ale už nebyl v Merlinových rukou.“

Někdo energicky zaklepal na dveře a já jsem nadskočila. „Musíme jít.“ Pritkinův hlas se přes tenké dřevo nesl jasně.

„Tak kde byl?“ Zasyčela jsem tiše. Jediným člověkem, který mé vyjížďky do minulosti nenávidí víc než já, byl Pritkin. Chtěla jsem se dohodnout předtím, než do toho nějak zasáhne a možná mi to podělá.

Najednou se jako zrychlené torpédo zdí prohnal Billy. „Ten mág má pravdu, Cass. Musíme odsud vypadnout. Hned.“ Při pohledu na džinovu spektrální tvář se zarazil. „Kdo to je?“

„Saleh. Našla jsem ho.“

„Skvělé. Tak pojďme. Výtahem přijíždí skvadra válečných mágů.“

„Dej mi minutku.“

„Ale ty nemáš ani minutku.“

„Billy! Možná jsem něco našla!“

Pritkin začal do dveří bušit. „Co se děje? Něco je špatně?“ Až příliš pozdě jsem si vzpomněla, že jednou říkal, že má veleostrý sluch.

Podívala jsem se na Saleha. „Co chceš?“

Obrátil oči v sloup. „Co myslíš? Jsi jasnovidka. Chci vědět, kdo to udělal.“

„Ale já svůj dar neovládám,“ řekla jsem zoufale, protože Pritkin se začal proti dveřím do koupelny vrhat ramenem.

„Tak to já s tebou asi zůstanu, dokud se nerozhodne nějak projevit,“ řekl Saleh příjemným hlasem.

„Tak to si nemyslím,“ řekl Billy, který pohledem na džina vystřeloval dýky.

Naštvaně jsem zírala na Saleha, který mi oplácel klidným pohledem. Vzdychla jsem a vzdala to. „Kdys přesně umřel?“

„V pondělí dopoledne, někdy kolem desáté.“

Ohlédla jsem se na Billyho. Ani náhodou jsem se nechtěla vracet do apartmá, plného vrahů, ve zranitelném lidském těle. „Potřebuju tady trochu pomoct,“ řekla jsem naléhavě.

Aby mé tělo zůstalo při životě, musel v něm přebývat duch, ale nikdo neřekl, že to musí být ten můj. Od někoho, kdo by to měl vědět, jsem se dozvěděla, že Billy mé fyzické já nemusí hlídat pokaždé, když můj duch vyrazí na výlet. Stačí se jenom přemístit zpátky do stejné doby, kdy jsi odešla, řekl nonšalantně, jako by snad tak těsné načasování přemístění bylo zatraceně jednoduché. Ani snad nemusím říkat, že já preferuji své řešení.

„Tomu nevěřím,“ zamumlal Billy, když s prasknutím povolil jeden pant. Podívala jsem se na něj zoufalýma očima a on předtím, než vstoupil do mé kůže, řekl něco hodně neslušného. „Nebuď tam dlouho. Až nás odsud nebudu moct dostat, dojde mu, že to jsem já, a ne ty.“

„O co jde?“ dožadoval se Saleh.

„To, co chceš vědět, ti říct nemůžu. Ale můžu ti to ukázat.“ Máchla jsem rukou skrz to, co z něj zbylo, a odčasovala se. Koupelna se kolem nás zhmotnila v té podobě, v jaké byla o čtyři dny dřív. Za dveřmi nebyly slyšet žádné zvuky, takže jsem svou nehmotnou hlavu opatrně prostrčila dřevem a rozhlédla se. Podle absence krve na zdech jsem mohla říct, že jsme to stihli ještě před vrahy.

Odhodlaně se tvářící Saleh prolétl zdí. Následovala jsem ho a dávala pozor, jestli neuvidím něco neobvyklého. Třeba někoho s fakt velkou sekerou.

Saleh zdí své ložnice proplul stejně snadno, jako by to dělal každý den. Na posteli ležel spící džin. Až na tu barvu pleti vypadal zaživa docela normálně. Nikde jsem neviděla žádný turban, zlaté náušnice nebo typický úbor Středního východu. Místo těchto propriet měl kudrnaté hnědé vlasy, pěstěnou bradku a teplákovou soupravu Lakers. Taky měl hlavu. Budík na nočním stolku hlásil 9:34. Se Salehem jsme se na sebe podívali a posadili jsme se. Netrvalo to dlouho. V 9:52 jsem zaslechla zvuk běžících nohou a řinčení zbraní, jak se zřejmě Salehovi strážci utkali s vrahy. Jeden z nich se o okamžik později vpotácel do dveří, načež mu nějaká jakoby kouzlem se vznášející sekera usekla ruku. O chviličku později ho meč, tentokrát v sevření lidských rukou, přesekl v půli a ta postava na posteli se zatím probudila, zmateně mžourala očima a začala se rozhlížet kolem sebe. Než se ale stihla rozkoukat, byl druhý strážce mrtvý a Salehova hlava hrála basket s košem na prádlo na druhém konci místnosti.

Toho hrozného vyvrcholení jsem si ale skoro nevšimla, protože jsem oči nevěřícně upírala na postavu s mečem, která celé scéně dominovala. Byla bych lapala po dechu, ale plíce mi zřejmě nefungovaly, najednou jsem měla tělo úplně vyprázdněné od čehokoli, co připomínalo vzduch. Zasáhl mě odporný pocit dezorientace a chvíli jsem se nedokázala pohnout a nemohla jsem ani myslet. Když jsem v naprostém šoku zírala na jeho tvář, pocákanou krví oběti, zdálo se, že se zastavil čas.

Jistá část mého mozku si všimla, že vypadá jinak. Místo otrhaného trika a hnědého kabátu, který už prošel příliš mnoha bitvami, své štíhlé tělo převlékl do těsných černých džínů, barevně sladěné košile s knoflíčky a do sytě černé kožené bundy. Pořád to byl jeho obvyklý vzhled, ale tak nějak vylepšený, jako by si najednou nějak vypěstoval vkus. Vlasy vypadaly, jako by je někdo nedávno česal a to strniště na tvářích spíš připomínalo módní výkřik než někoho, kdo se zapomněl oholit.

Nejradikálnější změnu ale prodělal jeho výraz. Vzteklého jsem ho viděla už víckrát, než bych dokázala napočítat, ale tento konkrétní výraz dravého ptáka, který se chystá zlomit vaz ulovené kořisti, pro mě byl úplně nový. Naprosto nevěřícně jsem se zadívala do těch známých zelených očí. Jediné, na co jsem dokázala myslet, bylo: Ani se nedivím, že nechtěl, abych za Salehem chodila.

„Já tomu nevěřím!“ stěžoval si Saleh. „Ani ho neznám!“ Sledovali jsme, jak si Pritkin zakrvácený meč otírá do cípu Salehova povlečení, předtím než ho zasunul do dlouhé pochvy, zavěšené přes záda. Odešel lehkým a pomalým krokem, děsivý a elegantní. Ani se neohlédl.

„Takže se mi sem vloupe nějaký chlap a rozseká mě na kusy, a já ho ani neznám?“

„Uklidni se,“ řekla jsem a cítila, jak se mi motá hlava a trochu se mi dělá špatně. „Neztrácej hlavu.“

„Já hlavu nemám!“ vyštěkl a vyrazil ke dveřím.

„Měli jsme dohodu,“ připomněla jsem mu.

„Tvá kniha je v Paříži,“ prohodil Saleh přes to, co by bylo ramenem, kdyby nějaké ještě měl. „Zkus 1793.“

Užasle jsem na něj civěla. „Cože?“ Zatraceně – měla jsem vědět, že to není náhoda.

„Jo. Toho roku ji pár pitomých temných mágů ukradlo Merlinovi, a –“

„Počkej!“ Škaredě jsem se na džina podívala a přemýšlela, jestli jsem se nenechala napálit. „Merlin přece žil v… nevím to přesně, ale v osmnáctém století nemohl být pořád naživu!“

„Byl zčásti inkubus – to ví každý,“ byla jsem popuzeně informována. „A démoni jsou nesmrtelní. A teď se uklidni, jestli to chceš slyšet, protože jinak jdu odsud.“

Uklidnila jsem se.

„Takže ano, v roce 1793 byl naživu – tehdy ho mágové o Kodex připravili a dali do dražby na jedné malé aukci, třetího října. Těsně předtím, než utekli z města, aby se vyhnuli veřejným popravám a požárům a lůze a tomu vzteklému napůl démonovi, který jim šel po krku. Každopádně se obleč tak, abys udělala dobrý dojem, a možná do něj budeš moci předtím, než ho prodají, nahlédnout.“

„Ale jestli ho mají v plánu prodat, budou ho hlídat! Musí existovat nějaká vhodnější chvíle –“

„Merlin Kodex hlídal do doby, než na něj své chamtivé pracky vztáhli mágové, a ty mi věř, že ať jsi Pýthie nebo ne, s ním si začínat nechceš.“

„A co někdy později? Kdo ho koupil?“

„I kdybych na to měl celý den, nebyl bych schopen odvyprávět všechny ty pověsti o tom, kam se po oné noci poděl. Ale tobě to stejně může být jedno, protože jestli ho chceš, předtím než se kouzla smažou, musíš ho získat brzy. A to je Paříž roku 1793,“ prohlásil rezolutně. „Zkus se nenechat připravit o hlavu. Věř mi, že je to blbé.“ Znovu vykročil na chodbu.

„Počkej chvilku! Kam jdeš?“

„Kam bys řekla? Mám tu nějakou práci.“

„Salehu!“

U dveří se zastavil. „Do toho ti nic není, zlato. Díky tomu tajemnému muži jsem zase nehmotný. Deset staletí akumulované energie vyteklo kanálem, asi takhle.“ Chtěl lusknout prsty, ale rozčílilo ho, že mu k tomu chybí ruce. Ušklíbl se. „Ať už vymyslím jakoukoli pomstu, bude v rámci zákonů. A věř mi, že umím být opravdu vynalézavý.“

Odlétl a já jsem za ním jenom nechápavě hleděla. Alespoň se tím vysvětlilo, jak se mu podařilo nechat po sobě ducha: nepodařilo. Duch byl Salehův přirozený stav. Usoudila jsem, že si jenom našetřil dost síly na to, aby si k němu vytvořil tělo, protože tak se mu lépe jednalo se smrtelníky. Otázkou bylo, neměla bych jít za ním?

Pochybovala jsem o tom, že by ve svém současném stavu mohl Pritkinovi způsobit nějakou skutečnou škodu. Duchové, i ti noví, mají omezený zdroj energie, který se při útoku na živé velice rychle zmenšuje. Saleh sice nebyl duch, ale protože o spoustu síly přišel právě spolu s hlavou, pochybovala jsem, že by na tom byl nějak líp. Když k tomu přidáme Pritkinovy impozantní štíty, byl celkem v bezpečí. Škoda že jsem totéž nemohla říct o sobě.

Jestli Saleh najde nějaký způsob, jak s mágem komunikovat, aby ho za ten zločin obvinil nebo mu vynadal, mohlo by mu uklouznout, odkud své informace má. A to by bylo hodně špatné. Jestli ho Saleh ani neznal, připadalo mi nepravděpodobné, že by Pritkin proti džinovi měl nějakou osobní zášť. Což znamenalo, že důvodem jeho smrti bylo jenom to, aby mu zabránil říct mi něco o Kodexu. A když Pritkin klidně zabil Saleha, aby Kodex udržel v bezpečí, proč bych měla být výjimkou já?

Nakonec jsem si uvědomila, že celá ta debata o Salehovi je k ničemu, protože jsem ani nevěděla, jak chytit džina, který nechce jít se mnou. Nakonec jsem se odčasovala sama a v hlavě jsem hned uslyšela Billyho křik: „Běž do vany!“

A protože jsem tam jenom tak stála a snažila se pochopit, co po mně chce, vystoupil z mého těla a strčil mě přímo doprostřed hrudníku. Billy obvykle mívá potíže s přesouváním i malých předmětů, ale teď zřejmě někde získal nějakou energii navíc, protože jsem málem upadla. Pozpátku jsem se zapotácela proti staromódní vaně s ozdobnýma nohama, zakopla jsem a spadla do ní. Ve stejném okamžiku dovnitř vlétly dveře z chodby i se sprškou omítky, dřeva a drahých tapet.

Ležela jsem mezi troskami a několik zmatených sekund se mi točila hlava a zatmívalo se mi před očima. Vana byla restaurovaná, starožitná, s původním litinovým tělem. Zachránila mi život, ale s tím bušením v hlavě a zaprášenými plícemi se mi nějak nedařilo cítit vděk.

„Slečno Palmerová!“ Pritkinův hlas vycházel z díry, kde kdysi bývaly dveře. „Jsi v pořádku?“

Nedívala jsem se na něj. Nemohla jsem se na něj podívat. „Jistě.“ Vyplivla jsem trochu krve – kousla jsem se do jazyka – a prachu z omítky. „Nikdy mi nebylo líp.“

Vylezla jsem ze sutin a natáhla se k umyvadlu, už tam ale nebylo. V okně zato zela díra o velikosti umyvadla, a tak jsem se vydala na nejistou cestu přes zničenou koupelnu a vyhlédla ven. Svěží vánek mě rozptýlil natolik, že mi několik sekund trvalo, než jsem zbytky instalace uviděla o osm pater níž, uprostřed Flamingo Road. Před svým taxíkem tam stál řidič, zíral na velkou díru v kapotě a tvářil se trochu zmateně. Zvedl hlavu a naše pohledy se setkaly. Rychle jsem zase zastrčila hlavu dovnitř. Toto místo zřejmě brzy bude mnohem oblíbenější, než by se mi líbilo. Vykoukla jsem do chodby a uviděla tři neznámé válečné mágy, sedící zády ke zdi. Vypadali naštvaně, možná proto, že byli svázaní jako kuřata připravená na gril. Vzhledem k tomu, že byli jenom tři, jsem předpokládala, že nás nečekali. Zdálo se mi, že mě poznávají – nebo se tak zle možná dívali z principu na všechny.

„Můžeme zkusit paměťové kouzlo,“ řekl Nick pochybovačně.

„To by nevydrželo,“ namítal Pritkin.

„Ne s jejich výcvikem.“ Podíval se na Nicka a v očích se mu zračily obavy. „Tak to vypadá, že ses právě otevřeně připojil k odporu.“

Zamrkala jsem, ale nepomáhalo to. Jeho maska byla naprosto dokonalá. Vyrůstala jsem mezi stvořeními, která své emoce často projevovala jenom tím nejmenším zamžikáním řas během milisekundové pauzy v konverzaci. Myslela jsem, že umí číst v lidech, ale ať jsem se soustředila sebevíc, nedokázala jsem žádnou chybu najít.

Ten elegantní, smrtící dravec, kterého jsem právě viděla, byl prostě pryč. Na jeho místě stál bledý a unavený muž s omítkou na kůži a na šatech. Prsty si prohrábl vlasy, zpocené díky vysoké teplotě v apartmá a slepené do punkrockových špiček. Aspoň si je teď bude muset umýt, pomyslela jsem si tupě. Pritkin si mého pohledu všiml, a už jenom oční kontakt mi zježil kůži. „Našla jsi ho?“

Zapotácela jsem se a ztěžka jsem se opřela o zeď. Srdce mi v hrudníku prudce pumpovalo, tvrdě a dost rychle na to, abych cítila tep až v krku. „Ne.“ Zavřela jsem oči jakoby únavou, protože jsem se už předtím přesvědčila, že v nich Pritkin dokáže číst až příliš snadno. Na svůj hlas jsem ale byla pyšná. Vypěstovala jsem si ho u dvora a vytrénovala proto, aby ani upírům neřekl v podstatě vůbec nic. Přinutila jsem srdce zpomalit a vyrovnala dech. „Džinové jsou podle všeho jako upíři; nenechávají po sobě duchy.“

„Ale řekla jsi, že jsi něco našla.“ Otevřela jsem oči a viděla Pritkina přicházet ke mně. Dobře, možná se něčím přece jenom prozradil, říkala jsem si. Chůzi měl stejnou. Pohyboval se se smrtící pružností bojovníka, který plně ovládá veškerou svou sílu a pohotovost. Zastavil se až příliš blízko na to, aby to bylo příjemné, a těma chytrýma zelenýma očima si pátravě prohlížel můj obličej.

Teď je v Tonyho režimu, pomyslela jsem si užasle, kdy hledá někoho, koho by nechal vykrvácet, protože má špatný den. Člověk nesmí nic cítit, žádný strach, protože ten jeho pozornost přitahuje lépe než cokoli jiného. Musí být klidný, zasněný, vyrovnaný. Nic necítit. „V koupelně byla stopa po nějakém duchovi, ale nebyla džinova,“ prohodila jsem jakoby nic. „Před nějakou dobou tady umřel někdo jiný.“

„Určitě jsi v pořádku?“ přistoupil ke mně Nick. Oči měl upřené na mé šaty, které se z nadějného svítání změnily na mlhavou noc a přes temné pozadí se pokradmu plížily bílé úponky.

„Je mi fajn,“ řekla jsem pevným hlasem. „Jenom kolem mě proletělo to umyvadlo, které dole zničilo taxík.“

Pritkin se mi přes rameno zadíval na trosky koupelny a zamračil se ještě víc. „Musíme jít. Tady už pro nás nic není, a brzy dorazí lidské úřady.“

Nedokázala jsem se dotknout jeho ruky, takže jsem se chytila jeho kabátu, který už byl zase starý, odřený a hnědý. Zajímalo by mě, kde si to elegantní oblečení schovával. Volnou ruku jsem napřáhla k Nickovi a připravila se nás všechny přenést zpátky k Dantemu. „Jo,“ souhlasila jsem s očima upřenýma na Pritkina. „Tady jsme skončili.“

Kapitola 9

Casanova poukázal na to, že by nebylo moudré, abych se ubytovala v nějakém apartmá, pro případ že by Kruh měl špiony, kteří by číhali na hosty s dlouhodobým pobytem. Místo toho mě strčil do něčeho, co kdysi bývalo malým skladem za tiki barem. Pod postelí jsem ještě pořád měla několik krabic s koktejlovými deštníčky a skoro jsem se tam nemohla otočit. Pritkin na tom byl ještě hůř, protože ho nacpali do šatny, která byla kdysi vyhrazena slavným mrtvým umělcům. Ta sice byla větší, protože v ní bývaly jejich rakve, on ale přísahal, že v ní pořád zůstává jistý… odér. Momentálně mě tato myšlenka opravdu hodně povzbuzovala. Zrovna jsem si přes hlavu přetahovala nadměrně velké tričko, které jsem používala jako noční košili, když stěnou proplul Billy. Zatímco seděl na okraji postele a balil si přízračnou cigaretu, převyprávěla jsem mu svůj rozhovor se Salehem. „Potřebujeme tým,“ uzavřela jsem to.

„My jsme tým.“

Byla jsem unavená a rozbolavělá a to víc než na jeden způsob. Objala jsem polštář, který byl přesně tak příjemný, jako bych ho dostala od neobvykle lakomých aerolinií.

„Ta naše show Cassie a Billyho mohla fungovat, když jsme se chtěli udržet o krok před Tonym,“ řekla jsem. „K vyloupení pevnosti Černého kruhu stačit nebude.“

„A navíc jsme měli tak velké štěstí na parťáky.“

„Rafeovi můžeme věřit.“

„Cass, já vím, že máš toho jako chlapa ráda, ale… vždyť víš. Žádný velký bojovník to není.“

„My nepotřebujeme bojovníka,“ řekla jsem podrážděně. „Já neplánuju útok na Kruh!“

„A že ty tvé plány vždycky dokonale vyšly, že?“

„Snažíš se ze sebe dělat osinu v zadku?“

„To ne, ono to v podstatě jde samo.“ Zapálil si a přemýšlivě si mě skrz mlhu přízračného kouře prohlížel. „Ještě tu je Marlowe.“

Měl na mysli Kita Marlowea, někdejšího alžbětinského dramatika. Teď byl vrchním Konzulčiným špionem. „Ano, ten by byl dobrý.“

„Kromě sebe samé totiž budeš zachraňovat i Mirceu. Řekl bych, že se tím pár dluhů zruší,“ argumentoval Billy.

„To by mohlo, kdyby mě v první řadě neobviňovali z toho, že jsem ho do toho zmatku dostala.“

„To on ale uložil geis zde na tebe –“

„Což měl, jako můj pán, plné právo udělat. A já jsem ten, kdo neměl právo ho zdvojnásobit, fakt ani omylem.“ Viděla jsem, že mu už na rtech visí námitka. „A ano, myslím si, že jejich argumentace je blbá. Já to jenom říkám.“

„Já je nemám o nic radši než ty,“ řekl Billy dotčeně. „Koho ještě máme? V jednom kuse potkáváme tyhle silné týpky, ale jsou to samí pošahaní cvoci.“

„Neberu s sebou nikoho, komu nemůžu věřit. Ani nikoho neschopného. Nebo toho, kdo má nějakou vlastní agendu.“

Billy nasupeně vydechl. „Jestli se chceš držet takových zásad, bude sestavení týmu dost těžké. Někoho loajálního, kdo nic nechce? Ale no tak!“

Zjistila jsem, že jsem se zase naštvala na Pritkina, protože přesně takový měl být on. V jeho případě jsem začala s obezřetností trochu polevovat prostě proto, že byl chytrý a zábavný a někdy i trochu legrační. Měla jsem si pořád připomínat, že nic z toho neznamená, že je na mé straně. Když někomu dám své slovo, dodržím ho, řekl mi kdysi.

Pohrávala jsem si s přehozem z modrozlatého brokátu s kousavými krajkami. Určitě ne poprvé jsem zatoužila po něčem méně honosném a pohodlnějším. U Tonyho jsem měla měkký bavlněný přehoz, který jsem používala celé roky. Po mnoha vypráních vybledl a jasné barvy levných květin na něm se časem změnily na pastelové, jak se to stává v anglických zahrádkách. Postupem doby už byl na okrajích trochu potrhaný, ale nikdy jsem své puntičkářské guvernantce nedovolila, aby ho vyměnila. Měla jsem ho ráda takový, jaký byl, s těmi vadami a vůbec. Teď už ale neexistoval stejně jako zbytek mých věcí i samotná Eugenie.

„Cass?“ zeptal se Billy a najednou to znělo váhavě, což jsem u něj skoro neznala. „Tys věděla, že Pritkin je magor, že?“ Magor, který taky náhodou byl mým přítelem, šeptal slabý hlásek kdesi vzadu v mé hlavě. Přestaň, přestaň! „Cass?“

Knedlík v krku se rozrostl natolik, že už skoro bolel, a začaly mě trapně pálit oči a… prostě už bylo načase změnit téma. „Já to vím.“

„Tak jo. Líp nám bude bez něj. Stejně jsem mu nikdy nevěřil.“

„Já nevěřím nikomu,“ prohlásila jsem kategoricky. Bylo to to jediné, čím jsem si v těchto dnech byla jistá.

„Nikomu, kromě mě,“ opravil mě Billy. „Jaký je teda plán?“

„Musím získat Kodex,“ řekla jsem, abych začala tou jedinou věcí, na kterou neexistoval žádný argument. Pritkin sice říkal, že mi to nepomůže, měla jsem ale pocit, že jsem zrovna viděla, jak moc mu můžu věřit. „Akorát, že ho nemůžu přinést sem. Poflakuje se po světě přes dvě stě let. Kdo ví, co by to udělalo, kdybych ho přenesla přes časovou linii?“

Billy se na chvíli zatvářil zmateně, ale potom vytřeštil oči. „Doufám, že nemyslíš na to, na co si myslím, že myslíš!“

Zamračila jsem se na něj. „Když nejde hora k Mohamedovi…“

„Mohamed nebyl šílený mistr upír!“

„Mircea není šílený.“ Aspoň zatím. „Je… ztrápený.“

„Ehmmm. Chceš snad ztrápeného mistra upíra tahat s sebou, abys vykradla pevnost temných mágů?“

„Máš lepší nápad?“

„Cokoli je lepší nápad!“

„Neječ na mě!“

„Tak začni mluvit rozumně!“ Hodila jsem po něm polštářem, což ale k ničemu nebylo, protože proletěl skrz něj. „To nic nemění na faktu, že jsi cvok.“

Padla jsem po zádech zpátky na postel a zakryla si oči rukou. Ne že by se tím něco měnilo, ale asi měl pravdu. Když jsem nemohla přinést kouzlo k Mirceovi, neměla jsem jinou možnost než odnést Mirceu ke kouzlu. A to jsem zrovna ráno říkala, že chci něco dělat. Když jsem si na to vzpomněla, měla jsem raději mlčet.

„Musíš si trochu odpočinout.“ Billy mě chtěl vzít za ruku, ale v apartmá spotřeboval příliš energie, takže na to neměl sílu. Jeho prsty prošly skrze mě.

„A ty se musíš nakrmit,“ řekla jsem, abych dokončila myšlenku. Na ten odliv energie jsem se netěšila, ale stejně jsem chtěla jenom spát.

„Já to vydržím,“ pronesl po chvíli.

Zmateně jsem se na něj podívala. Nevzpomínala jsem si, kdy Billy naposledy odmítl příjem energie. Představovala mezi námi největší pouto, byl to jeho plat za to, že mi pomáhal s různými problémy. „Cože?“

„Neuraz se, Cass, ale vypadáš příšerně.“

„Díky.“

„A na to, abych mohl špehovat toho maniakálního mága, zase tolik šťávy nepotřebuju.“ Dotkl se prsty klobouku a věnoval mi arogantní úsměv. „A když budeme mít štěstí, možná ho najde pár bývalých kamarádů ze Sboru a o jeden problém se postarají za nás.“

Usnula jsem v údivu nad tím, že mi při téhle myšlence není o nic líp.

S Rafem jsme se setkali v kuchyni hned ráno, ještě před svítáním. Když jsem teď Pritkina vyřadila ze hry, musela jsem hledat pomoc někde jinde, a moc možností jsem neměla. Nechala jsem na soukromém telefonním čísle, které mi Rafe dal, vzkaz, že s ním chci mluvit. Jenom jsem doufala, že až mu řeknu, co chci, nezačne moc vyšilovat.

Krátce poté, kdy jsme se usadili na stoličkách u jednoho nepoužívaného stolu v přípravně, se přiloudal někdo z personálu a postavil přede mě bílý porcelánový šálek s kávou. Měla bohatou vůni po pražení a čerstvě spařeném mléce a uprostřed byla malá tečka od espresa, správně nalitého až nakonec. Pritkin by to miloval. Já jsem ho odstrčila, protože mi nebylo dobře.

„Cucciolina, jsi celá špinavá!“ sdělil Rafe své nejnovější obdivovatelce, která mu po zelené hedvábné košili malýma tlustýma ručkama vděčně rozpatlávala kaši z červených bobulí.

Někteří kuchaři pekli koláče pro svatojánskou noc, což vysvětlovalo, proč mělo dítě pusu celou fialovou a v řídkých blonďatých vláscích spoustu džemu. Miranda, která se snažila hlídat dítě i kuchyň současně, nám ji předala v podstatě hned, když jsme prošli dveřmi. Holčička hned začala vydávat nervózně nasupené zvuky, a když jsem s ní zůstala stát a jenom ji nemotorně držela, spustila rozzlobený křik.

Rafe mě zachránil a i přes svůj elegantní šat ji převzal a přitiskl si ji k hrudi. Pár sekund do ní sice bušila a kvílela přitom, jako bych do ní vrážela špendlíky, ale potom se spokojila jenom se znepokojeným fňukáním, při kterém mu zabořila tvářičku do košile. Jelikož ji rychle přešla zlost, bylo celkem jasné, že jenom chtěla flirtovat s tím hezkým chlapem. K šálku kávy přibyl porcelánový talíř. Skvěl se na něm velký a krásně upečený muffin. Prohlédla jsem si ho, a pokud jsem mohla říct, muffin můj pohled neopětoval. Když tedy prošel první zkouškou, rozlomila jsem ho a přičichla si. Burákové máslo a ančovičky. Kolem se jakoby nic promenoval maličký kuchař, čekající na verdikt. Ten se načeká!

„Připomíná mi tebe v jejím věku,“ řekl Rafe a zbytečně se pokusil holčičce otřít rtíky ubrouskem. Jenom tím všechno zhoršil, protože teď měla fialové i tváře. „Tobě se taky nikdy nepodařilo sníst něco takového bez toho, že bys to neměla úplně všude.“

Jesse na druhém konci dlouhého stolu, kde s pár kamarády hrál Monopoly, potlačil úsměv. Podle mě měli být v posteli – byly teprve čtyři ráno – ale u Danta nikdo běžný režim nedodržoval. Zřejmě s tím měl něco společného fakt, že se personál z velké části skládal z bytostí, které na slunečním světle začínaly hořet.

Většina starších dětí byla do hry zabraná, ale jedna menší holčička seděla na podlaze a hrála si s dávkovačem bonbonů Pez s hlavou Elvise, který jí někdo dal. Zdálo se, že ji naprosto zaujal, ale dveře za ní se jaksi tvrdohlavě odmítaly zavřít. Napadlo mě, že rodiče své zlobivé dítě asi někdy zavřeli do malé místnosti bez oken, ale dítě brzy přišlo na to, že zámky se před ní prostě rády odemykají, a uteklo. Potom se z toho stal zvyk. Když jsme ji ale měli v kasinu, dělala nám ze života tak trochu dobrodružství: dokud byla uvnitř, dveře výtahů se odmítaly zavírat. Když jsem ji pozorovala, konečně mi došlo, co mi nesedělo. Tyhle děti byly prostě moc mladé. Bylo jim v průměru osm let, ale hodně jich bylo v rozmezí čtyři až pěti. Což nedávalo smysl.

Když mi bylo čtrnáct, byla jsem v Tamině chovu jednou z nejmladších. Většina ostatních byla ve věku mezi patnácti a dvaceti lety, tedy dost na to, aby si uvědomili, jaký život by měli v některé z těch speciálních škol, a vymysleli nějaký plán útěku. Samozřejmě se tam občas dostaly i nějaké mladší děti, ty ale většinou přicházely se starším sourozencem nebo s kamarádem. Nikdy jsem Tami neviděla pracovat s tolika malými dětmi. Jak se jim podařilo utéct? Jak přežívaly na ulici do doby, než je našla? Mně se to málem nepodařilo, ač jsem měla víc let i peněz než většina z nich.

„Já jsem přece ke dvoru přišla, když mi byly čtyři,“ připomněla jsem Rafeovi nepřítomně. Jedno autíčko z Monopolů se svévolně vydalo po stole k nám a narazilo mi do ruky. Otočila jsem ho a poslala zpátky, kde se srazilo s rychle poskakující botou. Vypadalo to, jako by dětem hrací podložku někdo očaroval.

„Ano, od čtyř jsi tam žila, ale tvůj otec tě tam často nosil, když jsi byla bambina,“ odpověděl a vzdal pokusy o očištění dítěte. Jednou rukou si je tiskl k hrudi a dlaň mu jako ochranu položil na hlavičku.

„Cože?“

„Strašně rád se tebou chlubil. „Ale ty ses samozřejmě chovala mnohem lépe než někdo…,“ řekl s povzdechem, když mu dítě začalo žvýkat kravatu.

„To jsem nevěděla.“ O svých rodičích jsem toho věděla tak málo, že mi i ten malý útržek skládačky připadal jako zjevení. „Maminka“ v mých vzpomínkách představovala chladnou ruku, měkké vlasy a sladkou vůni. To byla má nejsilnější vzpomínka na ni. A pokud jsem se nesnažila opravdu hodně, byla to na ni má jediná vzpomínka. A na tatínka jsem si vzpomínala ještě míň.

„Piccolina mia, prosím, přestaň,“ řekl Rafe vyčítavě, vytáhl jí kravatu z pusy a předtím, než jeho zmítající se náruč stačila protestovat, ji nahradil dudlíkem. Naštěstí dítě ta malá půtka zřejmě vyčerpala, protože se mu vzápětí schoulilo na hrudi a usnulo.

„Tyhle návštěvy skončily, když ti byly asi dva,“ dodal.

„A víš, proč?“

Rafe chtěl pokrčit rameny, ale potom si uvědomil, že by tím mohl svou novou přítelkyni probudit. „Podle mě proto, že jsi začala projevovat náznaky svého nadání. Tvůj otec si musel uvědomit, že kdyby se to Tony dozvěděl, sebral by tě.“

Což taky udělal, i když o pár let později. „Jak na to přišel?“ Jak Tony zjistil, že bych mohla stát za to, aby mě získal, jsem se totiž nikdy nedozvěděla. Dělalo se mi špatně z představy, že mu to mohlo napovědět něco, co jsem sama udělala.

„Tony nikdy nikomu nevěřil, ani svým dlouholetým služebníkům,“ uklidňoval mě Rafe. „Tvého otce vždycky někdo sledoval, a tyhle lidi určitě zase sledoval někdo jiný. Jediní, které Antonio nesledoval, byli ti z nás, kteří s ním jsou spjati krevním poutem – věděl, že nejsme dost silní na to, abychom je zlomili.“ Poslední část vyslovil s až netypickou hořkostí.

„To si nemyslím. Mohl bys mi o nich něco říct? Jako o rodičích?“ Nebylo to poprvé, kdy jsem ho o to žádala, ale Rafe mi nikdy nebyl schopen odpovědět. Měl totiž příkaz mlčet, a protože mu ten příkaz dal upír, který ho stvořil, byl ještě silnější než ten Mirceův.

Rafe si mě soucitně prohlédl. „Promiň, Cassie.“

„Jenom jsem si říkala, že když je Tony pryč, tak možná…“

„Ale pořád ještě žije,“ připomněl mi tichým hlasem. „A pořád nade mnou má moc.“

„Ale možná, že by Billy mohl…“

„A Antoniův zákaz se vztahuje i na komunikaci prostřednictvím spirituálního světa.“

Schopnost komunikovat s duchy jsem získala od otce. Nijak mě nepřekvapilo, že Tony myslel i na tuto drobnost. Nenáviděla jsem ho odjakživa, ale nikdy jsem si nemyslela, že je hloupý. Na obvyklém místě v hrudním koši se mi usadilo zklamání.

„A nemůže Mircea to krevní pouto prolomit?“ zeptala jsem se po chvíli.

„Neptal jsem se ho. V jeho stavu si netroufám dělat nic, co by ho ještě víc oslabovalo.“

„Což mě tak trochu přivádí k tomu, proč jsem s tebou chtěla mluvit.“ Ohlédla jsem se po dětech, ale žádné z nich nám nevěnovalo pozornost. Jesse se kousal do rtu a sledoval hrací plochu, kde se na několika jeho hotelích zrovna objevily malé značky exekucí. Co nejtišeji jsem Rafeovi řekla, o co mi jde.

„Ty chceš zaútočit na pevnost temných mágů?“ zeptal se Rafe nevěřícně, když jsem domluvila. „A sama?“

„Sama ne,“ opravila jsem ho. Noční odpočinek mi pomohl vyčistit hlavu a přehodnotit plán. Musela jsem dostat Mirceu ke Kodexu, ale bylo by pitomé se s ním chtít tahat sama. Naštěstí existovala další možnost. Kromě Rafea a několika dalších vzácných trofejí se Tony specializoval na získávání opravdových zloduchů, takových, kteří by svými dovednostmi a osobnostmi doplňovali jeho síť vysoce nelegálních aktivit. A někteří z nich měli na zdokonalování svých schopností několik stovek let. Chtěla jsem si dojít pro Kodex, ale nehodlala jsem jít sama.

„Ale jestli už víš, kde je, nemohla bys jednoduše –“ Rafe provedl takové neurčité gesto rukou, které mělo naznačit přemístění.

Měla jsem k němu tolik úcty, že jsem neprotočila panenky, ale dalo mi to práci. „Kdybych tam mohla jenom tak přiběhnout a popadnout ho, tak jo. Ale pochybuju, že to bude tak jednoduché. Potřebuju Alphonse.“

Rafe jenom seděl a tvářil se zděšeně, ale něco z jeho napětí se muselo jaksi přenést na holčičku, protože se probudila a začala popotahovat. Obezřetně jsem ji pozorovala, protože jsem věděla, co to znamená. Ale Miranda, která už své zaměstnance zterorizovala ke své spokojenosti, přišla a vzala si ji těsně před explozí. A Rafe se na mě pořád jenom díval. Ta reakce mě úplně nepřekvapovala. Alphonse byl Tonyho pravou rukou a taky hlavním ranařem. Když jeho šéf provedl ten trik se zázračným zmizením, Alphonse převzal kontrolu nad operacemi rodiny na východním pobřeží, stejně jako ji Casanova měl v Las Vegas. A ne, na první pohled na něm nebylo uklidňujícího vůbec nic.

Tak třeba vypadal jako boxer, který prohrál až moc zápasů: veškeré rysy měl lehce rozhozené, jako kdyby dostaly moc velkou nakládačku na to, aby se ještě někdy správně usadily. Za druhé mluvil stejně děsivě jako Don Corleone. To kvůli poškození průdušnice, které jeho krku ještě za života způsobil úder brutálního lokte kohosi, ale nic to neměnilo na skutečnosti, že pokaždé, když u Tonyho dávali Kmotra, to někdo nezvládl a skončil v krvi na podlaze. Což by mohlo vysvětlovat, proč ho tam pouštěli dost často.

Ještě víc znepokojující byla hromada tlustých a hodně ohmataných fotoalb v jeho pokoji, plných úhledně označených černobílých fotografií. Na některých byli lidé v rakvích, slepě zírající nahoru, jiní leželi tváří dolů v příkopech u cesty nebo s rozhozenýma rukama a nohama na popraskaném chodníku a ještě pořád krváceli. Alphonse si schovával fotky všech, které kdy zabil. Těch alb bylo hodně. Fotky původně byly Tonyho nápadem. V lidském světě byl Alphonse monstrem toho druhu, o jakých se točí filmy plné automobilových honiček a výbuchů a s takovou spoustou krve, že podněcují další debaty o společenských dopadech násilí v médiích. V upířím světě byl prostě jen dobrý v tom, co dělal. Někdy až moc dobrý. Tony nechtěl, aby se jeho hlavní katan znelíbil Senátu tím, že to přehání nějak moc často, ale žádné promluvy nepomáhaly a v upířím světě nic takového jako terapeuti neexistuje. Potom kdysi při večeři někdo zažertoval, že Alphonse potřebuje nějakého koníčka, a Tonymu se rozzářily oči. Ten nešťastný srandista byl pověřen úkolem najít něco, co by Alphonse mohl mít rád a co se netýká zabíjení – nebo mu měl zábavu poskytnout sám. Všichni ho – včetně jeho samotného – pokládali za vyřízeného. Utvrzovali se v tom pokaždé, když byla domácí zvířata ze sportu lovena, klavír se použil pro nácvik střelby a golfové hole mu byly omotány kolem krku. Potom ale koupil foťák a zařídil temnou komoru, a Alphonsa týden nikdo neviděl.

Když Alphonse zrovna neměl mrtvoly, které by mu posloužily jako modely, fotografoval kohokoli, kdo byl zrovna u dvora. Obzvlášť zbožňoval, když mohl lidi překvapit a přistihnout je při něčem trapném nebo je vyfotit z toho nejhoršího možného úhlu. Stěny v mé ložnici – pod překrásným stropem od Raffaela – byly vytapetovány příšernými obrázky: já s očima v sloup, že mi byla vidět jenom bělma; s plnou pusou pizzy nebo s tváří po extrakci zubu nafouknutou skoro do syslí velikosti.

Napřed jsem to nenáviděla – to každodenní probouzení do groteskních verzí vlastní osoby, které jsem pak začala vídat v zrcadle, kdykoli jsem se na sebe dívala moc dlouho. Alphonsovy dary jsem se odmítat neodvážila, takže už brzy obsáhly celou místnost a bylo potřeba založit další řadu. A jak se sbírka rozrůstala, začala jsem na ni pomalu měnit názor.

Alphonsovou oblíbenou modelkou byla jeho přítelkyně, prsatá blondýnka s pažemi stejně svalnatými, jako mívají muži, známá pod jménem Jednooká Sal. Její vzhled přezdívce naprosto odpovídal; na levé tváři měla šikmou jizvu od oka až dolů, kde jí mírně nadzvedávala koutek úst. O oko přišla během kalifornské zlaté horečky, při rvačce s jinou hospodskou dívkou, která to s rozbitou lahví uměla líp než ona. Krátce nato se Tony rozhodl přidat ji do své stáje. Ty části těla, o které člověk přijde před proměnou, se neuzdravují, takže Sal zůstala jednooká natrvalo. Alphonsovi to ale podle všeho nevadilo, tudíž se mu její pokřivený úsměv a zjizvená tvář ve sbírce objevovaly nejčastěji.

Jednoho dne jsem se dívala na svůj poslední snímek od něj a očima jsem těkala mezi svými akné pokrytými tvářemi a bradou, kterou Alphonse zvýraznil červeným filtrem, takže připomínala krajinu na Marsu, a fotkou Tonyho na trůně, kde vypadal ještě nafoukleji než obvykle. Saliny nejnovější fotografie uprostřed jsem si nevšimla ani přesto, že objektiv láskyplně spočinul na jejích jizvách. Mezi námi: vypadala naprosto normálně. Prostřednictvím Alphonsova objektivu jsem si uvědomila, že ošklivý je každý; nebo možná jsme spíš díky jeho objektivu byli všichni krásní.

Sice jsem tím byla pořád zmatená, ale už jsem se na své fotky nikdy nedívala stejně. Dokonce jsem si začala myslet, že v porovnání s těmi naparáděnými snímky, na kterých jsem pózovala způsobem, jaký preferovala má guvernantka, mi některé z těchto fotek přijdou opravdu zajímavější. Alphonse sice mohl být vraždícím parchantem, ale na rozdíl od jistého válečného mága, kterého bych mohla jmenovat, občas jednal rozumně. A mě už vážně začínali unavovat lidi, kterým jsem nerozuměla.

Několik posledních týdnů jsem strávila toulkami v Pritkinově světě, kterému nerozumím. Většinu doby jsem neměla ani ponětí o tom, co se děje, a jednou nebo dvakrát jsem prožívala tak hrozný zmatek, až jsem měla pocit, že bych si mohla způsobit poškození mozku. Tu hru jsem vyhrát nemohla – kruci, já jsem ji nedokázala ani hrát, když jsem nechápala pravidla. Musela jsem vyrovnat podmínky na hřišti. Potřebovala jsem upíry.

„Alphonse může být prvotřídním grázlem, ale určitě není mistrem první třídy,“ připomněla jsem Rafeovi.

„Jestli Mircea umře, bude na jedné lodi jako ty a bude muset bojovat o pozici v jakékoli rodině, která ho schramstne.“

„Ten strach mít nemusí. Existuje hodně těch, kteří si jeho speciální dovednosti do svého arzenálu přidají ještě rádi.“

„To jo, ale kolik z nich by bylo ochotných z něj udělat svého zástupce?“ Alphonse by si své místo mohl dříve nebo později vybojovat, ale mužem číslo dvě ve velení nějaké rodiny by se už nestal v žádném případě. Určitě ne několik staletí, možná nikdy. Nemyslela jsem si, že by se s tím ten upír, kterého jsem znala, vyrovnal nějak dobře.

„Konzulka zakázala, aby ti kdokoli pomáhal,“ připomněl mi Rafe.

„Alphonse není v poslouchání rozkazů moc dobrý,“ připomněla jsem mu na oplátku. „Myslím, že to riskne.“ Kdybych na to měla stanovit sázku, vyhlásila bych kurz minimálně deset ku jedné. Byla jsem pro něj nejlepší šancí, jak si udržet současnou pozici, a to ze mě dělalo jeho nového nejlepšího přítele. Bez ohledu na to, co řekla Konzulka. „Potřebuju Alphonse a tým jeho nejšílenějších grázlů. Můžeš ho sehnat?“

„Budu ho kontaktovat,“ souhlasil Rafe neochotně. „Ale i kdyby souhlasil, nevím, jestli by to bylo dost brzy.“

„Dost brzo na co?“ zeptala jsem se netrpělivě. „Vím, kde ten Kodex je, Rafe. Potřebuju jenom pomoct s tím, jak ho dostat!“

„Ano, ale Mircea je na tom čím dál hůř. A když přijde o své schopnosti, dokáže to odeklínadlo škody napravit? Nebo už tak zůstane natrvalo?“ Zachvěl se i přesto, že jsme seděli dost blízko k troubám. Opřela jsem se do židle a cítila, jak se mi točí hlava. Předpokládala bych, že až budu mít to kouzlo, zase se všechno vrátí do normálu. Ale co když ne? A co když se Senát uprostřed války rozhodne, že nějaký šílený mistr upír je pro ně rizikem, které si nemůžou dovolit?

Není divu, že byl Rafe tak vyděšený. Pokud Mirceu nezabije geis, tak možná Konzulka. Ironií bylo, že jediné, co jsem potřebovala, bylo víc času. Věděla jsem, kde Kodex je, takže to kouzlo dřív nebo později dostanu. Ale jestli se Mircea zblázní ještě během doby, kdy budu teprve připravovat plány, k ničemu mi to nebude. Zřejmě jsem si účinky geisu v duchu nějak zmírnila. Na to existovala jediná možnost: jediné místo, o kterém jsem ze zkušenosti věděla, že na něm geis neúčinkuje naplno.

„A co Pohádková říše?“ zeptala jsem se. „Kdyby se nám ho tam podařilo dostat, mohlo by nám to získat dostatek času na…“

„Na to Konzulka myslela,“ řekl Rafe. Mluvil sice klidně, ale rozrušenými prsty mi roztrhal plátěný ubrousek na cáry. „Pohádkoví ve svém světě žádné další upíry nechtějí, zvlášť ne ty ve stavu, jako je Mircea. Odmítli mu vízum.“

„Kteří? Světlí, nebo Tmaví?“

Zatvářil se překvapeně. „Senát s Temnými nejedná. Zakazuje to jejich smlouva se Světlými.“

„Ale já s nimi jednám.“ Král Temných čekal, že mu Kodex najdu a přinesu. Do té doby, než se tak stane, mě musel udržovat v dobré mysli. Tím mi vlastně poskytl páku, s jejíž pomocí jsem si mohla vynutit několik drobných laskavostí, například ubytování a stravu pro jednoho churavějícího upíra.

„Ale i kdyby byli Světlí ochotní pomoct, jak ho tam dostaneme?“

„Co portál v MAGIC?“ Metafyzická Aliance pro globální interdruhovou spolupráci (anglicky Metaphysical Alliance for Greater Interspecies Cooperation) byla pro nadpřirozenou komunitu takovou verzí Organizace spojených národů. Nebylo to mé oblíbené místo, ale jestli jsme tam chtěli Mirceu dostat, stejně tam budeme muset, takže celkem dávalo smysl, abychom ho do Pohádkové říše prostě odvezli vlastní dopravou MAGIC.

Rafe mi ten nápad ale hned zničil. „Ten ještě není opravený. Váš průchodu naposledy nebyl… úplně běžný… a to kouzlo rozbil. Konzulka požádala Pohádkové, aby jí povolili jiný, ale oni řekli, že když si nedokážeme líp ohlídat, kdo do jejich země vstupuje, nejsou si jistí, jestli vůbec chtějí, abychom nějaký měli. Momentálně s nimi jednáme, ale nikdo neví, jak dlouho to může trvat.“

A Pohádkoví nejsou zrovna proslulí tím, že by cokoli uspěchali. Nemluvě o tom, že až a pokud vůbec bude portál zase funkční, bylo skoro jisté, že bude velice dobře střežený. Takže odtud žádná pomoc nepřijde.

„Sakra!“ praštila jsem do stolu tak silně, až jsem po něm rozlila svou nedotčenou kávu. Utírala jsem to útržky ubrousku, když mi vzadu v mozku začala vyskakovat jedna z těch poznámek, které jsem si kdysi v duchu uložila. „Tony tady někde má ilegální portál,“ řekla jsem pomalu. „Používal ho k pašování. Jenom nevím, kde je.“

Rafe mi sevřel ruce a poprvé se zatvářil nadějně. „Jak ho najdeme?“

„To nevím. Ale vím, koho se zeptat.“

„Nepotřebuješ portál, dokud nebudeš mít tu knihu,“ řekla víla, čechrající si drobnou chocholku zářivě rudých vlasů. Někde našla pudřenku, možná v odpadcích, protože většina pudru, který v ní kdysi býval, byla pryč. Používala ji jako zrcadlo na toaletním stolku, který si udělala z několika krabiček na CD. „A v tom jste zatím neudělali vůbec žádný pokrok.“

„Ty ji musíš nějak dostat zpátky domů,“ podotkla jsem. „Leda bys tady chtěla zůstat?“

Rozhlédla jsem se po jejím provizorním bytě. Z jejího pohledu byl docela prostorný, protože zabíral několik polic ve skříni Pritkinovy pracovny. Horní polici si zařídila jako šatnu, ve spodní pak byla ložnice, komplet i s kuchyňskou chňapkou jako spacím pytlem a s malou baterkou místo lampičky. I tak po mně střelila ošklivým pohledem. „Ano, váš svět shledávám tak pohostinným!“

„Když jsem já navštívila ten tvůj, málem mě zabili!“

„A já jsem byla zavřená ve skříni,“ odsekla.

„Pořád lepší než kobka!“

„Už jsi to zkoušela?“

Viděla jsem tu kancelářskou skříňku, která vypadala, jako by v ní zevnitř explodovala bomba. „Nezdálo se, že bys měla potíže dostat se ven.“

„Ale to jenom proto, že byla z nějakého podřadného kovu, a ne ze železa.“ Otřásla se.

„Mohla jsem umřít, má magie zmizela, mé tělo pomalu mrzlo v krutém sevření studeného…“

„Ano, ale neumřela jsi.“

„Nemohly bychom se vrátit k tématu?“

Upřela na mě své rozzlobené levandulové oči. „Jde o to, že ta otrokyně se musí vrátit do královy služby a ty musíš najít tu knihu, kterou jsi mu slíbila.“ Zle se usmála. „Nechtěj se do Pohádkové říše vrátit bez ní. Král není proslulý svou dobrosrdečnou povahou.“

„Françoise nikam nepůjde,“ řekla jsem jí možná už podesáté. „Ale jestli je králův hněv tak hrozný, proč ses nabídla, že nám pomůžeš od něj utéct? Copak nemáš strach z následků?“

Víla rozčileně třepetala křídly. „To bylo něco jiného.“

„Jiného v čem?“

„Ten mág mi nabídl něco, čemu jsem nemohla odolat.“ Zamračený výraz zmizel a oči se jí náhle rozzářily měkčím světlem. „Nikdy by mi nikdo nemohl zazlívat, že jsem na to přistoupila, dokonce ani král.“

„Co ti nabídl?“

„Ale na tom nezáleží! Nemůžu to najít!“ Nakopla šperkovnici a potom se posadila na trochu velkou špulku nití, ze které si udělala křeslo, a nenápadně si třela bolavou nohu.

Najednou mi to v paměti docvaklo. „Ten runový kámen! Jera.“ Jedním z důvodů, proč se mi vpád do jejího světa podařilo přežít – o fous – byl ten, že jsem si ze Senátu vzala nějaké bojové runy. Konzulka je určitě chtěla zpátky už proto, že jim mohly být užitečné ve válce, ale taky asi proto, že jsem se ani nezeptala, jestli si je můžu vzít. Stejně jsem si ale myslela, že by momentálně mohla víc chtít Mirceu. Ale netušila jsem, k čemu by jí takový runový kámen mohl být dobrý, když jediné, co dokázal, bylo zajistit lidem větší plodnost.

Víla naštvaně zvedla hlavu. „Řekl, že ho má. Dokonce mi ho ukázal. Vypadal opravdově.“

„Je opravdový.“ Pak se mi rozsvítilo. „Tys byla ochotná riskovat králův hněv jenom kvůli možnosti mít dítě?“

„Jenom?“ Její slabý hlásek přešel do jekotu. „Ano, je mi jasné, že se na to vy, lidi, budete dívat takhle! Mí lidé jsou na pokraji vyhynutí, zatímco ta vaše hloupá, slabá a dětinská rasa, jejímž jediným úspěchem je chov a rozmnožování a…“

„Ano, díky, pochopila jsem to.“ Pozorně jsem se na ni zadívala. „Co kdybych ti ho sehnala?“

Najednou mi do tváře zafoukala vichřice zářivě zelených křídel. „Kde je? Ty ho máš? Myslela jsem, že jeden z těch mágů –“

Usmála jsem se. Už jsem se nedivila, že byla tak mrzutá. „Můžu ho mít.“

„Uvěřím, až když ho uvidím.“

„Tak to uvěříš už brzo. Ale výměnou za to chci vědět, kde je portál.“

„Já ho najdu,“ slíbila nadšeně. „Hlavně si nemysli, že mě oblafneš, smrtelnice. Zjistíš, že nejsem ani z poloviny tak shovívavá jako můj král.“

Kapitola 10

Toho odpoledne jsem ubytovávala jedno shromáždění, které personál hotelu tajně přejmenoval na Tlupu pošuků – několik stovek nadšenců počítačových her, kteří přišli s batohy a ranečky a v několika případech i s meči a brněním – když jsem si všimla, jak na mě zírá Pritkin. Působil uvolněně, ale ve tváři měl stejný výraz jestřába, který jsem naposledy viděla, když stál nad mrtvolou bezhlavého Saleha.

Zamračila jsem se a podala jmenovku jednomu klukovi v dlouhém splývavém rouchu a se špičatým kloboukem. Přehodil si věci do druhé ruky, aby si ji mohl připnout. Netušila jsem, jak moc mu ta jmenovka pomůže; to dopoledne to už byl sedmý Gandalf, kterého jsem zapisovala.

„Pořád nechápu, proč se nemůžeme ubytovat už teď,“ kňučel nějaký chlap vedle mě. Hlas měl zastřený maskou na obličeji, ale bohužel ne natolik, abych mu nerozuměla. Chvíli trvalo, než jsem tu masku dokázala identifikovat, protože si k ní přidal plastové kly, kvůli kterým se vepředu podivně prohýbala. Asi nedokázal sehnat žádnou dobrou hlavu zlobra, tak si ji vyrobil z hlavy Chewbaccy.

„Už jsem vám říkala, že musíme provést nějaký opožděný úklid,“ vysvětlovala jsem popáté.

„Ale přece neuklízí celou místnost najednou! Můžeme kolem nich procházet.“

„To není moje rozhodnutí,“ řekla jsem stroze a zadívala se na bandu chlapů s elfíma ušima, kteří ukazovali na nějaké velké tvory usazené poblíž jeskyňovitého stropu v hale. Každé to stvoření měřilo metr osmdesát, bylo šedočerné a mělo obrovská dračí křídla, zakončená ostrými a jemnými drápy. Vypadali jako kříženci mezi netopýrem a pterodaktylem a většina lidí je omylem pokládala za strašidelné dekorace. Jenomže ti „elfové“ si je zřejmě spletli s cvičnými terči: všichni tři měli v rukou luky, a zatímco jsem se dívala, jeden už dokonce založil šíp.

Než jsem si stačila probojovat cestu davem, jeden z tvorů elegantně vylétl na vrchol stalagmitu. Jeho nové bidýlko se ve slabém světle krystalicky lesklo skoro stejně jasně jako temné oči toho tvora, kterými si s očekáváním dravce turisty prohlížel. Když si všiml hráče s lukem, vyrazil skřek podobný zvuku ohýbaného kovu, který se rozlehl ohromnou halou a přitáhl pozornost všech přítomných očí.

„Hej, to je super!“ vyhrkl ten se šípem.

„To je yrthak!“

„Nemůže to být yrthak,“ ucedil jiný hráč nadřazeným tónem.

„Ale má jeho oči.“

Po zádech mi proběhl záchvěv strachu. Jednou si tu vlastní, zabudovaná ochrana kasina spletla náhodné kolemjdoucí s nebezpečnými vetřelci – a odpovídajícím způsobem se k nim taky zachovala. Tehdy jsme se v centru jejich pozornosti ocitli s Pritkinem a málem jsme skončili mrtví. Nějak jsem si nemyslela, že by se průměrnému turistovi mohlo podařit alespoň to. Proskočila jsem mezi párkem hobitů – nebo to možná byli jawové nebo třeba hodně malí mniši – a vytrhla jsem hráči luk z ruky. Hodila jsem ho jednomu z kluků ochranky, kteří už přiběhli z druhé strany. Ta Casanovova láska ke špinavým ziskům nás jednoho dne bude stát život. „Tohle není nejlepší doba na ubytování normálů,“ zasyčela jsem polohlasně. Strážný jenom krčil rameny a držel luk tak vysoko, aby na něj rozhořčený hráč nedosáhl. „Žádné palné zbraně v kasinu!“ zařval.

Mladý muž se mračil. „Nulový charisma, co?“

Otočila jsem se a zjistila, že Chewbacca má pořád pěnu u pusy. „Podívejte, paní, já tu mám prodejce, kteří nemají místo, kam si dát své věci! Co jim mám jako říct?“

I kdyby mi za to Casanova platil, za tohle by to nebylo dost. Přehodila jsem mu ruku kolem chlupatých ramen. „Vidíte toho chlapíka támhle?“ ukázala jsem na Pritkina. „Tyhle věci obvykle řeší on. Akorát nemá rád, když ho někdo popohání, takže zkuste být trochu neústupný.“

Vysoký, tmavý a chlupatý ukázal na Pritkina a něco zakřičel na půltucet prodejců, postávajících kolem vchodu. Vrhli se na mága jako smečka, a já jsem se mohla vrátit k práci. O pět minut později jsem ucítila, jak mi po rameni klouže něčí teplá ruka. „To nebylo moc hezké.“

Naskákala mi taková husí kůže, jako by mi na ni někdo dýchl. „Odkdy tě zajímá, co je hezké?“ odsekla jsem. Slovo „hezké“ totiž Pritkin ani neměl ve slovníku.

„Není to jeden z mých obvyklých požadavků,“ souhlasil a znělo to pobaveně.

Neodpověděla jsem, protože jsem sledovala skupinu hráčů, kteří se teď snažili „yrthaka“ máváním sendvičů nalákat z bidýlka dolů. To, že se ještě nevrátil na své místo, mi vážně dělalo starosti. Mnohem znepokojivější byla skutečnost, že se pohledem nesoustředil na nabízené jídlo, ale na krční tepnu nejbližšího hráče.

„Vy tyhle věci dokážete ovládat, že jo?“ zeptala jsem se nervózně ochranky.

Muž neodpověděl, ale popošel o několik metrů blíž k „elfům“ a tvářil se asi stejně šťastně jako já. Jestli někoho nechá sežrat, nejspíš mu to příští výkonnostní hodnocení nezlepší. S ustaraným výrazem vytáhl vysílačku. „Možná tu máme situaci,“ sděloval někomu.

„Viděl jsem, že mě pozoruješ.“ Ta slova mi řekl přímo do ucha.

„No výborně!“ pronesla jsem, když krásně spořádaná řada elfů, trolů a čarodějů z dávných dob odběhla tam, kde se odehrávala akce. Sakra! Vážně jsem doufala, že už budu brzo pryč.

Pritkin u mě stál tak blízko, až mi teplo z jeho těla spustilo malý pramínek potu na zádech.

„Jakkoli je tato konverzace zábavná,“ sdělila jsem mu jízlivě, „já tady fakt mám nějakou práci. Nechceš si jít někam na něco mířit puškou?“

Mlčel, možná proto, že měl tolik práce s olizováním pomalé mokré stopy na mém krku. Jedinou mrazivou sekundu jsem tam jenom tak stála. Vždycky jsem si myslela, že Pritkin má na kontakt s lidmi nějakou alergii. Málokdy se lidí dotýkal, pokud mnou nepohyboval jako figurínou, a nikdy po nikom nevyjížděl. Zvlášť ne tak… prostě… evidentně… Otočila jsem se a viděla, jak se mu úsměv rozšiřuje a v očích se třpytí živě zelený odstín. Nebyl to výraz, jaký jsem si na jeho tváři někdy představovala – vyjadřoval skoro divokou sexualitu. A oblečení měl zase černé. Měla jsem z toho velice špatný pocit a to ještě předtím, než natáhl ruce a přitáhl si mě k sobě.

Ať už bych na to mohla říct cokoli, rty, které se jemně přesunuly na mé, mě umlčely. Na jeho polibky jsem nebyla připravená, natož aby to dělal takhle. Ústa měl teplá a překvapivě sladká, a i když v tom tichém šelestění krátkého strniště neměla být erotiky ani trocha, stejně tam byla. Jeho jazyk mi v lehoučkém pohlazení přejížděl po spodním rtu způsobem, který rozhodně byl hodně nepřijatelný. Nesmírně zmateně jsem se odtáhla.

„Co to –“

„Ne,“ řekl, zaklonil mi hlavu a políbil mě. Z těžké ruky na mém krku vyzařovalo teplo a palcem mi na krku vykresloval jemné vzory. Náhlý příval touhy mě přinutil zapomenout, že mám nechat pusu zavřenou, a kolem mého jazyka se zkušeně ovinul ten jeho. Pritkin si dal načas a prozkoumával mě. Ochutnával mě. Ruku mi položil na pas, na místo, které mělo být neutrální, ale které pálilo.

Ucukla jsem, vzteklá a zmatená. „Zbláznil ses?“ Jednou z legračních věcí na geisu byla ta dávka bolesti, kterou mi uštědřil pokaždé, když jsem se ocitla v blízkosti někoho jiného než Mircei. Vypadalo to, že má nejvíc spadeno na Pritkina, protože v jeho případě obvyklé varování zesílilo na takovou úroveň, až mi oči začaly pomalu stékat na lícní kosti. Neodpověděl, jenom mě jaksi zatlačil do recepce, aniž by na mě položil ruku. V kasinu se něco dělo: slyšela jsem skřeky a viděla blesky fotoaparátů a potom kolem proběhla skupinka strážných s velkou sítí. „Vím, že jsi mluvila se Salehem,“ zašeptal svými rty proti mým. „Co ti řekl?“

Vzduch prořízl další nelidský výkřik, tentokrát shora. Zdálo se, že tomu druhému tvorovi se nelíbí, že se ochranka snaží chytit jeho společníka. Jak pospíchal zapojit se do boje, utrhl špičku jednoho stalaktitu, až na nás ze všech stran pršelo falešné kamení. Skoro jsem si jich ani nevšimla, protože mě mnohem víc zajímalo to tělo, které se ke mně najednou tak pevně tisklo.

„Odpověz mi!“ Nepřítomně jsem si uvědomila, že se mi jílec jeho meče zarývá do žeber, a na tom celém bylo něco špatně. Kde byla ta boule od pistolového pouzdra, kterou měl mít na stehně? Nebo ten cinkající kožený opasek plný zbraní a lektvarů patřil nějakému vražednému šílenému vědci? A od kdy Pritkin používá kolínskou?

Najednou jsem zpanikařila. Nic z toho nedávalo smysl. Rozhodně jsem nehodlala stát uprostřed haly a šmajchlovat se s Pritkinem, zatímco se kolem nás rozpoutávalo peklo. Strčila jsem do něj, ale výsledek nebyl lepší, než kdybych se snažila odvalit balvan. „Pusť mě!“

Vzduchem proudila magie, která mi zježila zpanikařené chlupy na rukou a celým mým tělem prohnala spalující vlnu. „Řekla jsem, abys mě pustil,“ zamumlala jsem, jak jsem se najednou ztratila ve dvojici jeho křišťálově jasných očí. Jeho ústa se znovu zmocnila mých, divoce a majetnicky a vůbec ne se studem člověka, kterého by někdo mohl sledovat; něco z toho způsobilo, že zbytek světa prostě zmizel ve prospěch naprosto čirého hladu. Jeho vůně byla nesnesitelná – něco elegantního a drahého a naprosto nečekaného s podtónem pižma kůže a s touhou, skrytou pod tím ostatním.

Odtáhla jsem se a zadívala do tváře cizince s výrazem napjatého jestřába. „Odpověz mi!“ Tento příkaz mnou prolétl s neodolatelnou silou přílivové vlny. Otevřela jsem pusu, abych hned a bez přemýšlení odpověděla, a v tu chvíli na nás spadla nová sprška omítky shora.

Prskala jsem a dusila se s plnou pusou šedého prachu, a Pritkin vyrazil frustrovaný povzdech. „Na to, že je to tu plné inkubů,“ prohlásil suše, „je překvapivě obtížné tady někoho svádět.“ Já jsem pozpátku vrazila do další skupiny chlapů z ochranky, kteří běželi řešit aktuální krizi, a v době, kdy jsme se rozmotali, už byl Pritkin pryč.

„Víš, ani já nejsem nijak moc shovívavá,“ řekla jsem s pohledem upřeným na vílu. Jako kdybych neměla dost problémů s tím, že se Pritkin zbláznil, se Radella objevila s výsledkem pátrání – nulovým.

Françoise se ještě pořád prohrabávala alarmujícím množstvím zbraní, které Casanova nashromáždil v jednom skladu v nejnižším podlaží u Danta. Rozhodla jsem se, že vzhledem k počtu lidí, kteří mě chtěli zabít, bych se možná měla zásobit. A protože proti ní Radella pořád něco kula, mohla Françoise několik položek použít i sama. Něco zvedla. „Q’est-ce que c’est?“

Zamžourala jsem na ni. „Je to taser. Dává lidem šoky.“

„Quoi?“

„Jako blesk.“ Trochu jsem s ním v ruce zatančila a jí se v očích rozsvítilo porozumění.

Podívala se na vílu, vznášející se u stropu mimo dosah rukou, a usmála se. „Dej mi šok a já ti vyříznu srdce,“ slibovala Radella.

Françoise to nekomentovala, jenom si ten malý přístroj připnula na olivově zelený opasek armádního stylu, který našla ve skříňce se zbraněmi. V kombinaci s těmi šaty to vypadalo trochu divně. Pořád měla ty šaty z přehlídky, ale pavouci na nich už podávali trochu nevýrazné výkony. Dva se přestali hýbat úplně, ten na rameni tkal stejnou pavučinu už dvacet minut. Kouzlo zřejmě mělo trvat jenom jeden den. Kromě šatů, které na sobě měla při útěku z Pohádkové říše, to bylo jediné oblečení, které jsem na ní viděla. Najednou mě napadlo, že možná ani žádné jiné nemá. V duchu jsem si poznamenala, že ji musím vzít na nákupy.

„A na čem to teda vázne?“ zeptala jsem se Radelly a prohlížela si při tom jednu devítimilimetrovou pistoli. Protože se ale nezdálo, že by měla pažbu nějak menší než ta, kterou jsem už měla, dala jsem ji zpátky.

„Nemůžu ho najít, jasný?“

Zatřepetala křídly, odlétla na horní čelo skříně se zbraněmi a s bradou v ruce se posadila. Duhová křídla jí sklíčeně klesla pod ramena. „Dívala jsem se všude!“

„Tak se běž podívat znovu!“

„Kdyby ten portál byl tady, tak bych ho našla!“

„No, tak evidentně ne,“ podotkla jsem. „Protože on tady je.“

„Tak to by mělo být snadné ho najít,“ zabručela Radella. „Už jenom ten výstupní výkon…“

„Zopakuj to!“

Znechuceně na mě pohlédla. „Portály nefungují na baterie! Jsou vzácné nejenom proto, že jsou regulované, ale také proto, že takový zdroj napětí, který je dokáže udržet v provozu, má jenom málo lidí.“

„O jakém druhu energie se tady přesně bavíme?“

„O spoustě. Obvykle je k tomu potřeba průsečík energetických siločar, ale existují i talismany, které bránu dokážou krátkodobě otevřít taky. Ale ty jsou vzácné. Pochybuju, že by ten upír takový měl.“

„A ten průsečík… těch čar – to je co?“

„Místo, kde se kříží dvě energetické čáry a rozlévají svou energii,“ řekla Radella netrpělivě. Nechápavě jsem na ni zamrkala. „Energetické. Siločáry,“ vyslovovala velice pomalu a zřetelně. „To snad víš, co je, ne?“

Něco jsem o nich slyšela, ale ta vzpomínka byla hodně nejasná. Vybavovalo se mi jenom něco o spoustě historických památek, které byly stavěné na paralelních liniích. „Spíš předpokládejme, že nevím nic,“ řekla jsem.

Ušklíbla se. „To já vždycky.“ Françoise řekla něco v jazyce, který neznám, a Radella úplně zrudla. Svou drobnou ručkou praštila do skříně tak, až se celá otřásla. „Zmlkni, otrokyně! Nezapomeň, s kým mluvíš!“

„To já nikdy,“ odpověděla Françoise sladce.

„Holky!“ Přejížděla jsem mezi nimi pohledem sem a tam, ale žádná nesahala po zbrani, takže mi to přišlo jako docela milá konverzace.

„Abych to podala opravdu, ale opravdu jednoduše,“ pronesla Radella ledově s očima stále upřenýma na Françoise, „tyhle linie jsou hranicemi mezi světy: tvým, mým, říší démonů, prostě mezi světy. Když se tyto hranice setkají, vznikne napětí, asi jako když se třou dvě ty vaše tektonické desky. A to napětí vytváří energii.“

„Jako magické zlomové linie.“

„Ale tohle jsem právě řekla!“ vyštěkla Radella. „Jenže v tomto případě se nehýbe země, ale vlní se magická energie. Místo zemětřesení nebo tsunami získáš energii, kterou můžou ti znalí věci použít pro různé prostředky.“

„Třeba pro průchozí portály.“

„Za určitých okolností. Pokud se zkříží dvě obzvlášť silné linie, mohly by takovou energii vytvořit, ale to se nestává často.“

„Takže jediné, co musíme udělat, je hledat takový průsečík,“ řekla jsem vzrušeně. „Jestli vydávají takovou energii, mělo by být snadné je najít!“

Radella si povzdechla a zamumlala něco, o čem jsem zřejmě mohla být ráda, že jsem tomu nerozuměla. „Tyhle linie jsou kolem Vegas všude,“ řekla nakonec. „Ale žádná neprochází nikde tady poblíž. Nejbližší oblastí, kterou prochází, je enkláva MAGIC, což je taky důvod, proč ho postavili právě tam.“

„Tak co teda používal Tony?“ zeptala jsem se netrpělivě.

„Tak jestli mám hádat…,“ našpulila Radella malou pusinku. Vypadala díky tomu jako profesorka Barbie. „Kouzlo smrti. Je rychlé, výkonné a dá se získat snadno.“

„Jestlí nató máš šaluték,“ zamumlala Françoise ponuře.

„Počkej chvilku!“ Opravdu jsem doufala, že jsem špatně slyšela. „Říkáš, že i kdybychom Tonyho portál našli, museli bychom někoho zabít, abychom ho mohli použít?“

Radella pokrčila rameny. „No, víš jak. Ne někoho, koho máš ráda.“

„Já žádnou vraždu nespáchám!“

„Myslím, šebích ten portál pochánět mochlá,“ ozvala se Françoise, „nakrátkou dobů. S trochóu pomosí.“

Dívala se na mě, ale já jsem zavrtěla hlavou. „Nemám žádné zkušenosti. Tony se bál mít u dvora mocnou čarodějku.“

„No ale… Copak nevíš vůbés nís?“ Tvářila se vyděšeně.

„V podstatě nic.“

„Ale, přesé lítáš sém atám,“ předvedla ve vzduchu několik pohybů. „A děláš různý věsí, pořát!“

„A co mám jako teda dělat? Čekat, až mě někdo přijde zabít?“

„No alé, až tě tmaví mágové chytí, tak tí vysají všechnů mós! Tó budé chrůsá!“

Ponuře jsem se usmála. „To jo. Akorát, že budou muset do fronty.“

„Quoi?“

„Ale nic,“ pohlédla jsem na vílu. „O to, jak tu zatracenou věc pohánět, se budeme starat, až ji najdeme. Nějaké nápady?“

Zatvářila se zamyšleně. „Musí to být nějaký skrytý portál. To jediné dává smysl.“

„Ale to víme, že je skrytý!“ ozvala jsem se podrážděně.

„Ne, skrytý, skrytý. Jako že se na tomto světě neobjeví, dokud není vyvolaný.“

„Slyšela jsi, jak jsem právě říkala, že o magii nevím nic?“

Radella se zamračila. „Zkus o tom přemýšlet jako o dveřích. Dveře, které využívají energii, kdykoli jsou otevřené. Takže je necháváš zavřené, dokud je nepotřebuješ.“

„A tehdy je otevřeš obětí.“

„Přesně tak. Ale jestli ten portál pracuje takhle, zřejmě existuje nějaké speciální zaklínadlo, které ho vyvolá.“

„Nech mě hádat. Ty to zaklínadlo neznáš.“ Došlo mi to.

„Pro každý portál je jiné, heslo znají jenom uživatelé.“

„Kteří jsou teď všichni v Pohádkové říši,“ připomněla jsem jí. „Jak bych ho měla sehnat?“

V drobném, jakoby panenkovském obličejíčku se jí mihl lstivý výraz. „Možná bych něco dokázala vymyslet, za správnou cenu.“

Podezřívavě jsem na tu malou intrikánku přimhouřila oči. „Co je to teď?“

Ošívala se a snažila se vypadat nonšalantně. Napadlo mě, že je dobře, že je moc malá na to, aby hrála hazard; s takovouhle pokerovou tváří by byla holá ani ne za pět minut. „Chci druhý vrh runou,“ vyhrkla nakonec. „Pro případ, že by mi první vrh dítě nepřinesl.“

Chvilku jsem se zaměstnala kontrolou jiné pistole. Měla jsem dojem, že už jsme se dohodly, že jí tu runu dám, ne že ji jenom vrhnu. Možná že ta věc byla mnohem cennější, než jsem si myslela.

„Tak dobrá,“ řekla jsem pomalu a snažila jsem se, aby to znělo váhavě. „Další vrh.“

„Ale bez omezení! I když po tom prvním kouzlu dítě mít budu, ještě pořád budu mít druhý!“

„Domluveno.“

Radella polkla. „Jaký druh pomoci chceš?“

„Jakýkoli budu potřebovat.“ Určitě jsem ji nehodlala nechat diktovat si podmínky.

„Věděla jsem, že si najdeš způsob, jak mě do téhle šílenosti uvrtat,“ prohodila uštěpačně, ale srdce do toho nevložila.

„Takže jsme dohodnuté?“

„Ale, vždyť sakra dobře víš, že ano!“ Usmála jsem se a ona se na oplátku zašklebila. „Nebuď tak domýšlivá, ženo. Ještě jsi ani neslyšela, co jsem vymyslela.“

Vstup do Danta je jako vystřižený ze středověké noční můry; najdete tu svíjející se čedičové sochy, zmučené umělé stromy a nefalšovaný vodní příkop. Kliky na hlavním vchodu zpodobňují zoufalé obličeje, které sténají a bědují a dokola opakují slavnou frázi, aby se všichni, kdož vstupují, vzdali naděje – i s peněženkami. Ale tahle dementní výzdoba je drahá, což vysvětluje, proč to vzadu vypadá spíš jako v nějakém moderním skladišti: nákladové rampy, přetékající odpadkové kontejnery a obyčejný drátěný plot kolem přeplněného parkoviště pro zaměstnance.

Françoise, Radella, Billy Joe a já jsme na Danteho parkovišti přistáli o dva týdny dřív. Slunce mělo vyjít až za několik hodin a všichni, kdo měli alespoň trochu rozumu, na probouzení ještě ani nemysleli. Jinými slovy bylo pravé poledne pro ty typy, které jsem potřebovala najít. Radelliným velkým nápadem bylo vrátit se v čase do doby předtím, než všichni, kdo věděli, jak portál vyvolat, odešli, a zaklínadlo od nich jakýmkoli způsobem získat. Já jsem to pozměnila tak, že tento jakýkoli způsob nesmí zahrnovat bití, bodání ani cokoli jiného, co by mohlo mít za následek celkové zničení časové osy. Françoise přidala jedno vylepšení tím, že se zmínila, že všem kromě mocných mágů možná dokáže vymazat krátkodobou paměť. Takže plán jsme měli – teď už jsme potřebovali jenom toho správného člověka. Podle mě byl tím nejvhodnějším kandidátem, který odpovídal našim potřebám, Casanovův předchůdce, úlisný provozní známý jako Jimmy Krysa.

„Je suis désolée,“ řekla Françoise, která podle mě promlouvala ke spodní části drátěného plotu. Nenápadně jsem se podívala na vílu, ta ale jenom pokrčila rameny. Sklonila jsem se, abych se mohla podívat líp, a najednou jsem byla připoutaná ke sloupku plotu. „Co to sakra…?“

Françoise ustoupila, zkřížila ruce na prsou a zahleděla se na mě s celkem dobrou imitací Pritkinova výrazu. „Mí půjdemé. Prótebé jetó nebespešný.“

„No promiň?“

„Nemáš ty správné magiské schopností, n’est-ce pas?“

„Co tím chceš říct?“

„Tysí nás sém muselá přivést, jiná mošnóst nebylá. Alé ne musí samá riskovát. Mí sí pujdemé promluvít s těmí chansterí, a tý sústanéš tadý, kté bespečný.“

„Ty ale Jimmyho nezvládneš!“

Françoise neodpověděla, jenom nasadila obličej typu, jako že na tom parkovišti klidně můžeme stát zbytek noci a rozebírat to. Zatahala jsem za pouta, ale zřejmě je šlohla z Casanovova skladiště, protože byla z poctivé kvalitní oceli. Jediné, čeho jsem svou snahou dosáhla, bylo zachrastění plotu a to, že jsem se naštvala.

„Dobře,“ řekla jsem. „Vy běžte, já zůstanu. Hezky se bavte.“

„To nemůžeš myslet vážně,“ prohlásil Billy nevěřícně.

„Tý sůstanéš tadý?“ tvářila se Françoise pochybovačně. Možná čekala, že se budu hádat víc. Znovu jsem pro efekt zaškubala plotem. „Copak mám jinou možnost?“

„Já jí nevěřím,“ řekla víla, která mě upřeně pozorovala. „Měli jsme ji strčit do skříně.“

„Mám pistoli,“ namítla jsem.

Radella se zamračila. „Má pravdu. Mohla by ustřelit zámek.“

„Tak to já jsem myslela spíš na něco trochu živějšího,“ opáčila jsem, ale ani já jsem si nebyla úplně jistá, jestli si dělám legraci nebo ne.

„Jé to pró tvé topró,“ řekla Françoise a kousla se do rtu. Najednou si tak jistá nebyla. Radella luskla prsty. „Omráčíme ji. A pak ji nacpeme do skříně. Do nějaké hodně malé,“ dodala pomstychtivě. Françoise se na ni neobtěžovala ani podívat. „My vrátíme brsó,“ slíbila, otočila se na podpatku a odkráčela.

„Jo, a já tu zatím počkám jako vzorný taxikář,“ volala jsem za ní. Nepatrně trhla rameny, já jsem ale nepoznala, jestli studem, nebo proto, že nevěděla, co je to taxi.

„Tak hele, to bylo vážně –“ začal Billy.

Zvedla jsem volnou ruku. Françoise se u zadních dveří zastavila a ohlédla se ke mně. Zřejmě se divila, proč se má ruka vznáší ve vzduchu. Zamávala jsem jí a ona po chvilce i s Radellou prošla vchodem pro zaměstnance dovnitř. Hned když se dveře zavřely, jsem se přemístila o půl metru vpřed. Teď už prázdná pouta za mnou zacinkala o plot.

„Zapomněl jsem, že to teď můžeš dělat,“ poznamenal Billy.

„Já v podstatě taky.“ Třela jsem si zápěstí a rozhlížela se. V dohledu nikdo nebyl. Napadlo mě, jestli jsem se neměla rozhlédnout, předtím než jsem ten Houdiniho trik provedla.

„A proč jsi jim prostě neukázala, že jenom ztrácejí čas?“ nechápal Billy.

„Myslela jsem, že tak aspoň rychle přeskočíme v našem vztahu tu fázi vzpoury.“ Kromě toho jsem si nemyslela, že si Radella s tou skříní dělala legraci. „Pojďme najít Jimmyho, než jim prodá Brooklynský most nebo něco –“

„My o vlku…,“ řekl Billy, když někdo, kdo se Jimmymu hodně podobal, vyběhl zadními dveřmi. Po kratičké překvapené pauze jsem vyrazila vpřed a skoro ani nevěřila svému štěstí. Kdybych se k němu dostala dřív, než dojde k autu, mohli bychom si promluvit bez toho, že by nás viděl, nebo dokonce slyšel někdo další. Pak se ale dveře prudce rozletěly a proběhla jimi nějaká blondýnka, divoce se rozhlížející kolem.

„Počkej, je tu s ním nějaká coura,“ upozorňoval mě Billy. Blondýna zahlédla Jimmyho a rozeběhla se za ním, až se jí vytahovalo černé tílko s velkým výstřihem. Billy uznale hvízdl. „Jestli si to nepodrží, tak z té věci za chvilku vypadne…“

Najednou se zarazil, přimhouřil oči, aby přes velké parkoviště dobře viděl; já jsem udělala totéž a po páteři mi začal stoupat jakýsi neurčitý pocit neklidu. Co se týče viditelnosti, s tou mi úsporná halogenová světla moc nepomohla, ale stejně jsem toho viděla dost na to, aby se mi zhoupl žaludek. „Myslím, že přijdou potíže,“ řekla jsem otupěle.

„Tyjo!“ řekl Billy s vytřeštěnýma očima. „Já myslím, že ta coura seš ty! Poznám to podle tvaru tvého –“

„Uvědomuješ si, co to znamená?“ dokázala jsem zaječet šeptem. Až do té chvíle mi nedošlo, že jsem nás přenesla zpátky do té noci, kdy jsem byla u Danta poprvé – což nebyla doba, kterou bych měla zájem prožít znovu.

„Jo.“ Nevěřícně se na mě podíval. „Proč sis sakra ze všech možných dob, do kterých ses mohla vrátit, vybrala zrovna –“

„Neudělala jsem to schválně,“ zasyčela jsem. „Casanova mi řekl, že poslední zásilka otroků do Pohádkové říše odešla právě dnes v noci. Myslela jsem, že kdyby se nám nepodařilo přimět Jimmyho mluvit, mohli bychom to zaklínadlo odposlechnout, až ho použijí!“

„Jo, kdybysme byli ve správný čas na správném místě, tak jo. Ale tohle není ono.“

„Myslíš?“ Má první návštěva u Danta totiž moc dobře nedopadla. Vlastně se to podělalo tak příšerně, jak je to jenom v lidských silách. Všechno tehdy bylo až moc „o fous“, ocitla jsem se v příliš mnoha situacích, kdy jsem i se spoustou dalších lidí mohla umřít, kdyby se věci vyvrbily jenom trošičku jinak. Potřebovala jsem najít tým a zmizet odtamtud, rychle, než někdo z nás něco změní. Jimmy s mým druhým já zmizel někde mezi řadami aut a dveře zadního vchodu se znovu rozlétly. Objevil se v nich Pritkin se dvěma upíry, a já jsem ztuhla. Moje oči mohly být na takové světelné podmínky špatné, ale ty jejich určitě ne.

Kdyby se ohlédli naším směrem a viděli mě, mohlo by je to rozptýlit od úkolu, který před sebou měli; ten mimo jiné zahrnoval záchranu života mého druhého já.

Ani jsem se nepohnula, nedýchala jsem a nemrkala. Černé tílko a džíny, které jsem si pro úkoly dnešní noci oblékla, mi pomáhaly v tom, že jsem byla hůř vidět. Na tuhle vzdálenost mě ale mohli ucítit, přestože parkoviště bylo plné benzinových výparů a smetí. Jeden upír se zastavil, nepatrně zvedl hlavu, jako kdyby čichal ke vzduchu, a já jsem nasucho polkla. Byl to Tomas, můj někdejší spolubydlící, který měl šest měsíců na to, aby mou vůni rozeznal na první pokus. Pokud by mě ucítil.

Což se nestalo. Všichni tři vběhli mezi řady aut a o několik okamžiků později se rozpoutalo peklo doprovázené výstřely, výkřiky a tím, že někdo zapálil něčí auto. Jako o život jsem vyrazila k zadnímu vchodu. A o pár vteřin později jsem smykem zastavila, když se mi do cesty postavil ten úplně poslední člověk, kterého jsem chtěla vidět.

Podařilo se mi vyrovnat střemhlavý let, než bych do něj vrazila, ale bylo to natěsno. Rychle jsem o několik kroků ustoupila, jenom tak, čistě pro jistotu. „Ale ty tady nemáš být!“ řekla jsem vyčítavě.

Jedno dokonalé obočí se zformovalo do stejně dokonalého oblouku. „V tom případě máme něco společného, dulceaţă.“

Kapitola 11

Šokovaně jsem na Mirceu hleděla. „Máš být někde v centru!“ Ta má verze, která právě honila Jimmyho po parkovišti, o něco dříve té noci utekla z MAGIC. A i když jim jejich ochranná znamení umožnila sledovat mě do města, nikdo si nebyl jistý, kam přesně jsem zmizela. Takže Tomas, Pritkin a další upír jménem Louis-Cesare jeli sem, Rafe a Mircea se vydali do Tonyho hlavního stanu. Nebo jsem si to aspoň myslela.

„Byl jsem. Raffaela jsem tam nechal pro případ, že by ses tam objevila,“ řekl Mircea a nepatrně zúžil oči. „Smím se zeptat, jak jsi to věděla?“

„To by asi nebylo nejlepší,“ polemizovala jsem a přála si, aby hysterie byla luxusem, který bych si mohla dovolit.

Mircea tam jenom stál, s těmi rozcuchanými vlasy a s mírně pobaveným výrazem vypadal docela směšně; na druhou stranu musím říct, že v tom černém obleku dokonale vynikalo jeho – objektivně řečeno – výjimečně atraktivní tělo.

Nevěděla jsem, jestli to dělal schválně, ale oblečení měl vždycky trochu těsné kolem bicepsů a stehen, což mou pozornost odvádělo někam, kde vůbec neměla být. Nemluvě o tom, že Mircea v černém vypadal hříšně. Zachraňovalo ho jedině, že to aspoň nebyla kůže – proč jsem se tam vůbec dívala?

Natáhl ke mně ruku. Bylo to nevyslovené pozvání, stejně se mi ale obrátil žaludek. Můj žaludek je idiot. Odskočila jsem a skoro jsem zakopla o vlastní nohy. „Nedotýkej se mě!“ Když jsem Mirceu v minulosti potkala naposledy, přeskočil ze mě na něj geis a tím celý ten zmatek se zdvojnásobeným kouzlem začal. Kdybych se teď ocitla dost blízko u něj, mohla bych ho ztrojnásobit? Nemyslela jsem si, že by to kdokoli z nás mohl přežít.

Někde blízko ječeli lidé a Pritkin nadával a potom kolem nás přeběhl párek krysodlaků s vyděšenými výrazy, na asfalt z nich kapala krev. „Musíme jít, dulceaţă,“ pronesl mírně Mircea.

Ještě pořád používal mou přezdívku, kterou mi dal před mnoha lety – znamenala „drahá“ – což bylo pravděpodobně dobré znamení, já jsem ale pochybovala, že to nějak dlouho vydrží. Musela jsem se dostat pryč, ale zase jsem se nechtěla odčasovat před ním, protože by mu to napovědělo mnohem víc, než jsem chtěla, aby věděl. Ale utéct jsem mu nemohla a určitě jsem mu nemohla dovolit být u mě tak blízko, aby se mě mohl dotknout.

„Cassie.“ Mircea se na mě díval vyčítavě, protože jsem jeho nataženou ruku dál ignorovala. No ale, říkala jsem si, když jsem před ním zoufale couvala, ono se to podělalo, když jsem se ocitla v době předtím, než byl geis uložen. V té době ho Mircea neměl, takže kouzlo přeskočilo ze mě na něj proto, aby se dokončilo. Jenomže tento Mircea ho měl, vlastně měl obě jeho vlákna, takže by měl být imunní.

Nebo ne?

„Cassandro!“

„Já se tady snažím přemýšlet!“ odsekla jsem, zatímco se ke mně začal blížit.

„Myslet můžeš v MAGIC, tam je to bezpečné.“

„Víš,“ řekla jsem naštvaně, „když uvážím, jak často to slovo slýchám, je zajímavé, jak často bývám skoro mrtvá!“

„Dnes se to nestane,“ prohlásil a vzal mě za ruku. V hrůze jsem na něj zírala a čekala na to elektrické prskání, oznamující, že se mi právě podařilo nás oba zabít. Ale kromě toho slabého chvění, které geis vždy vydával, se nestalo nic. Nic kromě mdle nasládlé vůně, připomínající květiny na pokraji hniloby. Kde jenom jsem to cítila předtím? Mircea pronesl něco, o čem jsem měla podezření, že je to nějaké hodně špatné slovo v rumunštině, a prudce si mě přitáhl k sobě.

„Cass, vzpomínáš, jak jsme tady byli naposledy a jak se na tom večírku objevilo pár temných mágů?“ zeptal se Billy poněkud roztřeseným hlasem.

„Jo, ale co to má společného…“ Vykoukla jsem přes Mirceův kabát a ve světle pouličních lamp jsem spatřila skupinu tmavých postav.

„Sakra!“

„Mám pocit, že jsem jich na průzkumu asi pár vynechal,“ řekl Billy a tvářil se vyděšeně.

Rychle jsem je spočítala. „Pár?“ zapištěla jsem. „Osm není pár!“

V dálce nad parkovištěm se začal šířit modrý mrak. Vzpomínala jsem si na něj – Pritkin tehdy v boji nasadil nějaký slzný plyn, který nás všechny skoro udusil. Uvnitř mraku nebyla žádná legrace, plíce mě pálily ještě několik hodin, ale ani venku to samozřejmě nebylo nijak růžové.

„Ta věštkyně půjde s námi, upíre,“ řekl jeden z mágů.

Čekala jsem, že se mu to Mircea bude snažit nějak rozmluvit, že použije trochu toho svého slavného šarmu, díky němuž se stal Konzulčiným hlavním vyjednavačem. Myslím, že mágové to čekali taky. Když totiž jejich mluvčí najednou proletěl vzduchem, tvářili se upřímně překvapeně. Přistál na drátech elektrického vedení nad námi, jeden z těch silnějších nárazem roztrhl a do několika menších se zamotal. Kolem jeho těla chvíli divoce prskala elektřina, načež začal padat k zemi, ale vzápětí ho do výšky zase vytáhl drát, který se mu zamotal kolem jedné nohy. Několikrát se odrazil a pak už se jenom pomalu pohupoval v prostoru, visel hlavou dolů za kotník jako Viselec v mém tarotovém balíčku.

„To nebylo moudré,“ sdělil Mirceovi nejbližší mág klidným hlasem těsně předtím, než do nás udeřila stěna spalujícího horkého vzduchu. Zvedlo mě to ze země a oba nás to pozpátku odhodilo na plot. Sice jsem těsně minula sloupek, který by mi dokázal rozdrtit páteř, ale vnímala jsem to, jako by se některé dráty mohly natrvalo stát součástí mé anatomie.

Mircea byl v mžiku znovu na nohou, dva mágové se samovolně vznítili. Skoro rychle se ale zase uhasili, a když se mi podařilo dostat se z té kovové sítě, odpověděli zpuchýřující koulí modrobílé elektřiny. Mirceu srazila na jedno koleno, ale chytil ji, přičemž mu ruce slyšitelně zasyčely, a mrštil jí zpátky po odesílateli. Mágův štít ji odrazil do drátů nad hlavou a elektrický výboj se po nich vzápětí rozběhl jako modrý oheň. Dlouhá řada pouličních světel se rozblikala jako malý ohňostroj a na visícím mágovi explodoval výboj energie, který jej ve spirále srazil k zemi; utržený kabel se kolem něj zmítal a zlostně prskal.

Elektřinou zabitý mág sebou na zemi mírně škubal, jako by byl ještě pořád naživu. Pak se mi ale naskytl dobrý výhled na jeho obličej s povislou čelistí, skelným pohledem v otevřených očích a se zčernalým jazykem a došlo mi, že to tak asi nebude. Ke stejnému závěru zřejmě dospěl jeden z jeho kolegů, ale místo truchlení pro přítele se rozhodl ho využít. Gestem tělo rozhýbal a zvedl je kolmo nad zem, kde je nechal vznášet se jako strašáka v prudkém větru; ruce sebou mrskaly a cukaly, zatímco nohy zplihle visely těsně nad asfaltem.

Ohlédla jsem se od tančící mrtvoly k rozšiřujícímu se modrému oblaku, ale z jeho středu vycházelo tolik blýskání, hřmění a tlumených výstřelů, že jsem si mohla být skoro jistá tím, že náš boj nikdo neslyší. Byla to ta jediná věc, která mě mohla uklidňovat, zvlášť když nám na hlavy přiletěla kovová popelnice. Zastavila se mi ve vzduchu jenom asi třicet centimetrů od nosu, obrátila se a rozletěla na kusy, a jako šrapnel zasypala linii mágů úlomky ostrými jako břitvy. Jenomže ten šrapnel přes jejich štíty zřejmě nepronikl. Nepodařilo se to ani tomu rezavému pintu, který na mágy dopadl o vteřinu později, ale k tomu, aby jej odmrštili, museli zkombinovat veškeré své úsilí. Odlétl pryč do noci, třikrát se ve vzduchu otočil a vybuchl o nejbližší řadu aut. Většina mágů byla v pořádku, ale byli opravdu hodně vytočení. Jeden ale byl buďto mladší, nebo ne tak dobře vycvičený jako ostatní, protože na zlomek sekundy ztratil koncentraci a s ní i štít. Víc než sekundu ani nebylo potřeba.

Mistr upír se nemusí na to, aby z něj vysál krev, člověka dotýkat, a Mircea se to při této příležitosti rozhodl dokázat. Asi se ty ostatní snažil zastrašit, aby utekli, protože se nerozhodl pro rychlé zabití. Natáhl ruku a mág se s trhnutím zastavil a do očí se mu náhle nahrnuly krvavé slzy. Ale místo toho, aby mu stékaly po tvářích, vytékaly ven a přeletěly přes prostor mezi námi až k Mirceově dlani, do níž se ty maličké kapičky okamžitě vstřebaly. A pak už mu nekrvácely jenom oči; vypadalo to, že mu praskl každý pór ve tváři a vytryskl z nich nikoli pramínek, ale proud kroutící se ve vzduchu jako dlouhá červená stužka. Během pár sekund se mág zhroutil; ve tváři byl teď sněhobílý a bezkrevné rty zůstaly otevřené v tichém „Och!“. Byl mrtvý dřív, než dopadl na asfalt.

Pokud bylo cílem hry zastrašení, nevyšlo to. Mágové se jenom rozptýlili a zahájili samostatné útoky. Nejspíš předpokládali, že Mircea nedokáže uhlídat všech zbývajících šest najednou, a když se bude věnovat jednomu z nich, ostatní ho zabijí. Strašně jsem se bála, že by mohli mít pravdu. Oživlá mrtvola se přesunula blíž, ze země za ní se zvedl oblak skleněných střepů ze zničených aut; ve světle plamenů zářily jako smrtící diamanty. Jako by to nestačilo, na asfaltu se roztočila hromada hořících pneumatik, které ve tmě vypadaly jako eskadra UFO. Nevím, co přesně se stalo pak, protože to na nás přiletělo všechno najednou – a většina moc rychle na to, abych to stihla zahlédnout. Zamrkala jsem, a když jsem znovu otevřela oči, skočil před nás kus plotu, který účinkoval jako štít, zachytávající nejrůznější létající předměty. Proč se mrtvola pohybuje i po smrti, jsem si uvědomila v okamžiku, kdy narazila do plotu a rozzářila se jiskrami. Kolem nohy měla pořád jako dlouhého černého hada omotaný ten utržený drát pod proudem, který syčel, prskal a plival kolem sebe oheň, který je pro upíry stejně smrtící jako pro člověka. K nám ale nedosáhl, za chviličku už tělo zase tančilo zpátky po parkovišti jako nějaká dementní loutka.

Mircea vyslal kus oplocení proti nejbližšímu mágovi a ten jeho štít zasáhl se záplavou jisker. Štít vydržel, takže se žhavý kov jeho kůže nedotkl, nedokázal ale plotu zabránit v tom, aby se kolem něj obalil jako deka. Oka plotu začala skoro okamžitě zářit novým, intenzivnějším světlem a protavila se mu do štítu, jako když horká voda rozežírá led. Ostatní mágové se z nějakého důvodu zastavili, ale na vysvětlení proč jsem nečekala. Vrhla jsem se k Mirceovi s úmyslem nás odčasovat, dřív než zase popadnou dech, i kdybych se tím měla prozradit. Jenomže má natažená ruka narazila do pevné stěny energie, která mi vypálila pruh na kůži, jako bych se špatně opálila.

„Zmiz odsud, Cassie,“ zavelel Mircea, když jsem rukou zase ucukla.

„Mám takový nápad,“ ozval se Billy. „Odčasuj vás oba odsud.“

Vrhla jsem po něm pohledem typu: „No nekecej! Musím se ho dotknout!“

„A co ti v tom brání?“

Zřejmě tu bariéru neviděl o nic líp než já. Ale byla tam. Mircea přece štít neměl – nebyl to mág a upírská magie takhle nefunguje. Musel ze sebe vydávat čistou sílu, která jeho i mágy obklopila energetickým polem, což je uvěznilo stejně efektivně jako nějaká klec. Jenomže v něm byl uvězněný taky. Nemohl tu bariéru spustit, aniž by tím zároveň nevypustil je, a dokud ji udržoval, nemohla jsem se k němu dostat blíž.

„Mircea mě k sobě nepustí!“ vyštěkla jsem.

„Cassandro! Nedokážu je udržet věčně!“ Po tváři mu stekla kapka potu a zůstala viset na špičce brady. „Musíš utéct!“

Než jsem stačila odpovědět, probojoval se jeden z mágů ven, takový mladíček s akné a nesourodýma očima – jedním zeleným a druhým modrým. S kouřícím oděvem a hořícími rozcuchanými hnědými vlasy se odpotácel od ostatních. Plameny ale uhasil několika šeptanými slovy, a když se s rozzuřeným obličejem otočil, svíral něco v ruce. Mezi prsty prosvítalo něco teplého a narůžovělého.

Ta malá koule vypadala neškodně, jenomže já už jsem se mezi mágy pohybovala dost dlouho na to, abych věděla, jak pravděpodobné je, že taková i bude. A Mircea se nemohl pohnout, nemohl se bránit, aniž by tím neuvolnil ostatní, kteří by nadělali ještě větší škody. Po páteři mi přeběhl strach, ostrý a silný, a srdce mi začalo pulzovat v uších; nedávalo to smysl, protože jsem cítila, jak mě brní kůže, jak mi krev odtéká z obličeje.

Malá koule spadla na zem. Než se zastavila o chomáč trávy, vyrůstající z betonu, odkulila se o kus dál. Mág padl na kolena a s údivem ve tváři na mě hleděl. Potom padl na bok a rukama svíral rozšiřující se skvrnu na hrudi.

„Zastřelilas ho!“ Billy vypadal skoro stejně překvapeně, jako jsem se cítila já.

„Asi si zapomněl obnovit štít,“ pronesla jsem otupěle.

Chtěla jsem se posadit. Vnitřnosti se mi chvěly a třásla se mi ruka, což vzhledem k tomu, že jsem ještě měla skoro plný zásobník, zřejmě bylo porušením bezpečnostních zásad. Jenomže pak mágové udělali něco, co Mirceu po zádech vrhlo proti tomu, co zbylo z plotu, a na okamžik ho to přinutilo ztratit koncentraci. Hned vzápětí přes parkoviště přeletěla ta oživlá mrtvola a dopadla přímo na něj.

Zaječela jsem, protože vím, co oheň jakéhokoli typu nechráněnému upírovi udělá. A potom jsem už střílela nazdařbůh a v hrudi mi vykvetla bolest ostrá jako nůž. Zbývající mágové ale měli štíty v pořádku. Mé kulky se od některých odrazily, jako by byly vyrobené z průhledné oceli, do jiných se zase vsákly, jako když padají kameny do vody. Klidně mohli Mirceu zabít, vždyť já jsem jim ani nemohla ublížit.

„Cassie!“ Otočila jsem se za Billyho hlasem a uviděla ho vznášet se před Mirceou, nejasného a rozmazaného jako neostrý negativ. Nevěřícně jsem zírala, jak Mircea pomalu zvedá hlavu. Když jsem se potom podívala znovu, překvapením mi spadla brada, protože visel uprostřed plotu, na kterém přeskakovala modrobílá energie. Neexistoval žádný způsob, jak ji přežít. Prostě žádný.

„Dostaň ho odtamtud, nebo je po něm!“

„Cože?“ řekla jsem hloupě, ale potom mě někdo chytil zezadu. Pistole mi vyletěla z ruky a něčí pěst mě udeřila do lícní kosti, až mi hlava odletěla dozadu a v uších se mi rozezvonilo. Zoufale jsem se snažila přemístit, ale točila se mi hlava a ta bolest byla neuvěřitelná, takže se nic nestalo.

„Mám ji!“ zařval mi do ucha mužský hlas a já jsem koutkem oka viděla, jak se k nám blíží další tmavá postava. Ale ať jsem bojovala sebevíc, ruce kolem mého pasu nepovolily. Někde blízko někdo křičel takovým příšerným a beznadějným zvukem, který mi narušil koncentraci stejně jako ty ruce, které mi svíraly zápěstí. Vykopla jsem tak tvrdě, jak jsem mohla, a ucítila náraz do něčeho měkkého. Někdo zaklel a přede mnou se objevil bledý, vyzáblý muž s tvrdýma šedýma očima. Z kabátu vytáhl zlověstně vyhlížející nůž a držel mi ho před očima tak dlouho, dokud jsem se na něj nedokázala soustředit. Jakmile se mi to povedlo, vrazil mi ho do pravého zápěstí. Cítila jsem, jak se mi v něm lámou menší kosti, načež s ním zakroutil, trhl jím proti šlachám; když potom nůž z rány vytrhl a znovu mi ho podržel před obličejem, tekla mi po ruce krev. „Ještě pořád s námi chceš bojovat?“

Na okamžik jsem nemohla křičet – v plicích prostě nebylo dost vzduchu. Potom se mi kolem zápěstí přímo přes ránu sevřelo něco tvrdého a hladkého. A já jsem vydala takový skřek, který nezněl správně, ani to neznělo jako já, ale najednou mě zasáhla taková bolest, že jsem už přestat křičet nedokázala.

„Umlč ji!“ řekl někdo, a další paže mi stiskla průdušnici, čímž uťala hluk, ale také přívod vzduchu. Zoufale jsem se snažila znovu odčasovat, na vteřinu jsem dokonce myslela, že se mi to podaří. Přesně jako v těch jeskyních jsem čas vnímala jako nějakou sirupovitou, elastickou hmotu, jenomže už to nebylo úplně v pořádku, neobklopoval mě tak, jak jsem chtěla.

Najednou jsem dopadla na zem, omráčená a s kalnýma očima, a když mě nikdo za nic nechytal, zkusila jsem se odplazit. Jenomže jsem měla ruce svázané tvrdou plastovou páskou, na zlomené zápěstí jsem nemohla přenést váhu a orientační smysl vypověděl službu. Nakonec jsem se skulila do louže něčeho teplého a lepkavého.

Podívala jsem se dolů a uviděla do asfaltu vypálený kosočtvercový vzor. Všude kolem něj ležely cáry látky, ve kterých jsem nakonec poznala světle modré džíny a spálené pozůstatky bavlněné košile. Sem tam z ní vyčuhovaly nějaké tvrdé bílé cucky, které ten vzor kazily, a něco, co vypadalo jako vlasy. Konečně mi to došlo. Ten plot. Mircea jej obalil kolem mága, a on se mu propálil přes štít a potom se…

Vyškrábala jsem se na nohy a potácela se pryč, v krku se mi zvedala žluč a dýchala jsem dost rychle a tvrdě na to, aby mě skutečně bolely plíce. Hlava se mi divoce točila, a když jsem se ji pokusila ustálit, místo ní se roztočil prostor kolem mě. Kdyby na mě Billy nezakřičel, byla bych vběhla rovnou do toho plotu.

„Boty! Mají gumovou podrážku, Cass!“

Chvilku jsem nevěděla, o čem to mluví, ale pak mi před očima zazářil modrobílý oheň, a já jsem to pochopila. Elektrický kabel se oprostil od svého lidského dodavatele a připojil se přímo k plotu, kolem kterého se teď po asfaltu plazil sem a tam jako obrovský elektrický úhoř. Hlava mi pořád jakoby plavala, před očima mi černalo a prsty ani trochu nechtěly dělat, co jsem jim říkala – a to i na té ruce, kterou jsem necítila, jako by byla v jednom ohni. Noční můrou bylo už samotné sundávání tenisky, udržet ji byla opravdu velká výzva – jak jsem ji jenom měla k něčemu použít? A proč se mě najednou nikdo nesnažil zastavit?

Přímý kontakt s drátem jsem riskovat nechtěla, ať už přes gumovou podrážku nebo bez ní. Snažila jsem se teniskou hodit, ale měla jsem ještě horší mušku než obvykle, a nakonec jsem do ní musela kopat. Potřebovala jsem na to čtyři pokusy, ale potom se mi utržený kabel podařilo odrazit tak, aby se už plotu nedotýkal.

Když se mi to povedlo, měla jsem neurčitý pocit, že Mircea od pletiva odskakuje a útočí na zbývající mágy. Slyšela jsem něco, co znělo jako prasknutí krku a pád těla na asfalt, ale nedokázala jsem se na to soustředit. Jediné, co jsem dokázala, bylo bojovat s nutkáním podvolit se a ponořit do té příjemné tmy, která se mi vznášela na okraji zorného pole. Ucouvla jsem a patou šlápla na něco, co pod tím lehkým tlakem zapraskalo. Podívala jsem se dolů a na zemi jsem uviděla dvě těla. To bližší patřilo ženě tak staré, až připomínala mrtvolu, kůži měla papírovitou a posetou stařeckými skvrnami, vlasy byly jemné a bílé jako kosti. Ten druhý byl muž, aspoň jsem to předpokládala podle oblečení. Mírný vánek rozfoukával drobné kousky rozpadající se košile v barvě hořčice, které připomínaly pyl ve vzduchu. Tělo dole vypadalo jako nedávno rozbalená mumie, samá scvrklá hnědá kůže, napnutá přes vystouplá žebra. Ohromeně a nechápavě jsem na ně zírala.

„Cass! Cass!“ To na mě mluvil Billy. Ke zbylé tenisce se mi přikutálelo něco bledého válcovitého. „Hoď to!“

Mým očím se konečně podařilo soustředit na ten malý předmět a poznala jsem v něm kouli, kterou předtím držel ten mág. Billy ji musel nějak získat, ale nechápala jsem, proč – dokud jsem nezvedla hlavu a neuviděla dalších pět mágů, kteří se k nám řítili z druhé strany budovy. Vypadalo to, že dorazila kavalerie, ale s mým obvyklým štěstím přijela na pomoc těm druhým. Potřásla jsem hlavou, abych ji zkusila vyčistit, a zároveň jsem škubla rukou; ach bože, to nebyl dobrý nápad! Mágové mi naštěstí nevěnovali vůbec žádnou pozornost, buďto proto, že mě ještě nezahlédli, nebo proto, že jsem jim ve srovnání s Mirceou nepřipadala jako velká hrozba. A že se mu dařilo odvádět pozornost! Jednomu mágovi šlapal na krk, zatímco jinému skoro úplně ukroutil hlavu od těla. Vypadalo to působivě, ale jestli se uchýlil ke staromódnímu boji muže proti muži, byl na to zatraceně vyčerpaný. Netušila jsem, jestli by přežil další útok, a určitě jsem neměla v úmyslu to zjišťovat.

Snažila jsem se tu kouli chytit, ale měla jsem ruce kluzké od krve. Nedokázala jsem ji udržet. Když už jsem si myslela, že ji mám, pokaždé mi vyklouzla, protože jsem ji prostě nedokázala udržet v prstech. Omylem jsem do ní kopla a hned jsem zadržela dech a čekala, že vybuchne a všechny nás zabije; ona se ale jenom o pár metrů odkutálela a zastavila se o jednu brázdu v betonu.

„Cass!“

Zvedla jsem hlavu a viděla, že mi došel čas. Mágové se zastavili v obezřetném odstupu od Mircei, ale jenom proto, že si určitou úctu zaslouží každý upír, dokonce i zraněný. Možná ten zraněný obzvlášť. Útok ale mohl přijít každou chvíli. A já jsem ho zastavit nemohla.

Kapitola 12

„Billy! Nemůžu to chytit!“ Zoufale jsem se na něj podívala. „Musíš to udělat ty.“

Zavrtěl hlavou. „Jsem moc vyčerpaný. Všechno už jsem spotřeboval na to, abych ji k tobě přikulil!“

Znovu jsem se natáhla a uvěznila kouli pod rukama, ale byla příliš kluzká. Měla jsem pocit, že její povrch by velké tření nenabídl, ani kdybych ho celý nezakrvácela. „Zatraceně! Kdybych jenom měla víc času…“

Billy se na mě podíval, jako bych zešílela. „Seš přece Pýthie! Máš tolik času, kolik chceš!“

„Nemůžu se odčasovat! Zkoušela jsem to.“ Asi to bylo tou bolestí, ale přes ni jsem prostě neviděla. Možná to byla jedna z věcí, které se učí během výcviku: jak se soustředit, když máte mozek zmatený ze ztráty krve a když máte pocit, že vám upadne ruka, ale nemáte čas ani na jeden špatný pokus. Byla bych opravdu, ale opravdu ráda, kdybych tuhle lekci nepropásla. Jenomže jsem chyběla, takže jsem si musela vystačit s tím, co jsem věděla. Přestala jsem s koulí zbytečně cloumat a podívala jsem se na Billyho. „Pojď si cucnout!“

„Teď?!“

„Ale sakra, Billy. Ano, teď! Nabereš znovu sílu a hodíš touhle věcí!“

Billy neplýtval časem. Pod kůži mi vklouzl, ještě než jsem domluvila. Hned jsem ucítila odliv energie. Na rozdíl od normálních případů to bolelo. Možná proto, že už jsem neměla moc co dát, možná proto, že Billy ten proces urychlil, možná proto, že už mě stejně bolelo všechno. Ať už byl důvod jakýkoli, během několika vteřin mi srdce bušilo, ruce se mi třásly a doslova jsem cítila, jak ze mě odtéká život. Mozek se mi zatočil jako křeček v kole: špatný nápad, špatný nápad, špatný nápad, špatný nápad, ale nebylo nic, co jsem mohla udělat, neměla jsem sílu to zastavit. Slyšela jsem něčí povzdech, takový dlouhý pískavý výdech, a potom už jsem dlouho, hodně dlouho padala.

Dopadla jsem na asfalt právě včas, abych viděla, že Billy kouli chytil. Málem o ni hned zase přišel, skoro mu proklouzla skrz ještě pořád skoro průsvitné ruce, ale v poslední chvíli ji chytil. Hodil ji tak, jak bych to nejspíš udělala já, byl to takový nejistý vrh spodním obloukem, který neskončil ani poblíž zamýšleného středu. Se sotva slyšitelným pufnutím a obláčkem mlhavě růžové barvy to explodovalo asi metr před mágy, jako kdyby na beton dopadl balonek naplněný práškem. Vzduch se jakoby mírně zavlnil, ale na mágy to žádný viditelný efekt nemělo.

„Nefunguje to, sakra!“ zaklel Billy, zrovna když k Mirceovi dorazil první z nově příchozích. Otočil se a jeho loket se setkal s mágovým obličejem. Měla jsem chvilku na rozmyšlenou, proč muž nemá aktivní štít a proč nezastavili útok. Najednou mu prostě vybuchla hlava, jako by Mircea místo lidské zasáhl tvář, vyrobenou jenom z barevného písku.

„Lotova žena,“ pronesl Billy a znělo to ohromeně. „Hodně zlá věc, tahle černá magie.“ Napadlo mě, jestli by mi nemělo dělat starosti, že to řekl souhlasným tónem. Ostatní mágové se zastavili jako zmrazení v různých fázích pohybu. Jeden z nich běžel, takže ho to zastihlo s jednou nohou zvednutou. Teď ho převážila vlastní pohybová energie. Explodoval na asfaltu, Mircea se tomu jenom skutečně zle pousmál. Došel k další lidské soše, k mladému muži s pískově blond vlasy, a jenom velice lehce do něj zatlačil dlaní. Mág se po zádech zhroutil na dalšího. Oba se zaduněním dopadli na zem, kde se rozpustili v oblaku vícebarevného prachu. Promíchalo je to natolik, že nebylo možné určit, kde jedno tělo začíná a kde končí druhé.

Mircea se otočil k poslednímu z nich, a já jsem sledovala písek tělové barvy, sypající se z jedné odřené kožené tenisky. Přes parkoviště se přehnal poryv větru a nafoukal mi malá zrnka té hmoty do tváře, kterou jsem pořád nedokázala zvednout z asfaltu. Nebylo to stejné jako zrnka písku; necítila jsem to jako něco, co bych znala.

Zaslechla jsem další zadunění, jak na zem dopadlo další tělo, a ucítila jsem závan větru, jak se rozpadalo na drobné kousky, ale nedokázala jsem se na to soustředit. Šok, pomyslela jsem si mlhavě. Věděla jsem, co bych technicky měla cítit, ale nebyla jsem si jistá, jestli to cítím doopravdy. Celé tělo mě bolelo, ale ta bolest jako by ke mně dosahovala z nějaké bzučící, statickou elektřinou praskající dálky. Tupě jsem zírala na tu hromadu lidských ostatků a přemýšlela, co to kouzlo udělalo. Billy něco říkal. Možná se mi snažil něco říct, ale já mu nerozuměla. Možná to odsálo všechnu vodu, pomyslela jsem si nejasně. Možná tohle z člověka zbude, když z těla zmizí většina vlhkosti? Jenom hromada drobivé, chemicky páchnoucí látky připomínající člověka, což ale nemohlo být, protože lidé se přece po doteku v prach neproměňují. Nebylo to možné, stejně jako to, že bych já někoho střelila do srdce.

Někdo si vedle mě klekl a přeřízl mi plastová pouta. Skrz krvavou tkáň zápěstí jsem viděla záblesky něčeho bílého, ale nevypadalo to, že bych měla zasaženou žílu. Ale stejně to bylo špatné. Někdo mě vytáhl k sobě do náručí, opřel mě zády o teplý hrudník, který dýchal hodně rychle, ale to možná dělal můj dech. Zkusila jsem to zpomalit, ale nic se nestalo, tak jsem si řekla, že to já asi přece jenom nebudu. Po vlasech mě pohladily silné ruce, které se mi chviličku snažily rozplétat zacuchané prameny. Potom se mi u ucha ozval dýchaný šepot. „Drahá? Já to mohu vyléčit, ale bylo by lepší, kdybychom šli do MAGIC. Tam jsou léčitelé s lepšími schopnostmi, než mám já.“

Mircea, pomyslela jsem si. To on byl tím, kdo voněl po kouři, krvi a potu. To mi přišlo divné, protože jsem si ho vždycky spojovala s drahou kolínskou. Sklonila jsem hlavu a podívala se dolů. Na kůži jsem v místech, kde se mě dotkl, viděla černé šmouhy a otisky prstů. I to se mi zdálo divné, ale nedokázala jsem si to vysvětlit.

„Cass, musíme odsud zmizet. Zpátky do MAGIC tě vzít nesmí.“ Billy se mi vznášel před obličejem, což bylo v pořádku, protože vypadal stejně jako vždycky.

„Já se nemůžu vrátit do MAGIC,“ papouškovala jsem Billyho slova a můj hlas zněl skoro normálně. Divně.

„Je to ošklivá zlomenina, drahá, a v zápěstí máš hodně kostí. Možná je nedokážu opravit všechny perfektně.“

Podívala jsem se mu do tváře. Byla špinavá a potem nasáklá, po celé levé tváři mu pomalu mizel vytlačený kosočtvercový vzorek. Ale už když jsem se na to dívala, nová kůže nahrazovala tu spálenou, která po větru odlétala jako popel. Oči měl stejné, zářící inteligencí, měkké starostmi, plné porozumění a překrásné. Byl v pořádku. Vypadalo to, že Mircea bude v pořádku. Ta úleva byla tak ostrá, že mě na sekundu zabolela víc než to zápěstí.

Chtěla jsem něco říct, ale až příliš blízko k povrchu mi hořelo příliš mnoho surových emocí. Stejně jsem si nemyslela, že bych měla říkat, co si myslím: že i když se blíží můj konec, jsem ráda, že ten jeho je daleko. Bylo to tak trochu jako budoucnost v zastoupení, a i když jsem nedoufala přesně v tohle, bylo to docela dobré. Cítila jsem, že je to docela dobré. Takže jsem se na něj jenom dívala, nemrkala jsem do doby, dokud jsem neviděla něco víc než jenom rozmazanou bílou a tmavou barvu, jak spolu všechny barvy z nějakého důvodu splývaly.

„Tak to zahojím tady,“ řekl Mircea drsným hlasem a jednou ze svých velkých rukou uchopil mé zápěstí. Tvářil se divně, napjatě a nějak až moc soustředěně, jako by mu přímo pod povrchem něco vřelo, vztek nebo frustrace nebo obojí. Ostatní to zřejmě viděli taky, protože všichni upíři se snažili chovat podřízeně a víla na něj zírala s velkou starostí v očích. Françoise seděla na zemi vedle nás, ale vypadala váhavě, jako by nevěděla, co říct. Napadlo mě se zeptat, co tam všichni dělají, ale potom Mircea udělal něco, co mi paží rozšířilo příjemné teplo. Náhlá absence bolesti mě přinutila užasle zalapat po dechu.

Podívala jsem se dolů a viděla jsem, jak se mi rána uzavírá a pod kůží jsem pozorovala jakési drobné cukavé pohyby. To se mi spojují kosti, pomyslela jsem si nepřítomně, a i když to příjemné pomyšlení nebylo, ještě pořád to nebolelo a najednou jsem mohla dokonce i trochu lépe myslet. Cítila jsem, jak mi žílami začíná pomalu proudit krev, kůži jsem měla pevnou a zarudlou, ale necítila jsem žádnou letargii, žádnou bolest. Mircea se kousal do rtu a přejížděl mi po linii šlach a svalů na ruce; přetvářel je prstem, jako by to byl skalpel. Byl to takový lehký pocit. Mé ruky se sotva dotýkal, ale i tak jsem se otřásla. Žádný dotek by prostě neměl být tak silný. Mircea si toho nevšiml. Oči měl dokořán otevřené a jasnější, než jsem je viděla kdy předtím, a za nimi mu jako elektřina pořád bzučela ta bitevní vřava. Byl naprosto koncentrovaný a vypadal podivně mladě, a když konečně zvedl hlavu a oznámil mi, že skončil, popadla jsem ho za košili a tvrdě jsem ho políbila.

Moc jsem se nevytáhla. Zvolila jsem úhel trochu špatně, a tak jsme o sebe cvakli zuby a oba jsme chutnali po adrenalinu. Bylo mi to jedno. Sevřela jsem mu košili rukama, drtila jsem to těžké hedvábí, ale nějak jsem je nedokázala přimět, aby ho pustily. A já jsem je potřebovala, protože jsem ho nemohla praštit, dokud dělaly to, co dělaly, a já jsem ho praštit opravdu, ale opravdu chtěla. Najednou jsem zuřila, byla jsem úplně vzteklá. Kvůli tomu, že málem umřel, sakra, a já jsem nebyla schopná cokoli udělat.

Mircea neprotestoval, nepokusil se odtáhnout, místo toho si mě přitáhl blíž, dost blízko na to, abych slyšela tlukot jeho srdce, dost blízko na to, abych cítila jeho dech. Převzal nad polibkem kontrolu, zpomalil jej, až jsem ho vnímala jenom jako teplo, sladkost a nevyhnutelnost. Klouzal mi rukama po zádech a do vlasů, projížděl mi je prsty a působil mi mrazení. Nikdy jsem netušila, že by někdo mohl líbat tak, jako by mluvil, že je možné polibkem vyjádřit omluvu, ale evidentně to možné bylo. Nebyla jsem si jistá, za co se omlouvá, ale přišlo mi to správné. Jako by se snad měl omlouvat za to, že mě takhle vyděsil.

Nelíbal mě rovnoměrně a nedal do toho všechno naráz, dával mi a zase si bral, až jsem myslela, že samou frustrací umřu. Myslela jsem, že začnu ječet, ale neměla jsem dech nazbyt, a když jsem myslela, že už zešílím úplně, konečně vydal takový tichý a hladový zvuk a setkali jsme se na půl cesty. A najednou mezi námi jako pára vyvstala velká touha, plná lapání po dechu a sténání. Cítila jsem, jak geis reaguje takovými slabými otřesy, vibrujícími těsně pod kůží jako příznaky hrozící exploze. A bylo mi to jedno. Té síly jeho těla, té pružnosti jeho rukou, štíhlých a silných a až bolestně něžných, jsem si nějak nikdy nevšimla. Spirálovitě mnou prolétl žhavý záblesk toho, jaké by to bylo, kdyby na mě shora tlačilo jeho tělo. Chtěla jsem to. Chtěla jsem to všechno. Ale on se potom odtáhl, tvářil se šokovaně a trochu divoce, jak se ale netvářil v průběhu boje, kdy by to dávalo smysl. Prohlížela jsem si ho, s těmi pomačkanými vlasy a špinavým obličejem, a chtěla jsem ho políbit znovu. Ne proto, že by mě to nutilo, ale proto, že už chutnal povědomě, protože jsem chtěla víc toho tepla, které jako by mi zabublalo pod kůží, kdykoli jsme se dotkli. Ale nemohla jsem. Tento Mircea byl takříkajíc o dva týdny pozadu. U něj se geis teprve probouzel. Ale čím větší kontakt jsme měli, tím rychleji bude narůstat. A stáhne Mirceu do ještě většího pekla. Ucukla jsem, a on mě pustil. Potom ale zmatený pohled přesunul ze mě na Françoise a Radellu. „Nechceš mi něco říct, dulceaţă?“

Pohlédla jsem na Françoise, která mi ale předvedla jedno z těch typických francouzských pokrčení ramen, která nikdy nejsem schopná interpretovat. Zase jsem se pohledem vrátila k Mirceovi a polkla jsem. „Necítím se dobře,“ řekla jsem mu upřímně. „Nemohli bychom si promluvit o něco později?“

Mircea po téměř neznatelné pauze přikývl. Vstal a pořád na mě zíral, i když mezitím vydával rozkazy a posílal upíry, kteří se tu ukázali příliš pozdě, pobíhat kolem jako vyděšené mravence. Seděla jsem na zemi, sledovala je a přemýšlela, co asi dělají, dokud jsem si nevšimla, že jeden z nich má něco, co vypadá jako průmyslový vysavač. Začal vysávat pozůstatky mágů, zasažených kouzlem Lotova žena.

Následoval ho další, který do velkého pytle na odpadky házel boty a další věci, které nebyly z písku. Už mě nikde nic nebolelo, ale pořád jsem se cítila vyčerpaná a od všeho toho dění mírně odtažená. Mircea mě musel zasáhnout sugescí, což je takový upírský ekvivalent celonočního flámu. Nemyslela jsem si, že by byl dobrý nápad snažit se znovu odčasovat zrovna teď. Jiný upír začal oddělovat ty dvě vysušené mrtvoly. Byly tak staré, že jim kosti velice snadno praskaly, křehké jako suché větvičky. Když je strkal do pytle na odpadky, vydávaly křupavý zvuk. Pozorovala jsem je a třpytivé pozlátko sugesce mi otupovalo reakce. Věděla jsem, že je určitě zabilo kouzlo, které bylo určené mně, ale v tuto chvíli mi to nepřipadalo důležité. Upírovi se podařilo je oba nacpat do jednoho pytle. Říkala jsem si, že asi koupili nějaký dobrý typ, protože se natáhl, ale nepraskl.

Přes parkoviště se s křikem najednou rozběhl další upír. Nějak se mu podařilo se zapálit. Mircea se zatvářil znechuceně, ale vydal se mu na pomoc. Zřejmě by to udělal, i kdyby ten chlap nepatřil jemu. Byl senátorem, musel udržovat neoficiální motto Senátu: vždycky po sobě svůj nepořádek uklidit. V zápěstí jsem ucítila mírný záškub bolesti toho druhu, který mi sděloval, že mě ta sugesce mohla oslabit a že bych možná měla přemýšlet nad tím, kde najít nějaký aspirin. Ale ani jsem se nepohnula. Zhrouceně jsem sledovala ty věci, které se nikdy nedostanou do filmů, protože nejsou vzrušující. Byli to prostě jenom lidi, kteří dělali svou práci. Po akci přichází hašení a zametání ulice a vysvětlování rodinám, že se někdo nevrátí domů. Jenomže k tomu poslednímu tady nedojde. Nikdo nevěděl, kdo temní mágové jsou nebo kde je hledat. Jestli ten muž, kterého jsem zabila, nějakou rodinu měl, o jeho smrti se dozví až podle toho, že se prostě nikdy nevrátí. Ta myšlenka mě zasáhla jako tenký, hodně ostrý nůž, vklouzla mi přímo mezi žebra. Najednou se na své místo bleskově vrátily všechny ty kousky mého já, na které jsem nemluvila a na které jsem nemyslela. A po minutě jsem viděla další scénu.

Mac, jeden Pritkinův a na krátkou dobu i můj přítel, se mnou šel do Pohádkové říše a zemřel tam, aby mě ochránil. Pořád jsem kvůli tomu měla noční můry, v duchu se mi promítaly neskutečné obrazy jeho rukou, přitisknutých ke kmeni stromu s tekutou kůrou, která se mu tlačila mezi prsty. Přetekla mu přes zápěstí a paralyzovala ho tím, jak prudce stoupala po těle, dokud kůže, vlasy a všechno ostatní nebylo pokryto stejnou monotónní, jednotnou šedí. Jako rubáš. Obvykle jsem se probouzela zalitá potem a s bušícím srdcem, když mu to zakrylo tvář. Když už v něm nezbylo nic lidského.

Přesně tak se to nestalo, ale na to, jak si to můj mozek upravil, jsem si stěžovat nemohla – ve skutečnosti to bylo mnohem horší. Bylo mi zle z toho, že kvůli mně umírají lidé. Přísahala jsem si, že se to už nikdy nestane, ale stejně jsem teď byla tady, nejenom jako příčina, ale jako skutečný nástroj. Dnes večer zemřel člověk, a udělala jsem to já.

Zabila jsem ho. Má mysl byla zděšená, zhnusená, nevěřila tomu. Mé emoce si ale podle všeho dávaly pauzu. Netřásla jsem se, nebylo mi zle, podle všeho mi nebylo nic. Cítila jsem snad jen otupělost. Jenom otupělost, přestože ten mág nebyl mou jedinou obětí.

Možná že Lotovu ženu hodil Billy, ale já jsem mu darovala energii, která to umožnila. Tím přinejmenším část odpovědnosti padala na mě. Ale tahle úmrtí mi nějakým způsobem nepřipadala skutečná. Magii vídám celý svůj život, ale tohle nebylo totéž. Upíři sice jsou magické bytosti, ale ti Tonyho používali při zabíjení nejčastěji rychlost, sílu a spoustu lidských zbraní. Něco z toho, co dělali, mohlo být docela okázalé, ani nemluvě o hrůznosti, alespoň to však dávalo smysl. Na rozdíl od neškodné malé kuličky, která během několika sekund dokázala odčerpat život z pěti lidí. Zato výstřel, to bylo něco jiného. Viděla jsem výraz ve tváři toho muže, viděla jsem krev, prosakující mu mezi prsty z rány, kterou jsem způsobila. Ne, tohle jsem popřít nemohla. Ale kromě viny a bolesti a kdovíčeho, co jsem ještě mohla cítit, až uklidňující pocit otupělosti vyvolaný Mirceou odezní, jsem asi taky úplně podělala časovou osu. Zemřelo hodně lidí, kteří být mrtví neměli. Nebo měli?

Opravdu těžko se mi nad tím přemýšlelo, a paradoxy, spojené s cestováním v čase, nejsou mou nejsilnější stránkou. Bylo tu ale několik zvláštností, kterých jsem si začínala všímat. Jako třeba, jestli tohle nebylo to, jak se měly věci odehrát, proč jsem Mirceu nepotkala, když jsem tady byla naposled? A proč jsem tehdy viděla jenom dva temné mágy místo těch deseti nebo kolika, kteří se tu podle všeho potulovali? Jestli jsme je předtím neporazili my s Mirceou, kdo to byl? Neviděla jsem totiž nikoho jiného, kdo by se k tomu přihlásil dobrovolně.

„Cassie. Měly bychom jít,“ řekla Françoise vlídným hlasem.

Podívala jsem se na ni zamlženým zrakem. Zdálo se mi, že poskakuje nahoru a dolů, aniž by se ve skutečnosti odlepila od země. Všechny obrysy měla rozmazané. Došlo mi, že to pravděpodobně bude mnou. „Jak to šlo?“

Zašklebila se. „Copak si nevzpomínáš?“

Na chvilku jsem se zamyslela a zavzpomínala na to, co jsem tady zažila přede dvěma týdny. „Vy dvě jste byly zajaté. Vzpomínám si, že jsem vás osvobodila, ale to je všechno.“ Opravdu jsem nechtěla vědět, co parta čarodějnic a víla dělaly zamčené v jednom z podzemních podlaží u Danta. Narazila jsem na ně, když jsem tam měla nějakou jinou práci, a pomohla jsem jim utéct, ale moc jsem se jich nevyptávala. „Podrobnosti mám trochu rozmazané,“ přiznala jsem.

„Tí mágové, oní myslelí, že jsem jená s otrokýň, které uteklí,“ vysvětlovala mi Francoise. „Oní mě zamklí, a kdýž mě Radellá pokusilá pomóst, zajalí jí takí.“

„A máš to?“

Vážně přikývla. „Bylá jsém ve druhé skupině. Slyšelá jsem kousló, kdýž posílalí tý ostatní. Mělá jsem jít další, alé pak přišlá zprává, že jsí tam tý – tó tvé druché já,“ vysvětlovala ochotně. Přikývla jsem. „Savřelí le portál a zanechalí nás, protošé všichní řeklí nechat tó, só dělají, a najít tě.“

Jo, to se vsadím. Tony mě chtěl opravdu hodně. Myslím, že si jeho zabijáci mysleli, že další turnus s otroky můžou dokončit později. Najednou jsem byla fakt ráda, že jim ta radost nebyla dopřána.

„Neměla sem tě tam nechávat,“ řekla Françoise smutně.

„Chci tu zatracenou runu vidět, předtím než s váma půjdu kamkoli dál,“ vložila se do toho víla se založenýma malýma ručkama.

„Proč?“

„Protože jste všichni úplně šílení!“ vyštěkla Radella. Oči upírala na upíry, klečící vedle kosočtverců na asfaltu a debatující o tom, jestli má smysl z těch prasklin něco vyškrabávat, nebo jestli nebude jednodušší úplně nová dlažba.

„Protože jsém tí mochlá pomóst,“ řekla Françoise a dívala se na mě, jako by přemýšlela, jestli jsem náhodou nedostala ránu do hlavy. Což jsem taky dostala, jak mi ochotně připomněla pulzující bolest v čelisti. Až doteď jsem na to zapomněla. No jo. Ta sugesce musela být hodně rychlá.

„Na tom by nezáleželo,“ řekla jsem jí. „A taky tě mohli zabít.“

„Pořád lepší néž tepé!“

Zavrtěla jsem hlavou, ale hned jsem toho nechala, protože to zabolelo ještě víc. „A odkdy má můj život větší cenu než ten tvůj?“

„Od té dobý, co sí Pýthié!“

Mircea ve vzdálenosti asi poloviny parkoviště prudce trhl hlavou. Potlačila jsem povzdech. Ten zatracený upírský sluch!

„To jo. A o to právě trochu jde,“ řekla jsem a vzala ji za ruku. Françoise se tvářila zmateně, ale já jsem se nezdržovala vysvětlováním, že Pýthie má být tím, kdo chrání jiné lidi, ne tím, kdo sám potřebuje chránit. Mircea k nám kráčel s odhodlaným výrazem, ale já jsem se dnes na žádné slovní šermování s ním necítila. Kruci, vždyť jsem s ním prohrávala i tehdy, když můj mozek nehrozil, že vyskočí z lebky. „Vydrž,“ řekla jsem, a než jsem omdlela, opravdu jsem doufala, že zvládnu ještě jedno přemístění.

Kapitola 13

Dívat se přes hlaveň pistole. Když je potřeba ustálit mušku, podepřít pažbu druhou rukou. Zlehka stisknout spoušť. Na to, aby došlo k výstřelu, není nutný velký tlak. Pomalu jsem vydechla a sledovala, jak se papírový terč zaškubal, jako by kulky prolétly masem. Skoro všechny zasáhly oblast mimo terč, ani jediná se neocitla uvnitř kruhu představujícího životně důležité orgány. Což byla ironie.

Nepoužívané skladiště mělo na uzavřený prostor dobrou ventilaci, proto v něm Pritkin zřídil cvičnou střelnici. Každodenním tréninkem jsem si měla zlepšovat mušku – nebo taková alespoň byla teorie. Ty papírové výřezy na vzdálenějším konci místnosti se zatím neměly čeho bát.

Vyhodila jsem prázdný zásobník a nabila nový. Zbraň jsem v ruce vnímala stejně jako vždycky; její hmotnost, kouřovou vůni oleje a prachu, nadějný pach spáleného papíru – to všechno mi bylo po skoro dvou týdnech nácviku důvěrně známé. Když jsem pistoli brala do ruky dnes, přišlo mi to divné. Jako by ji fakt, že jsem včera zabila člověka, nějak změnil, přidalo jí na hmotnosti nebo se to na jejím hladkém povrchu odráželo jako nějaká vada. Prostě něco.

Ale ono to tak nebylo.

Devítimilimetrová beretta se zásobníkem na patnáct nábojů. Maximální efektivní dostřel je padesát metrů, ale na menší vzdálenost je lepší. Nezapomeň odjistit pojistku a zamířit na torzo. Pritkin mi dával pokyny, rozhodnutý – jak to sám podal – změnit můj dosavadní status snadného terče. A přesně takto jsem já lekce vnímala: jako něco, co mi má pomoci s obranou. Jenom jsem si prostě nikdy neuvědomila, že obrana se zbraní obvykle znamená střílet na něco hmotnějšího, než jsou papírové terče. Že obrana se zbraní znamená zabíjení.

Mezi zbraněmi jsem vyrůstala, vídala jsem je tak často, že pro mě byly prostě jenom součástí scenerie, nevěnovala jsem jim větší pozornost než třeba váze nebo lampě. Sama jsem žádnou nevlastnila, protože se ode mě nečekalo, že bych bojovala. U Tonyho jsem byla jednou ze skupiny užitečných nebojovníků, které měli chránit ostatní. Tisíckrát mi bylo řečeno, že kdyby někdy došlo k útoku, mým úkolem je dostat se do jednoho z mnoha úkrytů, tajně zbudovaných v domě, a přečkat to tam. Ta má bývalá pozice skýtala jistý komfort, který jsem až doteď nikdy pořádně neocenila. Jenže v okamžiku, kdy dostanete nějakou zodpovědnou pozici, souvisejí s ní i lidé, kteří k vám vzhlížejí, kteří čekají, že je budete chránit, a kteří čekají, že je zachráníte. Já jsem byla zvyklá utíkat a byla jsem v tom zatraceně dobrá, protože jinak bych tak dlouho nepřežila. Věděla jsem, jak si skoro kdekoli sehnat falešné doklady, jak měnit vzhled a jak splynout s prostředím. Nevěděla jsem, jak udržet lidi naživu.

Zase jsem měla prázdný zásobník a to slabé cvak, cvak mi připomínalo, abych znovu nabila. Stiskla jsem páčku, ale nestihla jsem ho zachytit. Prázdný zásobník se mi odrazil od boty a dopadl na podlahu. Zvedla jsem ho a ručně nabila patnácti novými náboji. Ruce jsem měla i přes bolest v zápěstí klidné. Neustále mě to překvapovalo a čekala jsem, kdy se rozpadne. Když jsme se vrátili, umyla jsem se před koupelnovým zrcadlem, a zatímco jsem čekala, až se uklidním, držela jsem si chladivou a konejšivou žínku na zátylku. Jenomže jsem se neuklidnila až doteď. Už mi to začínalo dělat opravdové starosti.

Když mi bylo asi šest, vrátil se Alphonse z jedné práce celý od krve, s ránou na čele a skoro skalpovanou kůží na hlavě, takže než ho doktor zašil, vypadal jako Frankensteinovo monstrum. Byl ale ve vzácně dobré náladě, protože ti druzí, ti chlapi, které zanechal porůznu poházené na basketbalovém hřišti, vypadali hůř. Během jednoho z územních sporů zabili několik našich lidí, a protože to byli Alphonsovi upíři, nechal ho Tony tu záležitost vyřešit. Alphonse jako obvykle odvedl důkladnou práci.

Všiml si, jak ho zpoza rohu s vytřeštěnýma očima okukuji, a když kolem mě potom procházel, přejel mi prstem po bradě. Na kůži mi zůstala červená stopa, kterou mi Eugenie později utřela a ještě mě u toho nevědomky naučila první nadávku. Když jsem byla starší, uvědomila jsem si, že to prostě musel udělat: vrátit se zakrvácený od hlavy k patě a dokázat, že urážka byla náležitě pomstěna, ale jediné, na co jsem dokázala myslet tehdy, bylo, jak je divné vidět ho tvářit se tak uvolněně. Nebýt té krve, mohl by to být kdokoli, kdo se spokojeně vrací z noční směny.

Ale jemu nevadila ani ta krev.

Znovu jsem zamířila na terč, který byl pořád víceméně neposkvrněný i přesto, že vzduch páchl štiplavým kouřem. Myslela jsem na Mirceovu tvář, na ty oči, ve kterých se odrážel oheň, na tělo, orámované poskakujícími a smrtícími plameny. Tak moc jsem se ho chtěla dotknout, že jsem na zápěstí jako fantomovou bolest ucítila jeho prsty. Takové to asi musí být, když se po něčem natahujete rukou, kterou nemáte – nedočkavé, prázdné a špatné. Díky nějakému chlapovi, který si myslel, že poprava elektrickým proudem je přijatelnou variantou pozdravu na přivítanou, jsem už tak málem zůstala navždycky.

Vzduch burácel výstřely a zvuky trhajícího se papíru, dokud se znovu neozvalo to prázdné cvakání. Přebila jsem, před kouřem jsem mhouřila oči a přála si, aby to bylo tak jednoduché. Prostě doplnit to, co je prázdné, nahradit to, co je ztracené. Ale ono to tak nebylo. Některé věci nahradit nejdou. Takže si člověk musí v první řadě dávat pozor, aby o ně nepřišel.

Když už mi z toho šla hlava kolem natolik, že jsem se málem zbláznila, zjistila jsem, že začínám s Alphonsem souhlasit.

Toho odpoledne jsme se s Françoise vydaly do impozantní budovy ze skla a mramoru v hlavní nákupní pasáži, kde si Augustine zařídil obchod. Během setkání s temnými mágy mi velice jasně došla jedna věc: kdyby tam nebyl Mircea, nevydržela bych déle než třicet sekund. Jestli jsem chtěla mít alespoň naději na to, že se mi Kodex dostane do ruky, musím být připravena lépe. Jenom jsem doufala, že Augustine dokáže vyrobit to, co mě napadlo.

Françoise se zastavila před dvěma velkými výklady s vystaveným konfekčním oblečením. Prohlížela si úzké šaty, znázorňující vysokou sklenici, se zlatými bublinkami stoupajícími z lemů jako ze šampaňského, ale přešla je bez komentáře. Většinu stropu uvnitř zabíral obrovský lustr, jehož křišťál tvořily rampouchy, začarované tak, aby neroztály ani v žáru svíček, rozmístěných v mnoha řadách. Françoise se hned vrhla mezi regály, já jsem ale neměla ani potuchy o tom, co chce použít místo peněz. Vzhledem k tomu, že v naší době skončila bez rodiny, přátel a bez garderoby, nabídla jsem se, že ji vezmu na nákupy. Na drahé butiky ale můj účet nestačil.

Rozhodla jsem se jí to vysvětlit, až a jestli vůbec něco najde, a mezi personálem jsem prošla do malé dílny vzadu. Nikdo se mě nepokoušel zastavit. Znovu jsem na sebe vzala podobu Elvíry, takže jsem měla černou paruku a nefalšovaně vyhlížející jmenovku. Došlo mi, že když budu vypadat jako zaměstnanec, vyhnu se spoustě otázek i za cenu toho, že to nijak neprospěje mým nožním klenbám. V dílně bylo tolik věšáků s oblečením a štosů látky, že jsem Augustina napřed ani neviděla, jenom jsem někde vzadu v rohu slyšela někoho mumlat. Ukázalo se, že je to sám velký muž osobně, zápasící s kusem zlatavé kožešiny, který se ho snažil sežrat. Shodil ji ze sebe a přirazil ji k zemi židlí, načež se začal přehrabovat v hromadě papírů na stole a mumlal si ještě důrazněji.

Blížila jsem se k němu opatrně, protože se ta látka vzpínala a podnikala srdnaté pokusy židli shodit. „Ehm, ahoj?“

„Stěžovat si nemá cenu,“ sdělil mi na úvod. „Přehlídka nebyla, takže zaplaceno nedostane nikdo. Ani já.“

„Ale kvůli tomu tu nejsem.“

Kožešina se vzepjala a skoro ho shodila na podlahu. Předstíral, že si toho ani nevšiml, ale nenápadně k židli přisunul okraj těžkého stolu. „V tom případě jsem ti k službám.“

„Říkala jsem si, že potřebuju šaty. Něco francouzského.“

„Snad nemyslíš toho naprostého vylízance Edouarda,“ řekl a znělo to dotčeně. „Drahoušku, prosím tě. Se zavřenýma očima ti navrhnu něco lepšího. Sakra, vždyť já ti něco lepšího dokážu navrhnout i mrtvý!“

„Ale já jsem nemyslela francouzského návrháře,“ snažila jsem se mu vysvětlit. „Jenom něco, co vypadá…“

„Na Paříž zapomeň. Paříž je hotová,“ oznámil zvesela. „No a teď – při jaké příležitosti hodláš mou práci předvádět?“

„Potřebuju nějaký kostým, ve kterém zapadnu do konce osmnáctého století.“

„Ach tak, maškarní. Já kostýmy nedělám.“ S přihlédnutím k tomu, že Augustineův osobní styl byl v podstatě křížencem mezi Gallianem a Liberacim, bych řekla, že tohle bylo sporné. Na sobě zrovna měl šafránové žlutou tuniku s nadýchanými rukávy a purpurové harémové kalhoty. Kolem pasu měl v pirátském stylu uvázanou zlatou šerpu, za níž ale neskrýval šavli, nýbrž nůžky, krejčovský metr a jehelníček ve tvaru rajčátka.

„Myslím, že to nechápeš,“ řekla jsem trpělivě. „Je to opravdu důležité.“

„Ach tak, ty se chceš obléct, abys udělala dojem,“ pronesl Augustine šibalsky. „V tom případě jsi přišla na správné místo.“ Přitáhl mě ke krejčovské panně na jedno z mála volných míst v obchodě. Stačilo mu zamumlat jediné slovo a vzala na sebe jistý velice povědomý a velice detailní tvar. Pocítila jsem náhlou touhu přes ni přehodit ručník. „Nějaké speciální objednávky, o kterých bych měl vědět?“ ptal se. „Myslím takové, které by mohly nějak ovlivnit vzor.“

„Ne, já jenom…“

„Protože nechci, abys za mnou přišla v poslední chvíli s tím, že potřebuješ nějaké kouzlo, které by z tebe dělalo lepší tanečnici, nebo bys chtěla snést víc alkoholu nebo být zběhlá v umění konverzace, jenom ses o tom zapomněla zmínit předtím, a…“

„Tohle ty dokážeš se šaty?“

„Drahoušku, já se šaty dokážu cokoli. Myslím tím samozřejmě cokoli legálního. Čili po mně nechtěj nápoj lásky nebo podobné nesmysly, protože o licenci tedy přijít nehodlám.“

„Co ještě bys dokázal udělat?“ Horečně jsem přemýšlela, jaké mám možnosti.

„Co chceš?“ Kolem figuríny se začal ovíjet pruh čistě bílé látky.

„Dokázal bys mě udělat neviditelnou?“

Augustine si povzdechl a prstem mi nadzvedl okraj paruky. „To se špatnými šaty a ještě horšími vlasy dokážeš sama.“

Zúžila jsem na něj oči. „A co nějaká ochrana proti kouzlům? Dokázal bys to udělat tak, aby, když na mě někdo pošle něco ošklivého, se to od nich odrazilo?“

„Nějaká žárlivá soupeřka?“ zeptal se účastně.

„Něco takového.“

„Jak mocná je tahle kočička?“

„Záleží na tom?“

„Ale samozřejmě, že ano! Musím vědět, jak silné mám udělat protikouzlo,“ oznamoval mi netrpělivě. „Jestli je to nějaká maličkost, jako třeba abys páchla jako popelářský vůz…“

„Ne. Musím zastavit silný útok, jaký můžou vyvolat temní mágové.“

Augustine na mě ospale zamrkal. „Jakého druhu ten karneval je, drahoušku?“

„To je právě ten problém. Já nevím.“

„Možná bys měla přemýšlet nad tím, že ho vynecháš. Kdo takový stres potřebuje? Vezmi si volný večer, udělej si nehty.“

„Ono je to vlastně povinné.“

„Hm… Tohle vážně není v mém stylu,“ řekl pochybovačně. „Váleční mágové někdy používají kouzelné čepice na posílení štítů, ale nemyslím, že by u nich byla móda hlavní prioritou.“

Nakoukla k nám Françoise. Přes horní polovinu těla měla něco, co vypadalo jako malé zvíře, takové se spoustou hnědých ostnů, rozježených všemi směry. „Něsó sém našlá,“ oznámila mi. Augustine ztuhl. „Kde jsi to vzala? Je to prototyp.“

„Co to je?“ zeptala jsem se a ostražitě jsem to pozorovala.

„No, bunda,“ řekl mi. „Z dikobraza. Úžasná věc, pokud se chceš zbavit nechtěné pozornosti. Tahle ale bohužel bez varování vystřeluje ostny na každého, kdo naštve toho, kdo ji má na sobě, takže si nemyslím…“

„Já sí tó vesmů.“ Françoise na stůl složila hromadu dalších věcí. „A tochlé.“

„Co to všechno je?“ zeptala jsem se. Za ní se objevilo několik pochodujících hor oblečení; hlavy jsem sice neviděla, ale došlo mi, že to asi budou prodavačky.

„Pour les enfants,“ řekla Françoise s maličkým tričkem v ruce; něčím, co vypadalo jako pastelka, na něm bylo napsáno NEJLEPŠÍ DÍTĚ NA SVĚTĚ.

Zamračila jsem se na to a Augustine jí to s dotčeným výrazem vytrhl z ruky. „Pod tím nápisem se objeví obrázek toho dítěte, které to bude mít na sobě,“ sdělil mi pyšně.

„Tady v pasáži je jeden obchůdek, kde to dělají.“

„A taky ve svém nositeli vyvolává náhlou a nekontrolovatelnou chuť na zeleninu.“

Povzdechla jsem si. „Vezmeme si to.“ Luskl prsty na své přetížené prodavačky a ty začaly pobíhat kolem a přihazovat další věci.

„K těm mým šatům,“ řekla jsem, když už měl lepší náladu. „Myslela jsem, že takoví kreativní géniové jako ty dokážou takovou výzvu ocenit.“

Poplácal mě po tváři, což mi přišlo jako trochu moc vzhledem k tomu, že nevypadal o moc starší než já. „To ano, lásko, to ano. Ale potom je tu taková ta drobná záležitost s placením. To, o čem tady mluvíme, není žádná konfekce. A co se týče toho, co po mně chceš…“

„Účet pošleté lordů Mirseoví,“ řekla Françoise a pohrávala si se šátkem, který – a to bylo divné – tam prostě jenom tak ležel a choval se jako šátek. Maličko jsem sebou trhla. „Cože? Ne!“

Trochu nakrčila čelo. „Pourquoi pas?“

„Já ne… to totiž… nebylo by to vhodné,“ řekla jsem, velice dobře si vědoma toho, že Augustine dychtivě poslouchá.

„Mais, ty jsi jeho petite amie, non?“

„Non! Teda chci říct, že nejsem.“ Zamračení se prohloubilo, ale potom Françoise pokrčila rameny, jako by chtěla vyjádřit, že pozná, když zapírám. „Účet pošlete Casanovovi,“ řekla jsem Augustineovi. Kdyby si stěžoval, řeknu mu, ať to odečte z mé nezaplacené výplaty.

„Casanovovi,“ opakoval Augustine se zlostným zábleskem v oku. „Víš, že opravdu očekává, že zaplatím za tu škodu v konferenční místnosti? Zrovna dnes ráno mi poslal ale opravdu směšný účet.“

„Tak mu na oplátku hned taky jeden pošli. A velký.“ Po očku jsem si prohlížela hromadu nejrůznějších Françoisiných podivností. „A tohle k tomu přihoď.“

Augustineův úsměv nabral rozměr kočky Šklíby. „Jsem si jistý, že na ten bál půjdeš, Popelko.“

Ten večer, když jsem skončila další směnu v Pekle, jsme se s Françoise vyplížily v nablýskaném černém džípu pryč. Během čekání, než dorazí Alphonse a mé posily, jsem musela vyřídit několik pochůzek, a ona se nabídla, že mi pomůže. Ani jedna jsme neměly auto, ale podařilo se nám sehnat odvoz.

Na espézetce džípu stálo: 4U2DZYR – Pro tvou touhu. Patřilo Randymu, jednomu z hochů, kteří pracovali v Casanovově verzi lázní. Kdyby se dokázal zbavit středozápadního akcentu, byl by z něj dokonalý kalifornský plážový povaleč, komplet i se silným opálením, vlasy vyšisovanými sluncem a s úsměvem plným bílých zubů. Pochopitelně byl posedlý inkubem, ale zatím se choval vzorně.

„To myslíš vážně?“ Když jsme parkovali na obřím parkovišti Wal-Martu, zeptal se mě Randy už potřetí. „Chceš nakupovat tady?“

„Ano, já chci nakupovat tady!“ opáčila jsem podrážděně. Byly doby, kdy pro mě Wal-Mart představoval poměrně luxusní podnik, v porovnání s nabídkou Vše za 25 centů v Naději nebo v Armádě spásy. Nabyla jsem však dojmu, že mezi Randyho klienty není příliš mnoho těch, kteří to vidí stejně. Na cestu se musel zeptat jedné servírky. Se skřípěním pneumatik zajel na nejbližší parkovací místo a prudce zabrzdil. Přes obroučky brýlí Ray-Ban se na mě zahleděl vážným pohledem. „Jenom, když zaručíš, že se lord Mircea nedozví, že jsem s tím měl něco společného. Já jenom poslouchám rozkazy. Když dáma mého pána chce chodit mezi póvl…“

„Říkáš to, jako kdybych šla do striptýzu nebo tak něco!“ řekla jsem podrážděně, když jsem vystupovala. „A já nejsem šéfova dáma!“

„Ooou-kej.“ Randy z vozu vytáhl Françoise, která se jako o život držela čalounění zadního sedadla. Zapomněla jsem se jí zeptat, jestli už někdy jela autem, ale soudě podle vytřeštěných očí a smrtelně bledé tváře bych se vsadila, že ne.

„Tochlé úš nikdý nechsí dělát!“

„Tak špatný řidič nejsem,“ ohradil se Randy uraženě.

„Ale anó, sí,“ prohlásila rezolutně.

„Fajn, ale kola už se netočí, cukroušku,“ řekl, když ji objal kolem pasu. Složil ji na beton.

„Víš, na zadních sedadlech jsem odváděl nejlepší práci.“ Toto tvrzení doplnil velkým úsměvem typu Copak si všichni nemyslí, že jsem rozkošný? Což zřejmě byla jediná věc, která ho zachránila. Než stačil říct cokoli dalšího, vytáhla jsem z kabelky dlouhý nákupní seznam a zamávala jím. „Nemohli bychom už jít? Nemáme na to celý den.“

Zjistila jsem, že osm dětí plus jedno nemluvně potřebují spoustu věcí, obzvlášť když jejich jediným ošacením je to, co mají na sobě. Augustineův podnik se kromě několika triček pro turisty na nic pro děti nespecializoval. Mezi svými zákazníky preferoval ty dospělejší a zazobanější. Proto jsem měla ten seznam. O hodinu později jsem se opírala o regál triček značky Fruit of the Loom, zatímco Françoise terorizovala několik špatně placených zaměstnanců obchodu. Vyžádala si ne méně než čtyři, které nechala pobíhat sem a tam ve snaze najít všechny potřebné velikosti. V jednom z Augustineových sofistikovaných výtvorů však vypadala poněkud nemístně: byly to dlouhé černé jednoduché šaty s módním sáčkem s novinovým potiskem. Doufala jsem, že si nikdo nevšimne, že všechny titulky jsou dnešní. Randy stál před jedním ze zrcadlových sloupů a obdivoval své napjaté bicepsy. „Co na to říkáš?“ Tričko bez rukávů, do kterého se vtěsnal, mělo jasně modrou barvu a dokonale mu ladilo s očima. Zatraceně dobře věděl, co si o tom myslí polovina všech žen v obchodě. Možná jsme si náhodou vyjely nakupovat ve stejný den, kdy všechny mladé matky v celém státě potřebovaly obměnit garderobu svých synů.

„Myslela jsem, že ty v takových obchodech nenakupuješ.“

„Ale co, tričko je tričko.“ Pokrčil rameny, což způsobilo takové zavlnění svalů, až jedna vedle nás stojící zákaznice zapištěla. „Takže poslouchej. Máš spoustu dětí.“

„Jo. A co?“

Minutku tam jenom stál a rozpačitě se na mě díval, jako by sám byl velkým dítětem. Velkým dítětem se spoustou svalů a průhledným síťovaným trikem. „Takže jsi je dala do kasina, jo? Do pár volných pokojů…“

„Jak tohle víš?“ Kuchyňský personál neměl v těch miniaturních ubikacích, které jim Casanova přidělil, pro dalších devět lidí místo, musela jsem tedy být kreativní. Pomohlo mi, že jsem občas pracovala v recepci.

„Všichni to vědí. Personál dělá, co může, aby na to šéf nepřišel. Jenomže on občas kontroluje knihy, víš?“

„Co tím chceš říct, Randy?“

„Chtěl jsem jenom říct, že kdybys potřebovala… no, nějaké peníze nebo tak…“ Hlas se mu vytratil, protože jsem na něj nevěřícně civěla. Netušila jsem, co ho ten jeho inkubus učil. Podle všeho se ale ještě nedostali k té části, kdy mají ženy platit jemu.

„To bude dobrý.“ Jestli mi Casanova bude chtít kvůli těm pokojům dělat peklo, řeknu Billymu, aby mu cinkl všechny ruletové stoly. Jak jsem nad tím tak přemýšlela, vzpomněla jsem si, že to umí i s kostkami.

„Určitě? Protože, víš co, já celkem hodně vydělávám. Já bych si toho ani jako nevšiml, víš?“

Françoise se na něj podívala takovým pohledem, jakým by se spíš měl inkubus dívat na ni. Když viděla, že jsem si toho všimla, jenom pokrčila rameny, což mohlo znamenat cokoli od: „jenom jsem se dívala,“ po „neměla jsem sex přes čtyři sta let, tak si mě klidně suď“. Rozhodla jsem se, že to vědět nechci.

„Díky. Jdu do bot,“ řekla jsem a vzala si ten nejlehčí ze zbývajících vozíků. Šestnáct nohou – miminko jsem nepočítala, protože si zatím nedokázalo na nohou udržet ani ponožky – vyžaduje spoustu bot. Zrovna jsem se zvedala od spodní řady, kde jsem se snažila najít něco, co vypadá jako konversky a je to v Jesseho velikosti, když jsem hlavou vrazila do něčího lokte. Ten někdo vypadal, jako by utekl z Caesarova paláce a zapomněl si sundat kostým.

„Proč jsi tady?“ Hlas se v tom velkém prostoru hlasitě rozléhal.

Zuřivě jsem se rozhlížela kolem, ale nezdálo se, že by někdo tomu třímetrovému zlatému bohu věnoval sebemenší pozornost. „Já bych se tě mohla zeptat na to samé!“ šeptala jsem.

„Přišel jsem ti připomenout, že ti utíká čas. Jestli to kouzlo neodstraníš, ten tvůj upír zemře.“

„O tom náhodou vím!“ odsekla jsem.

„Mohu se tedy znovu zeptat, proč jsi tady? Udělala jsi nějaký pokrok?“

„Ano, svým způsobem. Už asi vím, kde Kodex je.“

„Tak proč jsi ho ještě nezískala?“

„Není to tak jednoduché! A proč tě to zajímá? Co pro tebe Mircea znamená?“

„Nic. Ale tvůj výkon není tak soustředěný, v jaký jsem doufal. Toto je důležitá zkouška tvých schopností, Herofilo. Ale ty se zatím necháváš rozptylovat zbytečnými úkoly. Ty děti nejsou tvým cílem. Zato Kodex ano.“

„No jo.“ Na někoho, komu byl Kodex ukradený, se o něm zmiňoval nějak často. „No jo, možná bych odvedla lepší práci, kdybych k tomu měla nějakou pomoc! Co tak se mnou chvilku zůstat? A když už budeš tady, můžeme si dát pár těch lekcí, o kterých pořád jenom slyším.“

„Já do téhle říše vstoupit nemohu, Herofilo. Tohle tělo je jenom projekce a vidíš ho jen ty. A nedokážu si ho udržet dlouhou dobu.“

„Co kdybys mi o tom Kodexu řekl něco víc?“ Jako třeba to, proč byl Pritkin ochotný zabíjet, aby ho udržel v bezpečí.

„Víš všechno, co vědět potřebuješ. Najdi jej a dokonči svůj úkol. A udělej to brzy. Existují tací, kteří se ti postaví.“

„To jsem si už tak nějak všimla.“

„Co se stalo?“ otázal se příkře.

„Jsi bůh. Copak to nevíš?“

Nebezpečně přimhouřil oči. „Nezapomínej, kdo jsi, Herofilo.“

„Jmenuju se Cassandra.“

„To je pro Pýthii ubohé jméno. Tvá jmenovkyně se vzepřela mé vůli a do konce života toho litovala. Nedělej stejnou chybu.“

Diskutovat s nějakou legendou o nějakém mýtu uprostřed oddělení bot Wal-Martu bylo maličko surreálné, dokonce i na mě. Zvlášť když jsem si všimla, jak mě z vedlejší uličky pozoruje prodavač. Nic neřekl. Možná si s botami, předtím než je koupí, povídá víc jeho zákazníků.

„To možná jo, ale pořád je to moje jméno a já dělám, co můžu! Výhrůžky ten proces nijak neurychlí.“

„Najdi něco, co ho urychlí,“ oznámil mi prostě a zmizel.

Vzdychla jsem a potlačila touhu začít mlátit hlavou do kovového regálu a už nikdy nepřestat. Prodavač na mě pokukoval od dvanáctek a ve tváři měl výraz, jako že přemýšlí, jestli nemá zavolat ochranku. Rozhodla jsem se to neriskovat. Zvedla jsem ty červené napodobeniny konversek. „Nemáte je v devítce?“

Kapitola 14

Druhý den ráno jsem vklouzla do Pritkinova pokoje s úmyslem najít runu, kterou jsem slíbila Radelle, a zastavila jsem se jako přimrazená. Předpokládala jsem, že to bude rychlý průzkum; z nějakého důvodu jsem si myslela, že si věci ukládá s vojenskou precizností. Bohužel to nebyla pravda.

Postel nebyla ustlaná od doby, kdy v ní spal naposledy. Na podlaze se válelo oblečení, jako by je tam právě nahnal hurikán. Měl pravdu v tom, že tam skutečně byl puch. Nedávala bych jej však za vinu předchozím obyvatelům pokoje, spíš těm příšerně páchnoucím lahvičkám, vyrovnaným na polici podél jedné stěny.

Ta vratce vyhlížející věc visela přímo nad postelí, což by mně asi dělalo starosti, protože většina látek, které s sebou Pritkin nosil, byla smrtící. Na druhou stranu jsem si říkala, že asi neměl na výběr. Protější stěnu zabíral šatník, tu, která sousedila s klubem, zase dveře a v poslední zdi bylo velké vitrážové okno s výhledem na jednu stranu kasina. Ta okna byla obchodní známkou podniku a tohle návrháři podle mě situovali za šatny proto, že jeho gotická nádhera se s motivem tiki baru moc nesnášela. Výsledkem tak velkého okna v tak malém prostoru byl pokoj, zalitý odstíny drahokamů: rubínů, safírů, smaragdů a perel. Přikrývky zaplavily vodnatými rozptýlenými odstíny a podlahu pocákaly loužemi světla. Mně by se tam asi spalo velice špatně, ale pro něj byl motiv na okně docela příhodný: skupina vojáků, mávajících starodávnými zbraněmi.

Bez nadšení jsem se pustila do práce. Brzy jsem se začala víc divit tomu, co jsem nenašla, než co jsem našla. Kromě několika vybledlých trik a tolika palných zbraní, že by stačily k dobytí nějaké menší země, jsem našla několikery džíny, nové tenisky, několik základních toaletních potřeb a nějaké ještě zabalené ponožky. Všechno to vypovídalo o rychlém nákupu člověka, který se neoblékal proto, aby udělal dojem. Jenom si nahrazoval základní nezbytnosti, které si zřejmě nemohl vzít z domu, protože ten podle všeho sledovali. V tomto bodě jsem se nemohla divit, když po něm Kruh šel z několika různých důvodů; většina z nich totiž měla něco společného s tím, že mi pomáhá. Pořád to ale nevysvětlovalo, kam ukládá oblečení pro to své druhé já.

Nakonec jsem zvedla malou dřevěnou skřínku na nočním stolku. Záměrně jsem si ji nechala nakonec, v naději že najdu runu strčenou třeba do ponožky a nebudu se muset vloupat do něčeho, co obzvlášť hlasitě křičelo, že je to osobní. Kdybych tu zatracenou věc tak zoufale nepotřebovala, vystartovala bych odtamtud jako střela. Takto jsem ale velice neochotně zvedla víko.

Žádnou runu jsem tam neviděla, jenom několik zažloutlých dopisů a jednu hodně zašlou fotografii. Žena na ní měla tmavý klobouk a šaty s vysokým límcem, díky nimž její obličej vystupoval jako bledý otisk palce. Byl takový neurčitý, žena ale vypadala mladě, měla pravidelné rysy a světlé oči. Usoudila jsem, že je pěkná – nebo by pěkná byla, kdyby se usmívala. Obracela jsem krabičku v rukou, ale jestli v ní byly nějaké skryté přihrádky, nemohla jsem je najít. Byl to prostě jenom takový obyčejný obdélník z borového dřeva bez výstelky nebo čehokoli jiného, pod čím by bylo možné něco schovat. Obracela jsem fotografii v ruce. Vzadu měla název fotoateliéru: J. Johnstone, Birmingham.

Pritkin se kdysi zmínil o tom, že jednu dobu žil ve viktoriánské Anglii. Nejspíš byl ale o hodně starší než těch zhruba třicet let, na kolik vypadal, jenomže kvůli všemu tomu bojování a útěkům a málem umírání jsem se ho na to vždycky zapomněla zeptat. A nikdy se nezmiňoval o žádné rodině. Nevěděla jsem, jestli by ta žena nemohla být jeho matkou, sestrou, nebo dokonce dcerou. Překvapeně jsem si uvědomila, že i když bych o tom mágovi mohla napsat celou knížku, vlastně jsem toho o něm moc nevěděla. Tok myšlenek mi přerušil Billy, který proplul dveřmi. „Máš to?“ ptala jsem se dychtivě. Rozpřáhl prázdné ruce a já jsem si povzdechla. Dopisy jsem uložila zpátky bez čtení – stačilo je rychle prohmatat, abych zjistila, že runa není do žádného zastrčená – a krabičku jsem zase pečlivě vycentrovala na bezprašný čtverec na dřevěném stolku. „Co teď?“

Billy se na mě podíval. „Vždyť víš, co teď. Tys mu prohledala pokoj, já jsem vzhůru nohama obrátil tu studovnu dole. A on by něco tak cenného jenom tak někde nepoložil. Má ji u sebe.“

Byl to ten nejhorší možný scénář, takže to tak samozřejmě muselo být. „Jak jsi na tom s kapsářskými schopnostmi?“

„Záleží na tom, jestli bude dávat pozor nebo ne. Už jednou jsem mu pro tebe šlohl tu runu, ale toho si nevšiml jenom proto, že jste měli plno práce s tím, jak jste na sebe ječeli. Budeš muset vymyslet něco, čím ho zaměstnáš.“

Bezva. Za normálních okolností by šlo s tím neustále nakrknutým mágem nějakou hádku vyvolat, ale teď… „To asi nepůjde,“ prohlásila jsem zprudka.

„Asi abys radši šla, protože jsem ho po cestě sem minul.“

Vteřinku jsem na Billyho tupě zírala, než mi to, co řekl, došlo, a vyrazila jsem ke dveřím. Bylo to to nejhorší, co jsem mohla udělat – ani nemluvím o tom, že jsem se mohla přemístit – jenomže jsem zpanikařila. Klika mi povolila pod rukou. Než jsem se stačila nadechnout, ležela jsem na zádech na posteli, na kterou mě tlačila pevná hruď, a u krku jsem měla nůž.

Nervózně jsem zamrkala na mága s obličejem plným barev od duhy, rozlévající se po posteli. Světlé vlasy mu zabarvila modrá, která mu taky vyrýsovala lícní kosti, takže chviličku vypadal podivně mimozemsky. „Co si myslíš, že děláš?“ otázal se autoritativně. Studené ostří čepele mi proniklo kůží nebezpečně blízko krční tepny. Polkla jsem. „Snažím se nehýbat.“

Pritkin se zamračeně odtáhl a nůž mu z ruky skoro zázrakem zmizel. „Když jsi sem chtěla přijít, měla jsi mě předem upozornit. Co kdybych tady nastražil nějakou past?“

Neodpověděla jsem, protože jsem měla plno práce s tím, jak jsem se snažila zjistit, proč už zase vypadá tak moc jinak. Shodil ze sebe starý hnědý kožený kabát a odhalil sluncem vyšisované zelené tričko a džíny. Ty byly světle modré, nošením ošoupané dotenka a hladké jako hedvábí, ale zase natolik volné, aby se mu na svalnatých kyčlích vlnily. Jinými slovy byly přesným opakem těch těsných a černých. Vlasům zase chyběla ta módní rozježenost z haly. Vypadaly jako čerstvě umyté a bylo vidět, že potřebuje zastřihnout ofinu, která mu spadala do očí. Zbytek těla ale měl jít do sprchy s ním: viděla jsem tmavé šmouhy na pažích, které plasticky zvýrazňovaly žíly, další měl podél lícní kosti.

„Cos dělal?“ zeptala jsem se a posadila se.

„Bádal.“

„V uhelném dole?“

„Tajemné magické texty málokdy najdeš v hygienických počítačových souborech. Ale mohla bys mi teď vysvětlit, proč jsi tady?“

Než jsem odpověděla, musela jsem se podívat jinam, abych toho normálního, každodenního Pritkina ve špatně padnoucím kabátě a s pitomým účesem dokázala odlišit od toho muže, s nímž jsem se líbala. „Myslela jsem, že mě po té scénce v hale uvidíš rád.“

„O čem to mluvíš?“

Neodpověděla jsem, protože jsem si zrovna uvědomila něco, co mi připadalo důležité. Pritkin měl triko jako vždycky přepásané opasky, pochvami a pouzdry na zbraně. Ten chlap byl prostě chodící zbrojnicí se skoro všemi přenosnými zbraněmi, které člověk znal. Až na jednu.

„Nemáš meč,“ řekla jsem, když mi v mozku něco cvaklo.

Pritkin si zrovna věšel kabát do skříně, ale teď se otočil, a Billy do něj hned vlétl, aby ho mohl začít prohledávat. Jenom jsem doufala, že to zvládne potichu. „Nepotřebuji ho, copak si nevzpomínáš?“

Vteřinku jsem na něj nechápavě zírala, ale potom jsem z postele vyskočila a popadla ho. Otočila jsem ho k sobě a současně jsem se mu snažila vytáhnout košili z kalhot.

„Co to sakra…“

„Stůj klidně,“ řekla jsem a snažila se mu rozepnout všechny ty spony a pásky, polovina z nichž zřejmě byla navržena jenom proto, aby mě dovedly k šílenství.

Většinu z adrenalinových návalů mi v poslední době způsobovaly situace kolem života a smrti; trochu dezorientující bylo, že jsem stejnou reakci prožívala v souvislosti s něčím, co by mohlo být pozitivní. Srdce se mi zrychlilo natolik, že jsem ho cítila až v krku a ruce jsem najednou měla na tu práci příliš nemotorné. „Sundej si košili,“ nařídila jsem mu a snažila se přitom udržet hlas v klidu. Obrátil se s napůl tázavým a napůl rozezleným výrazem ve tváři. K mému překvapení se ale nehádal. Rychle a efektivně se svlékl do pasu. Znovu jsem ho otočila zády k sobě a uviděla tam, co jsem čekala: šmouhu jasných barev, zlaté, stříbrné a sytě modročerné, táhnoucí se mu od ramene po celé délce jednoho boku.

Přejela jsem po mírně vyvýšených okrajích vzoru, po teplé kůži a pevných svalech prsty, až jsem narazila na pas jeho kalhot. Byla jsem hloupá, že jsem na to nemyslela předtím, zvlášť když jsem byla při tom, když mu byla část meče vrývána do kůže. Pritkin už s sebou meč nosit nemusel. Už ho měl, a to v podobě magického tetování, které se ve zbraň změnilo, kdykoli o tom rozhodl.

„Přemýšlíš o dalším tetování?“ zeptal se podivně sevřeným hlasem.

Neodpověděla jsem. Zapíral se paží o zeď, takže mu na ní vystupovaly svaly, záda měl napjatá. Na veškeré té jeho skryté moci, kterou dokázal tak nelítostně rozpoutat, na té jeho napnuté síle, která mi teď pod rukama připadala tak vláčná, bylo něco fascinujícího. Viděla jsem, jak mé prsty, stále sledující ostří čepele, zajíždějí pod volný otřepený pas džínů. Hedvábná džínovina byla zahřátá jeho tělem a snadno poddajná a odhalila nepatrný důlek pod křížem. Myslím, že vím, proč si k tomu nekoupil žádné prádlo, pomyslela jsem si jako v mlze, když mi prsty sjely z meče a vydaly se po stopě drobné prohlubně. Pritkin se najednou otočil a chytil mě za zápěstí. „Opatrně!“ řekl drsným hlasem. „Nebo jsi zapomněla, co ten tvůj geis dokáže?“

To právě byla další záhada. V hale jsem žádný příval jeho síly necítila, stejně jako jsem ho nevnímala ani teď, ale rozhodně se něco takového dostavit mělo. Pritkin mě pustil a já jsem se znovu posadila a cítila jsem se příliš zahřátá a mírně dezorientovaná. Nemohla jsem mu ale přestat zírat na hrudník. Na bicepsech měl chlupy husté a zlaté, potom ale prořídly jenom na snědou stezičku, která se mu svažovala po břiše. Mizela pod džínami. Na pozadí všech těch tvrdých svalů vypadaly měkce a až příliš lákavě. Polkla jsem. „Máme tu jednu potíž.“

Pritkin si odfrkl. „Jenom jednu? To by byla příjemná změna.“

Padla jsem pozpátku na postel, jak mě zasáhly všechny aspekty. Pritkin nebyl Salehovým vrahem, nebyl tím mužem v hale a nebyl – pravděpodobně – zrádcem. Zase jsem měla svého nejsilnějšího spojence, ale také jsem tu měla jakéhosi záhadného dvojníka, který měl na svědomí vraždu a svádění. Podle všeho byl v obou činnostech velice zkušený.

Skrz oční víčka jsem vnímala barvy, rumělkovou, azurovou a nefritovou, jak se odstíny z okna filtrovaly přes kůži. Potom je najednou zablokoval nějaký tmavý tvar. Otevřela jsem oči a viděla, jak se na mě Pritkin upřeně dívá z příliš velké blízkosti na to, aby to mohlo být příjemné. „Teď mi hezky řekneš, o co přesně tady jde,“ oznámil mi vážným hlasem. „Hned teď.“

A přesně v tu chvíli se mi prudce vrátily všechny ty pocity z haly. Tak na to ani nemysli, poručila jsem si přísně, když se má ruka sama od sebe zvedla, aby ho pohladila po tváři. Prsty mě ale ignorovaly a přejížděly po jeho jemné pleti a pružném strništi a natáčely mu hlavu do nejlepšího úhlu pro polibek. Možná se takto projevuje schizofrenie, napadlo mě, když mé tělo velelo: „Vpřed!“, zatímco mu mozek nařizoval ani se nehnout. Mozek to vzdal.

Než jsem byla schopná provést jakékoli vědomé rozhodnutí, cítila jsem, jak se rty otírám o jeho. V duchu podle mě hodně nadával, ale jeho tělo podle všeho mozek neposlouchalo o nic víc než to mé. Svaly pod mýma rukama byly tvrdé jako železo, ale neodtáhl se. Po jediné překvapené sekundě mě chytil za zátylek a políbil mě na oplátku.

Zajela jsem mu rukama do vlasů, které nejen vzdorovaly gravitaci, ale byly také husté a hladké a měkké a při hlazení úžasné na dotek. Bohužel jsem k tomu neměla moc příležitostí, protože Pritkin líbal stejně, jako dělal všechno ostatní – přímo, nebral zajatce, a s takovou intenzitou, která mi vyrazila dech. Bylo to žhavé a tvrdé a zoufalé, jako by mu to už dlouho chybělo, a já jsem otevřela pusu, protože… Bože!

„Ty parchante,“ lapala jsem po dechu, když jsme se konečně oddělili. „Věděla jsem, že podvádíš!“ V puse jsem cítila silnou a hořkou chuť kávy.

„Slečno Palmerová…“

„Ležím v tvé posteli. Líbáš mě jako smyslů zbavený. Myslím, že to můžeš risknout a říkat mi křestním.“

„Já už riskuji zatracené dost,“ ucedil.

Zabořila jsem mu prsty do pevných ramenních svalů. Kůži měl teplou a od neprodyšného kabátu trochu vlhkou, působila na mě úplně hypnoticky. Přejížděla jsem po vystouplých jizvách na ramenou; kůže tam byla kluzká a příliš hladká v místech, kde se do nich zaseklo něco s drápy. John Pritkin byl velkou záhadou: šílený vědec s mozoly od zbraní a se starými jizvami a s ještě více tajemstvími, než mám já.

Rukama jsem sledovala vzdouvající se svaly na pažích, hladila jsem ho po tvrdých bicepsech, sjížděla jsem ještě níž, abych mohla přejet po hedvábné kůži ve vnitřním ohybu lokte. Ani nespočítám, kolikrát jsem cítila zapráskání energie, kdykoli jsme se k sobě přiblížili, ale když jsem se ho dotýkala úmyslně, podle všeho se to jenom…

„Cassie!“

„Už jsi to udělal,“ řekla jsem zasněně. „Myslím, že ti budu muset začít říkat Johne.“

„To není dobrý nápad.“ Hlas měl sevřený, ale neodtáhl se. Pochopila jsem to jako svolení obejmout ho kolem krku, přejet mu po silných zádech rukama a cítit, jak pod nimi jeho tělo klesá a zase tuhne, teplé a pružné. Nechte toho, poručila jsem rukám přísně. Ignorovaly mě, aby mohly prozkoumávat elegantní a fascinující křivku jeho páteře. Našly ten volný pas, teplou kůži, napnutou kůži a stejný dolíček, který mě fascinoval předtím. Musela jsem se ho dotknout, jenom trošičku, a Pritkinovy oči najednou změnily barvu do odstínu temného nefritu.

„Nikdy jsem se tě nezeptala, jestli nemáš nějaké ďábelské dvojče,“ prohodila jsem nekonkrétně. „Máš?“

Zamrkal. „Proč?“

Zkusila jsem mu to říct, ale podle všeho jsem měla potíže se vstřebáváním kyslíku. Jako by nějaká jeho část kolem nás poletovala ve vzduchu, jako bych ho při každém nádechu nasávala do sebe. Zabořila jsem mu obličej do kudrlin na hrudi, cítila jsem je na tváři, husté a teplé, stejně jako jeho vzrušení, které mi tlačilo na stehno.

Rukama silně udeřil do postele a před očima se mi zhmotnil jeho zvětšený obličej s výrazem spíš zoufalství než zlosti. „Poslouchej mě! Tady je něco špatně. Jak jsi to myslela s tím v té hale?“ Jeho hlas mě zaléval, ale slova byla nezřetelná a nedávala mi smysl. Poškrábala jsem ho nehty na hrudi až k jemné kůži na břiše. Každým pohybem jsem vyvolala příval energie těsně pod kůží. Cítila jsem, jak se z mého objetí vymanil a místo vlhce teplé atmosféry, která mezi námi panovala před chviličkou, mezi nás pronikl chladnější vzduch z místnosti. Ve stejném okamžiku světlo z okna zintenzivnělo, jako kdyby se za ním rozsvítil reflektor. Zalilo pokoj září, bohatou a hlasitou, až se skoro stalo zvukem. Karmínové segmenty vitrážového skla se rozzářily, až se zdálo, že vystřelí a ohňostrojovými efekty červenozlaté barvy odlétnou od ostatních vzorů. Na posteli pak splynuly v jiskřivý oblak světla, který měl podivně povědomý tvar. Něco takového jsem už jednou viděla, ale v porovnání s tímto mihotavým zlatým závojem to byl jenom slabý odraz.

„Taková velká moc, a v tak krásném balení! Opravdu neodolatelné.“ Hlas jako by vycházel přímo ze vzduchu a šeptal mi na kůži jako vánek.

Pritkin prudce trhl hlavou a rysy ve tváři mu zkřivil zuřivý vztek. „Já jsem to věděl!“

„Co se děje?“ Pritkin i ten hlas mě svorně ignorovali. Nebo jsem to možná neřekla nahlas, už jsem si nemohla být jistá. Všechno vypadalo tak, jak se mi věci jeví po mdlobách: divné úhly a nicneříkající vzory, v uších mi krev burácela jako valící se příliv.

„Nedám ti ji!“ zavrčel Pritkin.

Místností se rozlehl tichý smích. „A kdo tu mluvil o mně?“

Třpytivý závoj se přesunul na mága, který teď vypadal, jako by mu kůži zalily flitry. Zaječel – jiný výraz pro to neexistuje – a zaznělo to, jako když se protrhne přehrada. To, co předtím bylo jenom pižmovitou mlhou, se teď změnilo v přívalový déšť, a já jsem se v tom koupala, koupala jsem se v něm. V místnosti najednou vládlo dusno jako v červencových tropech, vlhké a těžké teplo se mi vsakovalo do každičkého póru. Jeho rty se dotýkaly mých, rukama mi přidržoval hlavu, aby mi polibkem mohl vysát veškerý dech z těla, a tlačil mě na postel. A potom ty rty byly všude – na lícní kosti, na straně krku, na žlábku mezi ňadry, na bradě – a mně došlo, že si ta místa nevybírá náhodou. Byla to místa dobře promyšlená. Málem jsem se z toho zbláznila.

Potom ale přestal, prohnal se jím takový jemný záchvěv, který rezonoval i na mém těle. Přinutilo mě to prohnout se vzhůru. Vyrazil přidušený výkřik a škubl sebou, jako by ho můj dotek skutečně bolel. „Ne,“ vyrazil skrz zaťaté zuby. „Nehýbej se.“

S jistou hrůzou jsem si uvědomila, že se snaží přestat, že to chce ukončit. Jakmile mé tělo pochopilo, že mu to má být zase odepřeno, rozlila se jím drtivá vlna zlostného zoufalství. Prudce se mnou prohnaly veškeré emoce, které jsem kdy k Pritkinovi cítila. „Ne!“

Popadla jsem ho za ramena a s hlavou jako v oblacích a s tlukoucím srdcem jsem ho překulila. V hlavě mi houkal alarm, já jsem ho ale ignorovala. Zabořila jsem obličej do jeho pevných břišních svalů. Voněl tak dobře – solí a potem a sladkým pižmem. Musela jsem vědět, jestli chutná stejně dobře, jako voní. Najednou pro mě neexistovala žádná skutečnost s výjimkou toho nutkání a jeho rukou na mém těle, jeho těla pod mýma rukama.

Jazykem jsem po něm opsala pomalý oblouk těsně pod pupkem. Na rtech jsem cítila jeho pulz, rychlý a zuřivý, jeho ozvěna se mi ozývala pod prsty, které se přesouvaly k rozepínání jeho džínů. „Cassie…“ Hlas měl najednou divně chraptivý až drsný, já jsem to ale ignorovala až na spokojené vědomí, že znovu vyslovil mé jméno. Dvakrát během jednoho dne – to byl rekord. Zjistila jsem, že vlastně mám staré džíny ráda. Jakmile jsem rozepnula první knoflík, ostatní po jediném zatažení poslušně vyklouzly z dírek. „Ach bože,“ zašeptal Pritkin a z nějakého důvodu to znělo skoro panikou. Zíral na mě, ztěžka dýchal a výraz divokého chtíče v jeho tváři bojoval s něčím, co se spíš blížilo hrůze. Duhovky měl napůl černé s jen slabým náznakem zelené. Postele se doslova držel nehty, jako by to byla jediná věc, která dokázala tomu zpěněnému přívalu emocí, zmítajících se mezi námi, zabránit v tom, aby po mně začal skákat jako jojo.

Ani jsem si nevšimla, že se vzduch kolem nás začal pohybovat, možná přitahován k nějakému neviděnému centru; po cestě sbíral oblečení, poházené na podlaze, a vířil jím po pokoji. Pritkinovi se z hrdla vydral jakýsi rozedraný výkřik, který zněl jako zaklínadlo. Ve stínech se také objevil náznak červené barvy, jakési vlhké zamrkání polární záře, poskakující na obrysech nějakého člověka. Zamrkala jsem, a když ta postava za září pokročila vpřed, červený přelud se rozplynul jako mlha. Znovu jsem zamrkala, tentokrát silněji, protože jsem měla pocit, že mám halucinace, a nevěřícně jsem z Pritkinova obličeje přelétla k jeho zrcadlovému obrazu.

„Musí zemřít,“ pronesl ten muž skoro konverzačním tónem. Všiml si Pritkinova výrazu a odpověděl na něj úsměvem, který byl zároveň sladký i příšerně krutý. „Slibuji, že to nebude bolet.“

„Jaký na ní máš zájem?“ zeptal se Pritkin hlasem plným nenávisti.

„Mluvila se Salehem.“ Oči jeho dvojníka na mně spočinuly, ale neviděla jsem v nich žádný život, žádné teplo, nic lidského – jenom chladné hodnocení. Nemohla jsem uvěřit tomu, že jsem ty dva kdy mohla mezi sebou zaměnit. „Ví to.“

Než jsem si dokázala pročistit hlavu alespoň natolik, abych zformulovala otázku, Pritkin z postele na nově příchozího skočil. Zasáhl ho přímo do hrudi a energie nárazu je oba srazila na podlahu. Váleli se tam na omezené ploše a magie kolem nich praskala a prskala. Rozhlížela jsem se po něčem, čemkoli, co bych mohla použít jako zbraň. Měla jsem takový náramek, který kdysi patřil jednomu temnému mágovi a který byl pro každou pranici. Bohužel měl svůj vlastní rozum a ne vždycky poslouchal mé instrukce. Teď jsem se ho použít neopovážila, protože Pritkina moc rád neměl a existovala víc než poloviční šance, že zaútočí na toho špatného. V šatníku bylo dost palných zbraní na vyzbrojení menší armády, ale já jsem se k němu nemohla dostat. Jedinou věcí na této straně pokoje byla lampa u postele. Nevypadala příliš robustně, ale stejně jsem ji strhla ze zdi právě včas, abych viděla Pritkina ponořeného do pomalu se otáčejícího maelströmu oslepující bílé barvy.

Ozvalo se hlasité prásknutí a vzduch pročísla energie, jako kdyby v místnosti udeřil blesk. Záblesk mě na okamžik oslepil a potom jsem na sobě něco ucítila.

On – ono se mě to dotýkalo, drželo mě to u země, ale já jsem z jeho těla necítila žádný žár ani žádnou vůni, ani ten nejmenší náznak vody po holení nebo kůže jeho kabátu. I když jsem na takové věci byla od duchů zvyklá, nesla se v tom jakási hrůza, když mě znehybnilo něco tak prázdného. Bez přemýšlení jsem kolem sebe začala pátrat v zoufalé snaze najít něco lidského, na čem bych mohla stavět. To, co jsem viděla, sice žilo a svíjelo se, ale nebylo to lidské – bože, ani trochu lidské.

Cítila jsem, jak v tom narůstá chtíč jako tisíce bouří, byl to silný hlad a nechtěl nic jiného než se do mě propálit a žrát a žrát a žrát. Na kůži se mi snesl dusivý oblak a teď už jsem i cítila, jak mi po těle kloužou studené ruce, a když mě políbil, kdesi vzadu v jeho hrdle jsem vnímala pachuť rozkladu. Oblak se mi začal vsakovat do kůže, pronikal mi do těla, když jsem vdechovala jeho sliznatý dech, tlačil se kolem mé ochrany, až nakonec odporně koloval v mém krevním oběhu.

Dotýkalo se mě to úplně všude, sžíralo mě to zevnitř ven. A taky to lhalo. Bolelo to a byl to takový příšerně vyčerpávající pocit, mnohem horší než kousnutí upíra. Jako by se do mě všude zakusovaly zuby ostré jako břitvy, jako když čepel řeže mezi kostí a svalem, dokonce mi to i vzduch v plicích přeměnilo v rozbité sklo.

Před takovými věcmi jsem měla být chráněná. Jediné, co jsem po matce zdědila, bylo tetování ve tvaru pentagramu na zádech, které bylo jedním z nejsilnějších kouzel Kruhu. Kdysi bývala dědičkou a nástupkyní Pýthie, potom ale utekla s mým otcem a byla vyděděna. Tuto hvězdu dostala pro svou ochranu. Dokázala celkem solidní kousky, ale geis ji rušil. Což znamenalo, že jestli se z toho mám dostat, budu to muset nějak zvládnout sama.

Snažila jsem se bojovat, ale ruce ani nohy se mi nepohnuly, jak všechna má síla proudila do té věci, která mě tak něžně svírala. Tělo jsem vnímala jako těžké a bez života, jako kdyby to stvoření už krmení dokončilo. Jenomže já jsem věděla, že nedokončilo, protože jsem cítila, jak se mi prokousává kostmi na morek; ovládla mě taková letargie, že když ze mě odsával život, nedokázala jsem ani zakřičet. Mé podvědomí bylo najednou kluzké a necitlivé, tělo se mě snažilo chránit před tím, co se dělo a co mělo přijít…

A potom to zmizelo, Pritkin tomu sevřel paži kolem krku a odtáhl to. Hleděla jsem na to, na ten Pritkinův zrcadlový obraz, který ale zářil jako jasný plamen, kolik měl z ukradené síly energie. A pak najednou do sebe všechny kousky zapadly.

„Ty jsi inkubus!“ oslovila jsem sice ducha, ale odpověděl mi Pritkin.

„Jenom napůl,“ zavrčel a svíral tomu tvorovi krk tak silně, že by to lidskou páteř roztříštilo. Pohybem, příliš rychlým na to, abych ho viděla, se stvůře podařilo z Pritkinova sevření vyprostit, prudce se otočit a prohodit ho oknem. Dopadl na ně tvrdě a vyrazil panely s barevným sklem, které pak jako při výbuchu vyletěly ven. Stvoření se znovu obrátilo ke mně a oči mělo ploché a úplně černé, jako by v nich vytekly panenky.

Máchla jsem proti tomu rukou a hrdlem mi stoupal výkřik, který jsem ale nikdy nevypustila. Útok totiž znenadání ustal. Neslyšela jsem žádné zvuky, nevnímala žádný pohyb. Nic.

Po užaslé sekundě jsem si uvědomila, že ty červené skvrnky před mýma očima jsou střepy rubínového skla, vymrštěné při rvačce mým směrem. Zůstaly ale v polovině oblouku, zavěšené ve vzduchu, jako by čekaly na svolení dopadnout. I všechno ostatní ztuhlo na místě, od tmavookého démona po Pritkina, který se zastavil v polovině průletu rozbitým oknem, jehož ostré hrany se mu zarývaly do kůže. V celé místnosti jsem se pohybovala jedině já.

Agnes, bývalá Pýthie, tohle uměla, krátkodobě doslova zastavit čas, já jsem se ale nedozvěděla, jak se to dělá. V náhlém návalu strachu, který mě bodl jako doběla rozžhavená špice, jsem si uvědomila, že nevím ani to, jak to zase zrušit. O to jsem se ale rozhodla starat později a teď se věnovat problému, který jsem vyřešit uměla. Popadla jsem jednu lahvičku z Pritkinovy police, odzátkovala ji a celé jsem to hodila démonovi do tváře.

Kromě toho, že mu to zlehka obarvilo vlasy narůžovo, se nestalo nic. Trošičku jsem zpanikařila a začala na něj házet cokoli, co mi přišlo pod ruku. Po lahvičkách s tekutinami bez zápachu a čirými jako voda následovaly jiné se sirupovitými lepkavými látkami a s takovým zápachem, že se mi z něj roztočila hlava. Přestože Pritkinův arzenál byl určený speciálně pro boj s démony, nezdálo se, že by něco mělo nějaký účinek.

Vyprázdnila jsem celou polici, ale ani na okamžik jsem při tom nespustila oči z té roztoky potřísněné tváře před sebou. Pocit, že mě zezadu pozorují tyhle třpytící se černé oči, byl víc než jenom strašidelný. Když i můj pohled trochu zakolísal, chlupy na krku se mi zježily a najednou se to všechno zase rozjelo.

Pritkin prolétl zbytek cesty oknem a démon zavřeštěl. Ten zvuk se smísil se stříbřitým zvoněním rozbíjeného skla a působil opravdu hrůzyplně. Myslím, že ty roztoky nezapůsobily hned, protože jsem zastavila čas, ale teď už určitě něco dělaly. Některé mu zapálily šaty a vlasy a vzduch prosytily pachem hořící kůže. Zkusil plameny uhasit rukama, ale jenom si způsobil puchýře na kůži. Poslední lektvar, který jsem stačila hodit, takový tmavočervený se silnou pepřovou vůní, mu začal rozežírat obličej, jako by byl z vosku.

Po chvilce vzdal pokusy o vlastní záchranu a místo toho se vrhl po mně. Já jsem se chtěla chytit své moci, ta ale byla nějaká lenivá – daň za kratičké zastavení času byla obrovská. Hodila jsem po něm lampu, on ji ale odrazil se vzteklým řevem, který vyjadřoval napůl zuřivost a napůl bolest. Vlasy už měl skoro pryč, spálené až ke kořínkům ohněm, který ho stravoval s nelidským veselím. Ale nebylo to dost rychlé.

Zvedla jsem pravačku a z náramku na zápěstí se vynořily dva planoucí nehmotné nože. V místnosti teď zbyl už jenom jeden Pritkin a mně bylo celkem jedno, co provedou tomuhle. Měla jsem štěstí, že se do démona pustily se svou obvyklou bezstarostností.

„Cassie!“ Přes kouřící lebku mého útočníka na mě zuřivě mával Billy. „Tady!“

Jako bych snad nevěděla, kde jsou zbraně. „A co myslíš, že se snažím dělat?“ Mé nože se míhaly a zabodávaly do kořisti tak rychle, že jsem je skoro ani neviděla. Netroufala jsem se pohnout. „Podej mi něco!“

Chvilku se nic nedělo, ale potom na podlahu spadla rachotící lavina zbraní. Billymu se podařilo shodit jeden regál v šatníku. Většina zbraní zůstala tam, kde spadly, ale jeden nůž přejel po podlaze a narazil mi do nohy. Zmocnila jsem se ho, ale démon se mě snažil chytit za nohu a nezůstal v klidu dost dlouho na to, abych ho stihla použít.

„Doraž ho!“ Billy samým vzrušením zářil.

„Dělej!“

„Já se snažím!“

Démon mě neviděl, protože byl oslepený kyselinou, která mu už skoro úplně rozežrala obličej. Sluch měl ale v pořádku, takže se s nataženýma rukama překulil směrem ke mně. Kůže se změnila na rozpraskanou směsici ohořelé černočervené barvy a kožený kabát se k němu na několika místech přiškvařil.

Nevěřícně jsem se na něj dívala a najednou se mi udělalo zle z toho, že jsem tohle někomu provedla – dokonce i někomu tak zlému, jako byl on. Co to se mnou sakra bylo?

Prosebně ke mně natočil to, co bývalo jeho obličejem, a já jsem zaváhala. Za dobu kratší, než bych stihla mrknout okem, mě držel za nohu a obnažené kosti jeho prstů mi v kluzkém pohlazení přejížděly po noze. Ten příšerně vyčerpávající pocit se okamžitě vrátil a má síla do něj proudila i po takovém jediném doteku.

Svět mi tou bolestí před očima na jeden úder srdce zbělel. Potom jsem zaječela a zkusila se mu vytrhnout, ale jenom mě to vyvedlo z rovnováhy. Padla jsem na zadek a současně vysoko vykopla a zasáhla jsem ho do zčernalé tváře dost tvrdě na to, aby mu z ní v suché kaskádě odpadla drobící se kůže. Pod ní se objevila zářivě bílá kost, ale démon na mě jenom vycenil zuby v parodii úšklebku.

„Za chvilku budeš vypadat hůř,“ zašeptalo to a zvýšilo rychlost odsávání. Svět na chviličku zešedl. „Tak na to ani nemysli!“ pronesl Billy plamenně. „Už mi nic nezbylo, Cass. Omdli, a je konec!“

„Jsem v pohodě,“ řekla jsem a kousla se do tváře zevnitř, abych ucítila krev. Nože do něj neustále bodaly a zase z něj vyskakovaly, mně ale přišlo, že si jich stvůra prostě přestala všímat. „Krk!“ řekla jsem jim, ale sama jsem svůj hlas skoro neslyšela. „Odsekněte ho.“

K mému velkému úžasu to nejen slyšely, ale i poslechly. S chutí se vrhly do práce a začaly přeřezávat šlachy i svaly, dokud jsem neuslyšela, že narazily na kost. V uších mi hučela krev a před očima jsem měla temno, ale nedovolila jsem si je zavřít. V době, kdy nože konečně splnily úkol a se slyšitelným prasknutím přeťaly páteř, mi už před očima začaly explodovat maličké záblesky světla.

Místnost okamžitě zaplnil hurikán. Šaty, ložní prádlo a skleněné střepy, to všechno létalo vzduchem v nebezpečných parabolách, které mě přinutily skrčit hlavu a pokusit se smrsknout do co nejmenšího možného prostoru. Cítila jsem, jak se kolem mě všechno šíleně točí; žaludek se mi mezitím scvrkl a snažil se mi protlačit hrdlem, a celým tělem mi probíhalo něco jako obrovská křeč. Chtělo se mi omdlít. Chtěla jsem vědět, co se to děje. Chtěla jsem vidět Pritkinův obličej, ale nechtěla jsem na něm vidět krev. Odněkud zblízka jsem matně zaslechla, jak někdo křičí, ale nepodařilo se mi rozeznat jednotlivá slova. Nade mnou přelétal jeden zmučený výkřik za druhým, choulila jsem se ale do klubíčka a odmítala se podívat. A potom, stejně rychle, jako to začalo, to skončilo. Až na zvuky mých slabých a hvízdavých nádechů se rozhostilo naprosté ticho.

Překulila jsem se na záda a zírala do stropu. Dokázala jsem jen vdechovat vzduch a zase jej z plic vypouštět. Ruka s pootevřenou dlaní mi ležela na podlaze a prsty ještě pořád lehce svíraly nůž, který jsem ale nepoužila. I na tvrdém betonu jsem cítila takovou závrať, jako by mi hrozil pád přes hranu světa. Aspoň že je pryč tělo té stvůry, pomyslela jsem si tupě, předtím než se mi udělalo strašlivě zle. Podle všeho to chvíli trvalo, ale tou dobou už jsem měla vnímání času tak rozhozené, že jsem vlastně ani nevěděla. Znovu se mi začalo zatmívat před očima a vyjasňovalo se jenom zvolna. Černota ustupovala postupně. Nakonec jsem dokázala rozeznat ošoupané podrážky Pritkinových bot a světlou kůži na vnitřní straně jeho bicepsu, když mě držel. V hlavě mi tepalo a tělo se mi třáslo do té míry, že kdybych neměla tolik práce s tím, abych zabránila přídavku, bylo by mi z toho trapně. Položila jsem ruku na podlahu, abych našla dostatečnou oporu a mohla se vzepřít, ale Pritkin mě jenom přitáhl trochu blíž. „Dej tomu ještě chvilku.“ V hlase jsem slyšela vztek, ale na kůži jsem cítila, že má prsty teplé a něžné. To bylo dobře, protože jsem se cítila opravdu divně, byla mi zima a točila se mi hlava – připadala jsem si jako zmrzlá bublina.

Na místech, kde mu okno roztrhalo kůži, mu v klikatých cestičkách od předloktí po loket tekla krev. Připadalo mi, že jeho oči mají s koncentrací stejné starosti jako ty mé. Netušila jsem, proč z něj nezbyla jenom šmouha na parkovišti, asi jsem ho celou dobu podceňovala. Upřeně jsem na něj hleděla, neschopná řeči, ale Billy Joe věděl, co má říct.

„Takže nejznámější lovec démonů Kruhu je sám napůl démon,“ pronesl, když ke mně dolétl od šatníku. „Musím říct, že tohle jsem nečekal.“

Musela jsem přiznat, že já taky ne.

Kapitola 15

Zbytek dne jsem strávila v posteli a všechno mě bolelo tak, že jsem cítila i ty svaly, které jsem uvolnila. Bylo těžké uvěřit, že můžu být s takovou bolestí naživu. Nevěděla jsem, jestli to způsobil jenom ten útok, nebo celá ta věc se zastavením času. Má předchůdkyně umřela krátce po tom, kdy se s tímhle trikem blýskla naposledy, což mi možná mělo něco napovědět. Z nějakého důvodu jsem se cítila, jako by mé tělo bylo jednou velkou podlitinou.

Můj duševní stav nevypadal o nic lépe. Když se mi konečně podařilo usnout, měla jsem sny plné Pritkinovy tváře se zářivým a nekontrolovatelným úsměvem, který ve mně vzbuzoval podezření už sám o sobě, protože to nebyl výraz, který jsem někdy viděla ve skutečném životě. Potom se začal propadat a po lícních kostech mu na bradu začaly stékat čůrky jakoby vosku, oči se mu v důlcích protáčely a slunečný úsměv se změnil ve škleb kostlivce. Probudila jsem se zbrocená studeným potem.

Hleděla jsem na vzory, které na stropě vytvářela noční lampička, a vědomě jsem se snažila zpomalit splašený tep. Tohle nejsem já, říkala jsem si naléhavě. Dech nepopadnu do doby, dokud mu to nenařídím. Nemyslím na věci, na které nechci. A taky nevřískám jako malá holka s hrozivou noční můrou. Několik minut jsem se nadechovala a vydechovala, než se mi dech ustálil natolik, abych na něm nemusela dál pracovat.

Dveře se otevřely, vstoupil Pritkin a díval se na mě. Najednou se ozýval nějaký zvuk podobný rachotu. Všimla jsem si i tichého šelestění vzduchu. Zavřeštěla jsem jako malá holka.

Skočil do pokoje, strhl mě z postele a hodil na podlahu, kde mé tělo zakryl svým a sklonil hlavu. Čekala jsem, že do mě pronikne ta nepříjemná letargie, čekala jsem, že zase začne ten příšerný pocit odsávání mé síly, ale nestalo se nic. Asi po minutě ty vířivé zvuky utichly. Cítila jsem, že i když ležím na studené betonové podlaze, pálí mě tvář.

„Ne, že bych nebyla vděčná za to, žes mě uchránil před klimatizací,“ zamumlala jsem, „ale nemohla bych už vstát?“

Pritkin mě pustil, pomohl mi zase do postele a zmizel. Což bylo vlastně taky dobře. Pořád jsem neměla nejmenší potuchy o tom, co bych mu měla říct.

Znovu jsem usnula, jako když mě do vody hodí, a nic se mi nezdálo. Ale kolem půlnoci jsem toho už měla naspáno tolik, že jsem dosáhla bodu, kdy nuda zvítězí nad bolestí a trápením. Posadila jsem se a cítila, že mám žízeň, jsem zpocená a omámená. Zrcadlo zobrazovalo nějakou mou bledší a opotřebovanější variantu, s otiskem výšivky na peřině na levé straně obličeje. Po hodně horké sprše, jídle a čtyřech aspirinech jsem se ale stejně vydala hledat nějaké odpovědi.

Pritkin na místě činu nebyl. Sklo ale někdo zametl a díra byla přelepená silnou plastovou fólií s motivem toho kdysi nádherného okna. Domyslela jsem si, že je to jenom provizorní náhrada, aby alespoň zvenčí všechno vypadalo v podstatě normálně, ač uvnitř panoval chaos. O tom bych mohla vyprávět. Byla bych ráda, kdybych na celou věc získala i názor někoho jiného, ale Billy měl po službě, a tak se zabydlel v mém náhrdelníku, aby z něj nasál veškerou energii, kterou se mu podařilo nashromáždit. Ta příšernost ze zlata a rubínů, která byla tak ošklivá, že jsem ji obvykle nosila pod šaty, byla talismanem, který ukládal magickou energii z normálního světa a v malých dávkách mu ji poskytoval. Stačila na to, aby zůstal aktivní, ale nikdy jí nebylo tolik, kolik by si přál. Obvykle jsem ji doplňovala ze svých zásob, ale momentálně jsem žádné neměla. Šla jsem najít jedinou další osobu, která by mohla něco vědět, a našla ho, jak se mračí na automaty ve druhém patře. Podle Casanovova výrazu jsem usoudila, že někdo právě vyhrál nějaký velký jackpot. Ne, bylo to horší. Tou dobou bylo po jedné hodině ráno, ale u Danta nejlepší doba. Proto mi přišlo trochu divné, že vidím prázdnou skoro třetinu hlavního salonu, v němž jedna řada opuštěných automatů za druhou tiše žadonila, aby je někdo laskal, miloval a krmil penězi. Potom jsem ale zašla za roh a viděla, že pro jejich izolaci ve skutečnosti existuje docela dobrý důvod. Byly tam přítomny dvě ze tří polobohyň, které jsou v mýtech známé jako Graie. Vypadají neškodně – jsou malé, svraštělé a slepé – až na Deinó, která momentálně měla jejich jediné společné oko. Dnes zřejmě nastal její šťastný den, protože když se na mě usmála a maličko na mě zamávala jedním prstem, viděla jsem, že má i jejich jediný společný zub. Nedávno jsem nechtěně pomohla ta děvčata vysvobodit z jejich dlouholetého zajetí, čímž jsem z nich udělala své služebnice do doby, než mi každá zachrání život. Když si uvědomíte, jak často se dostávám do malérů, nemohlo to trvat dlouho. Teď tedy byly volné a schopné, jak to formuloval Pritkin, „znovu terorizovat lidstvo“, dokud je znovu nechytím.

Ač jsem to měla v nejbližších dnech v úmyslu udělat, v poslední době tahle věc klouzala na seznamu úkolů čím dál níž, jak ji nahrazovaly naléhavější krizové situace. Françoise se nabídla, že to vezme za mě jako projev díků za to, že jsem jí sehnala práci na poloviční úvazek. Cítila jsem se provinile, že ji zatahuji do šlamastyky, kterou, ať jsem se na to dívala, jak chtěla, jsem zavinila jenom já. Na druhou stranu by ale mocná čarodějnice Graie zřejmě zvládla mnohem líp než já. Ne že by toho tedy momentálně dělala nějak moc. Sice je bedlivě sledovala, ale nevyvíjela žádné viditelné úsilí, aby je polapila. Všimla si mého pohledu a pokrčila rameny. „Mají nějaké poutó.“

„Cože?“

„Metafyzické pouto,“ vyštěkl Casanova. „To způsobuje, že je magie pokládá za jedinou bytost.“

Zatímco jsem se to snažila pochopit, děvčata jsem pozorovala. Pefrédó nikde na dohled nebyla, jenom Enýó hrála pěticentový blackjack a Deinó stála vedle ní na stoličce. Kuchala pokerový automat a jeho mechanické vnitřnosti systematicky vyhazovala na koberec s psychedelickým vzorem. Zřejmě nebyla spokojená s výší výhry.

Zjistila jsem, že potřebuji trochu podrobnější informace. „A co s tím?“

Casanova poklepal na malou černou krabičku, kterou Françoise držela v jedné ruce. Byla to magická past, která, bez ohledu na svou velikost, dokázala pojmout všechny tři Graie – v přesně stejné už byly uvězněny několik staletí. „To kouzlo,“ opakoval Casanova ne zrovně trpělivě, „kterým je dostaneš do tohohle a mně obecně z krku, jo?“

„Jo.“

„Tak to z nějakého důvodu tyhle tři hororové babičky vidí jako tři části jednoho celku, což ale podle toho, co vím, klidně může být pravda. Pokud tu nebudou přítomné všechny, prostě nebudou vůbec zaznamenané jako přítomné, nebo aspoň co se týče toho kouzla. A ony si nějak domyslely, že se je snažíme pochytat.“

„Takže si dávají pozor na to, aby vždycky jedna chyběla,“ dokončila jsem to za něj. „To ale nevysvětluje, co tu vůbec dělají.“

„Kdyby věděly, že po nich jdeme…“

„Sledují mě,“ ucedil Casanova.

„Cože?“

„Jsou to přece válečnice, a Vegas jim podle mě připadá trochu nudné. Což už teda nějakou dobu není,“ řekl a střelil po mně zamračeným pohledem. „Dobře vědí, že jestli má někde vypuknout peklo, bude to tady. Takže – prostě – nikdy – neodejdou.“

„Když už je řeč o pekle,“ začala jsem, ale hned mě přerušil.

„Ani s tím nezačínej! Není nic, co bych mohl udělat.“

„Ale rozbil ti okno – a málem zabil Pritkina!“

„Vzhledem k tomu, že po něm ten tvůj mág pátrá už přes sto let a chce mu udělat totéž, si nemyslím, že by si mohl nějak moc stěžovat.“

„Musíme si promluvit.“

„Ano, to musíme.“ Casanova vypadal jako ztělesnění výrazu „nešťastný“.

„Co začít tím, že tady není žádný uprchlický tábor? Už tak mám díky tobě v kuchyni mraky ilegálních imigrantů…“

„Jak dobře víš, tohle byl Tonyho nápad.“

„A teď jsem zjistil, že se k nim přidala ještě skupina otrhaných a nejspíš i zavšivených…“

„Hej!“

„… spratků, kteří obsadili dvě moje apartmá a zřejmě mají v plánu mě okrást!“

„Jsou to jenom děti.“

„Děti mají být vidět, ne slyšet. A pokud možno ani vidět,“ sdělil mi nesmiřitelně. „Nemám dost velkou ochranku na to, aby hlídala tohle příšerné trio, uklízela po tobě a ještě hlídala děcka!“

„Nikdo se tě neprosil…“

Namířil na mě vyčítavým prstem. „Já jsem s tebou skončil, slyšíš? Ty a ti tví divní přátelé mi kazíte personál, ničíte kasino a přitahujete pozornost lorda Rosiera…“

„Koho?“

„A rozkazy nerozkazy, už toho mám dost!“ Když chtěl naštvaně odejít, chytila jsem ho; kdyby se do toho nevložila Françoise, málem by to nevyšlo.

„To je teda hezké!“ ohradil se Casanova rozčíleně. „Napadený ve vlastním kasinu! Co bude dál? Svážete mě?“

„Jo, je mi jasné, že by se ti to nelíbilo,“ řekla jsem kysele. „Přestaň s tím divadlem. Pritkin někam zmizel, a já potřebuju nějaké odpovědi. Buďto mi je dej ty, nebo mě vyhoď.“

Casanova si odfrkl. „Tak jo. Vyrazím odsud šéfovu holku!“

„Nejsem žádná šéfova holka!“

„Ehmmm. Tohle v mých instrukcích nebylo. Když jsem je dostával naposledy od něj samotného, stálo v nich, že ti mám poskytnout veškerou možnou pomoc, protože jsi – jak to jenom formuloval? – ach ano, protože jsi mu velice drahá.“ Tvářil se mírně znechuceně. „To samozřejmě bylo předtím, než jsi se uprostřed té zatracené haly začala muchlovat s tím mágem!“

„Ale to nebyl on!“

„To víš ty a vím to já. Ale ví to Mircea? Protože on se opravdu nerad dělí.“

„Já nevím nic,“ odpověděla jsem rozmrzele. „Ale chci se dozvědět.“

„Ne ode mě,“ prohlásil Casanova stroze.

Françoise začala něco odříkávat a Casanova zbledl. „Přestaň! Ještě jsem ani nedostal účet za tu poslední katastrofu!“

„Tak mluv. Kdo mě to napadl? A proč?“

„Už jsem ti to řekl! Raději to jméno už nevyslovuj; mohlo by to přilákat jeho pozornost.“ Casanova se viditelně zachvěl.

„Dost zlé bylo už to, že jsem tu měl to jeho destruktivní vtělení.“

„To si vymýšlíš?“ Jedinou skupinou, u které mě zatím nenapadlo, že by mě chtěla zabít, byli démoni. Hlavně proto, že jsem žádné neznala. Alespoň tedy dodneška, pokud nepočítáme inkuby. Ti ale v rozsévání smrti a destrukce moc nejedou. Nebo jsem si to myslela.

„Existuje pár věcí, o kterých nežertuji, chica, a tohle je jedna z nich.“

„Takže mi říkáš, že Pritkinův otec je nějaký démon?“

Casanova zbledl. „Ne nějaký démon. Vládce našeho soudu.“

„Takže tenhle Rosier je co? Pán démonů?“

„Nepoužívej to jméno!“

To vykřikl Billy Joe. Ač jsem přímo z Pritkinových rtů slyšela něco jako přiznání, stejně jsem tomu nemohla uvěřit. „Ale Pritkin démony nenávidí, jde po nich celé roky, je to úplný fanatik…“

„Ale neříkej!“

„Ale jestli je sám napůl démon, proč by –“

„To nevím. Anebo asi mají nějaké spory; to ví každý. Ten tvůj mág má tu výsadu, že je jediným smrtelníkem, kterého kdy skutečně vykopli z pekla, ale nic podrobnějšího nevím. Mně totiž politika Nejvyššího soudu nezajímá, já mám své problémy, a většina z nich se v poslední době točí kolem tebe!“

Ten evidentní pokus o změnu tématu jsem ignorovala. „Nechápu. Jak Pritkin může být napůl inkubus?“ dloubala jsem ho do paže. „Jsi přece nehmotný.“

„Mám hostitele…“

„A to je právě ono. Potřebuješ nějakého hostitele, víš?“ Máchla jsem rukou kolem jeho těla, které v plátěném obleku s křiklavě oranžovou hedvábnou kravatou vypadalo elegantně, jako obvykle. Casanova pozvedl jedno obočí. „Abys měl z čeho žít, že? A nebyl by teda otcem tvých dětí spíš hostitel než ty?“

Casanova si ztěžka povzdechl; má hloupost pro něj evidentně byla něčím nepřekonatelným. Ale alespoň mi odpověděl. „Vládce našeho soudu je dostatečně mocný na to, aby kdykoli mohl přijmout lidskou podobu místo toho, aby si musel hledat hostitele, a proto je jediným z nás, kdo má potomka.“ Udělal pohrdlivou grimasu. „S přihlédnutím k výsledku nemůžu říct, že bych mu to záviděl.“

„Chceš tím říct, že Pritkin je jediný svého druhu?“

„Mezi démony existuje spousta ras. Někteří z nich jsou hmotní celou dobu,“ řekl Casanova podrážděně. „Dětí polovičních démonů zase tolik po světě neběhá, ale existují. A většinou to nejsou destruktivní maniaci.“

„Ale inkubové z nich taky nejsou?“

„Ten experiment zrovna úspěšný nebyl,“ namítl suše.

„Oukej, ale nic z toho nevysvětluje, proč Ros…“ Casanova sebou trhl. „Ten démon zaútočil na mě. Po Pritkinovi šel až potom, když se mě pokusil chránit.“

„Chránit tě? To je jako poslat Pancho Villu, aby ohlídal Che Guevaru!“

„Nemohl bys prostě –“

„Já nevím.“ Casanova si všiml mého výrazu. „Je to pravda! Nevím to a nechci to vědět. Poslední, co potřebuji, je to, aby si jistí lidé mysleli, že se jim pletu do věcí!“

„Rosier zabil Saleha,“ řekla jsem ve snaze poskládat jednotlivé kousky dohromady. „A když vystartoval po mně, řekl, že je to proto, že jsem s ním mluvila. Ale to jediné, o čem jsem se Salehem mluvila, bylo –“

„Neříkej mi to!“ Casanova s panickým pohledem ucouvl přímo do skupinky nebezpečně vyhlížejících tvorů, kteří právě vstoupili do salonu. Byli tak tiší, že jsem je ani neslyšela. Myslím, že Casanova je za jiných okolností slyšet mohl, nebyl ale v nejlepší kondici. V tom mě ještě utvrdil, když se prudce otočil a zahlédl Alphonsovu šklebící se tvář. Hlasitě zavrčel a ochranka kasina, která tu elegantně oblečenou skupinku upírů následovala, se přiblížila. „Já jsem je pozvala!“ řekla jsem předtím, než se to mohlo zvrtnout.

„Tys je na mě zavolala!“ Casanova po mně střelil zlým pohledem. Asi jsem se o tom měla zmínit o něco dřív. Měla jsem ale plno práce.

„Přišli mi s něčím pomoct, ne bojovat,“ vysvětlovala jsem. Všimla jsem si Alphonsova pohledu, což nebylo těžké, ani když před ním stál Casanova, protože měří skoro dva metry deset. „Že jo?“

„Jasná věc,“ souhlasil zvesela a stiskl Casanovovi rameno v přátelském stisku, po němž inkubus zamžikal bolestí. „Přišli jsme se podívat na motorky, na Mirage.“

„Jste v mém teritoriu!“

Alphonse se líně zašklebil. „Žádný teritoria už nejsou – nebo jsi to neslyšel? Senát je zrušil, aby zabránil územním sporům.“ Zachichotal se, jako by šlo o nejlepší fór, jaký za dlouhou dobu slyšel.

„Má rád motorky,“ připomněla jsem Casanovovi rychle. „To přece víš!“

Kromě fotografování, béčkových upírských filmů a zabíjení měl Alphonse ještě rád velké a hlasité motorky, chrlící oblaka černého kouře, schopného udusit každého nešťastníka, jenž by se ocitl za nimi. Ač byl chladnokrevným zabijákem, zároveň byl pozoruhodně všestranný. Taky uměl velice dobře lézt Casanovovi na nervy. Ani se nemusel nějak moc snažit. Měla jsem dojem, že mezi nimi panuje jakási dlouhodobá nelibost, protože Alphonse před několika lety převzal Casanovovo místo Tonyho zástupce. Netušila jsem, jestli šlo o čistě obchodní rozhodnutí, nebo jestli bylo alespoň částečně osobní, inkubus to však zjevně nesl těžce. A fakt, že se mu Alphonse najednou ocitl v podniku, aniž by ho alespoň požádal o svolení, tomu moc nepomáhal.

„A jestli si já a tady moje dáma chceme trochu zahrát, kdo nás zastaví?“

Všech pět členů ochranky jednomyslně postoupilo vpřed. Chtěla jsem se postavit mezi ně a Alphonsovu skupinu, sestávající z něj, Sal, tří upírů, na něž jsem si pamatovala od Tonyho, a jednoho, kterého jsem neznala. Opravdu jsem nechtěla být zodpovědná za nějakou územní válku. Sal mě ale chytila za zápěstí rychleji, než jsem stihla zamrkat, a odtáhla mě z cesty.

„Jenom je nech, ať to ze sebe dostanou teď, nebo to jinak bude mnohem horší,“ řekla, když obě skupiny vyrazily proti sobě. Alphonse zvedl stojací popelník o velikosti menší popelnice a máchl jím nad hlavou jako kyjem. Všude okolo se rozletěl černý písek s pěkně vysypaným Danteho logem a popelník vzápětí Casanovu udeřil naplocho do břicha. Zapotácel se, pozpátku vrazil do Enýó a shodil ji ze stoličky.

„Tobě je jedno, že se navzájem pozabíjejí?“ vyštěkla jsem, zatímco se Enýó narovnávala, rozhlédla se a ten vykuchaný automat hodila rovnou na Alphonse.

Sal mě odtáhla ještě o několik metrů k místu, kde u zdobených skleněných dveří na promenádu stála malá lavička. Zapálila si cigaretu a nespočet jejích prstenů odrážel světlo lépe než pavučinami pokryté lustry nad našimi hlavami. „Musí si vymezit hranice,“ řekla s pokrčením ramen.

„Ale proto jsem vás sem nevolala!“

„Zlato, ono by k tomu stejně dřív nebo později došlo. A lepší je to teď, když se ještě pořád navzájem potřebují.“

Casanova plavmo skočil Alphonsovi na záda a začal ho škrtit plastovou šňůrkou z visačky. „Ale mně tohle nepřipadá jako konstruktivní kritika.“

„Jenom klid. Nemůžou si dovolit navzájem se zabít, když je v sázce Mirceův život. Je to jenom soutěž, kdo dál dočurá – ať si to vyřeší, a pak si promluvíme.“

Visačka, kterou Casanova držel, zřejmě patřila Enýó a ta ji chtěla zpátky. Aspoň jsem si myslela, že z toho důvodu ho strhla z Alphonsea a prohodila skleněnými dveřmi. Sal jednomu číšníkovi, který jim pospíchal z cesty, sebrala podnos s drinky, a zatímco dlouhými rudými nehty ťukala o sklenici, bedlivě mě pozorovala. Všimla jsem si, jak je elegantně oblečená. Kalhoty z bílého hedvábí se k ní lepily, jako by milovaly každý kousek jejího těla. Skrovný zlatý topík měla vybraný tam a vykrojený támhle, až spíš připomínal jenom koncept než hotové triko. Medově blond vlasy měla stažené do kudrnatého ohonu, mejkap naprosto bez poskvrnky. Pohledem přejížděla přes mé otrhané tričko a džíny, které jsem na sebe hodila s očima ještě zalepenýma spánkem, a skončila u vlasů v podobě krysího hnízda. „Tohle musíš vylepšit, holka. Vždyť chodíš s lordem Mirceou,“ informovala mě s respektem v hlase. Uvědomila jsem si, že pokoušet se vysvětlovat svůj skutečný vztah k Mirceovi by bylo chybou, protože jsem si sama nebyla jistá, jaký vlastně je.

„Takže co?“

„Takže reprezentuješ rodinu. Ale tohle?“ Opovržlivým gestem poukázala na můj naprostý nedostatek vkusu, co se týče oblékání. „Tohle je vyloženě trapné.“

„Prosím?“

„Takhle přece nemůžeš chodit,“ artikulovala zřetelně, jako kdyby si myslela, že jsem trochu pomalejší. Její přítel se zatím zhoupl na lustru, čímž získal jistou pohybovou energii, a skočil na záda jednomu z Casanovových hochů, který se snažil toho upíra, na jehož jméno jsem si nedokázala vzpomenout, rozmlátit na kaši.

„Dnes večer jsem tě zrovna nečekala,“ řekla jsem na svou obranu. „Ani nemluvím o tom, že jsem v přestrojení.“

„Za co? Za bezdomovkyni?“

Měla jsem na to myslet. Mircea byl jedním z mála upírů, kteří preferují nevýrazný oděv. Mnozí totiž věří starému rčení, že když něco máš, musíš se tím chlubit, aby všichni viděli, že na to máš. Alphonse se tomu konceptu nadšeně přizpůsobil natolik, že se u dvora víc než jednou dostal do maléru, protože vypadal okázaleji než šéf. Dnes na sobě měl jeden ze svých obleků, které si po třech nebo čtyřech tisících dolarů nechával na míru šít v New Yorku a které se třpytily do té míry intenzivně, že by zastínil lecjakou rapovou hvězdu. Mimoděk jsem si pomyslela, že jsem se alespoň mohla učesat.

Casanova se zase vpotácel z haly, popadl drink z tácku, který Sal odložila na konec pohovky, a hodil ho do sebe těsně předtím, než táckem mrštil Alphonsovi po krku. Alphonse se v posledním okamžiku shrbil, takže by zasáhl Deinó, ale ta jej chytila v letu jako létající talíř a hodila jej zpátky. Sal jej zachytila ve vzduchu, postavila na něj teď už prázdnou sklenici a celé to odložila zase na pohovku.

„Musíš mít nějaký výzor,“ řekla zamyšleně.

„Cože?“

„Jako osobnost.“

Zamrkala jsem. Slyšet slovo „osobnost“ ze Saliných rtů bylo poněkud znepokojující. U Tonyho jsem ji nikdy moc nepoznala – většinou se ovíjela kolem Alphonsea, oblékala se do něčeho krátkého, těsného a hodně odhalujícího, tudíž působila velice přesvědčivým dojmem blbé blondýny. Já jsem si vlastně až do té chvíle myslela, že to blbá blondýna je. „Vem si jako příklad mě. Jsem bývalá holka ze saloonu a gangsterova milenka. Myslíš, že by mě někdo bral vážně, kdyby se oblíkla do něčeho od Diora?“

„Možná od Gaultiera,“ navrhla jsem a uhnula nohama z cesty upírovi, který hlavou napřed přiletěl po koberci a zmizel pod pohovkou. Když hned zase nevylezl, nakoukla jsem dolů, kde mi něčí ruka sevřela hrdlo.

Sal ruku z boku přišlápla stříbrným podpatkem, sevření okamžitě povolilo. Podívala jsem se na tu botu zblízka a uvědomila si, že v tomto případě je výraz „jehlový podpatek“ naprosto na místě. Ta věc byla celá z kovu – řekla bych, že z legované oceli – a ostrá jako nůž.

„Musíš hrát, abys zdůraznila svou sílu,“ řekla, zatímco jsem si zkoušela třít krk tak, aby to nebylo moc nápadné. „Já jsem drsná holka a všichni to vědí, takže tak musím i vypadat. Ale v tvém případě,“ prohlédla si mě od hlavy k patě, „nic drsného nevidím.“

„Já umím být drsná!“ ohradila jsem se dotčeně.

„No jasně.“ Sal praskla bublinu ze žvýkačky. „S těma maličkýma tenkýma ručičkama. Myslím, že z tebe musíme udělat elegánku, abys ladila s Mirceou.“

„Ale Mircea není…“

„Nemyslíš, že právě tím se odlišuje? Jako by říkal: ‚Jsem tak silný, že se kvůli takovým naparáděným šaškům nemusím předvádět.‘ Ale i když na sobě nenosí nějaké středověké srágory jako někteří, vždycky vypadá dobře.“

„Já mám na starosti mnohem důležitější věci, než abych…“

„Nic není důležitější než tvůj image,“ sdělila mi stroze. „Musíš buďto udělat pořádný dojem, nebo se budeš pořád muset prát. Když nebudeš vypadat důležitě, všichni si budou myslet, že jsi nějaký otloukánek. My tě pak budeme muset kvůli šéfovi pořád chránit, a umře kvůli tomu spousta lidí. A to jenom proto, že se ti nechce ani trochu se nalíčit.“

Celou dobu u dvora jsem žila ve snaze zapadnout, splynout s pozadím a snažit se vyhnout pozornosti, která obvykle nekončila dobře. Nic z mých předchozích zkušeností mě nenaučilo, jak udělat dojem. „Já se obvykle nijak zvlášť neoblíkám,“ řekla jsem nepřesvědčivě. Sal mi sevřela ruku, až mi těmi krvavě rudými drápy skoro probodla kůži. „O to se postaráme.“ Pohled, kterým hodnotila, co všechno k tomu bude potřeba, byl jedním z nejděsivějších výrazů, jaké jsem kdy viděla.

Kapitola 16

„Nemůžu dýchat,“ stěžovala jsem si.

Sal mi pokynula, abych se podívala do vysokého zrcadla před námi. „Nepotřebuješ dýchat. Potřebuješ vypadat dobře,“ řekla a nemilosrdně mi šněrovala korzet. Byly jsme v podkrovním apartmá, které zrekvírovala spolu s lahví šampaňského, půltuctem poslíčků a se šaty, které jsem si objednala u Augustinea. Toho nijak nepotěšilo, když ho probudili uprostřed noci a vpadli mu do dílny. Hlasitě prohlašoval, že génius potřebuje na tvorbu nějaký čas a že ještě není hotový, děkuji vám. Potom si Sal koupila dvoje šaty hned a objednala si ještě tucet dalších, a on sklapl tak rychle, až to mlasklo.

„Ne, ty nemusíš dýchat. Jsem si ale celkem jistá, že pro mě je to nutné.“

„Tos takhle fňukala vždycky?“

„Nemyslím si, že když po tobě chci, abys mi dovolila dýchat, dá se to počítat jako…“

„Protože já už si nevzpomínám.“ Sal se odmlčela, aby se pokochala pohledem na velice hrubý slogan, který se jí právě napsal na hrudi. Jedny ze šatů, které si koupila od Augustinea, byly vlastně černou koženou kombinézou se spoustou latexu a síťoviny. V náhodných intervalech se na nich zobrazovala neonová graffiti. Sal přišla na to, že když na ně hodně myslí, dokáže volbu slov ovlivnit, a velice ji bavilo své šaty kazit.

„Samozřejmě si na tebe zase moc nepamatuju,“ pokračovala. „Tys nikdy s nikým neprohodila slovo, jenom s těma svýma imaginárníma kamarádama.“

„To byli duchové!“

„Vždycky ses někde schovávala ve stínu a tvářila ses ustrašeně, kdykoli si tě někdo jenom všiml.“

„Kdo by to byl řekl?“

„A jak vidím, nezměnilo se to dodnes.“

Nadechla jsem se s úmyslem naučit její šaty nové slovo, ale ona mi v tu chvíli utáhla šněrovačku v pase a všechen vzduch mi z plic vytlačila. „Chodit s hlavou skloněnou je to nejhorší, co můžeš udělat! Vypadáš pak zranitelně.“

„Což je celkem v pořádku, protože to já ve skutečnosti jsem…“

„Chceš se snad skrývat celý život? Musíš všem ukázat, že se tě mají bát, ne naopak. Ta věc, co jsi provedla Konzulce, to bylo dobré. Přinutila jsi je trochu couvnout, museli se zamyslet. A s Kruhem jsi od té doby žádné problémy neměla, že?“

„Jako kromě toho, že mi na hlavu vypsali obrovskou odměnu?“

„Hmmm. Možná jim to budeme muset dát najevo trochu důrazněji.“

„Ještě trochu důrazněji, a jsem mrtvá.“ Sal se otočila, aby si vzala šampaňské, a na zádech jí zablikala velice neslušná věta. Zamračila jsem se na ni, ale k hádce s kusem látky jsem se snížit nehodlala. „Od té doby jsem s nimi problémy neměla, protože nevědí, kde jsem.“

Sal neříkala nic, protože dávala spropitné poslednímu z vyčerpaně se tvářících pikolíků. Ten doprostřed obýváku přivlekl kufr tak velký, že by se do něj klidně vešlo i lidské tělo. Když si uvědomím, čí kufr byl, to tělo v něm i mohlo být. „Ale zlato, všichni vědí, kde jsi!“ řekla hned, když hoch odešel. „Vzpamatuj se! Co si myslíš, že tady děláme?“

„Snažíte se zmlátit Casanovu?“

„Kromě toho.“

„To nevím. Rafe vás zavolal…“

„Jo, a my obvykle přiběhneme, kdykoli zrovna on luskne prsty,“ opáčila Sal a obrátila oči v sloup. „Alphonse se přišel poklonit novému šéfovi. A protože tu není, tak tobě.“

„Ehm, ehm.“ Představa Alphonse, klanícího se mně, byla asi stejně reálná jako země pro změnu se točící na druhou stranu.

„Ty to vážně nechápeš, co?“ Sal se tvářila opravdu zmateně. „Je přece válka. Každý si musí vybrat stranu. Ti chytří se zařadí k těm, kteří mají moc. Jako třeba Mircea. Jako třeba ty.“

„A co Tony? Ten je váš pán.“

„A do té doby, než zmizel, jsem si nikdy naplno neuvědomila, jak moc tu malou ropuchu nenávidím.“

„Ale jestli se vrátí…“

„Tak ho zabiju,“ prohlásila Sal a znělo to, jako by se na tu příležitost těšila.

„To nemůžeš. Jako tvůj pán –“

„To už mým pánem nebude. Bude jím Mircea.“

Najedou mi věci začaly dávat mnohem větší smysl. „Takže ty chceš, aby Mircea zrušil vaše pouto.“

„Až tohle celé skončí, chceme stát na vlastních nohou – a na vítězné straně,“ potvrdila Sal a podívala se na mě náhle mazanýma modrýma očima. „Nemá smysl bojovat do posledního dechu za člověka, kterým oba pohrdáme.“

Úžasné. Takže další skupina, která na mně závisela a čekala, že nějakým zázrakem zařídím, aby všechno zase bylo v pořádku. Napadlo mě, že samotné mi přece jenom bylo líp – zklamala jsem mnohem míň lidí a taky jsem mnohem míň věcí podělala. „Když teda mám takový vliv, proč těm dvěma dole nedokážu zabránit v tom, aby se nepozabíjeli navzájem?“

Sal zvedla telefon a podala mi ho. „Jestli chceš, aby se přestali kočkovat, tak jim to řekni.“

„Jenom tak.“

„Jo, jenom tak.“

Nevěřícně jsem se na ni podívala, ona ale jenom praskla další bublinu, takže jsem telefonu oznámila, že chci mluvit s Casanovou. Sdělil mi, že je momentálně poněkud zaneprázdněn. Řekla jsem, že bych opravdu ocenila, kdyby to zkusil. Zeptalo se mě to, jestli nechci nechat vzkaz. Sal mi tu věc se znechuceným výrazem vytrhla z ruky. „Koukej zvednout prdel a běž mu říct, že s ním chce mluvit úřadující Pýthie,“ vyštěkla.

Tolik tedy k mému přestrojení. Jestli Kruh nevěděl, kde jsme, asi se to brzy dozví. „Máš vůbec ponětí o tom, cos právě udělala?“ obořila jsem se na ni a cítila jsem, že mi začíná migréna.

Dloubla mě do ramene. „Jsi Pýthie. Začni se tak chovat!“

Odolala jsem pokušení začít si teď už bolavé rameno mnout, a jenom jsem se na ni zlostně podívala. Ona pohled opětovala. Na lince se ozval Casanova a zdálo se, že je zadýchaný.

„Co je?“

„Už jste skončili?“ zeptala jsem se. „Možná jsem šílená, ale byla bych přísahala, že jsme tu proto, že váš pán přichází o rozum, což Konzulku nutí ho zabít; musím vůbec vytahovat to, co se vám oběma v takovém případě stane?“

Telefonu se zmocnil Alphonse, což snad ani nemusel – upírský sluch je víc než dobrý na to, aby jakýkoli telefonát změnil v konferenční hovor. „Tak jaký je plán? Osvobodíme ho?“

„To by bylo dobré,“ souhlasila jsem.

„Rafe říkal, že ses před několika dny s pánem potkala. Když ses tam dostala tehdy, k čemu teď potřebuješ nás?“

„Protože jejich ochranná znamení skoro určitě mou návštěvu zaznamenala!“ řekla jsem netrpělivě. „Budou čekat, že to zkusím znovu. A když jsem naposledy někoho vymanila z Konzulčiny moci, použila nulovou bombu, aby mě chytila.“

„O tom jsem slyšel. Ale nevěřil jsem tomu.“

„Ach ano, nulové bomby existují,“ ujistila jsem ho. „A Konzulka jich má pěknou zásobu.“ Viděla jsem je na vlastní oči, a i když jsem pochybovala o tom, že by na mě jeden z těch nesmírně drahých a velice vzácných exemplářů chtěla použít znovu, faktem zůstávalo, že jsem jí docela poškodila pověst. Nebylo to úmyslné, ale takových drobností si upíři všímají málokdy. A zahrávat si s reputací někoho, kdo vládne zčásti prostřednictvím strachu, který dokáže vyvolat, je vážná věc.

„Ne, já myslím, že jsem nevěřil tomu, žes ji zneškodnila,“ vysvětloval Alphonse.

To ani já. Rozhodla jsem se ale, že nebudu nijak zvlášť zdůrazňovat, jaké štěstí jsem při tom měla. Ve světě, kde je reputace tak důležitá, jsem zase tolik toho, na čem se dá stavět, neměla. Alphonse si na mě vzpomínal jako na Tonyho malou jasnovidku, to ho ale samo o sobě nemohlo přesvědčit, aby pro mě cokoli udělal. Mnohem lepší image budu mít, když mě bude pokládat za někoho s dost velkou odvahou – nebo za někoho dost šíleného – na to, abych se postavila Konzulce.

Naštěstí mě Alphonse i Casanova potřebovali k tomu, aby zajistili, že Mircea zůstane naživu a uzdraví se. Do té doby, než bude geis zrušen, jsem jim mohla věřit. Do jisté míry. Nejspíš.

„Myslím, že vím, jak to můžeme udělat,“ řekla jsem.

Casanova kdesi v pozadí vydával bublavé zvuky. Myslela jsem, že ho zase někdo škrtí, ale to asi ne, protože se najednou ozval. „Tak jo. Jsi šílená. To toho o tobě celkem dost vysvětluje.“

„Šílená, a šéfova holka,“ připomněla jsem mu.

Možná je nakonec dobře, že nerozumím španělsky.

Naštěstí se v době, kdy Sal získala zprávu od Konzulky, že nás přijme, už skoro rozednívalo. To by sice šéfce Senátu tolik nevadilo, protože ta už dávno není na sluneční cyklus vázána, ale Alphonse a jeho společnost nepatří do stejné ligy. A tak jsem dostala jeden den odkladu před zjištěním, jestli můj plán funguje nebo ne. A protože jsem měla spánkový cyklus už dostatečně rozhašený, rozhodla jsem se věnovat jiným věcem.

Když jsem přišla do jejich výzkumné pracovny, měl službu jenom Nick. Nos měl zabořený v nějakém velkém a zaprášeném starém svazku, ale zdálo se, že je mi za pauzu vděčný. „Takže, o té tvé kamarádce Tami jsem se nic nedoslechl,“ řekl mi předtím, než jsem stihla cokoli říct já. „Ne že bych měl k věcem stejný přístup, když jsem ten uprchlík před spravedlností.“

Maličko mě píchlo. „No jo. Za to se ti omlouvám.“ Někdo ho měl varovat, že takový efekt na mágy mívám.

„Ale co, stejně by k tomu dřív nebo později došlo. Systém je zastaralý, ale Rada to nechce vidět.“

„A to je právě to, proč si myslím, že je to jenom banda prospěchářských sráčů, kteří se nechtějí vzdát moci.“

„No, to taky,“ pronesl Nick suše a zavřel knihu. Na deskách jsem viděla vyleptaný povědomý symbol, lesklé stříbrné šupiny na pozadí ohmatané zelené kůže.

„Uroboros,“ řekla jsem, ale hned jsem toho zalitovala, když se mu po obličeji rozlil potěšený výraz fanatika, jenž našel spřízněnou duši.

„Nevěděl jsem, že se zajímáš o historii magie, Cassie.“

Taky jsem se nezajímala – do doby, než do hry vstoupil Kodex. Teď jsem moc na výběr neměla. „Symbol věčnosti, že?“

Nadšeně přikyvoval. „To je jeden výklad. Ten had – nebo v některých popisech drak – polyká svůj vlastní ocas, takže se udržuje při životě a zajišťuje věčný cyklus obnovy.“ Nalistoval dopředu, kde mi ukázal skoro průsvitný list s obrázkem z obálky, vyvedeném v jasných křišťálových barvách. „Tento byl okopírovaný z jednoho egyptského amuletu, který se datuje kolem roku 1500 před Kristem, ale znali ho taky Féničané a Řekové, Číňané a Norové… opravdu je to základní archetyp. Zřejmě neexistuje žádná kultura, která by to v nějaké podobě neznala!“

„To je zajímavé!“ A svým způsobem opravdu bylo. Ale na lekce z historie magie jsem čas neměla. „Neviděl jsi dneska Pritkina?“

Jenomže už bylo pozdě; Nick už byl zahloubaný do jiné knihy. „A je to taky jeden z nejstarších ochranných symbolů na světě, možná i nejstarší. Ani nemluvím o tom, že je nejrozšířenější. Aztékové věřili v to, že v nebi žije obrovský had, který má Zemi chránit až do konce věků. Podobný mýtus měli i Egypťané. Obě kultury si myslely, že pokud ochrana urobora selže, éra člověka skončí.“

„Nicku?“ Počkala jsem, až zvedne hlavu. Na nose měl šmouhu od prachu. „Co takový špatně naladěný blonďák, který potřebuje ostříhat?“

„Jako John? Jo, ten tu někde je.“ Nick na něj zapomněl s máchnutím ruky, zatímco druhou zvedal další knihu. Vytrhla jsem mu ji z ruky. „Takže tohle je to, nad čím tady dole bádáš?“ Přišlo mi, že je tam až moc knížek, zaměřených na Nickovo hobby, ale o geisu žádná.

Všiml si mého výrazu, a pospíšil si s vysvětlením. „Ne, ne! Nebo teda ano, ale ono to s naším výzkumem souvisí.“

„Souvisí?“

„Ano. Vidíš tohle?“ Ukázal na řadu symbolů na přední stránce, vyvedených stříbřenkou a obtáčejících se kolem hadích šupin. „Ephesia grammata,“ oznámil pyšně, jako by se tím snad všechno vysvětlovalo.

„A to má být co?“

„Promiň. Efeská zaklínadla. Přidávají k ochraně zvláštní… šmrnc. Můžeš je vidět na nějakých amuletech v souvislosti se symbolem urobora. Říká se, že je napsal samotný Šalamoun.“ Nalistoval jednu perokresbu zobrazující hada, obkružujícího muže s dlouhým kopím na koni. „To je on, jak útočí na ďábla,“ dodal a ukázal na postavu uprostřed kruhu. „A zase tu jsou ta efeská zaklínadla.“

„Ale co jsou zač?“

Nick na mě chvilku skrz brýle pomrkával jako sova. „Copak jsi o nich nikdy neslyšela?“

„Proč bych se na ně jinak ptala?“

„Já jenom… že jsou tak slavná. Dokonce i mezi normály.“ Zdálo se, že ho úroveň mé neznalosti maličko uráží. Zkřížila jsem paže na prsou a zadívala se na něj. „Údajně byla vyrytá na Artemidině soše v Efesu, který byl centrem jejího kultu v časech starověkého světa,“ vysvětloval. „Byla úzce spjatá s ochrannou magií. Ta slova byla pokládána za nejsilnější voces magicae, jaká kdy existovala.“

„Magická slova,“ překládala jsem. „A co znamenají?“

„To je právě to.“ Nick se na mě pyšně podíval, jako bych konečně řekla něco chytrého. „To nikdo neví.“

„Co tím myslíš, že to nikdo neví? Proč používat nějaká slova, když ani nevíš, co znamenají?“

Nick pokrčil rameny. „Slova jsou mocná a některá silnější než ostatní.“

„Ale ještě nikdo nezjistil, co znamenají?“

„Ale ne, my víme, co znamenají jednotlivá slova,“ začal a znělo to povýšenecky. „To první se třeba překládá zhruba jako ‚ti bez stínu‘ a má to zřejmě nějakou souvislost s bohy. Problém je v tom, že každé to slovo je jenom mnemotechnickou pomůckou, aby si paměť vzpomněla na nějaký řádek textu.“

„A je to jenom jedno slovo, nebo celá věta? Co se stalo se zbytkem?“

„O to tu jde. Kompletní text vytváří kouzlo příliš důležité a příliš silné na to, aby někdo riskoval, že je napíše celé.“ Zašklebil se, až se mu v pihovatém obličeji zablýskly velké bílé zuby. „Až na jeden případ.“

„Nech mě hádat. Kodex obsahuje kouzlo celé.“

„Nejstarší hádanka z celé magie,“ pronesl Nick zasněně. „Tajemství definitivní moci.“

Začínala jsem chápat, proč král Temných ten Kodex tolik chce. „Vypadá to jako něco, čeho by se mohli chtít zmocnit i lidi.“

„Ano, jako vždycky,“ řekl Nick a úsměv mu z tváře zmizel. „Jedna skupina po moci lačnících vůdců, zřejmě z Artemidina kultu, nechtěla riskovat, že by jim kouzlo uniklo. Proto si ho předávali jenom ústně. Když ale chrám v roce 356 před Kristem vyhořel, všichni zemřeli.“

„A od té doby ho nikdy nikdo nenapsal…“

„Nikdo nevěděl, co znamená.“

„No, to bylo pěkně hloupé.“

„Přesně tak. To je ta přehnaná opatrnost. Někdy můžeš víc ztratit tím, že jsi opatrná až moc, než když podstoupíš nutné riziko.“

„Jako třeba, kdybys mi řekl, kde je Pritkin?“ zeptala jsem se zbytečně.

„Ano, já…“

„Tys mě podfoukla!“ Znělo to spíš překvapeně než naštvaně.

„Kde je?“

„Musíš mu dát trochu času. Měl totiž…“

„Měl času stejně jako já a mě ta věc napadla taky. Opravdu s ním musím mluvit, Nicku.“

„Ale já si vážně nemyslím, že –“

Natáhla jsem se přes stůl a udeřila rukou do té jeho drahocenné hromady knih. Mé sebeovládání v poslední době vyžadovalo mnohem víc soustředění, než jsem si mohla dovolit. „Jde o tohle, Nicku. Dnes v noci musím jít na návštěvu ke Konzulce, která se celkem snadno naštve, a už tak ze mě nemá moc velkou radost. Takže vážně musím vědět, jestli se na té slezině náhodou nechce ukázat i jistý naprdnutý pán démonů. A jediný způsob, jak můžu tu informaci získat, je rozhovor s tvým kamarádem.“

„Já ti rozumím, ale musíš vzít v úvahu…“

„A potřebuju to vědět teď hned.“

Zamračil se ještě víc. „Ty se mě snažíš zastrašit? Protože si myslím, že bys měla vědět…“

„Myslela jsem, že váleční mágové složili slib věrnosti Pýthii.“ Ne že by mě uznávali jako legitimní dědičku úřadu nebo že by mi zatím prokázali vůbec jakou loajalitu. Nick to ale zřejmě viděl trochu jinak. Jinak bych se totiž divila, co tam dělá.

„No, technicky vzato, ano, ale –“

„Jsem Pýthie,“ připomněla jsem mu. „A ty jsi válečný mág. Já tě nemusím zastrašovat kvůli informacím, které jsi povinný mi sdělit.“

Nick na mě jenom několikrát zamrkal a potom si promnul oči. Vypadal, jako by ho začínala bolet hlava. „Je v tělocvičně.“

„Kde ty jsi měla být už před půlhodinou,“ ozval se zostra Pritkin za mnou. Poskočila jsem, a zezadu se natáhla něčí ruka, aby mě uklidnila. „Kdybys dodržovala domluvené schůzky, nemusela bys ty informace páčit z mého kolegy.“

Nick sice stál čelem ke dveřím, teď to ale vypadalo, že ho Pritkinovo náhlé zjevení překvapilo stejně jako mě. Hlavou se mi mihla představa, že se tam Pritkin mohl prostě jenom tak zhmotnit stejně jako jeho otec, ale potom jsem ji zavrhla. Byl hmotný, to ano, ale zatraceně lstivý.

„Ona ze mě nic nepáčila,“ řekl Nick uraženě.

Pritkin po něm střelil pohledem. „Samozřejmě že ne.“ Měl na sobě šedé tepláky, které vypadaly, jako by v nich už stihl uběhnout maraton. Dlouze si prohlížel, co na sobě mám já, ale nekomentoval to. „Běž se převléknout a pojď se mnou.“

„Proč?“ zeptala jsem se a žaludek se mi zhoupl. Skoro jsem si toho ani nevšimla – bylo tak brzy ráno a já jsem spala jenom půlku noci.

„Jdeme si zaběhat.“

„Já jenom tak neběhám. Běhám, když za mnou běží někdo jiný se zbraní.“

„To se dá zařídit,“ zamumlal a vytáhl mě ze dveří.

Kapitola 17

Když jsem se převlékla do starých tepláků a otrhaného tílka, dali jsme si šest koleček po podzemních chodbách a pak jsme běhali po schodech nahoru a dolů, dokud jsem nezačala šilhat. Pritkin přísahal, že to byly jenom asi dvě míle, což on pokládá za zahřívání, ale já jsem si byla jistá, že lže. Anebo jsem možná byla v ještě horší kondici, než jsem si myslela. Zastavili jsme se v místnosti, která byla předtím, než ji Pritkin upravil pro výcvikové účely, tělocvičnou pro nácvik teď už zrušeného akrobatického vystoupení. U jedné stěny bylo ještě několik stočených žíněnek, které v porovnání se zbytkem interiéru vypadaly až absurdně. Místnost to byla pěkná, spíš než tělocvičnu připomínala taneční sál; možná byla původně určena pro pořádání menších konferencí, na které nebyla potřeba větší místnost dole. Byly tam silné táflované stěny, zvedající se až k podezděnému stropu, velká zrcadla na třech stranách a vysoká okna z vitrážového skla na čtvrté. Světlo, které do místnosti vpouštěla, se vlnilo jako voda a po dřevěné podlaze rozlévalo mozaiku barev. Nonšalantně jsem se opřela o dveře a snažila se nevypadat, jako že mě ve skutečnosti podpírají, a Pritkin něco hledal ve velkém plátěném pytli. Sledoval mě při tom jedním okem, jako kdyby měl pocit, že se brzy zhroutím. Což bylo úplně nefér, protože se to stalo jenom jednou, a on na mě od té doby neustále kladl větší a větší nároky. Ani nemluvím o tom, že jediný způsob, jak jsem si v tu chvíli mohla trochu odpočinout, bylo, nechat se od někoho nést.

Čekala jsem, že vyloví zase nějakou krutou cvičnou výstroj nebo nějakou další zbraň, o které si myslel, že bych s ní skutečně mohla dokázat zamířit. Ten chlap žil nadějí. Na to, co se z pytle místo toho vynořilo, jsem jenom nejistě zamrkala. „K čemu to je?“

„Když proti nim použiješ to správné kouzlo, můžou se střelné zbraně zaseknout a střílet mimo,“ začal Pritkin stroze, „občas to dělají i bez kouzla. Také nejsou efektivní vůči každému nepříteli. Kouzla zase můžeš odrazit štíty, silnějšími kouzly nebo zneškodněním jejich tvůrce. Žádná z těchto metod není sama o sobě adekvátní, obzvlášť když – jako v tvém případě – se nepřátel objevuje tolik různých druhů.“

Zúžila jsem oči. „Což znamená co?“

Starodávným cvičným mečem si naplocho plácl o nohu. I když měl čepel dřevěnou, stejně vydal hlasitý mlaskavý zvuk. „Což znamená, že máme tohle. Meče a čarodějnictví.“

„Ne, to máš ty. Já nejsem válečný mág.“ Sice bych souhlasila s tím, že jsem se potřebovala dostat do lepší formy a taky se naučit, jak občas zasáhnout to, na co mířím, ale že se stanu čarodějovou učnicí, to jsem určitě nepodepisovala.

„Ne, to nejsi. A proto jsi včera málem zemřela.“

„Hm, to ne. Já jsem málem umřela proto, že tvůj otec zjistil, že není rád, že jsem mluvila se Salehem. Což je něco, o čem bychom si jednoho dne měli promluvit.“

„Věděl jsem, že v tom bytě po něčem jdeš.“

„Ano, díky. Ale o to tu nejde.“

„Co ti řekl?“ dožadoval se Pritkin, čímž vytvořil takový divný a velice nepříjemný pocit déj? vu. Jenom jsem na něj zírala, až zaklel, prudce se otočil a vytáhl si cíp mikiny. Jasné barvy jeho tetování mě trochu uklidnily, ale došlo mi, že může být falešné. „Možná budeme potřebovat nějaké heslo,“ řekla jsem pochybovačně. Pritkin zamumlal jedno, které jsem se rozhodla ignorovat, a hodil mi meč. Okamžitě jsem ho pustila, protože i když byl dřevěný, vážil aspoň polovinu toho co já. S tupým a zvonivým zaduněním dopadl hruškou na podlahu. „To nemůžeš myslet vážně!“

„Je to ten nejmenší, jaký mám. Později ti seženeme něco vhodnějšího. Ale ty ses vyhnula otázce.“

„Ne, nevyhnula. Saleh mi toho moc neřekl. Měl nějak moc starostí kvůli tomu, že ho tvůj otec zabil.“ Napadlo mě, kolikrát ještě musím tohle rodinné spojení nadhodit, než to Pritkinovi dojde. Ne že by mi do toho za normálních okolností něco bylo, ale málem ze sebe nechat vysát život, to normální nebylo. Nebylo to úplně neznámé, ale normální určitě ne.

„Existují určití tvorové, které nemůžeš zabít,“ řekl Pritkin a jako obvykle mě ignoroval. „Včera jsi na jednoho takového narazila. Tvé instinkty byly dobré, ale házení lektvarů konkrétně tomuhle normálně neudělá nic víc, než že ho to naštve.“

„Mně připadal trochu víc než jenom naštvaný.“

„To proto, že se ti nějak podařilo ho zasáhnout snad dvěma tucty kouzel současně, z nichž polovina má na démony leptavé účinky. Pochybuji, že se to podařilo někomu jinému.“ Střelil po mně pohledem. „Rád bych věděl, jak se ti to podařilo.“

„Zastavila jsem čas. Náhodou,“ řekla jsem a jemu se zvedlo obočí. „Agnes mi jednou ukázala, že je to možné, ale neměla čas mě to naučit.“

„Dokázala bys to zopakovat?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Pochybuju. Určitě ne bez toho, že bych věděla, co jsem udělala.“ A ne bez toho, že bych za to pak zaplatila dnem stráveným v posteli.

„Takže jsi měla štěstí,“ řekl Pritkin ponuře. „Příště už bys ho mít nemusela.“

„Co chceš, abych udělala? Začala vyšilovat?“

„Ne, já tě chci naučit, co můžeš udělat, aby ses zbavila jeho nebo jiných démonů, kteří by o tebe projevili zájem!“

„A proč by to dělali?“ zeptala jsem se s náhlou představou, jestli by to vyšilování nakonec nedávalo větší smysl.

„Proč o tebe mají zájem všichni? Přitahuješ problémy jako magnet.“

Zaškaredila jsem se. „To ani nezkoušej. Tohle nebyla ta má obvyklá smůla, která se na mě lepí, a ty to víš. Ten démon byl tvůj otec, ale tys mě před ním ani nevaroval!“

„Tak tě varuji teď. Uříznutí hlavy ho nezabije, ale na krátkou dobu – možná na několik dní – ho zažene zpátky do říše démonů. Cokoli, co způsobí nějaké devastující poškození těla, jehož podobu přijal, udělá totéž, ale jeho štíty dokážou zastavit většinu útoků včetně střelby. A na rozdíl od ostatních démonů na něj nemá vliv přímé sluneční světlo. Svou ochranu ale musí zrušit, když se chce krmit, a tehdy získáš okamžik na…“

Kopla jsem svým mečem proti zdi. „Pritkine!“

„Musíš dávat pozor na to, co ti říkám! Nemůžu být všude, a dokonce i když tam jsem –“ odmlčel se a nadechl se, jako by ho to přiznání bolelo „– existují určitě věci, před kterými tě ochránit nedokážu.“

„To já ani nečekám. Ale čekám, že mi budeš říkat pravdu.“

„Nepřišli jsme si sem povídat.“ Zvedl můj meč a vrazil mi ho zpátky do rukou. On si možná povídat nepřišel, já jsem to ale na pořadu dne měla. Tak jako tak jsem z něj pravdu vypáčit nedokázala. Taky jsem si nemyslela, že by v jeho případě k něčemu bylo, kdybych mu připomínala svůj úřad. Zvedla jsem meč, hrušku jsem držela oběma rukama a přála si mít něco, s čím bych si míň namohla záda. Byla to asi jediná část mého těla, která mě ještě nebolela.

„Takže chceš bojovat, fajn,“ řekla jsem mu. „Ale jestli se ukáže, že mi to jde aspoň napůl, pro změnu mi na mé otázky budeš muset odpovědět.“

Pritkin se ani neobtěžoval odpovědět jinak než útokem. Vyhnula jsem se úderu dřív, než mohl dopadnout s plnou silou, a v uších se mi rozléhal vrtošivý hlas, jehož povědomé komentáře byly skoro uklidňující: Nemáš dost síly, děvče, a ani nikdy mít nebudeš. Nespoléhej na ni! Jestli blokovat nemusíš, tak neblokuj. Tvůj protivník může být silnější než ty, ale nebude ti moct ublížit na místě, kde nebudeš. O sekundu později jsem už Pritkinovi mířila mečem na krční tepnu a přinutila ho ustoupit. Uvědomila jsem si, že se dívám do chladných zelených očí, které mě najednou odhadovaly. Zřejmě musel být ještě o něco napjatější, nepohnul ale jediným svalem. Udržovala jsem si náležitý odstup, což v našem případě – protože jsme měli meče stejně dlouhé – bylo dost blízko na to, abych mohla provést výpad, a zároveň dost daleko, aby mi k útoku stačil jediný velký krok. Zvolna kroužil kolem mě, práci nohou měl vynikající, nikdy je nepřekřížil ani mi nedal jinou příležitost, jak ho vyvést z rovnováhy. S mečem jsem ho nikdy předtím bojovat neviděla, ale vypadalo to, že za sebou taky má pár lekcí.

Kopírovala jsem jeho pohyby a v uších mi zněla mantra guvernantky Eugenie: Rychlost, načasování, rovnováha. Nohy po zemi posouváš, ne že budeš poskakovat jako nějaký vyděšený králík! Šermířka jsem byla natolik mizerná, až jsem začala pochybovat, že bych se někdy zlepšila. Zato jsem znala základní věci o mečích. Eugenie a Rafe se mnou šermovali dost často na to, aby to ve mně zůstalo. Eugenie naše lekce před Tonym obhajovala tvrzením, že je to spíš cvičení než bojový výcvik.

Lhala.

Dávej pozor na změny v rovnováze, na pokles ramene a na nepatrné napětí svalů, které předcházejí útoku. A nejvíc ze všeho nemysli! Nemysli na svého soupeře, na to, kdo to je nebo jak dobře šermuje, ani na to, co si myslíš, že bude. To nevíš. Buď sebevědomá, ale zase ne příliš sebejistá. Zůstaň otevřená, flexibilní a připravená jednat nebo reagovat. Pritkinův meč se najednou mihl dolů, ale potom zničehonic změnil směr a on se postavil do dokonale vyváženého výpadu. Jeho zrcadlový odraz provedl stejný výpad na každé zdi s ním – ale doprázdna, protože tahle finta byla Rafeova oblíbená. Skoro okamžitě se vzpamatoval a z jednoho postoje se přesunul do jiného a to tak rychle, že jsem se nestihla dostat za něj. Musíš zasáhnout člověka, ne meč! Meč není ten, kdo tě chce zabít. A pamatuj si, že vyšší protivníci sice mají delší dosah, ale často mívají odkryté nohy. Cílem nejsou jenom trupy a hlavy, holka! Spodním obloukem jsem provedla rozmach jako holí a zaznamenala letmý kontakt s Pritkinovým levým lýtkem, když se pokoušel odtančit z dosahu. Pochybovala jsem o tom, že bude mít třeba i jenom modřinu, ale se skutečným mečem by mu i tekla krev.

Eugenie by mu takto dokázala useknout nohu, já jsem ale její zručnost neměla. A ať bych se snažila sebevíc, ani nikdy mít nebudu. Ale na rozdíl od Rafea mě nikdy nekritizovala zbytečně. I my jsme šermovaly dřevěnými meči, proto jsem věděla, že i s nimi to po zásahu pořádně bolí. Eugenie nemívala výčitky kvůli tomu, že mě občas naplocho plácla po holeních nebo po zadku, když jsem ze sebe nevydávala jenom to nejlepší. Za ty roky jsem kromě spousty modřin nahromadila i jakési základní schopnosti, které mě zřejmě úplně neopustily.

Nezapomeň dýchat. My možná nemusíme, ale ty ano, tak si na to zvykni. Výpad dělej při výdechu, dodává mu to sílu. Což byla vynikající rada, jenomže ono šlo o to, aby se mi podařilo nějakou ránu vůbec zasadit, protože to najednou bylo mnohem složitější. Výpad, ústup, máchnout, bodnout – zatímco se Pritkin rozehříval, já jsem se pohybovala na autopilota. Potom se zřejmě rozhodl, že čas her skončil. A to jsem si ani neuvědomovala, že jsme si zatím jenom hráli.

Během jediné minuty se mi pálení v unavených svalech propracovalo pažemi a rameny až k páteři a po ní dolů. Do očí mi stékal pot, až jsem viděla zrnitě a uvnitř hlavy se začala rodit vyčerpávající bolest. Jenomže Pritkinovy nohy v teniskách nevydávaly na naleštěné dřevěné podlaze skoro žádné zvuky, jeho tělo pak přestalo oznamovat, jaké pohyby udělá. Zatímco on se v zrcadlech odrážel jako skoro živé prodloužení své zbraně, jak meč v jeho sevření skoro neznatelně přecházel ve svaly a pot a kůži, já jsem se musela hodně soustředit už jenom na to, abych dál šermovala a nezakopla o vlastní nohy. Nic takového jako férový souboj neexistuje! Použij všechno, co máš: házej mu písek do očí, kopej do hlíny, bodni pod pás. Nezapomeň, že tvým cílem je přežít, ne dostat cenu za galantnost. Přinejmenším tahle lekce byla něčím, co se mi nemuselo připomínat. Ignorovala jsem čepel, která proti mně vyrazila, soustředila jsem se na místo za Pritkinem a přemístila se. O sekundu později jsem mu už špičku meče zatlačila do kříže.

Zaváhala jsem, protože jsem se bláhově domnívala, že tím to končí, ale Pritkin měl jiný nápad. Prudce se otočil, jeho zbraň se srazila s mou a vyrazila mi ji z ruky, a než jsem stihla zamrkat, už jsem měla špičku meče pod bradou. „Zrovna jsem si říkal, jak dlouho to potrvá, než si vzpomeneš, že to dokážeš.“

Přemístila jsem se ještě předtím, než mu výraz pobavené nadřazenosti z tváře zmizel úplně, a zvedla jsem meč z místa pod okny, kde se zastavil. Obrátila jsem se a viděla, že přeběhl místnost tak rychle, že už je skoro u mě, a přemístila jsem se dřív, než na mě stačil položit ruku. Vyzkoušela jsem něco trochu legračního v naději, že ušetřím těch pár sekund, které bych potřebovala na obrátku, a skončila jsem tváří k němu.

Mé střední uši tu náhlou změnu směru špatně nesly, a ta chvilka závratě mě stála víc času, než kdybych se otáčela. Taky jsem do něj kvůli tomu vrazila právě ve chvíli, kdy se začal otáčet, zakopli jsme a spadli spolu na zem, přičemž jsme se snažili dostat meče zpod sebe dřív, než na ně spadneme. Chtěla jsem ho přitisknout k zemi, ale on nás překulil a s jasnýma očima a zarudlou tváří se na mě shora šklebil.

„Tak to bylo potřetí, prakticky zády k sobě. Jaký že je ten tvůj rekord? Čtyřikrát?“

Přemístila jsem se zpod něj, a když jsem znovu sahala po meči, slyšela jsem, jak s tlumeným žuchnutím dopadl na podlahu. Nebo to byl možná jeho meč: měla jsem vlasy v očích, kromě nich taky spoustu potu, a neviděla jsem jasně. „Ono se to různí,“ lapala jsem po dechu a špičkou jsem mu probodla mikinu nad srdcem. „Podle motivace.“

Pritkin mě nohou zasáhl pod kolenem zezadu a já jsem se zapotácela a skoro jsem mečem předtím, než bych ho probodla, ani nedokázala pohnout. Než jsem se stačila vzpamatovat, vrazilo do mě tvrdé tělo, které mě zase přimáčklo k zemi a do ucha mi zašeptal teplý dech. „Ty to nevíš jistě?“

„Zatím jsem neměla důvod to zjišťovat,“ odpověděla jsem vztekle a snažila se ho ze sebe shodit. Samozřejmě že to nevyšlo.

„Je to dobrý trik,“ podotkl Pritkin, ale vstát mi nedovolil, „ale jestli je jediný v tvém arzenálu, má trochu omezené použití. Musíme ještě zapracovat na…“

Naposledy jsem se zkusila zvednout, ale když to nešlo ani tentokrát, znovu jsem se přemístila. Tentokrát to bylo viditelně těžší a závrať po přistání byla taky mnohem silnější. Sice jsem si to namířila na druhý konec místnosti, ale než jsem se vzpamatovala, Pritkin už tam skoro byl. „Už dost!“ křičel. „Když se ti z toho dělá špatně, není to –“

„Ty prostě nerad prohráváš,“ funěla jsem a snažila se popadnout dech. První přemístění bylo jako vyběhnout několik schodů; tohle jsem vnímala spíš jako několik pater.

„Ani jsem si nevšiml, že bych prohrával,“ opáčil a seznámil meč s mými žebry. Jenomže mě nebral vážně a nesledoval mou řeč těla, protože zřejmě čekal, že se přemístím ještě jednou. Tak jsem to neudělala.

Jedním úkrokem a přetočením jsem se dostala do vnitřní zóny jeho dosahu, hruškou jílce jsem ho zasáhla do brady a nohu jsem mu zahákla kolem kotníku. Zatáhla jsem a znovu jsme leželi na zemi, jenom jsem teď byla nahoře já a tiskla jsem mu dřevěnou čepel ke krku. Vyrazil přidušený výkřik překvapení, nebo možná na protest proti tomu, že jsem tlačila trochu moc. Nebylo to dost na to, abych prorazila kůži, ale zanechalo to značku, červenou a syrově vyhlížející. Odkulila jsem se, protože mé srdce hrozilo, že vyskočí z hrudi, a nohy jsem měla jako gumové. S nadouvající se hrudí jsem se opřela o zrcadlo. Velice ráda bych se mu škodolibě posmívala, protože takovou příležitost už asi nikdy mít nebudu, ale neměla jsem na to dost vzduchu. „Vyhrála jsem. Takže mluv.“

„A co bys ráda slyšela?“ zeptal se a posadil se vedle mě. Mluvil vyrovnaným hlasem – ten parchant se ani nezadýchal – ale špičkou meče přejížděl po podlaze dost tvrdě na to, aby poškrábal dřevo. „Že ta stvůra přinutila mou matku být mu po vůli, i když věděl, že zemře při porodu stejně jako stovky ostatních žen, které napadl? Že to nepatrné množství krve Pohádkových, které v sobě měla, jí dodá jenom tolik síly, aby přežila do porodu jejich dítěte? Že já existuji jenom kvůli jeho perverzní zvědavosti na to, jestli je taková věc vůbec možná?“

Zamrkala jsem. V duchu jsem měla připravený seznam důvodů, až ho budu přemlouvat, aby mi něco řekl, a to celé teď zbytečně. Absolutně jsem nečekala, že mi to prostě všechno řekne bez rozpaků a bez cukání. To byl právě ten problém s jedním každým rozhovorem, který jsem kdy s Pritkinem vedla.

Byla jsem zvyklá na to, jak se upíři dohadují prostřednictvím složitých a rafinovaných konverzací, v tanečcích lží a skrytých pravd, které jsou spíše tiché než hlasité. Tenhle tanec i jeho kroky jsem znala. V jeho případě se ale žádné rafinované diskuze, skryté výhrůžky nebo diskrétní ujednání nekonaly, on prostě rovnou konstatoval skutečnosti, které mě vždycky zmátly. Pořád jsem pátrala po nějakém skrytém významu, i když tam žádný nebyl. Nebo jsem alespoň doufala, že není.

„A teď už začínám chápat, proč nenávidíš démony,“ řekla jsem nakonec.

„Nenávidím démony proto, že existují jenom a výhradně proto, aby sužovali lidstvo! Nemají nic, čím by to mohli kompenzovat – jsou to přinejlepším škůdci a přinejhorším pohromy – a všichni by měli být pochytáni a zničeni, všichni do jednoho!“

„Chceš říct, že v celé té rase není ani jeden dobrý…“

„Ne.“

Věděla jsem, jaké to je, vyrůstat s pocitem, že vám v životě chybí něco důležitého, že nemáte důvod truchlit po lidech, které jste ani neznali, ale jejich absenci stejně vnímáte jako bolest, která nikdy neustává. Pritkin rozhodně měl důvod nenávidět Rosiera a možná i všechny démony jako celek, podle mě by ale taková genocida mohla věcem spíš uškodit. „A to je znáš všechny?“ zeptala jsem se a snažila se pod tím spalujícím zeleným pohledem neucuknout.

„Tys vyrůstala s upíry,“ řekl Pritkin divoce. „Zkusila bys uhodnout, kde jsem svá formativní léta strávil já?“

Trochu pozdě jsem si vzpomněla na to, že Casanova říkal něco o tom, že Pritkina vyhodili z pekla. Tehdy jsem si myslela, že přehání. Anebo ne, pomyslela jsem si, když Pritkin vyskočil a začal přecházet sem a tam s obličejem červenějším, než když jsme skončili trénink.

„Ty jsi vyrůstala mezi těma stvůrama, ale stejně je bráníš! To jsem nikdy nepochopil, jak se může jakýkoli člověk spojit se stejnou bytostí, která mu užírá život!“

„Ale to si zase pleteš démony a upíry.“ Tento problém měl celou dobu, a to, že jsme teď bydleli u Casanovy, jediného upíra, posedlého inkubem, věcem zřejmě moc nepomohlo.

„Vážně?“ Celým tělem vyjadřoval napětí a ústa se mu zkroutila do obvyklé linie s pokleslými koutky. „Jsou to sebestřední a morálně deprivovaní predátoři, kteří se přiživí na kterémkoli člověku, který je dost hloupý a dá jim příležitost. Já v tom tedy žádný velký rozdíl nevidím!“

Začínala jsem chápat, proč Pritkin mezi velké příznivce upírů nepatří. To, jak oni a inkubové získávají potravu, se mu mohlo zdát trochu nepříjemné. Upíři si berou krev, kdežto inkuby živí přímo životní síla, která pramení z emocí. Pro někoho s jeho výchovou to nemusel být velký rozdíl.

„Tak jednoduché to není.“ Vydrápala jsem se na nohy a snažila se nedávat najevo bolest, kterou jsem cítila podél páteře. Buďto jsem se moc rychle otáčela nebo jsem špatně došlápla, a když jsem přetáčela hlavu doleva a doprava, nepomáhalo to. Pritkin si toho všiml, ale masáž krku mi nenabídl. Nějak jsem ji ani nečekala.

„Někteří upíři, jako třeba Tony, jsou stvůry,“ souhlasila jsem, „ale mám silné podezření, že takový byl už před přeměnou. Typický upír neexistuje o nic víc než typický člověk.“

Přistoupil ke mně blíž a ve tváři se mu zračila bolest i zlost. „Ale typický démon existuje! Rosier není jiný než ten tvůj kamarád dole nebo než kterýkoli jiný. Rozdíl je jenom ve velikosti moci, kterou má, a v míře bolesti, jakou dokáže způsobit.“

„Můj otec možná stvůra nebyl, ale pro jednu pracoval,“ připomněla jsem mu tiše. Pritkin nebyl jediný, kdo se musel vyrovnávat s několika nešťastnými skutečnostmi ze své minulosti. „Já jsem se s tím musela vyrovnat, musela jsem přijmout, že to, že mě odmítl vydat Tonymu, neznamená, že odmítal dělat jiné věci –“

„Tvůj otec byl člověk,“ zasyčel Pritkin a náhlý výbuch jeho vzteku mě zasáhl jako facka a přinutil mě o krok ustoupit.

„To ty jsi taky!“

Zasmál se tím svým krátkým a neveselým smíchem, a já jsem si uvědomila, že jsem ho vlastně nikdy neslyšela smát se doopravdy. Občas se usmíval suchým pobavením, ale to bylo asi tak všechno. A i to se většinou usmíval jenom svaly kolem očí. Chtěla bych ho někdy vidět zasmát se upřímně, jenom jedinkrát. Ale nějak jsem si nemyslela, že by ten den nastal zrovna dnes.

Najednou se pohnul tak, že jsme se k sobě tiskli nohama, boky a rameny, ale já jsem mu odmítala znovu ustoupit.

„Já? Nezamyslela ses někdy nad tím, proč ten tvůj geis reaguje na mě o tolik silněji než na kohokoli jiného, proč mě vnímá jako mnohem větší hrozbu?“

„Ale v poslední době mi to tak nepřipadá.“ Husí kůže na mých rukou to celkem jasně dokazovala.

„Protože tu byl on! Chtěl mi dát lekci, chtěl mi znovu demonstrovat, že nejsem lepší než on.“

„Počkej! Rosier dokáže geis zablokovat?“

„Je to pán všech démonů. Nad takovou bytostí nemá lidská magie žádnou moc.“

„Mohl by ho sejmout?“

Pritkin mě chytil za paže a zabořil mi prsty do masa tak, až získaly bledou, odkrvenou svatozář. „Ty tu stvůru vyhledávat nebudeš!“

„Já obvykle lidi, kteří mě chtějí zabít, nevyhledávám!“ Dost z nich si mě dokáže najít samo. „Ale co kdyby to, co umí on, mohl napodobit někdo jiný, třeba nějaký inkubus?“

„Ne. Nikdo jiný tak mocný není.“ Najednou zase mluvil chladným tónem, ale při mém pohledu uhnul očima.

„Pritkine, jestli existuje i jenom naděje, že bys s tím geisem dokázal něco udělat, chci to vědět.“ Než se vydám do MAGIC a udělám něco opravdu, ale opravdu hloupého.

„A co myslíš, že dělám?“

„Vím, že hledáš nějaké řešení v lidské magii a že ho hledáš pilně. Ale když tolik nenávidíš démony, nejsem si jistá, jestli jsi neuvažoval o jiné alternativě.“

„Žádná alternativa není,“ prohlásil stroze. „Geis by nezrušil ani Rosier, a ten by ani nemusel. Jeho moc ho dokáže překonat na dost dlouhou dobu, aby se mohl nasytit, aby z tebe odsál život a veškerou moc tvého úřadu – a to by pro něj byl opravdu lahodný pokrm!“

„Tak tohle je to, co chce? Moc mého úřadu?“

Pritkin neodpověděl; pochybuji, že mě vůbec slyšel. Chytil mě za jeden pramen vlasů a silně za něj zatahal. „Vidíš, jak silné a odolné jsou? Víš, jak někdo vypadá potom, když ho inkubus úplně vysaje? Vlasy jsou křehké jako sláma, kůže tenká a stará, mládí je pryč, všechno je…“ Prudce se ode mě odvrátil. „Mám dlouhý seznam důvodů proč tu stvůru nenávidět,“ řekl po chvilce a každé slovo znělo kousavě. „Především mě neupozornil na to, co jsem zač já, neudělal si ani jedinou minutu na to, aby mi pomohl nestát se tím, čím byl on.“

„Ale ty nejsi žádný démon, Pritkine!“

„To řekni mé oběti.“

„Tomu nerozumím.“

Zase se ke mně prudce otočil čelem, a když jsem viděla jeho výraz, ucukla jsem. „Tak ti to musím vysvětlit. Když jsem se vrátil z pobytu v pekle, rozhodl jsem se zařídit si normální život. Seznámil jsem se s jednou dívkou. Po nějaké době jsme se vzali. A o svatební noci jsem z ní vysál život stejně, jako to ta věc skoro udělala tobě.“

Zamrkala jsem. Došlo mi, že jsem měla vědět, kdo je ta dívka na fotografii a proč si ji Pritkin nechal. Měla jsem to vědět: nebylo to ze sentimentu, on ji používal k sebemrskačství. Mohla jsem mu připomenout, že to nebyla jeho vina, že on se na své schopnosti nikoho ptát nemusel, aby se nechal varovat před nebezpečím. Mohla jsem mu říct, že kdybych na jejím místě byla já, nechtěla bych, aby se kvůli mé smrti trápil víc než sto let. Věděla jsem, co by odpověděl. Pohled, který ke mně vysílal už teď, by dokázal roztavit sklo.

„Byla to nehoda,“ řekla jsem nakonec. „Tys nevěděl…“

„Jsem si naprosto jistý, že to pro ni znamenalo velkou útěchu, když tam ležela a naposledy lapala po dechu,“ řekl znovu kousavě. Nikdy jsem ho neslyšela mluvit tak úsečně. „Zrazená tím, kdo ji měl chránit, tím, komu nejvíc věřila. Když mě nakonec viděla jako toho, kým skutečně jsem, a když ji to vyděsilo – což měla být celou tu dobu. Což bys měla být i ty, kdybys měla alespoň trochu rozumu.“

„Pritkine!“

Couvala jsem před ním do doby, než jsem narazila zády do zdi a dál už jsem nikam jít nemohla. Vzduch kolem něj praskal tak neklidně, že mi pohled na něj nebyl příjemný. „Ale tebe v takovém prostředí vychovali, že? Tobě nevadí, když se ty zrůdy z tebe krmí. Sama ses přesvědčila, že jsou stejní jako ty, že to jsou lidé, jenom s nějakou nemocí. Chtěla bys vědět, co si ti tví upíři o tobě myslí?“

Vyrůstala jsem mezi stvořeními, která by mě dokázala zabít stejně snadno, jako kdyby chtěli zamáčknout štěnici. Vím, jak na mě nahlíželi i jak se dívali na všechny lidi. Jenomže to, že něco zabít můžete, přece neznamená, že to uděláte. Ne, pokud to něco má mnohem větší hodnotu zaživa. Tak tohle bylo to provazochodecké lano, po kterém jsem tak dlouho chodila, aniž bych věděla, že vůbec nějaké existuje. „Tohle už vím…“

Oči mu úplně zezelenaly a ztratily výraz, jako když zabíjel lidi tak hloupé, že neutekli, když k tomu měli příležitost.

„To si nemyslím. Klidně si věř tomu, že jim na tobě záleží, věř, že tě milují, věř si, čemu chceš, čemukoli, co ti usnadní nevidět pravdu. Musíš ale pochopit tohle: Pro ně znamenáš jídlo. Nic víc. Kdykoli na to zapomeneš, staneš se zranitelnou. A když ze sebe samé budeš dělat cíl dost často, zničí tě. Ne proto, že by tě nenáviděli, ale proto, že je to jejich přirozenost. A na tom se nikdy nic nezmění.“

Ani jsem se mu nesnažila znovu říkat, že tohle všechno vím už dávno. Protože už stejně nemluvil o upírech, a oba jsme to věděli. A protože už stejně vypadal, jako by právě prohrál rvačku sám se sebou. V krku mu tepal rychlý pulz a zdálo se, že mu hoří tváře, ale oči měl potemnělé. „Neříkej mi, kdo jsem. Jenom se uč, jak máš samu sebe bránit. Před nimi nebo přede mnou!“

Teprve když odešel, jsem si uvědomila, že pořád nevím, proč mě Rosier chce zabít.

Kapitola 18

„To tě nemůžu nechat samotnou ani na pět minut?“ zasyčel Billy. Bez ohledu na to, kolikrát už jsem si s někým vyměnila tělo – ne že bych to zase dělala nějak často – jsem vždycky zažívala takový divný pocit, když jsem slyšela svůj hlas říkat slova, která nevymyslel můj mozek. Někdy si na to možná zvyknu, ale pochybuji o tom.

Vyhlédla jsem ze zatmaveného okna a viděla to, co jsem čekala: snědého a zádumčivého týpka v až příliš křiklavém obleku, s černými vlasy a se slabým předkusem. Nebyl to sice ten nejhezčí obličej v okolí, ale zase nepřitahoval příliš pozornosti. Musím si zapamatovat, že mám poděkovat Alphonsovi za to, že k tomu toho chlapa přinutil.

Posednutí totiž upíry děsí, hlavně proto, že to má být něco nemožného. Dokonce i ti nejslabší upíři dokážou nezvaného hosta vystrnadit jen s malou námahou, a ti silnější mají dost silné štíty na to, aby se v nich v první řadě nikdo ani zabydlet nemohl. Marcello ale raději přibral na palubu stopaře, než aby trpěl hněvem svého pána. Zatím se choval dobře, byl zticha a nesnažil se kontrolu získat zpět. Napadlo mě, jak dlouho to asi vydrží. Neony osvětlené ulice za okny limuzíny splývaly v chaotických skvrnách, ve třpytivém světle barev a hluku. Billy a já jsme mířili ven z města, na schůzku se Senátem. Vytratila jsem se a Pritkinovi jsem nic neřekla. Hlavně proto, že si s Konzulkou zrovna nepadli do oka už při prvním setkání, a co se týče špatného dojmu, v tom jsem žádnou pomoc nepotřebovala. Bylo to ale taky proto, že jsem měla v úmyslu hned, až se budu moci dotknout Mircei, zmizet pro Kodex a celou tuhle věc dokončit. A ještě pořád jsem nebyla přesvědčená o tom, že Pritkinovi nějak záleží na tom, aby ušetřil život upíra – hlavně ne teď.

Stejně jsem se ale cítila divně, když jsem ho s sebou neměla: jako bych cítila prázdné pouzdro tam, kde měla být pistole. Ani jsem si neuvědomovala, jak jsem si na jeho konkrétní druh šílenství zvykla. Bylo to hodně zlé: to, o co jsme se ten večer pokoušeli, patřilo přesně do jeho repertoáru.

Takže tu bylo asi tisíc věcí, ze kterých jsem měla strach, ale mnohem míň pomoci, než jsem plánovala. Přesto ale Billy nejenže neustále remcal, ale ani se nezdálo, že by kdy zpomalil. „Byl jsi mimo mě skoro celý den,“ zdůraznila jsem.

„Odpusť mi, že jsem se vyčerpal, když jsem ti zachraňoval život!“ odsekl. „Ani nemluvím o tom, že jsi měla spát! A ne tu pobíhat s gangsterama a plánovat útok na Senát!“

„My nejdeme útočit na Senát,“ řekla jsem mu trpělivě asi tak pošesté.

„Jdeme dovnitř, popadneme Mirceu a jdeme ven. Nic velkého.“ Každopádně to bylo to, čemu jsem chtěla sama věřit.

„To jo. A proto jsi moc vyděšená na to, abys zůstala ve vlastním těle.“ Billy se odmlčel a ošíval se.

„Co je?“

„Moje prsa do těch šatů nesednou. A ne, nemůžu ani uvěřit tomu, že jsem to právě řekl.“

„Tohle nedělej,“ plácla jsem ho po rukou, abych je odehnala od té části mého těla, kterou nemusel poznávat líp. „Máš vypadat důstojně.“

„V těchhle botách? Budu mít kliku, když ti v nich nezlámu vaz.“

„Ženy tak chodí celý život. Ty to máš na jeden večer. Tak přestaň fňukat.“

„Fňukat? Ty tam opravdu chceš jít, Cass? Protože my tam jít můžeme. Můžeme tam tak jít.“

„Beru to zpátky,“ řekla mi Sal. Se zbytkem Alphonsových hochů sledovali náš rozhovor s lehce zaujatými výrazy – což u upírů znamenalo, že jsou naprosto fascinovaní. Její přítel jel s Casanovou v jiné limuzíně, zřejmě proto, aby každému, kdo slyšel o jejich rvačce, demonstroval rodinnou solidaritu. „Jestli musíš tímhle procházet každý den, tak si asi fňukat zasloužíš.“

„Já nefňukám,“ odsekla jsem.

„Teda, díky za tu vsuvku, Bonnie. Neostýchej se do soukromého rozhovoru skákat, kdykoli se ti zachce,“ dodal Billy. Hned když se s nimi setkal, začal Sal a Alphonsovi říkat Bonnie a Clyde, a nezdálo se, že by toho chtěl nechat. Ale proto, že se momentálně nacházel v mém těle, jsem si opravdu přála, aby sklapl, aby si Sal přestala hrát s tou pistolí. Billy si s mou anatomií ještě chvilku pohrával, ale podařilo se mu jenom jedno ňadro vystrčit trochu výš než to druhé. Smutně si je prohlížel a hlavu měl mírně nakloněnou na jednu stranu. „Víš, smrt je mnohem divnější, než jsem si myslel.“

Vyhlédla jsem oknem na západ slunce, který poušť zabarvoval sytě krvavě červenou barvou. Právě jsme vyjeli z Vegas, takže jsme zatím MAGIC neměli ani na dohled. Cítila jsem ale, jak s každou ujetou mílí sílí Mirceův vliv na mě, jako by mě nějaký magnet přitahoval pořád blíž. „Život je taky docela podivný,“ řekla jsem.

Zvenčí MAGIC vypadá jako skupina neurčitých štukových budov uprostřed moře nepříliš zajímavých kaňonů. Nedá se nijak odlišit od ostatních rančů – až na to, jak je izolovaný, a na skutečnost, že nikde v okolí neuvidíte žádné koně nebo výletníky. Jeho vzhled ale ani zdaleka neodpovídá jeho ochraně. Oblast 51 má menší zabezpečení; samozřejmě taky má mnohem míň co skrývat. Dorazili jsme, zrovna když to tam začalo ožívat. Ne že by to bylo patrné zvenčí, kde se nachází většinou jenom ubytovny lidského personálu, ale já jsem díky Marcellovým smyslům dokázala vycítit aktivity, odehrávající se pod zemí. Bzukot magických ochranných znamení, čiré studny plné energie, která představovala upíry, naprosto odlišné magické podpisy, indikující přítomnost mágů a dalších, plus takové ne tak povědomé vjemy, které mohly patřit dlakům nebo občasným Světlým. Takhle nějak nejspíš vypadají přístroje na měření seizmické aktivity těsně před zemětřesením: příliš velká aktivita na příliš malém prostoru, která čeká jenom na explozi. Snažila jsem se nemyslet na to, jak velká ta podobnost může být.

Následovala jsem ostatní dovnitř a snažila se připomínat si, že nemám mezi dveřmi shýbat hlavu. Nízké stropy mé nové výšce vyhovovaly, ale i tak mi připadaly příliš blízko a příliš tvrdé. Billy byl v mém těle eskortován do předpokoje hlavního senátního sálu i se Sal a Alphonsem, aby si po cestě odpočinuli a vyčkali na Konzulčino rozhodnutí. S přihlédnutím k tomu, jak moc mě měla ráda, jsem si říkala, že tam asi na chvilku ztvrdnou. Ostatní příslušníci rodiny byli odvedeni rovnou do komnat lorda Mircei, kde se měli zabavit, dokud si ti důležitější nevyřídí své záležitosti.

Když jsem předtím při jedné a jediné příležitosti využila jejich pohostinnosti, upíři mě ubytovali nahoře s ostatními lidmi. Když jsem se tak rozhlížela kolem sebe, chápala jsem proč. Mirceovo apartmá bylo až příliš impozantní, jako nějaký podzemní renesanční palác se spoustou vykládaných mramorových podlah, bohatých gobelínů a křišťálových lustrů, odrážejících se v příliš mnoha zrcadlech. Z foyeru se oddělovaly tři různé chodby a do knihovny, kde se procházelo občerstvení, nás uvedl opravdový starodávný komorník. Ten prostý pokoj, ve kterém jsem bydlela předtím, byl mnohem přívětivější a mnohem víc odpovídal Mirceovi než tahle opulentní nijakost.

Po několika minutách odhánění rádoby dárců jsem si začala proplétat cestu davem. Skoro jsem se dostala do haly, ale pak jsem se na místě zastavila. Mezi dveřmi totiž stál upír s velkýma hnědýma očima, neuspořádanými hnědými kudrlinami a s bodrým výrazem ve tváři s vousem ve tvaru kozí bradky. Pokud byste ignorovali to všechno, související s chladnokrevným vrahem, řekli byste, že je šaramantní. Cítila jsem, jak v Marcellovi začíná při pohledu na hlavního Konzulčina špiona narůstat napětí. Opravdu jsem mu to nemohla mít za zlé – sama jsem na tom nebyla líp. Ani jsem nevěděla, proč nebo s čím sem Marlowe přišel pomáhat, zvlášť když měla za chvíli začít tak důležitá schůzka, ale nejspíš to nebylo dobré znamení. Míval ve zvyku vyskytovat se tam, kde probíhala akce, jenomže neexistoval způsob, jak by se mohl dozvědět, že by se tady mohlo odehrát něco zajímavého.

„Ty nemáš hlad?“ zeptal se přívětivě.

„Jedl jsem, než jsme odjeli,“ řekla jsem Marcellovým hlubokým hlasem. Byla jsem ráda, že mé vypůjčené srdce nemusí tlouct, protože jsem ho najednou měla v krku. „Napadlo mě, že navštívím pána.“

„Lord Mircea je indisponován.“

„Tak to budu rychlý.“

Připojil se k nám Casanova, taková elegantní postava v ladících modrobílých barvách a s křiklavou potištěnou vázankou. Vypadal, jako by se chystal na nějakou snobskou párty na soukromé jachtě, a podařilo se mu Marlowův tmavý oděv z alžbětinské éry zastínit tak, že vypadal jako něco ze špatné inscenace.

„Já bych za ním rád zašel také,“ poznamenal, „abych mu poděkoval za svou novou pozici.“

„Myslel jsem, že se jedná jenom o prozatímní jmenování.“

Casanova se maličko pousmál. „Právě proto bych s ním chtěl mluvit.“

Nenápadně se k nám vydalo několik dalších upírů, jako kdyby přemýšleli o tom, že se přidají k rozhovoru. Většina z nich neměla příležitost vidět Mirceu nějak častěji, a když Tony zmizel, zřejmě si chtěli odbýt trochu patolízalství. A svést všechno na tlusťocha předtím, než velkého šéfa začnou napadat otázky, dodal Marcello uvnitř mé hlavy.

Nech toho, pomyslela jsem si.

„To je od vás velice šlechetné,“ pronesl Marlowe srdečně. „Ale v poslední době na tom není nejlépe. Většina lidí si od něj udržuje poněkud… bezpečnější vzdálenost.“ Nově příchozí se rozprchli tak rychle, že jsem je ani neviděla odcházet.

„Takže jenom vy dva?“ Pořád to bylo velmi přátelské. Cítila jsem, jak mi ze všech pórů vypůjčeného těla prýští studený pot.

„My mu popřejeme všechno nejlepší za ostatní,“ řekl Casanova, kterého nic nevyvedlo z konceptu. Marlowe se na mě podíval. Sice jsem nic neřekla, ale ani jsem neodcházela.

Pokrčil rameny. „Když na tom trváte…“

Následovali jsme ho dlouhou chodbou do velkého obývacího pokoje kombinovaného s ložnicí. Už podle díry o velikosti pěsti ve dveřích jsem poznala, že je Mirceův. Od mé poslední návštěvy se tedy věci nijak nezlepšily.

Na rozdíl od tlumených odstínů, které převládaly v místnostech přístupných veřejnosti, byla tato zaplavena barvami; při předchozí návštěvě jsem si toho nevšimla, protože byla zhasnutá světla. Nesvítila ani teď, ale Marcellův zrak je mnohem lepší než můj, a tak snadno rozeznával zářivé tyrkysové, červené a zelené barvy tradičního rumunského lidového umění ve výklencích a malbách na velké vyřezávané šatní skříni. Ta díla měla vedle bohatého, ale nevýrazného hnědého a krémového dekoru působit okázale a lacině, ale nebylo to tak. První věcí, které jsem si kromě pestrobarevného umění všimla, byla postel. Zlomený sloupek se pořád nakláněl doleva a ložní prádlo bylo stále zmuchlané, ale nikdo tam neležel. Rychlým pohledem jsem se přesvědčila, že se Mircea neskrývá ani v žádném z temných koutů místnosti. Někdo jiný ale ano.

„Tami!“ vyhrkla jsem, než jsem se dokázala ovládnout. Tami se zatvářila zmateně, Casanova se na mě podíval s výrazem: Už nikdy tě nikam nevezmu a Marlowe se pousmál.

„Díky. Pořád jsem nevěděl, který z vás dvou to je,“ sdělil mi příjemným hlasem. Na to, abych mu věnovala nějakou pozornost, jsem měla plné oči Tami. Vypadala starší, než jakou jsem si ji pamatovala – o dost starší, než by měla být po sedmi letech – a byla příliš hubená. Ještě větší starost mi dělalo její oblečení – zmuchlaný žlutohnědý kostýmek s roztrhanými punčochami – které by mě hned upozornilo, že něco není v pořádku, kdybych si už podle výrazu obličeje nevšimla, že je s nervy na dně.

Tami si vždycky dávala záležet na tom, jak vypadá; nikdy se neoblékala okázale, ale vždycky hezky a čistě. To, že na sobě pořád měla stejné oblečení, ve kterém ji unesli, mi dělalo velké starosti. Ale zase byla naživu.

Casanova se ke mně přikradl, protože nejspíš chtěl být nablízku, abych nás mohla odčasovat. Takový jsme totiž měli plán pro případ, že by se něco zvrtlo. Což by teď bohužel nevyšlo.

„Nesnaž se,“ řekla jsem, abych ho přinutila přestat mě dloubat do žeber. „Je to nulka.“

„Cože?“ Casanova se zamračil na Tami a ta se zase zamračila na něj; zmatek v její tváři vystřídal výraz strachu.

„To je v pořádku,“ řekla jsem jí rychle a doufala jsem, že nelžu. Nevypadalo to, že by ji to nějak zvlášť uklidnilo – asi proto, že netušila, kdo sakra jsem.

„V jakém významu toho slova je tohle v pořádku?“ dotazoval se Casanova.

Střelila jsem po něm pohledem, ale v podstatě měl pravdu. Vzhledem k tomu, že má moc reaguje na mého ducha, a ne na tělo, zdálo se mi docela jednoduché se sem k Mirceovi vplížit v přestrojení a odčasovat ho odsud. I kdyby tu totiž Senát nastražil nulovou bombu, aby mi v tom zabránil, Marcello by ji nespustil. Měla jsem si ale pamatovat: když se to týká Senátu, nemůže být nikdy nic jednoduché.

„Plán to byl dobrý,“ řekl Marlowe, skoro jako by mi četl myšlenky. Snažil se tvářit účastně, ale pořád se mu vracel ten úšklebek.

„Až na tu část, kdy to celé totálně selhalo?“ nadhodil Casanova.

„Jak jste dostali Tami?“ zeptala jsem se Marlowa.

„Doslechli jsme se, že mágové mají v zadržovací cele nějakou nulku, tak jsme požádali, aby nám ji na čas půjčili,“ vyprávěl ochotně. „Mysleli jsme, že to bude levnější než při každé tvé návštěvě použít jednu bombu.“

No to mě poser, na to jsem měla myslet. Posadit k Mirceově posteli nulku bylo perfektní řešení. Na rozdíl od bomby byla Tami „spuštěná“ pořád.

A že taková nulka má výkon jenom na velice omezené ploše, taky vůbec nevadilo, protože seděla hned vedle něj. Takto byla zabezpečená v podstatě stejně jako v celách Kruhu a svou přítomností zajišťovala, že jestli se tam ještě objevím, ocitnu se v pasti, dokud si pro mě nepřijdou upíři.

Jako třeba teď.

„Až doteď jsem ale nevěděl, že se vy dvě znáte,“ dodal Marlowe. Pronesla jsem jedno z Pritkinových ošklivých slovíček. Už jsem se nedivila, proč Marlowe vypadal tak zatraceně šťastný! Aniž by si to Kruh uvědomoval, půjčil mu na mě velice silnou páku.

Rozhodla jsem se přeskočit tu část s výhrůžkami a smlouváním, než bychom došli k naprosto zřejmému závěru. „Jestli ji máte jenom půjčenou, Kruh ji bude chtít zpátky,“ namítla jsem.

Jestli to bylo vůbec možné, Marlowe se zatvářil ještě o něco potěšeněji. Jestli se nepřestane usmívat, brzy mu úsměv rozpůlí hlavu. „My už něco vymyslíme,“ ujistil mě. „Můžeme?“

Povzdechla jsem si. Bylo dobře, že jsem Billyho pro tuto příležitost hezky oblékla, protože to vypadalo, že se s Konzulkou nakonec přece jenom sejdeme. „No jo. Ať to máme za sebou.“

Při vstupu do senátního sálu se Tami zastavila a jenom mlčky zírala. Bylo tam hodně věcí k dívání, od velké jeskyně z červeného pískovce až po dýkami zakončené lustry, které visely nad zdobenými křesly, shromážděnými kolem obrovské mahagonové desky zasedacího stolu. Nad tím, kvůli čemu jí spadla brada, jsem ale nemusela moc přemýšlet. Když byla v místnosti Konzulka, bylo těžké se soustředit na cokoli jiného.

Na první pohled jsem si myslela, že se pro změnu rozhodla vzít si na sebe něco, co už nežilo. Potom se ale ta černozlatá hadí kůže na jejím kaftanu zavlnila a po celém těle se sem a tam převalila vlna třpytivých šupin. Za hlavou se jí jako kapuce vztyčila velká hadí hlava i s třpytivě černýma očima, které mě zlomyslně pozorovaly. Polekaně jsem si uvědomila, že z kůže stáhla něco, co mi připadalo jako pramáti všech kober, ale nějak se jí podařilo udržet ji naživu. Mimoděk mě napadlo, že Augustine by se z toho pominul.

Billy mi vykročil naproti a mně se ulevilo při zjištění, že alespoň vyřešil ten problém s ňadry. Augustineův výtvor mi jako rukavice dokonale seděl až k pasu, kde se rozléval do zvonové sukně s krátkou vlečkou. Já se sice ve starodávné módě příliš nevyznám, ale viděla jsem dost dobových filmů na to, abych mohla zpochybnit jejich autenticitu: nepřipadalo mi to jako něco, co by si oblékla třeba Marie Antoinetta. Jenom si pohrdavě odfrkl a informoval mě o tom, že:

a) krátce nato, kdy královnina hlava bez těla dopadla do koše, se móda změnila;

b) my jsme přece mluvili o kouzelnické módě, ne o člověčí, a za

c) že jsem idiot.

Bylo mi celkem jasné, proč Augustine není ve světě módy zrovna nejoblíbenější. Člověk ty šaty vážně musí hodně chtít, aby s ním vyšel. Ale šít, to on sakra umí. Nebo kouzlit, nebo co to dělá. Ještě u Danta jsem jeho umění nedokázala ocenit – zřejmě proto, že jsem se při oblékání málem udusila, ale teď jsem viděla, že i když Konzulku vzhledem nezastíním, stejně vypadám docela dobře. Základ šatů tvořilo sytě tmavomodré hedvábí, bylo ale těžké se na ně soustředit kvůli tomu, co se odehrávalo nahoře. Nebo spíš kvůli tomu, co se zdálo, že se odehrává uvnitř šatů, protože čím víc jste se na ně dívali, tím těžší bylo nezapomenout na to, že vidíte látku, a ne noční oblohu a že je pošitá drahokamy, ne nějakou nepředstavitelnou smyčkou z hvězd. Augustine prostě nějak vytvořil otáčející se pás z diamantů, který ale hodně připomínal Mléčnou dráhu. Když Billy přišel blíž, Marlowe sebou trhl a ustoupil. Chviličku mi trvalo, než jsem pochopila proč: hvězdy jsou v podstatě miliony maličkých sluncí. To by zřejmě mohlo vysvětlovat ten slabý efekt diskotékové koule, který šaty vrhaly na podlahu jeskyně coby drobné duhové skvrny.

„Cassie?“ Tami nevěřícně hleděla na Billyho, a já jsem si uvědomila, že asi bude rozumnější se zase vrátit k sobě, než se jí něco snažit vysvětlovat takto. Převtělovat jsem se totiž naučila až potom, kdy jsme se rozešly.

Vklouzla jsem do vlastního těla a Marcello si oddechl. Zřejmě se mu naše soužití nelíbilo o nic víc než mně. „No, už bylo načase,“ ucedil Billy a zamířil rovnou do náhrdelníku. Z jeho tónu jsem usoudila, že si o tom asi ještě později promluvíme.

„Je to v pořádku, Tami,“ řekla jsem a oba je ignorovala. „Vím, žes neudělala nic špatného. Tohle je jenom nedopatření.“

Marlowe se zasmál. „Nedopatření? Tak to si nemyslím.“ Podle všeho se už z úžehu zotavil, ale i tak jsem si všimla, že se raději zastavil o kousek dál než předtím. Na nose jsem si všimla nepatrných spálenin o velikosti špendlíkové hlavičky, o kterých bych přísahala, že tam předtím nebyly. „Ta je vinna v plném rozsahu.“

Tami se už z prvotního šoku probrala natolik, aby ho mohla pěkně zpražit pohledem. Připadal mi docela známý, možná proto, že jsem se v roli příjemce přesně takového pohledu ocitla velice nedávno. „Jesse! To je tvůj syn, že?“ Mohlo mi to dojít už předtím, ale v dobách, kdy jsem ji znala, žádné vlastní děti neměla. Nebo se přinejmenším o žádných nezmínila. Prudce ke mně trhla hlavou. „Kde je? Je v pořádku? A jsou ostatní…“

„Jsou v pořádku. Přišli ke mně před pár dny. Ukryla jsem je do bezpečí.“

„Ach.“ Viditelně poklesla v kolenou, až jsem si chvilku myslela, že skončí na zemi. Včas se ale vzpamatovala a objala mě tak silně, že mi z plic vyhnala všechen vzduch, který mi v nich po Augustineově zásahu zbyl. „Díky, Cassie!“

„Ale, to nic,“ lapala jsem po dechu. „Jestli si dobře vzpomínám, tys udělala to samé pro mě. Příště by ale bylo celkem milé, kdybys mi předem třeba… zavolala? Věděla jsi, kde jsem.“

„Ale nevěděla jsem, co bys na to řekla. A je jednodušší žádat o odpuštění než o povolení.“

„Na to se snad známe až moc dobře!“ Vůbec jsem nechápala, jak si mohla myslet, že bych řekla ne.

„Já jsem tě na to dobře znávala,“ opravila mě. „Ale časy se mění. Máš vlastní život. Začala jsi znovu. A kromě toho, paranoia je zatraceně užitečná vlastnost.“ Poslední větu jsme vyslovily současně a bez ohledu na situaci se smíchem, protože to byla mantra Zatracených, kterou nám Tami vtloukala do hlav prakticky denně.

Tami ale zase rychle vystřízlivěla. „Měla jsem takové starosti, Cassie! Ti váleční mágové mi nic neřekli, takže jsem nic nevěděla. Jesse je chytrý, ale mohlo se podělat tolik věcí a…“

„Nic se nepodělalo,“ zašklebila jsem se lítostivě. „Až na to, že ani on nic neřekl mně. Ne že by mě to teď překvapovalo. Je to maminčin kluk. Jenom jsem nevěděla, že máš syna.“

„Neměla jsem v plánu otěhotnět. Když jsem to zjistila, skrývala jsem to, a když se Jesse narodil, promluvila jsem si s jeho otcem a ten souhlasil, že si ho vezme. Jeho žena děti mít nemůže, a on ji nějak přesvědčil, aby tvrdila, že je dítě její. Mysleli jsme si, že jestli bude Jesse po něm a nebude vykazovat žádné známky… ničeho, tak by jednoho dne mohl nastoupit do školy a vést normální život. Ale když mu bylo jedenáct…,“ polkla. „Začaly vznikat ty požáry.“

Několik sekund trvalo, než mi to došlo. „On je podpalovač? No, tak to je opravdu… vzácné…“ Zarazila jsem se, ale Tami to neoblaflo.

„A opravdu zlé,“ řekla se smutně zkroucenou pusou. „Tím se dostal rovnou na seznam nežádoucích Kruhu, a taky ho zavřeli. Otec strávil dva roky psaním petic za jeho propuštění, najímal dobré právníky, kteří dělali všechny ty správné věci. Nakonec mu ale museli říct, že je to beznadějné. Kdyby to prý bylo něco jiného, nějaké menší postižení, možná by mu mohli pomoct. Ale ne Jesseovi.“ Obočí se jí spojilo. „Ale já jsem to tak nechtěla nechat!“

„Takže jsi ho dostala ven.“

Maličko trhla bradou. „To jo, sakra, dostala jsem ho ven. Vždycky s náma nulkama zacházeli, jako bychom nebyli k ničemu, ale když přijdeš k ochrannému znamení, otevře se jako zatracená škeble! Ale on tam byl dva roky! Vyprávěl mi úplně všechno, jak tam žili – jako by byli ve vězení – jak se jich nikdo ani nedotkl, jako by byli nakažliví – a pak ty zvěsti.“

„Jaké zvěsti?“

„Tys je neslyšela? Kruh jedná o nějakých povinných operacích hned, až budou děti dost staré.“

Zamračila jsem se. „A to proč?“

„Aby zajistili, že se nemůžou reprodukovat, aby nemohli znečistit jejich drahocenný genetický fond, i kdyby se jim nějak podařilo utéct!“

„Toto obvinění Kruh popírá,“ vložil se do toho Marlowe klidným hlasem.

Tami se k němu zlostně otočila. „Ten zatracený Kruh by pravdu nepoznal, ani kdyby ho kousla do prdele!“

Když Marlowe o krok ustoupil, pomyslela jsem si, že takhle bez přemýšlení dokáže upírského mistra před celým Senátem setřít jenom Tami.

Zvedl ruce nad hlavu a pusa se mu zkroutila do úsměvu, který se mu málem podařilo zamaskovat. „Nikdy jsem neřekla, že jim věřím.“

„Ale proč jsi tady?“ zeptala jsem se. „Rozumíš, já vím, že jsi porušila zákon, ale zase nic tak vážného to nebylo.“ Zamknout matku do díry v jejich nejstřeženějším vězení se mi zdálo být trochu moc i na Kruh. Marlowe na mě tázavě nakrčil obočí. „Vyhození půltuctu vzdělávacích ústavů Kruhu do vzduchu že není tak vážné? Ach promiňte, zapomněl jsem, s kým mluvím.“

Zamračila jsem se na něj, a teprve pak jsem si uvědomila, co to vlastně řekl. Přesunula jsem své zamračení na Tami. „Počkej chvilku! Ty teda jsi ta ‚zběsilá dračice‘, jo?“

Ušklíbla se a přejela rukou přes pomačkanou sukni. „Připadám ti snad jako nějaká dračice?“

Řekla bych, že po tom, čím vším si prošla, vypadala docela dobře. Což ale neznamenalo, že souhlasím s tím, co udělala.

„Co sis proboha myslela?“

„Myslela jsem si, že svého syna musím dostat od těch zatracených zkurvysynů! Ale když jsem vysvobodila Jesseho, uprosil mě, abych se ještě vrátila pro nějaké kamarády. A ti měli kamarády a potom ti kamarádi měli kamarády… A někdy se stalo, že ochranná znamení nebyla jedinou překážkou, zvlášť když jim došlo, že je dokážu obejít. Začali na mě líčit nášlapné pasti, tak jsem s sebou začala nosit výbušniny, no… a ono nějak jedno vedlo ke druhému…“

„Ach!“ zamrkala jsem, jak jsem se těžko smiřovala s tím, že ta bláznivá dračice je stejnou ženou, kterou jsem znala.

Ona zřejmě měla podobný problém se mnou.

„Jenomže potom Kruh nastražil past a já jsem se do ní chytila, a oni teď chtějí, abych prozradila jména všech, kteří mi pomáhali najít pro ta děcka domov. Ale já je neřeknu.“ Ještě jednou se na Marlowa zlostně podívala. „Je mi jedno, co uděláte se mnou. Vy zatracení upíři mě můžete vysát dosucha, ale já vám stejně neřeknu ani jediné zatracené…“

„Ale kvůli tomu tady nejsi,“ skočila jsem jí rychle do řeči. Projev statečnosti je jedna věc, urážka Senátu je něco úplně jiného. Toho už jsem si užila dost za nás obě. „Chci mluvit s Mirceou,“ řekla jsem Marlowovi a táhla Tami za sebou.

„Je indisponován.“

„To už jsi říkal. I tak ho chci vidět.“

Jeho výraz se změnil s tou strašidelnou rychlostí, jak to upíři občas umí. „Ne,“ sdělil mi vážným hlasem. „Myslím, že nechceš.“

„Kde je?“ dožadoval se Alphonse. Se Sal se prozíravě drželi v pozadí, ale teď se k nám přidali. Jeden ze strážných Senátu vykročil, aby jim zastoupil cestu, ale Marlowe jenom udělal gesto rukou, a muž je nechal projít.

„Musel být přemístěn na bezpečnější místo.“ Marlowe po mně střelil pohledem. „Já teď potřebuji všechny schopné lidi; nemám jich dost na to, aby lorda Mirceu udržovali v bezpečné vazbě.“

„Ve vazbě?“ To slovo mi v souvislosti s Mirceou nedávalo smysl. Byl přece mistrem první třídy. Ti si mohli chodit, kam se jim zachtělo. „O čem to mluvíš?“

„Pokusil se odejít, domnívám se, že proto, aby tě našel. Jenomže neměl plnou kontrolu nad svými schopnostmi. Nevěděli jsme, co by mohl udělat, kdyby v takovém stavu pronikl mezi lidskou populaci,“ zašklebil se Marlowe. „Když jsme odmítli vyplnit jeho… přání, tak ho to… nepotěšilo. Tento fakt může dosvědčit šest mých mužů v kritickém stavu.“

Polkla jsem a snažila se nasadit neutrální výraz. Pochybuji, že se mi podařil. Když měl Mircea v hlavě jasno, nařídil mi odejít. Jestli se mě teď snažil najít, znamenalo to, že se věci zhoršily – dokonce rychleji, než jsem čekala.

„Kde je?“ opakoval Alphonse, i když to znělo spíš jako: „Nenuť mě, abych ti sežral ksicht.“

Sal ho chytla za ruku, ale Marlowe se jenom zatvářil rozladěně. Zjevně si o Alphonsově inteligenci moc nemyslel. Tento názor jsem s ním byla ochotná sdílet. Vyzývání kteréhokoli člena Senátu nebylo nejchytřejší, ale znepřátelit si šéfa špionů byla sebevražda obzvlášť pro někoho, kdo byl horko těžko mistrem třetí třídy.

Když ho Marlowe ignoroval, Alphonse vyrazil něco, co se dá nazvat jedině zavrčením. „Ukázni si svého služebníka,“ řekl Marlowe, „nebo to udělám já.“

Chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomila, že mluví se mnou. Nedávalo to smysl. Alphonse nebyl mým služebníkem. Alphonse byl…

A doprdele! „Ty mě považuješ za Mirceova zástupce, že?“ Znělo to dobře i přesto, že mi skoro ochrnuly rty.

„Dokud byl ještě při smyslech, jmenoval tě jím,“ připustil Marlowe.

Tohle bylo zlé! Opravdu, opravdu zlé. Vysvětlovalo to spoustu věcí včetně toho, proč mě Konzulka ještě nenechala odtáhnout někam do nějaké cely, ale to snad byl jediný pozitivní aspekt.

Technicky vzato, Mircea mohl svým zástupcem jmenovat kohokoli, kdo by hovořil jménem rodiny v případě, že by toho mistr po nějakou dobu nebyl schopen. Tuto pozici zastával Alphonse u Tonyho. Ale proč si Mircea, pro všechno na světě, zvolil mě? Doma ve státě Washington měl veškerý personál, ani nemluvím o obrovské rodině přívrženců, z nichž kterýkoli by jako dočasný ochránce dával větší smysl než já. Já jsem rodinu chránit nedokázala a přitom to byl primární úkol takového zástupce. Vždyť já jsem měla problém udržet naživu samu sebe! Na co to sakra myslel?

Olízla jsem si rty. Za toto výmluvné gesto bych si od Eugenie vysloužila pohlavek, ale měla jsem je najednou tak suché, že bych jinak nedokázala promluvit. Stejně to ale nevypadalo, že by mi něco z pusy vyšlo.

„No jo, samozřejmě, že to udělal,“ řekla Sal. Cítila jsem, jak mi rameno svírá železné sevření. Sdělovalo mi: „Ne že tady omdlíš a všechny nás zneuctíš!“ Nepatrně jsem napřímila páteř a tlak se zmírnil natolik, že bych z toho mohla vyjít jenom s lehčí podlitinou. „Mistr a Pýthie vytvořili alianci.“

Marlowův výraz prozrazoval, že si to myslí taky, potom ale promluvila Konzulka, a na názoru nikoho jiného už nezáleželo. „V tom případě za něj můžeš promlouvat,“ sdělila mi.

Přistoupila jsem trochu blíž, ale zastavila se předtím, než odraz z mých šatů dopadl na stůl. Sice jsem pochybovala o tom, že by jí ty drobné světelné tečky způsobily něco víc než jenom kousnutí blechy, ale nechtěla jsem ji zbytečně naštvat něčím dalším. Zřejmě si v tom vystačím sama.

Zadívala jsem se do té překrásné bronzové tváře. „Proč byl lord Mircea uvězněn?“

„Jak už ti bylo řečeno, pro jeho ochranu. Začalo být obtížné jej zvládat bez toho, že bychom způsobili nějaké škody. Past také eliminuje potřebu neustálého dohledu.“

„Past? Myslíš, že jste ho dali do… do…“

„Neměli jsme jinou možnost,“ řekl Marlowe rychle. „Nic jiného by jej nezadrželo.“

Alphonse zaklel a já jsem se kousla do rtu, než abych řekla něco, čeho bych mohla litovat do konce života – tedy chvilku. Ale ať jsem se snažila sebevíc, krevní tlak mi stoupal jako raketa. Mluvila o přesně stejném typu magické klece, jakou se Françoise snažila použít na Graie. Ta byla určena pro nebezpečné zločince, což znamenalo, že na žádné velké pohodlí důraz nekladla – ani na to, aby vězni zajistila bezvědomí. Konzulčina jakoby mimochodem pronesená poznámka znamenala, že Mircea byl sám někde v prázdném světě, kde bez jakékoli útěchy – nebyl tam žádný hlas, s nímž by mohl mluvit, ani žádná ruka, které by se dotkl – pomalu šílel.

Nic. Horší osud bych vymyslet nedokázala.

„To hodláš tyhle sračky akceptovat?“ zasyčel mi Alphonse do ucha. Pěsti měl sevřené a tvářil se jako člověk, který se evidentně chystá začít běsnit. „Protože já –“

Dupla jsem mu na nohu, docela tvrdě, a on jako zázrakem zmlkl. „Ne.“ Znovu jsem se podívala na Konzulku. „Mircea musí být propuštěn. Okamžitě.“

Nepatrně naklonila hlavu na stranu. „Takže souhlasíš s dokončením geisu?“

„To jsem neřekla.“

„Tedy zůstane, kde je,“ odvětila. „Nemůžeme jej vyléčit. Když bude zavřený, nemůže způsobit újmu sobě ani ostatním.“

„Ale on už újmu má! Geis ho dovádí k šílenství!“

„Což je něco, čemu bys dokázala zabránit, kdybys chtěla.“ Přes obvykle bezvýrazný obličej jí přelétl záblesk vzteku. „Kdyby tě nejmenoval paní domu, nechala bych tě s ním zamknout do jedné místnosti a potom bychom jenom počkali!“

„Kdyby to Mircea chtěl, nejmenoval by mě svým zástupcem,“ podotkla jsem a usilovně jsem při tom přemýšlela. A vtom jsem si uvědomila, proč mě posílal pryč, proč neudělal ten jediný možný krok, který by zajistil, že nás Konzulka nebude k sobě nutit. „On má strach, že?“

„Cože?“ Alphonse se v tom evidentně ztratil, zato Sal vypadala, že přemýšlí. Napadlo mě, že není jasné, kdo v tomto vztahu vlastně šéfuje.

„Ty jsi teď Pýthie,“ řekla zvolna, jak si to v duchu rozebírala. „A geis se podřizuje moci.“ Najednou vytřeštila oči. „Ale doprdele!“

A bylo to jasné. Už si nikdy nebudu myslet, že je Sal pomalejší. Došlo jí to mnohem rychleji než mně. Kvůli Alphonsovi jsem to vysvětlila nahlas. „Když na mě Mircea geis uložil, byl nejmocnější ze všech zúčastněných stran, takže kouzlo podléhalo jeho kontrole. Mělo být sejmuto předtím, než se stane Pýthií, ale k tomu nedošlo. A Mircea teď má strach, aby má moc neanulovala tu jeho. Takže bych po dokončení geisu už nebyla jeho služebnicí – on by sloužil mně.“

Alphonse se zatvářil, jako by mu někdo na hlavu vyklopil náklad cihel. Nechala jsem ho, ať si to přebere, a zase jsem se obrátila ke Konzulce. „Tony měl portál,“ sdělila jsem jí rovnou. „Používal ho pro to své pašování. Můžete ho použít k tomu, abyste Mirceu poslali do Pohádkové říše, kde má geis mírnější účinky. Tam by se měl dokázat ovládat.“

„Pohádkoví to nedovolí.“ Její obličej zase nabyl podoby překrásné masky, tak dokonalé, až jsem měla pocit, že jsem si tu druhou tvář jenom představovala.

„Ale Temní ano. Mám s jejich králem dohodu. A jeden z jeho služebníků je k dispozici pro to, aby Mirceu doprovodil do paláce, takže se mu po cestě nic nestane. Jediné, co potřebujeme, je zdroj energie pro otevření portálu.“ V metafyzickém smyslu jsem dloubla do Billyho. Pochybovala jsem o tom, že posednutí mrzoutské víly může dopadnout dobře, ale jinou možnost jsem neměla. Radelle jsem nevěřila.

„Dohlídneš na to, aby se nepokusila prásknout Françoise,“ řekla jsem mu.

„A jak bych to podle tebe měl udělat?“

„Slyší tě,“ připomněla jsem mu. S tím z nějakého důvodu nikdy potíže neměl, a to ani v našem světě. „A řekni jí, že jestli si něco zkusí, naše dohoda padá.“

Billy vylétl z náhrdelníku a zašklebil se na mě. „Tohle má potenciál!“

„A nesmíš jí odporovat!“

„Samozřejmě že ne.“ Nasadil dotčený obličej.

„To ale nevyřeší náš bezprostřední problém,“ nedala se odbýt Konzulka, ignorujíc mou jednostrannou konverzaci. Hadí kapuce za ní se protáhla v takové dlouhé a pomalé vlně, která kaskádovitě splynula po třpytícím se kaftanu. Nevěděla jsem, jestli to něco znamená, tak jsem dělala jako že nic.

„Pracuju na permanentním řešení.“ S ohledem na to, že jsem si byla skoro jistá, jak na to bude reagovat, jsem doufala, že to nebudu muset vytahovat, ale nic jiného mě prostě nenapadalo. „Existuje jedno odeklínadlo.“

„Nic takového neexistuje. Na tom se shodli všichni naši experti.“

„Tak to se ti vaši experti pletou. To odeklínadlo je v knize Codex Merlini.“

Marlowe se na mě díval s narůstajícím pochopením. Byl totiž u toho, když mě král Temných vypátráním té zatracené věci pověřil, když jsem zjistila, že obsahuje něco, s čím bych mohla geisu uniknout. „Ty jsi ho našla,“ řekl tichým hlasem. Zavrtěla jsem hlavou. „Ještě ne. Ale vím, jak ho získat.“

„To mi pověz,“ řekla Konzulka. Nebyla to otázka. „Pošlu pro ni, a jestli mluvíš pravdu, nařídím, aby lorda Mirceu propustili. A ty tady zůstaneš do doby, než knihu přinesou.“

„Ale ty to nechápeš,“ řekla jsem a snažila jsem se neztratit rozvahu. „Kodex se nedá sehnat někde, ale někdy. A já jsem ta jediná, která ho může přinést. Pracuju na tom už skoro tři týdny!“

Konzulka se na mě jenom podívala. Na chviličku jsem se bála, jestli neupadla do jedné ze svých slavných odmlk, které můžou trvat několik minut až několik dní, ale potom zamrkala. „Proč bych měla věřit tomu, že chceš pomáhat jednomu z nás?“

„Jednomu z vás?“ Rozčileně jsem rozhodila rukama. „Až na tu věc s pitím krve jsem jednou z vás prakticky sama!“

V obličeji se jí objevil první úsměv, který jsem u ní kdy zaznamenala. Po jediném pohledu na něj jsem zadoufala, že je taky poslední. „Kdyby to byla pravda, byla bys už mrtvá pro svou neposlušnost.“

No dobrá. Když si odmyslíme ty výhrůžky smrtí, začínaly jsme spolu vycházet. „Jestli si přeju Mirceovu smrt, co dělám tady?“ ptala jsem se. „Jaký trest bych pro něj mohla vymyslet, aby byl horší než to, čím prochází teď? Kdybych chtěla, aby trpěl, nedělala bych nic. Podle toho můžeš poznat, že chci pomoct.“

„A co za to chceš na oplátku?“

Konečně jsme byly u toho. „Chci propustit Tami a zrušit proti ní všechna obvinění.“

„Cassie!“ slyšela jsem za sebou Tamin vzrušený šepot a cítila jsem, jak mi pohled propaluje díru do zad, ale spolkla jsem ta slova, o nichž doufala, že je uslyší.

Chtěla, abych požadovala, aby se něco stalo s těmi zatracenými školami, které mágové provozují, ale já jsem věděla své. Konzulka by se mohla přimluvit za jednu vězeňkyni, ale chtít změnit veškerou politiku Kruhu by už bylo příliš. Takovou autoritu neměla, a kdybych žádala o něco, o čem jsem věděla, že nemůže zaručit, jenom bych vzbudila dojem, že Mirceovi ve skutečnosti pomoci nechci. Už tak jsem žádala o víc, než jsem si myslela, že můžu dostat – místo toho, abych Tami nechala jenom osvobodit, jsem si vymínila i zrušení obvinění. Lepší už to nebude. Ne dnes večer.

„Výměnou za to získám odeklínadlo a vysvobodím lorda Mirceu z toho geisu,“ řekla jsem místo toho. Tentokrát Konzulka ani nemrkla. „Domluveno. Ale vezmeš s sebou někoho z nás.“

„Měla jsem v plánu vzít Alphonse…,“ začala jsem, ale ona mě přerušila.

„Ne. Nějakého senátora.“

Toho jsem se obávala. Proč by se měla spokojit jenom se záchranou Mircei, když měla možnost získat i Kodex? Akorát, že se to nestane. Neprošla jsem tím vším jenom proto, abych takovou moc nechala v rukou upírů. Naštěstí nespecifikovala, kterého senátora konkrétně.

Usmála jsem se a ani jsem se nesnažila vykouzlit hezčí verzi úsměvu jejího. „Domluveno.“

Kapitola 19

Dopadla jsem na střechu Danteho kasina, dva týdny zpět v minulosti, a málem jsem spadla. Nohy jsem měla na betonu, ale lem sukně se už vznášel ve vzduchu. Chytila jsem se boku jedné věžičky dost silně na to, abych si poškrábala kůži, a trochu jsem se roztřásla při představě, že stačilo pár centimetrů vlevo, a nebyla bych dopadla na nic. To se ale nestalo, podařilo se mi to a nakonec se mi povedlo i uvolnit sevření toho falešného kamene a rozhlédnout se.

Zatím bylo všechno podivně tiché: hluk dopravy zněl z dáli a žádné zvuky boje jsem neslyšela. Všechno taky vypadalo normálně, v dáli mihotala světla Stripu, zastiňující hvězdami posetou oblohu. Potom se do mě ale opřel náhlý poryv větru od základny věže, dost silný na to, aby mě přinutil o krok ustoupit, a s ním jsem ucítila i pach střelného prachu a ozónu. Vypadalo to, že jsem tam správně.

Když jsem se opatrně přemístila k okraji střechy, uviděla jsem pod sebou rozlehlé parkoviště v panoramatu chaosu. Modrý kouř se už na jedné straně z větší části rozplynul a odhalil několik ohořelých a rozbitých aut, spoustu evidentně mrtvých těl a Tomase, stojícího před davem zvědavých přihlížejících. Snažil se sehrát svou roli Obi-Wana: Tohle nejsou ti droidi, které hledáte, zatímco se k zadnímu vchodu plazil jeden z vlkodlaků a zanechával za sebou krvavou stopu. Na druhé straně parkoviště, dál od ulice, už začínal úklid. Na chvíli jej přerušil nějaký upír běžící po parkovišti, který zuřivě mával rukama a ze zadní části kabátu mu šlehaly plameny.

Mircea mu vyrazil na pomoc, zatímco se zpoza několika stříbrošedých limuzín, zaparkovaných na vzdálenější straně kasina, vynořili další upíři. Mircea toho šílícího upíra uklidnil jediným slovem, načež přiskočili ostatní s dekami, aby uhasili plameny. Krátce nato jsem uviděla vyběhnout ven sebe, Françoise a jakousi svítící tečku, kterou jsem pokládala za vílu.

Jejich příchodu si podle všeho nikdo jiný nevšiml. Většina jeho upírů měla plno práce s hašením ohně – když smrtící může být i jediná zatoulaná jiskra, naučíte se na to dávat pozor. Ohlédla jsem se ke druhému centru aktivity a všimla si, že všichni ostatní mají také plno práce. Tomas si teď povídal se dvěma policisty, zatímco Louis-Cesare podpíral mou mladší verzi, abych se mohla dohadovat s Pritkinem. Byla to asi nejlepší příležitost, jakou jsem mohla dostat. Přemístila jsem se za Mirceu. „Chyběla jsem ti?“

Prudce trhl hlavou a vytřeštil oči. Ohlédl se k místu, z něhož právě zmizelo mé druhé já, a pak zase na mě. „Co to má znamenat?“

Letmo jsem si ho prohlédla. Ze střechy jsem to nepoznala, ale vypadal docela drsně. Na zádech bundy měl vypálené kosočtverce a všude za ním se válela spousta cucků nějakého černého materiálu, který vypadal jako halloweenské konfety. Vlasy mu napůl vyklouzly ze sponky, spadaly mu přes lícní kost a na bradě měl popel.

Alespoň košile se zdála být v pořádku: byla z těžkého čínského hedvábí s malými olivkami místo knoflíků, před sežehnutím ji zřejmě zachránil kabát.

Na krémovém hedvábí byly dobře vidět drobné kousky popela. Natáhla jsem ruku, abych je smetla, ale ucukl. „Musíme jít,“ řekla jsem netrpělivě. Měla jsem nejspíš jenom několik sekund, než mě uvidí někdo, kdo nemá. Znovu jsem po něm hmátla, ale on tam najednou prostě už nebyl. Sakra! Zapomněla jsem na to, jak rychle se upíři dokážou pohybovat.

„Kdo jsi?“ ozval se hlas někde za mnou.

Otočila jsem se tak prudce, až se mi sukně omotala kolem nohou. Trochu jsem se zapotácela, ale pak se mi podařilo chytit rovnováhu, předtím než bych sebou sekla. Ale vlasy mi vyklouzly z elegantního drdolu, který se Sal podařilo mi zaplést, a spadly mi přes oči. Odhrnula jsem si je z čela a šmátrala rukama po asfaltu, abych našla sponky. Říkala jsem jí, že to dlouho nevydrží. S elegancí jsem si zrovna netykala. Nakonec se mi pár sponek najít podařilo, vstala jsem a snažila se je udržet, ale nevysypat při tom přeplněnou kabelku. Marlowe probral pokladnici Senátu a přišel s velkým váčkem plným diamantů, kterým se mi momentálně snažil vykloubit rameno. „Cestovní bohatství,“ vysvětloval mi, když jsem se zeptala, proč s sebou mám tahat hromadu kamenů, vedle kterých proslulý diamant Naděje vypadá jako drobeček. „Za revoluce lidé chtějí něco, co je možné snadno vyvézt ze země.“ O té snadné přenositelnosti bych se mohla hádat, ale stěžovat jsem si nechtěla. Jenom jsem doufala, že budou stačit. Kvůli kamenům a pistoli mi ale bohužel nezbylo místo pro kartáč na vlasy.

„Nemáš hřeben?“ Pro tuhle příležitost jsme museli vypadat slušně. Nebyla jsem si jistá, jestli by nás tak, jak vypadáme, vůbec pustili do dveří.

Když Mircea neodpovídal, zvedla jsem hlavu a viděla, že něco drží a to něco hřeben nebyl. „K čemu to je?“

„Pro tebe, jestli mi neřekneš pravdu.“

„Ale já už pistoli mám,“ řekla jsem zmateně. Co si asi myslel, že s tím budu dělat? Nebyla to ruční zbraň, byla to útočná puška M16. Setsakramentsky velký krám.

A mířila na mě.

„Aha!“ Potom mi to najednou došlo. Pustila jsem pinetky a zvedla ruce dlaněmi ven. Náměr hlavně na mé břicho se ale nezměnil. „No jo, po tom všem, čím jsi teď prošel, je pochopitelné, že jsi trochu vystrašený,“ řekla jsem. Jak moc bych si přála, aby mě to napadlo dřív. „Opravdu jsem ti ale přišla pomoct. Prosím, vezmi mě za ruku, a já ti to dokážu.“

Jedinou Mirceovou odpovědí bylo, že o pár kroků ustoupil. Zřejmě proto, aby mohl líp zamířit. Několik jeho upírů za ním zvedlo hlavy od hasicích přístrojů a všimlo si nás. Fakt super.

„Můžeš to kouzlo zrušit,“ řekl mi ponuře. „Neoklamalo mě.“

„Ale já nepoužívám žádné…,“ začala jsem, ale než jsem to stačila dokončit, zase předvedl to své zázračné zmizení. Chvilku mi to trvalo, ale potom jsem ho zahlédla na druhé straně parkoviště u jedné z limuzín. A ne, nechat ho někam odjet, to opravdu nepřipadalo v úvahu. Přemístila jsem se, ale během toho zlomku sekundy, než jsem se k němu dostala, zase zmizel. Chtěla jsem otevřít jedny dveře vozu, abych nakoukla dovnitř, ale potom jsem v odrazu okna zahlédla dvě šmouhy, pohybující se za mnou. Znovu jsem se přemístila, dřív než mě upíři mohli popadnout, a přistála jsem zase na parkovišti poblíž místa, kde to celé začalo. Pocítila jsem závrať – což nebylo dobré znamení. Zvlášť proto, že jsme na tu zatracenou aukci ještě ani nepřišli.

Rozhlížela jsem se, jestli neuvidím Mirceu, a málem jsem do něj vrazila. Oba jsme se lekli a mně stačil jediný rychlý pohled, abych si všimla, že pušku ztratil. Možná si vzpomněl na to, že mě vlastně ani nepotřebuje zabít. Nebo se možná rozhodl se mnou přece jen promluvit.

„Poslyš,“ řekla jsem. „Jenom jsem chtěla…“

Hodil mi do tváře nějaký lektvar. Měla jsem pusu otevřenou, takže jsem se málem zadusila něčím naprosto odporným. Bylo to zelené a olejové a kapičky toho mi stékaly po bradě a kapaly na Billyho náhrdelník. Úžasné. Je na něm tolik háčků a smyček, že ho asi už nikdy nevyčistím.

Když jsem konečně mrkala dost rychle na to, abych tu věc dostala z očí, viděla jsem, jak na mě Mircea zírá s napůl ohromeným a napůl rozzlobeným pohledem. „To z tebe mělo to kouzlo smýt,“ řekl, jako by mluvil sám se sebou.

„To asi jo, kdybych nějaké měla!“ odsekla jsem rozzlobeně. Znovu zmizel. „A být tebou, doufám, že to nenechává skvrny!“ zakřičela jsem do prostoru, kde před chvilkou stál, těsně předtím, než se mi kolem krku ovinula něčí ruka.

„Musíš být hodně mocná,“ zašeptal mi do ucha, kde jsem cítila jeho teplý dech, „když můj roztok selhal.“

Přemístila jsem se z jeho sevření, ve kterém mě už skoro udusil, a přistála jsem za ním. „Mohl bys zůstat minutku v klidu?“

Mircea se prudce otočil v dalším pohybu, příliš rychlém na to, abych ho mohla registrovat očima, a holýma rukama mě chytil kolem krku. Oddechla jsem si úlevou. „Díky,“ řekla jsem upřímně a odčasovala nás předtím, než si naší hry na honěnou všimne ještě někdo další. O chviličku později jsem se ocitla přitisknutá k tvrdé a studené cihlové zdi. Tělo mě naléhavě informovalo o tom, že jsem možná v poslední době provedla přesunů nějak moc, a ještě k tomu jsem přistála v louži a do boty mi natekla ledová břečka. Ani nemluvím o tom, jak mi Mircea svíral krk a jak to bylo nějak příliš těsné na to, aby to bylo příjemné.

„Kde jsme? A kdo jsi?“ Moc dobře jsem na něj neviděla, ale vypadal naštvaně.

„Spíš kdy jsme,“ opravila jsem ho. Padal řídký sníh, který vířil vzduchem a zachytával se mi na řasách. Protože mi výhled blokovalo jeho tělo, moc jsem toho neviděla, ale noc byla studená a vlhká, ne horká a suchá, a pod nohama jsme měli kočičí hlavy, ne asfalt. Soudě podle toho, jak velkou jsem cítila závrať, jsme přeskočili přinejmenším několik staletí. „A dobře víš, kdo jsem.“

„Ty nejsi má Cassandra.“ Hlas měl sevřený a tvrdý. Takhle jsem ho nikdy mluvit neslyšela, přinejmenším ne na mě.

„A kdo teda jsem?“ Opravdu jsem si přála, aby ta cesta zůstala na chvilku stát klidně, jenom na tak dlouho, dokud nepopadnu dech a nezačne mi to myslet.

„Jsi nějaký mág, skrytý díky kouzlu, které, jestli ho nezrušíš,“ sevření rukou nepatrně zesílilo, „ti zruším já.“

Polkla jsem a cítila jsem to o jeho dlaň. Zapřemýšlela jsem nad tím, jak dlouho bych ještě byla schopná tohle dělat, jak moc silné to sevření musí být, abych nedokázala polknout a nemohla dýchat. Nemyslela jsem si, že by musel přitlačit nějak moc, ale nedokázala jsem vymyslet nic, co bych řekla, aby toho nechal. Nikdy by mě nenapadlo, že si mě Mircea splete s jedním z těch lidí, se kterými bojujeme. Protože jsem ho znala, instinktivně a neomylně jsem předpokládala, že to vnímá stejně. Evidentně jsem se pletla.

Cítila jsem, jak jeho prsty tlačí na svaly mého krku, a věděla jsem, že musím něco říct, něco udělat, a to hned. Znovu jsem se ale odčasovat nedokázala, ne tak brzo, ne, když mi rozum užírala panika a vyčerpání. Byla jsem si jistá, že omdlím, předtím než si vzpomenu na cokoli, co by ho mohlo přesvědčit, aby chvilku počkal, než mě zabije…

Mirceovy ruce mě najedou pustily a já jsem zalapala po dechu a před očima mi tančily drobné černé tečky, jak plíce zápasily s hrdlem o to, aby do prázdného systému dostaly dostatek vzduchu. Cítila jsem, jak mi rukou svírá bradu, a věděla jsem, že mi odhrnuje vlasy z očí, ale v porovnání s tím, že mě nedusí, mi to přišlo celkem triviální. Jeho prsty mi zlehka přejížděly po dvojici slabých rýh na krku, kde se zastavily přímo na tom citlivém místě.

„Odkud to máš?“ Hlas měl slabý, ale nebyla jsem si jistá, jestli to bylo jím nebo mnou. V uších mi pořád zvonilo, ať už tím přemísťováním nebo tím, že mě skoro udusil. Několik sekund mi trvalo pochopit, o čem to vůbec mluví. A potom jsem si uvědomila, proč mě pustil a proč dnes v noci asi neumřu – nebo alespoň ne jeho rukou. Padla jsem zády na studené cihly a cítila jsem takovou úlevu, že bych se i rozesmála, jenom kdyby mě z toho tolik nebolel krk.

„Odkud?“ Teď už měl hlas silnější a naléhavější; možná měl možnost vzpamatovat se ze šoku. S rukou přitisknutou k týranému krku jsem se na něj ošklivě podívala. Mohl by mi dopřát stejnou příležitost.

„Odkud bys tak asi řekl?“ odsekla jsem.

Stopy po kousnutí jsou jako otisky prstů – neexistují dvě stejné. A já jsem stopy po jeho zubech nosila na těle celé dny jako nějaký cejch. Zřejmě to byl hlavní důvod, proč byli Alphonse, Sal, a dokonce i Konzulka tak vstřícní. A jestli je poznali oni, Mircea určitě taky.

„Jsou to mé značky, ale já jsem ti je neudělal.“

„Zatím jsi mi je neudělal,“ opravila jsem ho. Neexistoval důvod, proč mu tajit, že jsem z budoucnosti. Jeho Cassie nedokázala lidi přemísťovat v prostou, o čase ani nemluvě. Takže jsem mu to prozradila. Teď šlo o to, neprozradit víc.

„Proč jsi mi to neřekla? Mohl jsem ti ublížit!“

„Mohl?“

Hned se mě zase začal dotýkat. Silné prsty mi zajely do vlasů, hladily mě vzadu na krku a pečlivě přejížděly po uzdravujícím se zranění, až už jsem to necítila. Přinejmenším jsem necítila tu bolest, ale ty dva malé hrbolky tam zůstaly. Nebyly tvrdé, ale byly vidět, nebo jsem je viděla alespoň já. Myslím, že je viděl i on, protože sklonil hlavu a políbil je, pečlivě a zlehka; na drobných jizvičkách jsem jeho rty vnímala jako měkké a teplé.

Nebyl to nijak zvlášť smyslný dotyk, ale mé tělo okamžitě zareagovalo návalem divokého adrenalinu. Na okamžik jsem prsty sevřela jeho kabát a nevnímala jsem chladno ani to, že páchne kouřem, nebo to, že mi po krku stéká nějaké zelené svinstvo.

„Jsou tam pořád,“ řekla jsem roztřeseně, zatímco mě pomalu hladil po celé délce krku.

„Budou tam navždy,“ zamumlal. „Jsi má. A ony tuto skutečnost ohlašují všem, kteří tě uvidí.“

„U nás bývá běžnější dostat prstýnek,“ uniklo mi zadýchaně. „Ani nemluvím o tom, že se člověk napřed zeptá!“

„Jsem gentleman, dulceaţă,“ pronesl káravě. „Já bych nikdy nevstoupil do domu nějaké dámy – nebo do hlavy či do těla – pokud by mě nepozvala.“

„Ale já jsem…,“ začala jsem a hned se zastavila. Tehdy jsem mu sice výslovné povolení nedala, ale ani jsem ho výslovně nevyhodila z postele. A když se mi konečně podařilo začít se vzpírat, Mircea mě pustil. I když s tím zašel už celkem daleko, stejně mě pustil.

„Jak jsem si myslel,“ zamumlal a políbil mě. Bylo to pořád stejně teplé, stejně vlhké a stejně nezbytné jako voda. Přistihla jsem se, že mu polibek oplácím s nadšením, které snad ani neodpovídalo postavení dámy, ale jemu to podle všeho nevadilo. Líbal mě, až jsem z toho dostala závrať a rozlil se mnou takový žár, jako kdybych se napila něčeho vzácného, neznámého a návykového. Tak návykového, že mi chvilku trvalo, než mi došlo, že přikrmování geisu dnes v plánu nebylo.

Odtrhla jsem se; hrudník se mi prudce zvedal a klesal, na holých pažích mě píchal studený vzduch. V tom chladu jsem se nahrbila a spolkla jeden takový zvuk, který zasténání rozhodně nepřipomínal ani trošičku. „Mohl bys to, prosím tě, nedělat?“ zašeptala jsem. Už tak se mi přemýšlelo dost těžko i bez toho, jak mi hladinu hormonů vyhnal na hodnotu krevního tlaku.

„Proč?“ Tvářil se opravdu zmateně.

„Protože nejsme… my ne… Je to složité, jasný?“

Mircea občas dokázal jediným pohybem obličeje vyjádřit něco, co jsem nebyla schopná pochytit z některých sáhodlouhých konverzací. Momentálně mu stačilo sarkasticky nakrčené obočí. „Drahá, já takové značky nechávám jedině jako znamení trestu nebo vlastnictví.“

„Možná jsem –“

„A když je to za trest, nekrmím se z krku.“

Polkla jsem a držela pusu. Tímhle způsobem jsem nemohla vyhrát. Kdyby mluvil dál, netrvalo by dlouho, a dostal by ze mě všechno. A možná na tom nezáleželo, ale možná ano. Neexistuje totiž hodně lidí, kteří by si dokázali představit to utrpení, které měl před sebou, ale ani by se je nepokusili odvrátit. Nepovedlo by se mu to, ale skoro určitě by při tom pokusu změnil čas.

Rozhlédla jsem se, ale nikdo jiný v dohledu nebyl. Viděla jsem hlavně díky světlu, vycházejícímu z dvojice mihotavých luceren na obou stranách nedalekých dveří. Ty patřily k domu těsně přiléhajícímu k sousedním dvěma, celek tvořila dlouhá řada čtyřpatrových středověkých příbytků, navzájem se podpírajících jako staří ochmelkové. Žádný jiný dům neměl lucerny ani se za závěsy za okny nepohybovaly žádné stíny. To by v kombinaci s faktem, že mě má moc většinou přenáší tam, kde být mám, znamenalo, že jsme zřejmě byli na místě.

„Dnes večer tady pořádají takovou párty,“ vysvětlovala jsem a snažila se uklidnit, i když mi každý nerv říkal teď a honem a je to vevnitř! Představa, že by Kodex mohl být jenom asi deset metrů ode mě, bohatě stačila k tomu, aby se mi myšlenky zamotaly i bez Mirceovy pomoci. „Několik temných mágů se chystá vydražit jednu knihu kouzel. My se tam musíme dostat a koupit ji nebo ukradnout nebo ji prostě získat dřív, než to stihne udělat někdo jiný, nebo…“

Mircea mě najednou prudce přitáhl k sobě a oba jsme se přitiskli ke zdi. „Teď na to není vhodná…,“ začala jsem, ale potom vzduch zapraskal a trhal se, jako by se na nás najednou snesly všechny blesky Evropy. Ucítila jsem závan větru, načež se svět příšerně naklonil. O druhé uši drásající zapráskání a o jeden záblesk purpurového světla později se na úzké ulici ocitla zdobená bárka tak velká, že se trupem dotýkala budov na obou stranách. Před očima mi tančily přetrvávající vjemy z té náhlé bouře, navíc jsem nevěřícně zírala na tu neskutečně velkou loď, která tak neomaleně zablokovala ulici. Měla jsem čas jenom na to, abych si pomyslela: Jo, tak to jsme tady asi správně, než mě Mircea zatáhl do stínu skoro neznatelné uličky mezi dvěma potácejícími se budovami. V očích měl zuřivě upřený pohled. „Kde jsme?“

„V Paříži v roce 1793,“ podařilo se mi zasípat, ale nebyla jsem si jistá, jestli mě slyší. Musela jsem mu odezírat ze rtů, abych mu rozuměla, protože v mých ušních kanálcích se usadila symfonie většinou bicích nástrojů. „Anebo aspoň doufám.“

Mircea byl na chvilku zticha, jako by mu všechny události od blesku teprve musely dojít. „Proč?“ zeptal se konečně.

„Už jsem ti to říkala. Jdeme na jednu párty.“

Přes jeho rameno jsem viděla, jak se z bárky na ledovou ulici vysouvá můstek. Byl červený stejně jako trup lodi, jehož bohatá karmínová barva poskytovala podklad pro velké zlaté, modré a zelené kličky, které mé zotavující se oči konečně identifikovaly jako dlouhé dračí tělo. Jeho vyřezávaný čumák tvořil příď lodi a v předních pařátech držel po jedné zlatě zářící kouli, umístěné v podstatě na pozicích světlometů. To dlouhé hadí tělo se táhlo po celé délce trupu a končilo ostnatým ocasem na zádi. Neviděla jsem žádné plachty, vesla nebo prostě vůbec žádné důkazy o přítomnosti jakéhokoli pohonného systému nebo něco, co by mohlo vysvětlit, jak taková loď mohla uvíznout na souši tak daleko od vody.

Po můstku sešli čtyři statní chlapi ve zlatém brnění. Celou plochu oděvů jim pokrývaly malé šupiny, imitující dračí. Zaujali místa po dvou na každé straně můstku, kde stáli s dlouhými kopími jako čestná stráž. Potom z dračích útrob vystoupalo maličké křeslo s ještě mrňavější ženou v něm. Na neskutečně maličkých nohou měla saténové lotosové boty, takže jsem se nad tím levitujícím křeslem vůbec nemusela zamýšlet; tak malé nohy by v žádném případě nemohly unést ani její muší váhu. Na první pohled se zdála být bezbrannou, jako nějaká načančaná panenka, kterou musí všude nosit. Ten vzhled ale ostře kontrastoval s mocí, která kolem ní zářila jako malá supernova a zaplavovala ulici neviditelnou, ale skoro dusivou silou. Ty stráže tam byly jenom pro oko; tato kráska žádné ochránce nepotřebovala.

„Kdo to je?“ podařilo se mi zaskřehotat.

„Ming-te, císařovna čínského dvora – v podstatě totéž jako naše Konzulka,“ šeptal Mircea a jeho dech se mi před obličejem měnil v mráz.

Viděla jsem, jak se diamantoví draci na šatech Ming-te svíjejí, kroutí a zmítají, a napřed jsem si myslela, že je to klam, způsobený blikajícím světlem luceren. Ale ne, jeden maličký a zlatý přicupital po okraji jejího roucha. Na pozadí karmínového hedvábí se třpytil jako oheň a já jsem si uvědomila, že jsou obdařeni vlastním rozumem. „Ale jak se sem dostala?“

„Jela po siločárách,“ řekl Mircea, zatímco celá skupina ve vznešeném průvodu vstupovala dovnitř. „Cože?“

Znovu se zablýsklo, tentokrát zeleně, a ozvalo se zadunění tak silné, až jsem poskočila. Zamrkala jsem, a když jsem se podívala znovu, za bárkou Ming-te stál velký šedý slon se zlatými nosítky na hřbetě. Zdálo se, že tu slon nemá tolik místa, kolik by se mu líbilo, a tak na protest hlasitě zatroubil. Zezadu bárky vykoukla hlava jednoho strážného, který něco zakřičel, a potom ta velká loď poskočila o několik málo decimetrů, dokud nenarazila do sloupu osvětlení a musela se zastavit. Začalo mi to připomínat nějakou oslavu, jejíž hostitelé si dobře nepromysleli parkování.

Po chviličce slon poklekl a z nosítek vystoupil párek Indů.

Měli na sobě překrásné oblečení v barvě paví modři i zeleně, ale nevypadalo to, že by se na něm něco pohybovalo. Měli na sobě asi tolik klenotů, jako jsem měla já v pytlíku, a jenom samotný safír na mužově turbanu byl velký jako má pěst. Kvůli aukci se ale svlékat nemuseli; když se vydal ke dveřím, vzduchem se za nimi vlnil malý létající koberec s truhlou. Cítila jsem, jak se mi zhoupl žaludek. Jestli tohle je vzorek dražitelů, které chci porazit, jsem v maléru.

„Fajn. Co se to tady děje?“ dožadovala jsem se.

„Maharádža Parindra z indického Durbaru. To je jako náš Senát,“ vysvětloval Mircea. „Myslím si, že ta žena je Gazala, jeho druhá manželka.“

„Ale jak se sem dostali?“

„Přicestovali prostřednictvím siločar.“

„Tos říkal už předtím. Moc mi to nepomáhá.“

Mircea tázavě pozvedl jedno obočí. „Copak ty jsi nikdy na siločárách nesurfovala?“

„Nevím, co jsou zač.“

„Vážně? Někdy mi připomeň, abych tě vzal s sebou. Myslím, že si to zamiluješ.“

Civěla jsem na něj a opravdu hodně jsem se snažila přijít na to, o čem přesně to mluvíme. Našpulil pusu do takového podivného skoro úsměvu, na jehož předchozí intenzitu už ale zapomněl, nebo ji spíš maskoval. „Velice rád ti to osvětlím později. Teď bych ale dost ocenil nějaké souvislejší vysvětlení naší přítomnosti zde.“

„Jdeme vydražit jednu knihu kouzel a ty jsi právě viděl naše soupeře.“

Mircea mi věnoval skeptický pohled. „Ming-te znám dobře, ale jenom proto, že kdysi byla styčnou důstojnicí s jejich dvorem. A s Parindrou jsem se potkal jenom jednou, protože je o nich obou známo, že mimo své země cestují jenom málokdy. Kdyby nějakou takovou věc chtěli, poslali by pro ni sluhu.“

„No, tak to evidentně neudělali,“ řekla jsem a prohrabávala jsem zbylé Mirceovy kapsy, jestli nenajdu kapesník. Z toho, co po mně hodil, jsem utřela všechno, co jsem dokázala; naštěstí to už z větší části uschlo a odpadlo. „Aspoň že to nesmrdí,“ pronesla jsem smutně.

Mircea ode mě kapesník převzal a začal pracovat na zelené skvrně na mém krku. Sotva se mě dotýkal klouby prstů, ale i tehdy to bylo jenom přes saténové výšivky. Byl to divný pocit, příliš blízký na to, že jsme se nedotýkali, příliš teplý na to, abych to necítila, a rukáv kabátu mi na holé ruce tiše šustil. „Takže ses pro mě vrátila?“ mumlal a zlehka přitlačil, ale jenom tak, že jsem cítila iniciály, vyšité do látky. „A to v tvé době neexistuji?“

Definuj „existovat“, pomyslela jsem si, zatímco ten malý čtvereček látky sjížděl níž a níž a střapce v jeho cípech mě začaly lechtat nahoře na ňadrech. „Konzulka by mě nenechala jít samotnou,“ vydechla jsem.

Když jsem s Billym mluvila o tom, že bych s sebou vzala Mirceu, byl ještě pořád relativně při smyslech – natolik, jak to geis člověku dovolí. Ale jestliže byla Konzulka už natolik zoufalá, že ho nařídila někam zavřít, už zašel až příliš daleko na to, aby mi pomohl. A já jsem potřebovala opravdu kompetentní pomoc.

Kdyby Mircea zemřel, neměla jsem nejmenší pochyby o tom, že by z toho Konzulka obvinila mě. A – na rozdíl od Kruhu, který měl přece jenom příliš problémů na to, aby veškerou svou energii soustředil na to, aby mě uhnal – přišla mi jako jednostranně zaměřená. Nabyla jsem dojmu, že kdyby mě chtěla zabít, rozhodně by mě zabila. A to hodně rychle.

„Mohla sis vybrat jiného senátora,“ namítl Mircea.

Když mi na pokožce ve stopách jeho doteků naskakovala husí kůže jako řada oddaných otroků, nedokázala jsem vymyslet žádnou přesvědčivou lež. „Ti ostatní měli nějakou práci,“ řekla jsem a ten zatracený kapesník jsem mu sebrala, než bych z něj zešílela. Tohle nikam nevedlo a já nejsem masochistka.

„Byl bych řekl, že by si na něco tak důležitého měli ten čas udělat,“ podotkl Mircea zlehka. A ano, dostal mě, protože on sám by nikoho jiného, aby se postaral o něco, co se tak osobně týkalo jeho, neposlal ani náhodou. Ale já jsem mu pořád nechtěla nic říct. „Budeš mi prostě muset věřit,“ řekla jsem.

„A to, i když ty mě stejnou důvěrou nepoctíš?“

Zhluboka jsem se nadechla a soustředila jsem se na to, abych nepraštila hlavou do zdi. „Není toho mnoho, co ti můžu říct. Asi jsem toho už tak řekla zbytečně moc. Potřebuješ jen vědět, že musíme tu knihu získat, jinak oba budeme ve velkém maléru.“

Mirceovi chvilku trvalo, než to celé zpracoval. Byla jsem si jistá, že to tak neskončí, že mu jenom mé slovo stačit nebude. Potom ale napřáhl ruku. „Smím se domnívat, že se tohle počítá jako první schůzka?“

„Ale, vždyť jsme už dávno za ní,“ vyhrkla jsem dřív, než jsem stačila zapřemýšlet.

Pomalu se pousmál. „To je dobré vědět!“

Kapitola 20

Muž, který nám otevřel dveře, byl něco málo přes čtyřicet let starý, pod špatně nasazenou parukou jsem viděla řídnoucí vlasy a už hodně zubů měl vyhnilých. Nepřipadal mi jako někdo, kdo by měl být schopen bránit legendárního čaroděje, ale možná to byl opravdu jenom komorník. Následovali jsme ho úzkou chodbou a potom po schodišti do knihovny. V té se nacházel ozdobně vyřezávaný mramorový krb, police s knihami podél dvou stěn, perleťové zdobení na ozdobných lištách z tmavého dřeva a asi tři tucty hostů. Ti všichni si teď udělali čas na to, aby se na nás podívali, když nás ten komorník, nebo kdo to byl, ohlašoval. Neslyšela jsem, že by mu Mircea říkal své jméno, ale on ho stejně znal, i když já jsem byla jenom „a host“. O náš vzhled jsem nemusela mít žádné obavy: Mirceovi se podařilo fakt, že ztratil kabát, změnit v módní prohlášení. Všimla jsem si několika dalších mužů, kteří ze sebe po chvilce nenápadně setřásli svrchníky, protože nechtěli nový trend prošvihnout. S jedním z nich to ale ani nehnulo a zůstal dál od hlavy k patě zahalený do silné černé kápě, kterou tahal po zemi a která neodhalovala nic víc než špičku nosu. To mi nevadilo, protože mě dost zneklidnili ti, které jsem vidět mohla. Před námi se objevila nějaká žena s košíkem plným pletených červenomodrobílých rozet. Nechtěla jsem do Augustineova výtvoru dělat díry, takže jsem tu svou nosila v ruce, ale nelíbila se mi. Na dotek byla taková nějaká zvláštní, ale nedokázala jsem přijít na to, z jakého materiálu je.

„Lidské vlasy, nejspíš od gilotinovaných,“ zamumlal Mircea. Rychle jsem to odhodila na nejbližší stůl. O chvilku později k nám došla pěkná tmavooká francouzská dívka s podnosem plným sklenic s vínem. Jednu podala Mirceovi, ale zůstala u něj stát, protože zřejmě čekala, až dopije, aby mu rovnou mohla dát další. Přišlo mi, že všichni ostatní mají smůlu. Všimla jsem si ale, že se nenapil; jenom tu štíhlou stopku držel v ruce a krvavě rudý obsah sklenice se ve slabém světle třpytil. Také jsem si z podnosu jednu vzala a většinu jsem vypila jedním hltem. Víno bylo dobré a jeho hlavu pročišťující výpary byly ještě lepší. Mircea mě s úsměvem pozoroval a vyměnil si se mnou sklenici, takže jsem získala jeho plnou.

„A ty nemáš rád víno?“ zeptala jsem se a z druhého nápoje jsem se napila s trochu větším dekorem.

„Za určitých okolností ano.“

„Jako například?“

„Někdy mi připomeň, že ti to mám předvést,“ řekl tiše, když se k naší skupině připojila nějaká překrásná žena. Byla to Japonka, nebo přinejmenším Asiatka, a poletovali kolem ní origami kolibříci, kteří jí nadnášeli ručně malovanou vlečku. A to byla jenom jedna z mnoha. Ačkoli jsme si našli tmavý koutek u krbu, kde jsme chtěli počkat na hlavní událost večera, směřoval k nám neustávající proud lidí, kteří si s námi chtěli povídat. Nebo, abych byla přesnější, kteří si chtěli povídat s Mirceou, protože mě si většina z nich sotva všimla. Nemohla jsem nepostřehnout, že až nepřiměřený počet jich je atraktivních a ženského pohlaví. Ani nevím, proč mě to překvapilo. U dvora to bývalo úplně stejné, když Mircea k Tonymu přijel na delší návštěvu. Jednou jsem zaslechla, jak si personál stěžuje, že tolik hostů nikdy nemívali; dokonce i ti upíři, kteří Tonyho nenáviděli, se zastavili složit poklonu. Mircea totiž nebyl jenom členem Senátu, byl to Basarab, což ho mezi upíry řadilo do kategorie filmových hvězd.

Nebo možná rockových hvězd, napadlo mě, když jsem se snažila ovládnout, abych z jeho paže násilím neodstranila ruku aktuální groupie, sošně krásné čarodějnice s kaštanovými vlasy. Ucouvl od ní pod záminkou, že musí odložit prázdnou sklenku na krbovou římsu, a jeho obdivovatelka ho následovala. Ústa se mu zkřivila do lítostivého úsměvu, který jsem na okamžik chtěla ochutnat tak zoufale, že mi to i přestalo myslet. Fanynkám jsem to nevyčítala. Moc. Mircea dokázal svůj vzhled i pověst dokonale využívat ve svůj prospěch – u něj to byla v podstatě pracovní podmínka. Ale ať se na místě propadnu, jestli to ve většině případů nedělal schválně. Ať byl kdekoli a ať dělal cokoli, prostě si jenom vychutnával své okolí s podvědomou smyslností, která byla jeho součástí stejně jako třeba jeho barva vlasů.

Geis získával na síle i navzdory té moci navíc, kterou mi propůjčoval můj úřad. Už jenom to, že jsem stála vedle něj, bohatě stačilo k tomu, aby se mi rozbušilo srdce a pulz se mi rozezvonil v uších. Naopak tělo se výrazně zpomalilo v tom, když mělo uposlechnout příkazy mozku a dívat se jinam, nedotýkat se a nevšímat si na něm každé maličkosti – jako třeba toho, že si jeho vlasy stále uchovávají matnou vzpomínku na studený vítr venku. Nebo třeba teploty jeho kůže, když se konečkem prstu dotkl mého žlábku nad horním rtem.

„Takový vzorek jednoho roztoku,“ říkal tiše a přejel mi prstem po rtech.

Samozřejmě že to občas dělal schválně.

Zvedla jsem hlavu a střetla se pohledem s očima, které byly tiché, intenzivní a soustředěné. Na základě tohoto pohledu bylo snadné uvěřit, že jsem jediná v celé místnosti, která pro něj má nějakou cenu, ta jediná na zemi, na které záleželo. Ten pohled jsem ale už vídala předtím, a ne vždycky byl určený mně. Stydliví lidé se změnili v upovídané, z agresivních se stávali zvladatelní a obyčejní rozkvétali ve snaze žít v duchu té úcty, kterou v jeho očích viděli. Nebo kterou si mysleli, že vidí.

Já jsem jeho pohled vydržela jenom kratičký, ale napjatý okamžik, než jsem zamrkala a podívala se jinam, rozzlobená, že tohle zkouší na mě, zmatená z toho, že to dělá zrovna teď, a pohledem jsem se setkala s jakousi tmavovlasou upírkou. Její granátově červené šaty seděly na nebezpečných křivkách a stříbrná mantila lemovala obličej tak krásný, že jsem na něj chvíli dokázala jenom strnule zírat. Napřáhla ruku, ale já jsem ji ignorovala; na to, abych jí potřásla, byla moc vysoko, takže asi nebyla určená mně.

Mircea ji poslušně políbil a řekl něco španělsky, ona ale očima pořád sledovala mě. Trvalo to až nepříjemně dlouhou dobu, ale když nic neříkala, mlčela jsem i já. Po chvilce se rozhodla, že se pro změnu podívá na něj. Vedli mezi sebou krátkou konverzaci, které jsem nerozuměla, ale ani jsem nemusela. V umění předávání informací neverbálně byla celkem dobrá. Upřeně se mu dívala do tváře, mrskala řasami, přejížděla si prstem po hlubokém výstřihu šatů, dlaněmi si uhlazovala boky a mluvila zastřeným hlasem. Každým pohledem a každým pohybem sdělovala, že ho chce, a bylo to naprosto upřímné a zcela beze studu. Musela jsem se podívat jinam, dřív než bych podlehla pokušení a udělala nějakou hloupost. Nakonec odkráčela, ale až potom, kdy mým směrem vrhla další podivný pohled. „Dávná přítelkyně?“ zeptala jsem se ve snaze odlehčit situaci.

„Jenom známá,“ zamumlal. To už sledoval další dva příchozí upíry – pro změnu muže. Uklonili se před ním a on jim na oplátku pokynul hlavou, ale jeho postoj nepatrně ztuhl. V případě obvykle přísně se ovládajícího Mircei se to rovnalo situaci, jako když někdo jiný dostane záchvat. Najedou mi to začalo dávat smysl.

Několik stovek let života přidá upírovi spoustu síly, což platí i o mistrech první třídy. A změny v úrovni moci druhých dokážou upíři vycítit stejně snadno, jako si lidé dokážou všimnout nového účesu. Kterýkoli upír, který se dostal příliš blízko, si zřejmě musel uvědomit, že na Mirceovi opravdu není něco v pořádku. K tomu, aby od toho odlákal ženy, použil mě, ale pochybovala jsem, že by mu totéž prošlo u mužů.

„Na to, že jste jenom známí, jste mi přišli opravdu hodně přátelští,“ řekla jsem a ani jsem se neobtěžovala z hlasu vynechat jízlivost. Nelíbilo se mi, že jsem byla součástí jeho plánu, i když jsem souhlasila s jeho důvodem.

„S komtesou jsme jednu dobu sloužili v evropském Senátu. Překvapilo ji, že mě tu vidí,“ řekl Mircea, zatímco jsme přihlíželi, jak si oba upíři se stejně apatickými výrazy berou své trojbarevné ozdoby. Potom začali korzovat, ale ne naším směrem. „Já totiž momentálně mám být v New Yorku a zjišťovat tam možnosti otevření nového senátu.“

„Skvělé.“ Tohle jsem přesně potřebovala, aby se Mircea z téhle doby vrátil a komtesa Bůhvíjaká si ho potom kvůli jeho pařížské dovolené dobírala.

„Ale nemusíš si z toho dělat hlavu. Zemřela při souboji předtím, než jsem se vrátil. Stejně jsme mluvili většinou o tobě.“

„O mně? Proč?“

„Chtěla vědět, proč na sobě máš mé znamení. Já jsem jí je před nějakou dobou odmítl dát, a ona se nechala slyšet, že je… překvapená… že jsem si vybral raději tebe.“

„Ty žes ji odmítl?“ Dokázala jsem si představit, jak ji to překvapilo. Když jsem si většinu toho lektvaru utřela a prsty si přičísla uvolněné vlasy, vypadala jsem docela slušně, ale v komtesině lize jsem nebyla. Výraz jejího obličeje, kterým mi sdělovala, že ani nikdy nebudu, jsem nepotřebovala vidět.

„Chtěla ke mně do lože ani ne tak pro potěšení, jako spíš kvůli politickým výhodám, které by jí to přineslo,“ řekl Mircea mírným tónem.

„To přece nemůžeš myslet vážně!“ Byla ta ženská snad sjetá?

„Během let jsem poznal spoustu takových, které její náhled sdílely. Když máš bohatství nebo moc, vždycky se najdou osoby, kterým takové věci přijdou mnohem přitažlivější než ty sám.“

„Jsou to idioti.“ Vyšlo to ze mě dřív, než jsem to mohla zastavit.

Mircea se najednou s rozzářenýma očima zasmál. „Ani se mě nezeptáš, jakou odpověď jsem jí dal, dulceaţă?“

Zřejmě jsem toho měla brzy litovat, ale vědět jsem to musela.

„Jakou?“

Natáhl se ke mně, chytil mě za ruku a dramaticky si ji přitiskl k hrudi. „Žes mě očarovala.“

„Tohle jsi jí ve skutečnosti neřekl.“

Vtiskl mi polibek na pulzní bod na zápěstí. „Přesně těmito slovy.“ S plamenným pohledem jsem rukou cukla zpátky. Dalšího nepřítele, před kterým se budu muset mít ten večer na pozoru, jsem opravdu nepotřebovala.

Rozhodla jsem se změnit téma, a tak jsem se zeptala: „Ona tě oslovila kníže, že ano?“ Španělsky nemluvím, ale ten výraz je stejný jako v italštině. „Myslela jsem, žes byl hrabětem.“

„Na Valašsku v dobách mého mládí žádná hrabata nebyla,“ odpověděl Mircea, kterému to zřejmě nevadilo. „Používal se výraz vojvoda. Angličané to někdy překládají jako hrabě palatin, ostatní preferují guvernér nebo občas také kníže. Vládli jsme malé zemi.“ Pokrčil rameny.

„A proč už ten titul nepoužíváš?“

„Když vyšla ta Stokerova kniha, představu rumunského hraběte zpopularizovala až trochu moc. Proto by to mohlo být nerozumné.“

Přerušil nás příchod jedné ještě krásnější fanynky. Přišlo mi, že si všechny obyčejné nebo nehezké holky vzaly dnes večer volno. Hleděla jsem do prázdna a snažila se myslet na důležitější věci, zatímco se ona pohihňávala a flirtovala. Moc mi to nepomohlo. Navzdory obecnému mínění nejsem pitomá. Celou dobu jsem věděla, že to bude těžké. Ale dělat na něj zamilované oči, když jsem stála hned vedle něj, bylo nejenom trapné, ale taky mě to uráželo a už jsem toho měla dost. Propletla jsem svou ruku do jeho a té huse jsem věnovala nejlepší ze svých zlostných pohledů. Galaxie, rotující mi kolem nohou, se najednou rozepjala a rozšířila průměr asi o třicet centimetrů, což stačilo k tomu, aby jí začal hořet lem šatů. Byla to čarodějnice, ne upírka, takže drobný požár uhasila jediným tichým slovem. Ale už neotravovala.

Pohlédla jsem na Mirceu, protože jsem si opožděně uvědomila, že jsem mohla zapálit i jeho. V černých kalhotách se ale žádné dírky neobjevily, ani jsem neviděla žádné drobné proužky kouře. Když jsem se nad tím zamyslela, nedávalo to smysl. „Proč nehoříš?“

Pozvedl jedno obočí. „Ty bys chtěla, abych hořel?“

„To ne, ale… na Marlowa ty šaty ten účinek měly.“ A tehdy to ani nebylo tak jasné. Obočí ještě trochu povyrostlo. „Ty jsi zapálila senátora Marlowa?“

„No jo, ale ne schválně.“ Mircea se na mě jenom podíval. „Byli jsme v senátní komnatě a on se ocitl trochu moc blízko…“

„V senátní komnatě?“

Zamračila jsem se na něj. Připadalo mi, že mu z nějakého důvodu cuká v obličeji. „No ano, zatáhl mě před Konzulku…“

„Takže jsi ho zapálila v senátní komnatě přímo před Konzulkou?“

„Ale byl to jenom malinký oheň,“ začala jsem, ale vzápětí jsem přestala, protože se rozesmál smíchem, který mu rozvlnil celý obličej, takže jsem viděla všechny ty zářivé zuby a křivky jeho neodolatelné pusy. „Uhasil se,“ uvedla jsem na svou obranu. Jenom se dál smál.

„Drahá,“ zalapal nakonec po dechu, „sice bych dal nevím co za to, abych něco takového viděl, ale myslím, že neopakovat toto vystoupení dnes večer by bylo lepší.“

„Já přece…“

„Zmínil jsem to jenom proto, že si myslím, že si Ming-te přeje, abych u ní vykonal audienci.“

„Cože?“

Zlehka naklonil hlavu na druhou stranu místnosti, kde mezi svými čtyřmi bodyguardy stála čínská verze Konzulky. „Bylo by rozumné se zapalování čínské císařovny zdržet.“

„Zdá se, že má plno práce,“ podotkla jsem chabě. Byla to pravda – shromáždil se kolem ní velký dav obdivovatelů – ale já už jsem pro jeden večer měla hrůzu nahánějících žen dost. Mircea se s odpovědí neobtěžoval a jenom naše propletené paže použil k tomu, aby mě mohl přetáhnout po místnosti. Zastavili jsme se před stupínkem, na kterém Ming-te své trůnní křeslo zaparkovala. I na něm byli draci a ovíjeli se kolem opěradla, ale alespoň se nehýbali. Na rozdíl od vějířů, které se jí usadily po obou stranách hlavy, kde se třepotaly a plácaly ve vzduchu jako dva hyperaktivní motýli. Nikdo je nedržel, stráže měly plné ruce kopí, která – byli to upíři – podle mě měla jenom obřadní funkci. Hlavně proto, že vějíře měly ostré okraje, takže zřejmě mohly každým okamžikem přejít z režimu cirkulace vzduchu na sekání těl.

Celá ta podívaná kolem Ming-te mě zaujala natolik, že jsem si toho, že mluví s Mirceou upír, všimla, až když mě malinko dloubl nohou. Od tančících vějířů jsem přesunula pohled k vodnatým černým očím v drobném oválném obličeji. Ming-te vypadala na dvacet, a ano, byla opravdu krásná. Povzdechla jsem si. Samozřejmě že chtěla Mirceu vidět. Jenomže se nedívala na něj. Napadlo mě, jestli bych si neměla vyrobit cedulku OBĚŤ ZÁKEŘNÉHO KOUZLA, NE HROZBA předtím, než se některá z nich rozhodne konkurenci odstranit. Ming-te napřáhla ruku s neuvěřitelně dlouhými a jasně rudými nehty. Tak moc jsem se na ně soustředila – jenom nehet na palci musel mít alespoň dvacet centimetrů a byl zkroucený jako pružina – že mi několik sekund trvalo, než jsem si uvědomila, že proti mně něčím máchá.

Byl to nějaký klacek s ošklivým hnědým uzlem na konci. Ucouvla jsem před tím, než mi s tím mohla vyříznout srdce, nebo něco takového. Ono mě to ale následovalo, dokud jsem se na to nesoustředila, což bylo těžké, protože mi to strkala až pod nos. Uzel se ukázal být vysušenou hlavou s maličkou modrou kapitánskou čepicí na prořídlých vlasech.

„Její Císařské veličenstvo, císařovna Ming-te, Svatá výsost doby současné i budoucí, Paní deseti tisíců let, by ti ráda položila otázku,“ pronesla znuděným monotónním hlasem, jímž dokázala vyjádřit své naprosté znechucení mnou, svou paní i světem jako takovým.

Zamžikala jsem. „Ty nejsi Číňan.“ Prozradil mi to britský přízvuk a to, že zbylé prameny vlasů byly zrzavé.

Hlava si dlouze a útrpně povzdechla. „Kdyby ano, asi bych jako tlumočník moc užitečný nebyl, co myslíš? Ale jak jsi to poznala?“

„No, já jenom…“

„Je to tou čepicí? Nutí mě ji nosit, aby se na ni lidé ptali.“

„Aby se ptali na co?“

„Vidíš? Vždycky to funguje. Je to součást mého trestu: musím vyprávět příběh svého dramatického života a bolestivé smrti každému Tomovi, Dickovi a Harrymu, předtím než odpoví na jednoduchou otázku.“

„Aha. Promiň. Co je to za otázku?“

Podezřívavě si mě prohlížela. „Copak ty nechceš slyšet příběh mého dramatického života a bolestivé smrti?“

„Vlastně ani ne.“

Najednou se zatvářila uraženě. „Proč ne? Má smrt pro tebe není dost zajímavá? Jaká by tě teda zajímala, co? Možná, kdyby tady visel Robespierre, pánbů ho zatrať, to by ses možná poslouchat uráčila, co?“

„Já ne…“

„Ale obyčejný kapitán Východoindické společnosti, který udělal tu chybu, že vypálil na špatnou loď, to ne, ten ti dost dobrý není?“

„Tak hele,“ řekla jsem. „Já se tady zase tak skvěle nebavím. Jestli mi to řekneš nebo neřekneš, mně je to jedno!“

„No ale to snad není důvod, abys na mě ječela,“ opáčilo to nakvašeně. „Paní se jenom chtěla zeptat na jméno tvé krejčové.“

„Cože?“

„Prostě toho mága, který očaroval tvé roucho,“ vysvětlovala hlava tónem, který jasně sděloval, že největším utrpením posmrtného života je jednání s lidmi, jako jsem já.

„On zrovna není volný.“ Což v podstatě byla pravda, protože Augustine se ještě nenarodil.

„Chceš si to tajemství nechat pro sebe, co? To se paní líbit nebude,“ prohodila hlava laškovně. Zatímco jsem mluvila s hlavou, Mircea a Ming-te si povídali. Ani jsem se nesnažila jejich konverzaci sledovat, protože probíhala v mandarínské čínštině, ale poznala jsem výraz Codex Merlini. I kdyby ne, Mircea mou pozornost vzápětí upoutal zesílením stisku.

„My jsme přišli pro Kodex?“ šeptal.

Podívala jsem se na něj a zapřemýšlela, k čemu je ten povyk. „Ano. Říkala jsem ti…“

„Mluvila jsi o nějaké knize kouzel!“ Mircea se začal uklánět, a zatímco mě táhl od Ming-te, něco rychle drmolil čínsky.

„To on tady je!“

„Drahá, popisovat Codex Merlini jako knihu kouzel je zhruba totéž jako nazývat Titanic loďkou!“

Nechápala jsem, o co mu jde, ale nemohlo mi uniknout, že míříme rovnou ke dveřím. „Počkej! Kam jdeme?“

„Pryč odsud.“

Zapřela jsem se. Ani nevím proč, protože mi to nebylo nic platné. „Ale přihazování teprve začne!“

„To je právě to, čeho se bojím,“ ucedil zrovna ve chvíli, kdy zhasla všechna světla.

V místnosti už předtím nebylo moc vidět, protože ji osvětlovalo jenom několik náhodně rozmístěných svíček, ale teď už tam byla tma jako v pytli. Cítila jsem, jak mi kolem pasu klouže něčí ruka a vyjekla jsem ještě předtím, než jsem poznala rozechvění geisu. Mircea mě prakticky nesl mezi lidmi, kteří si polohlasem povídali a procházeli se po obou stranách místnosti.

Nechápala jsem, co se mu nelíbí; náhlá tma nikoho nepotěšila, ale neodehrávalo se nic nebezpečného. Když jsme došli ke schodišti, oči se mi už přizpůsobily natolik, že jsem viděla tu záři, kterou vydávaly mé šaty. V místnosti se střídalo světlo hvězd a stíny, ale jinak vypadala jako předtím. Dokud do ní okny nevlétlo několik temných postav.

Mircea mě vzal do náručí a doslova vletěl do foyeru, kde jsme se srazili s dalším asi půltuctem temných postav. Nedokázala jsem na ně soustředit pohled, ale nedostatkem osvětlení to nejspíš nebylo. Potom jsme se zase ocitli nahoře zhruba za stejnou dobu, jako kdybych nás tam odčasovala. Mircea se zastavil na odpočívadle knihovny, aby se vyhnul mágovi, který pozpátku klopýtal ze dveří, zatímco mu kolem hlavy jako rozzlobené vosy bzučely létající vějíře Ming-te. Jeden z nich během jednoho průletu zasáhl svícen a svíčku v něm čistě přesekl v polovině.

Ohlédla jsem se ke dveřím knihovny, ale neviděla jsem nic než ohnivou záplavu kouzel, doprovázenou rachotem a výkřiky, ale celé to bylo příliš oslnivé na to, abych mohla rozeznat nějaké podrobnosti. Mircea potom popadl mága, který blokoval schody nahoru, a shodil ho dolů. Dopadl na skupinu temných postav, které se všechny pokoušely současně vejít na úzké schodiště, a většina z nich spadla pozpátku. Vějíře ho pronásledovaly, jako by byly v bojovém nasazení.

Než jsem stihla mrknout, byli jsme v dalším patře, kde proti sobě stáli jeden mág a komtesa. Ta její pěkná mantila se roztáhla do třpytivé sítě, která se kolem něj ovinula jako pavučina. Těsně předtím, než jsme vyrazili po dalším křídle schodů, jej s vyceněnými a blýskavými tesáky prudce přitáhla k sobě.

V podkrovním podlaží mě někdo chytil za nohu, ale Mircea vykopl dozadu a pak jsem už slyšela jenom to, jak se ten někdo kutálí ze schodů. Mircea vypáčil dveře do pokoje, který zřejmě byl ložnicí nějakého sloužícího, otevřel okno, a než jsem stačila protestovat, už jsme byli na kluzké a ledové okenní římse. Tam se zastavil a zahleděl se k hlavnímu vchodu pod námi, k němuž mířilo několik desítek temných postav. Tupě jsem si pomyslela, že jim asi došla okna k rozbíjení.

„Dokázala bys udělat to, cos udělala v kasinu?“ zeptal se Mircea hlasem o hodně klidnějším, než jaký měl za daných okolností právo mít.

„Cože? Ne, ještě ne.“ Závrať a nevolnost z tolika přemístění v rychlém sledu mě už skoro přešly, ale pořád jsem se cítila vyčerpaná. Pochybovala jsem, že bych dokázala odčasovat samu sebe, natož nás oba.

Mircea se na nic neptal, jenom si mě přehodil přes pravé rameno. Díky tomu jsem si všimla té postavy v plášti, která vpadla do pokoje za námi. Byl to ten host v kápi. Zjistila jsem, že ještě pořád nechci vidět, co je pod ní.

„Budu tam muset skočit, drahá?“ zeptal se Mircea, přičemž na nově příchozího pohlédl jenom krátce a bez zájmu.

„Skočit? Cože?“ Byla jsem si jistá, že jsem špatně slyšela.

Kápě poslala po schodech dolů nějaké kouzlo a pak ke dveřím přitáhla těžkou almaru, kterou je zablokovala. „A jestli chceš skákat, tak sebou pohni, nebo mi uhni z cesty!“ zavrčela.

V tu chvíli jsem začala přemýšlet, kdy přesně jsem tou králičí norou propadla. To bude tím stresem, pomyslela jsem si mlhavě. Musí to být jedině tím. „Čekám, až vejde i zbytek mágů, kteří chtějí odpálit tu bombu,“ odvětil Mircea řízně.

„Jakou bombu?“ otázali jsme se s postavou v kápi současně.

„Tu, kterou mágové z pařížských katakomb ukládají tak, aby zničila dům a s ním i Kodex, jak doufají.“

Nebylo divu, že začal dole tak vyšilovat nebo jak by se to dalo v jeho případě nazvat. Asi musel o dnešní noci někde slyšet. A jestli to bylo dost zajímavé, aby si o tom lidé vyprávěli, tak jsem u toho opravdu být nechtěla. Odejít jsem ale nemohla. Ne, když jsme byli tak zatraceně blízko!

„Proč ji chtějí zničit?“ zeptala jsem se. „Copak ji nechtějí pro sebe?“

„To ano, proto ji právě hledají. Ale jestli ji nenajdou, raději zničí tento dům a všechno v něm, než aby ji nechali padnout do rukou Temných.“

„Kodex tu není,“ řekla kápě a protlačila se oknem ven. Teď už jsme na zmrzlé střeše hřadovali tři.

„Ti mágové se chystají zabít desítky lidí zbytečně!“

„O tom pochybuji,“ řekl Mircea a pohybem hlavy ukázal k místu, kde se rozpoutal boj mezi mágy a účastníky párty: většině z nichž se podařilo ze smrtící pasti knihovny v pořádku uniknout. Když kolem mě Parindra prolétl tak rychle, že mi proud vzduchu za ním rozcuchal vlasy, ucukla jsem; vypadalo to, že pro svůj koberec našel další využití. Něco hodil do davu mágů pod sebou a ono to explodovalo ve žlutém oparu, který se jim jako kyselina prožral štíty a spoustu z nich zapálil. Taky stihl zapálil záď bárky, což zase vyděsilo slona. Zvíře nešťastně zaburácelo a začalo řádit. Chobotem nabralo jednoho mága a hodilo jím o protější dům, na který dopadl s ošklivým křupnutím. Útok rozehnal zbytek mágů, kteří se rozeběhli všemi směry, aby je nerozdupal slon nebo jeho těžká nosítka, která mu napůl sklouzla ze zad a míhala se vzduchem jako klenoty posázené beranidlo.

„To by mohlo stačit,“ řekl Mircea.

„Počkej! O čem to mluvíš? Stačit k čemu?“ zeptala jsem se a ucítila, jak mu svaly pode mnou tuhnou. Díky zmatku zůstal prostor přímo pod námi úplně bez mágů, a já jsem si teď uvědomila, že toho chce využít. „Ale ne. Ne, ne. Víš, já v poslední době začínám mít problémy s výškami a…“

„Držte se,“ řekl a už jsme letěli.

Neměla jsem čas ani vykřiknout. Ucítila jsem nápor studeného větru, potom přišel krátký pocit beztíže a už jsme dopadli na palubu lodi. Hlavní nápor z dopadu sice dostal Mircea, ale kinetická energie mě vymrštila z jeho sevření a já jsem se řítila přímo na toho v kápi, který zřejmě skákal současně s námi. Neměla jsem pocit, že by pod kápí byl upír – po páteři mi nepřeběhlo to známé slabé zamrazení – ale jak by sakra takový skok mohl podniknout člověk, a ještě ho přežít?

Neměla jsem čas to zjišťovat, protože na bárku dopadlo něčí kouzlo, až se pod námi otřásla a vzepjala. S námi to mrsklo o zábradlí hned vedle místa, kde se na palubu snažil vyšplhat jeden z mágů. Přiběhl k němu muž, oblečený jako jeden z Ming-teiných stráží, a začal do něj bodat kopím, ale mágovi se podařilo udržet štít, takže ho to jenom pořádně naštvalo. Překulil se přes bok a potom se strážným padli na zem ve spleteném klubku končetin, které se nakonec dokoulelo ke mně a ke kápi. Dostala jsem botou do břicha, což mi vyrazilo dech, ale kápě na tom byla hůř, protože hlavou narazila do tvrdého dřevěného zábradlí bárky.

Mircea znovu vyskočil na nohy a dopotácel se k zábradlí. Když kolem něj proletělo kouzlo, které se zasyčením explodovalo o kamennou fasádu domu za námi, málem nestačil uskočit. Nebylo ale jediné. Kouzla létala všude kolem a temnou oblohu se jim podařilo rozzářit skoro jako ve dne, kdyby tedy denní světlo obsahovalo všechny barvy duhy.

„Tímhle tě nedokážu provést živou, když nemáš žádný štít,“ řekl zasmušile. „A já sám jsem momentálně příliš vyčerpaný na to, abych ho vytvořil. Budu muset improvizovat.“ Krátce se poradil se zbylým čínským upírem. „C’-chao tě ochrání. Neopouštěj loď,“ dodal, než přeskočil přes zábradlí.

„Mirceo!“ Vykoukla jsem přes okraj bárky, ale celá ulice připomínala rušné mraveniště, takže jsem ho neviděla. Uviděla jsem ale někoho jiného.

Komtesa podle všeho dojedla hlavní chod a přišla si pro dezert, a já jsem se ani nemusela ptát, koho si pro tuto roli vybrala. Zatraceně! Věděla jsem, že se něco takového stane.

Přehoupla se na palubu a řekla španělsky něco, čemu jsem nerozuměla, a zuřivě se usmála, což jsem pochopila. Chtěla jsem se postavit, ale zabránila mi v tom vlečka, kterou Augustine k šatům přidal a která se mi kolem kotníků omotala jako provaz. Rozesmála se, zatímco jsem tahala za hedvábný materiál, který se prostě odmítal roztrhnout nebo povolit. Potom se sklonila a pohybem zápěstí mi nohy uvolnila.

„Jestli ho chséš, tak o něj bojůj, ale vestojé, čarodějkó,“ řekla mi, zatímco se C’-chaovi podařilo najít si na práci něco jiného na druhé straně lodi. Obrana mého života pro něj zřejmě nebyla synonymem roztrhání žárlivou příslušnicí Senátu. Tohle jsem mu opravdu nemohla zazlívat.

Vyškrábala jsem se na nohy a zkusmo se usmála. „To od tebe bylo velice, ehm, čestné,“ řekla jsem s nadějí. Možná se dokážeme domluvit. Za hlavou se jí jako rámeček kolem krásného obličeje zvedla ta třpytivá stříbrná síť. „Vlastně ani ne,“ usmála se. „Já jenom raději večeřím vestoje.“

Nebo se možná nedomluvíme.

Ta krajková past se proti mně vrhla stejně jako proti tomu mágovi v domě, o kterém jsem si byla jistá, že už ven nevyšel. Jenomže se zastavila v polovině cesty mezi námi, kde se zachytila v poli hvězd, které kolem mě najednou začaly rotovat jako nějaká zmenšená galaxie. Několik sekund visela mantila ve vzduchu jako nehybný předmět, který narazil na neodolatelnou sílu. Potom celá ta věc explodovala, jako když se z hvězdy stane supernova. Zastínila jsem si rukou oči, abych je ochránila před žárem, ale když jsem se podívala znovu, komtesa stála, jako by se nic nestalo. Nemyslela jsem si ale, že by opravdu bylo všechno jako předtím. Mohla jsem totiž sledovat boje za ní, a to díky stovkám malých děr, kterými jí světlo hvězd provrtalo celé tělo. A potom spadla, jenom tak se přes okraj bárky převrátila na ulici. Já jsem tam stála, zírala na její zmuchlané tělo, šokovaná a ještě víc i vystrašená. Sice jsem žila, ale možná že ne na dlouho. Mistra upíra totiž není možno něčím takovým zabít. Zranit, naštvat, rozčílit, to ano, ale zabít, to ne. Teď se každou chvilku zvedne, a až se to stane, budu k sežrání. Opravdu jsem se z té bárky potřebovala dostat pryč. Zatímco jsem se snažila najít nějakou cestu, jakoukoli, kudy bych před tou melou unikla, přiblížil se C’-chao. O kopí někde přišel, ale z velkého vesla si vytvořil novou zbraň, kterou teď začal toho v kápi mlátit po hlavě. „Počkej!“ Padla jsem na kolena, která se mi stejně docela klepala, a rozpřáhla jsem ruce. Hvězdy se vrátily na svá místa a nezdálo se, že by chtěly znovu začít rotovat. Strážný se ale i tak zastavil.

Řekl něco, čemu jsem ale znovu nerozuměla. Začala jsem Ming-te závidět to její tlumočnické zařízení, jakkoli bylo náladové. Pak mu podle všeho došlo, že máme komunikační problém. Ukázal prstem na kápi a na mě, jako by se ptal, jestli patříme k sobě, a já jsem zuřivě přikyvovala. Sice to nebyla pravda, ale ať pod ní byl kdokoli, ke druhé straně nepatřil, a já už jsem pro jeden večer viděla krve dost.

Podle všeho to strážného uspokojilo, takže se vydal útočit na někoho jiného. Obrátila jsem pozornost ke kápi a napadlo mě, jestli jsem neplýtvala časem na obranu mrtvoly. Muž pod ní totiž ležel bez hnutí s jednou bledou paží rozhozenou, ale s tváří pořád zakrytou kapucí. Dokonce mi ani nepřipadalo, že dýchá, i když kápě byla příliš volná na to, abych to mohla říct s jistotou. Ruka ale byla teplá a vypadala docela lidsky, takže jsem stáhla kapuci, abych zkontrolovala rozsah zranění. A zůstala jsem jako přimrazená.

Všude kolem jsem slyšela zmatek, ve kterém řádil slon, rozbíjelo se sklo a lidé nadávali. Ale nic z toho nebylo tak skutečné jako ta tvář uprostřed černého materiálu, ozářená myriádami barev z poletujících kouzel. Byla to velice povědomá tvář. Ale ne, zřejmě jsem se udeřila do hlavy, ale nevšimla jsem si toho, protože tohle musela být halucinace. Několikrát jsem intenzivně zamrkala, ale nepomáhalo to; obličej byl pořád stejný. Přitiskla jsem si k očím paty dlaní a takto jsem tam zůstala sedět asi minutu; nedýchala jsem zhluboka, protože tím bych se oslabila, což jsem si nemohla dovolit, ale možná jsem dýchala trochu zrychleně. Když mi ruce znovu spadly do klína, jakžtakž jsem se probrala. Maličko jsem se probrala. Svým způsobem. Zírala jsem do té tváře, a dobrá, možná jsem trochu hyperventilovat začala, ale to proto, že se můj mozek snažil nějak absorbovat tu bláznivou, pitomou a naprosto nemožnou věc, o které mé oči tvrdily, že existuje. Jenomže se pletly – musely se plést – protože to Pritkin být nemohl. Nechala jsem ho přece u Danta, kde naivně věřil tomu, že jdu brzo spát. A pokud někde nenašel nějaký stroj času, pořád tam ještě byl. Ale Rosier to nebyl taky. I když jsem totiž s jistotou věděla, že pán démonů může krvácet, pochybovala jsem o tom, že by po menším zranění hlavy upadl do bezvědomí.

Nepřítomně jsem si pomyslela, že vypadá trochu jinak; červenozlaté vlasy mu spadaly do očí a na druhé straně sahaly až po ramena. Vypadal mladší a v obličeji trochu hubenější, takže nos se zdál být ještě trochu větší než obvykle a lícní kosti formovaly silný reliéf. Rty, které byly tenké vždycky, teď vypadaly jako tenoučká jizva nad bradou.

Napadlo mě, že asi potřebuje nějaké přestrojení. Přece nemohl vypadat pořád stejně, jeden běh života za druhým; toho by si někdo musel všimnout. Možná proto toho o upírech věděl tak málo. Nebylo by moudré přátelit se se stejně starými tvory, kteří by si váš obličej ze setkání před pár staletími pamatovali, ať byste měli přestrojení jakékoli. A Pritkin hloupý nebyl nikdy. Ne. Pritkin ne, opravila jsem se. V hlavě se mi ozval hlas toho rozmrzelého džina, který mi sděloval, že autorem Kodexu byl poloviční inkubus. A Casanova zase říkal, že takový v celé historii existoval jenom jeden. Civěla jsem do obličeje pod tím směšným pážecím účesem – bože, vždyť on se nikdy nenechal slušně ostříhat, že? – ale nemohla jsem tomu uvěřit. Faktem ale zůstávalo, že jsem znala jenom jediného polovičního inkuba, britského mága z období kolem roku 1793, který měl na Kodex vážný zálusk. Jenomže se nejmenoval Pritkin.

Sakra! Jednou jsem to dokonce i sama řekla nahlas – on prostě nevypadal jako nějaký John. Najednou mi místo toho začal ale ošklivě připomínat nějakého Merlina.

Kapitola 21

Víčka se zatřepala a v dalším okamžiku mě už probodával povědomý zelený pohled. Ze všech sil jsem se snažila tvářit se starostlivě, ale neagresivně – což nebylo nijak těžké, protože jsem si na pistoli v podstatě seděla, a stejně jsem uměla tasit pomaleji než on. Ani jsem neměla čas zbraně zkontrolovat, s ním by to ale stejně bylo celkem zbytečné. Ten byl vždycky ozbrojený po zuby. Zelené oči po mně přelétly ve stejném objektivním odhadu nebezpečnosti subjektu, jaký jsem si pamatovala pokaždé, když jsme narazili na nepřítele. Už to bylo nějakou dobu, kdy jsem se na druhém konci tohoto pohledu ocitla já, ale stejně jsem si to živě pamatovala. I přes ten chlad jsem se zpotila za necelých deset sekund.

Pritkin se rozmotal a očima pozoroval každý můj výdech, zatímco se zvolna zvedal do sedu; točila se mu hlava, ale dobře to skrýval, a kdybych ho neznala, ani bych si toho nevšimla. „Když už jsme u toho, tak jsem si vždycky myslel, že větší hrozbu představují upíři,“ řekl a rychle vyhlédl přes zábradlí.

„Já nejsem žádná hrozba,“ řekla jsem mu a pořád jsem se cítila otupěle. Až na ty vlasy vypadal stejně. Úplně stejně. Pořád jsem čekala, že požádá o kafe a za něco mi vynadá.

„Tu masku neviňátka v nesnázích nosíš velice dobře,“ řekl mi, a když se stavěl na nohy, nespouštěl ze mě ledový pohled. „Ale já tě, na rozdíl od toho upíra, nepodcením.“

„Chtěla jsem říct, že nejsem hrozbou pro tebe,“ vysvětlovala jsem. „Jsme na stejné straně.“

„Mizerná výmluva,“ ušklíbl se. „Já vím, co hledáš a komu sloužíš. Právě kvůli bláznům, jako jsi ty, se všichni potácíme na prahu zničení!“

O krok ustoupil, až narazil stehnem do zábradlí a přehodil přes ně nohu. Neměla jsem ponětí, kam si myslí, že v téhle situaci půjde, ale jak jsem ho znala, klidně by to riskoval. A to jsem si dovolit nemohla. Jestli někdo ze všech lidí tady věděl, kde Kodex je, byl to ten, kdo ho napsal.

„Prosím!“ řekla jsem zoufale. „Já nesloužím nikomu! Můžeme pracovat spolu, navzájem si pomáhat…“

„Pokud nejsi ve službách té pomstychtivé duše, tak tě museli pobláznit ti, kteří tento destruktivní projekt spustili. Pokud platí to druhé, tak věz toto: Nevím, jaké lži ti byly řečeny, ale bezpečí nenajdeme nikde jinde než v odporu, naději na zajištění našich práv a životů nemáme v ničem jiném než v opozici vůči té síle, která má nepochybně v úmyslu nás napadnout a podrobit!“

Ještě pořád jsem se to snažila rozšifrovat, když jsem uviděla, jak se ze země za ním zvedá noční můra. Tělo komtesy připomínalo ementál, jak ve zbytcích černého roucha zely krvavé díry, ale mezerami se už začaly proplétat červené provazce svaloviny a purpurové žíly. Důsledek jsem znala stejně dobře jako kdokoli jiný: pokud se upír dokáže hýbat, je smrtelně nebezpečný, a tento už byl zase na nohou. Jedna z děr byla na místě oka, takže po sobě zanechala vypálený kráter v tom, co kdysi bývalo překrásnou tváří, ale to druhé se na mě zlomyslně zadívalo.

Už teď jsem si připadala mrtvá.

Šaty se ani nehnuly – pořád byly pěkné, ale co se týče obrany, k ničemu. Začala jsem se prohrabovat v kabelce a ve snaze najít pistoli, která by mi zřejmě stejně nepomohla, jsem po hořící palubě rozsypávala šperky. Potom jsem zaslechla takový divný syčivý zvuk, a když jsem zvedla pohled, uviděla jsem na místě, kde předtím stála komtesa, ohnivý sloup a prázdnou lahvičku v Pritkinově ruce. Zaječela a vyběhla do davu, rovnou do dráhy zuřícímu slonovi. Ten při spatření ohnivé čáry ustrašeně zatroubil a zamířil rovnou k ní a podle mě ji chtěl instinktivně uhasit, protože jedna z těch obrovských nohou jí se silou parního bucharu dopadla přímo na hlavu. A potom, pro dobrý pocit, ještě jednou. A potom už jsem se musela podívat jinam, aby se mi neudělalo opravdu hodně zle.

„Prokázala jsi mi službu,“ řekl Pritkin. „A já jsem ti ji teď oplatil. Žádnou další přízeň ode mě nečekej.“ Vylezl na zábradlí, koutkem oka mě pořád pozoroval, a když kolem znovu prolétl Parindra, chytil se okraje koberce a byl pryč.

„Pritkine!“ Volala jsem špatné jméno, ale stejně to bylo jedno; v době, kdy mi to slovo vylétlo z pusy, už byl dávno z doslechu. Nebyl ale venku z maléru.

Parindrovi trvalo jenom vteřinu, než si všiml, že nabral stopaře. Kopal do něj nohou, ale Pritkin se zatvrzele držel, což indického Konzula podle všeho rozčílilo. Vylétl s kobercem přímo vzhůru, asi tak do výšky pátého nebo šestého patra, a zkusil to znovu. Tentokrát se mu to podařilo a Pritkina sestřelil kopem, který vypadal hrůzostrašně i na tu vzdálenost, a poslal ho střemhlav do noci.

Se srdcem v krku jsem na to hleděla, protože jsem věděla, že pád z takové výšky nemůže přežít ani mág. Ale ještě předtím, než se mi z hrdla stačil vydrat hrůzyplný výkřik, se mu nad hlavou vytvořila jakási blanovitá hmota, která na pozadí temné oblohy zářila světlemodrou barvou jako neonová medúza. Její spodní část přetékala přes Pritkinovy ruce a nohy, zbytek tvořil baldachýn nad hlavou, který jeho sestup zpomalil na rychlost pomalé chůze.

Věděla jsem, že štíty dokážou hodně věcí, ale padák pro mě byl novinkou. Každopádně to fungovalo, a pokud nefoukal nějaký vítr, který jsem já necítila, dokázal tu věc i nějak ovládat. Ale nesnažil se dostat zpátky do domu; navigoval padák přesně opačným směrem.

„Lidská magie mě nikdy nepřestane udivovat,“ pronesl Mircea za mnou.

Prudce jsem se otočila. „Musíme ho dostat!“

„Ming-te souhlasila s tím, že nás odveze s sebou, což se stane velmi brzy. Ale nevím, jak by reagovala na to, že má na palubě nějakého neznámého mága.“

„Ale ne mu pomáhat – chytit ho! Má Kodex!“

Mircea zostřil pohled. „Určitě? Tys ho viděla?“

„To jsem ani nemusela,“ řekla jsem zlostně. „Snaží se utéct.“

„To by nikdy neudělal, pokud by u sebe neměl to, co chce.“

Tu knihu měl schovanou někde pod tou ohromnou kápí. A teď se s ní snažil utéct. Mircea se na mě podíval divným pohledem. „Ty toho mága znáš?“ Nechápala jsem, ale potom jsem si uvědomila, že Mircea Pritkina neviděl bez kapuce. To sice bylo dobré z hlediska zachování časové linie, ale také to znamenalo, že nevěděl, jaký intrikánský, nečestný a nebezpečný parchant proti nám stojí.

Než jsem stihla odpovědět, rudě se zablýsklo a ozvalo se prásknutí, které muselo být slyšet i přes zvuky boje. A potom, mezi dvěma mými mrknutími, Pritkin prostě zmizel. „Co to… Je pryč!“

„Zůstaň tady.“ Mircea skočil přes zábradlí a mezi tím masakrem kráčel k místu, kde se z domu právě vynořila Ming-te. Její trůnní křeslo už zase jelo v létacím režimu a klidně prolétávalo vším tím chaosem, přičemž před ní vějíře prosekávaly široký pás, na jehož obou stranách zase strážní bodali a sekali do všeho, co se hýbalo. Vějíře ale zřejmě Mirceu poznaly, protože mu dovolily projít a promluvit si s jejich paní.

V okamžiku byl zase zpátky a s pomocí nože, který sebral jednomu umírajícímu mágovi, začal páčit jednu z koulí v dračích pařátech. „Co to děláš?“

„Slíbil jsem ti, že tě povozím na siločárách. Zdá se, že svůj slib splním dřív, než jsem si myslel.“ Trhl zápěstím a koule mu zůstala v ruce. Ming-te vznešeně přelétla nad můstkem, který se za ní zvedl. Celá loď se začala třást a zvedala se zvolna ze země jako horkovzdušný balon, kterým nebyla.

„Počkej!“ zvedla jsem hlas, aby mě bylo slyšet i přes těch několik tuctů kouzel, která bárku zasáhla všechna najednou; vypadalo to, že mágy časný odjezd Ming-te nijak netěší. „Já tomu nerozumím!“

„Vysvětlím ti to později. Ale jestli chceš dohonit toho mága, musíme si pospíšit.“

„Ale ty linie jsou masivní energetické zdroje!“ Podle toho, jak je víla popsala, to byly jakési kombinace mezi vulkanickou erupcí a jaderným reaktorem. „Do nich přece nemůžeme vstupovat!“

„Ujišťuji tě, že můžeme,“ řekl Mircea a objal mě rukou kolem pasu ve chvíli, kdy chvějící se bárka vzlétala nad střechy domů.

„To nebylo to, co jsem myslela,“ protestovala jsem, když vyskočil na úzké zábradlí kolem bárky, na kterém s námi balancoval s naprostým nepřihlédnutím k takovým maličkostem, jako je chatrná konstrukce, naštvaní váleční mágové nebo – jo vlastně – gravitace.

„Drž se.“

Prudce jsem zavrtěla hlavou. „Ne, víš, jak to je – pokaždé když něco takového řekneš, skončíme tak, že děláme něco úplně –“ Mircea se lehce skrčil a napjal svaly. „Poslouchej mě!“ Zaječela jsem. „Nemůžeme…“

A potom jsme to udělali. Mircea skočil do toho, co před několika sekundami byl jenom řídký vzduch, a potom už nás to táhlo divokým maelströmem světla a barev, jako kdybychom se nacházeli uprostřed krvavých peřejí, které nás zběsile hnaly k vodopádu o velikosti Niagary. Všude kolem explodovaly záblesky oslňujícího světla, podél nás se řítily žhnoucí kanály čiré energie, které nám pak nad hlavami vytvářely oblouky. Bylo toho tolik, s čím se musel můj mozek vyrovnávat, že chvíli trvalo, než jsem si uvědomila, že se nesmažíme.

„Nemáme takové štíty jako mágové,“ řekl Mircea a zdálo se, že je v euforii, „ale vstoupit bez nich do siločáry, i kdybys třeba jenom surfovala na povrchu, je naprosté šílenství. Energetické síly by nás okamžitě spolkly.“

„Tak proč to neudělaly?“

Ukázal na tu slabou zlatavou bublinu energie, která kolem nás tiše zářila. Vedle pulzujícího víru siločáry skoro ani nebyla vidět. „Silnější mágové mohou linie používat pro rychlý přesun na krátké vzdálenosti i jenom s osobními štíty. Delší cesty ale vyžadují něco mnohem podstatnějšího.“

Užasle jsem se rozhlížela, zatímco nás proud energie hnal vpřed. „Jak jsi vůbec věděl, že to tady je? Nebylo nic vidět.“

„Očima asi ne. Ale když víš, co máš hledat, můžeš je i vycítit.“ Na chvíli to na mě udělalo dojem, dokud se Mircea najednou nezašklebil. „Nebo můžeš dělat to, co většina z nás, a nosit mapu.“

„Ale ty nemáš mapu.“

„Žil jsem v Paříži mnoho let, dávno jsem si pozice linií zapamatoval,“ přiznal se. „Používal jsem je v jednom kuse.“

„To jsi s sebou všude tahal něco takového?“ ukázala jsem na kouli v jeho rukou. Byla o velikosti asi fotbalového míče.

„Existují takové kapesní štíty, ale jízda s nimi není tak hladká.“ Jeden obzvlášť velký vír v elektrickém proudu nás na chviličku roztočil doleva.

„Hladká?“ zeptala jsem se a sevřela mu ruku, abych nespadla.

„Ach ano.“ Mircea zamilovaně hladil tu malou kouli, a mezitím nás nějak zase vrátil zpátky do středu proudu, kde to bylo trochu klidnější. „Vracet to budu velice nerad.“ Znovu se na mě vesele zašklebil, protože se mu ta divoká jízda evidentně líbila. „Je to víc než jenom štít. Pomáhá ti to taky najít linie tím, že když je nějaká blízko, září jasněji, a když ji položíš přímo do její trasy, může ti v ní otevřít skulinku.“

„Ale jak v tom máme najít toho mága?“

Mircea ukázal na vířící světlo před námi. „Támhle někdo z linie vystoupil, a není to tak dlouho. Já jsem si žádné jiné aktivity v siločáře nevšiml, ty ano?“

„Já nevím.“ Kromě všech těch kouzel a souboje a celou tou záležitostí s Pritkinem jich mohlo klidně být aktivováno půl tuctu najednou, ale já bych si toho ani nevšimla.

„Musíme to riskovat,“ řekl Mircea.

„Drž se.“

„Víš, já už to opravdu začínám nenávidět…“

A potom jsme už padali, maelströmem světla a zvuku jsme se řítili u kraje linie. Na chvilku jsem si myslela, že se něco příšerně podělalo. Ale potom, s náhlou absencí barev a se zvučným zaduněním, podobným úderu hromu, jsme znovu stáli na pevné zemi.

„Latinská čtvrť,“ slyšela jsem říkat Mirceu, zatímco se mé oči pořád snažily přizpůsobit. Měnící se zářivé barvy čáry mi před očima zanechávaly pulzující stíny jako ohňostroj na tmavočerné obloze. „Tato oblast je spletí uliček ještě i v naší době. Nebude to tak jednoduché, jak jsem doufal.“

Konečně se mi podařilo soustředit se na jediný zbývající zdroj světla, kterým byla koule v jeho rukou. Jemně zářila, ale jestli kolem nás pořád vytvářela štít, já jsem ho neviděla. Samozřejmě jsem ani neviděla moc jiných věcí. Jediné, co jsem kromě malé kaluže světla viděla, byly temně se rýsující budovy po všech stranách, snažící se dosáhnout na širokou rozlohu galaxie nad námi.

„Jak můžeš vědět, kde jsme?“ Mohl mít ten svůj upíří zrak, ale byla tma.

„Tato konkrétní linie probíhá centrální Paříží a ostrovem Île de la Cité. A já cítím Seinu.“

To měl dobré. Já jsem cítila většinou vrstvy odpadků, které se navzdory chladnému počasí rozkládaly ve škarpách. Má bota začvachtala na něčem kluzkém, co se mi přilepilo k podrážce a vyslalo to ke mně octový pach rozkládajícího se ovoce. Všude jsem cítila koňský hnůj a ostrý pach lidské moči, jako by jimi byly ulice zalité. O těchhle věcech se ty výpravné velkofilmy bůhvíproč nikdy nezmiňují.

„Tudy.“ Mircea mě chytil za paži, což bylo dobře, protože dlažební kostky byly nerovné a ty, které nebyly pokryté tenkou vrstvou ledu, byly kluzké.

Tmavá a klikatá ulice byla tak tichá a tak úzká, až jsem měla pocit, že se ze stínů někdo vynoří a drapne mě. Vzhledem k tomu, že Pritkin předtím vyjádřil myšlenku, že nejlepší obranou je útok, existovala přinejmenším možnost, že se to stane. Na konec ulice jsme ale došli bez problémů a spatřili poněkud jasnější scenerii, osvětlenou srpkem měsíce: Seinu s tyčícími se věžemi Notre Dame za ní. Lehký sněhový poprašek, který napadal večer, na kočičích hlavách tál a měnil je na ledové zrcadlo, dokonale odrážející obrovskou katedrálu. Bohužel neodrážely také Pritkina. Mircea zvedl hlavu, jako by čenichal ve vzduchu. Jediné, co jsem cítila já, byly tlející ryby a důkaz o tom, že ještě nezačaly platit žádné zákony na ochranu čistoty vody, ale Mircea zřejmě dokázal tyhle věci odfiltrovat. Vyrazil k zejícímu ústí jiné ulice, ale ještě než jsme se k němu dostali, vzňal se nedaleký vozík se senem. Stál vedle silnice a hořel jenom malý okamžik, ale potom se rozjel rovnou proti nám.

Mircea mě odstrčil z cesty, tím ale ztratil několik drahocenných sekund, takže se mu ve finále nepodařilo vyhnout se všem létajícím zbytkům sena. Předtím jsem ho viděla, jak sebejistě zvládá oheň, ale tento musel být nějaký jiný – možná na něm pořád ještě ulpívaly zbytky nějakého elixíru – protože nechtěl zhasnout. Místo toho zapálil těžkou látku jeho košile a začal se šířit. Košili ze sebe serval a hodil ji do řeky, kde se zasyčením zhasla, ale požár mu v té době už přeskočil na vlasy. Než jsem se k němu stačila natáhnout, abych ho zkusila uhasit rukama, byl najednou pryč a já jsem slyšela šplouchnutí. Prudce jsem se otočila a uviděla vlnky na hladině.

O okamžik později se z vody vynořila jeho hlava. Oheň byl uhašený, ale předtím, než mi někdo přitiskl k hrdlu nůž, jsem neměla čas ani vydechnout úlevou. Ztuhla jsem.

„Mám za to, že jsem se zmínil o tom, jak nemoudré by bylo mě následovat,“ řekl Pritkin.

„Stejně nemoudré by bylo ji zranit,“ řekl Mircea. Neviděla jsem, že by se pohnul, ale Pritkin se napjal.

„Zůstaň, kde jsi, upíre!“ Cítila jsem, jak mi ostří nože prořezává kůži, a po krku mi stekl drobný čůrek něčeho teplého. Mircea, ze kterého crčela voda, se zastavil jenom několik metrů od nás.

„Přeješ si zemřít velice bolestivou smrtí, mágu,“ řekl, a i když byl celý pokrytý říčním slizem, který mu pomalu klouzal po hrudníku, znělo to velice uvěřitelně. Koule mu vypadla z ruky tam, kde skočil do vody, dokutálela se k jedné příliš vysoké kočičí hlavě a zastavila se o ni. Pokud jsem v tom slabém světle viděla dobře, kromě několika ošklivě vyhlížejících popálenin na hrudníku byl v pořádku. Můj vztek na Pritkina to ale nesnižovalo ani o trošičku.

Zápasila jsem, protože jsem byla příliš šílená na to, abych si uvědomila, že to není ten samý muž, který už mi nůž pod krkem jednou držel. Tamten Pritkin neměl žádný důvod mi ublížit; tento se na druhou stranu oprávněně domníval, že mu chci něco ukrást. „Zbláznil ses? Vždyť jsi ho mohl zabít!“

„A ještě pořád můžu. Dal jsem ti čestné varování; jestliže je nechceš uposlechnout, musím se uchýlit k jiným prostředkům, což také udělám.“

„Jako je zabití dvou lidí kvůli nějakému hloupému kouzlu? Proboha –“

„A které božstvo jako vzýváš?“ zeptal se Pritkin a ostří nože se zakouslo trochu hlouběji. Začala jsem cítit, jak se mi v prohlubni krku hromadí krev. Ještě větší starost mi dělaly Mirceovy oči, zaplavené jantarem; momentálně byly jasnější než naše náhražka za lucernu. Byl naštvaný. A to nebylo dobré.

Mircea málokdy ztrácel rozvahu, ale když už, bylo to děsivé. Viděla jsem to už dvakrát, další demonstraci jsem opravdu nechtěla. Hlavně proto, že Pritkin dnes v noci zemřít nemohl. Sice to nevěděl ani jeden z obou mužů, ale jednoho dne budou spolupracovat a podaří se jim vytvořit docela působivou historii. Trocha té historie bude i má. Sice jsem potřebovala Kodex, ale můj život závisel na tom, aby na konci zůstali naživu oba.

„Poslouchej mě,“ řekla jsem hlubokým a naléhavým hlasem. „Necháme tě na pokoji. Můžeš si tu zatracenou knihu nechat. Jediné, co potřebujeme, je jedno kouzlo. Dej nám ho, a my půjdeme.“

„Jedno kouzlo,“ přemítal Pritkin a začal s námi couvat. Nedokázala jsem si ani představit, co dělá; díky tomu, že byl Mircea tak rychlý, na pár metrech navíc nezáleželo. „Tak si říkám, které by to asi mohlo být?“

Byla bych mu to i řekla, jenomže mi na krk tlačil tak, až jsem se bála, že to další, co řeknu, bude i mým posledním slovem.

„Pusť ji, mágu, a já zvážím možnost, že tě nechám tvůj trest přežít,“ pronesl Mircea velmi mírným hlasem.

„A pokud se mi ty přestaneš lepit na paty, zvážím možnost, že ji pustím, až svou práci dokončím,“ odpověděl Pritkin. Hlas měl klidný, ale na to jsem tlukot srdce za sebou slyšela trochu moc nahlas. Mircea chtěl říct ještě něco dalšího, ale Pritkin mu nedal šanci. Natáhl ruku před sebe, jako by chtěl něco vzít ze vzduchu, a pak se před námi noc s rachotem otevřela jako nějaké zranění, rudě pulzující do prostoru. Mircea vyskočil, ale příliš pozdě; siločára nám podrazila nohy a byli jsme pryč. Rotující proud nás o chviličku později vyplivl někde, co vypadalo jako prašná cesta, ale než jsem se stačila vůbec soustředit na to, co kolem nás je, chytili jsme další linii, tentokrát modrou, a zmizeli jsme znovu. O tom, kolikrát jsme přestupovali, jsem ztratila přehled, protože mi všechny barvy splývaly – modrá, bílá, purpurová, pak zase modrá a třeba červená. Jízda byla mnohem divočejší než ta s císařovniným štítem, většinu z té doby jsem skoro neměla možnost udělat ani pár vratkých kroků, předtím než jsme zase odstartovali. Mé oči neměly dost času na to, aby se mi tomu všemu přizpůsobily, zato ostatní smysly na každé zastávce zaznamenaly nejrůznější vodítka: pronikavý pach chaluh a křik racků, pach hnoje a bekot ovcí, teplo v nějakém uzavřeném prostoru a pach rozlitého vína. Zrovna jsme dorazili k poslednímu místu, a zatímco mi před očima pořád ještě tančily odrazy všech těch světel, ozvalo se další zapráskání, zablýsklo se oslnivě bílým světlem a zničehonic se mezi námi objevil Mircea.

Pritkin zaklel a ve vzduchu před námi se zhmotnila ohnivá koule. Já jsem zaječela, Mircea uhnul a ohnivá koule vybuchla – o císařovninu kouli, která byla vlastně celou dobu jejím cílem. Z nějakého důvodu jsem čekala, že se ten zlatý míč roztříští jako ze skla, ale byl vyrobený z tvrdšího materiálu. Když plameny zmizely, vypadal pořád stejně. Pritkin okamžiku exploze využil k otevření další linie, žluté. Pulzovala nám nad hlavami jako malé slunce, a já jsem cítila její tah i ve chvíli, kdy po nás Mircea hmátl. Podařilo se mu chytit Pritkina, ale kvůli těžkým záhybům kápě bylo těžko říct, kde přesně v ní mágovo tělo je, takže místo paže sevřel ruku jenom kolem černé látky. Kápě odlétla, protože Pritkin plavmo skočil po kouli a chytil ji přesně v okamžiku, kdy nás ta zlatavá prázdnota nasála.

Po krátké a divoké jízdě mě do tváře zasáhl větrný políček a dopadli jsme na plochu, která mi vlhce zašplouchala kolem bot. Opřela jsem se o něco, co mi připadalo jako kámen, ale mé oči se odmítaly soustředit na cokoli jiného než na poskakující stíny a mé plíce hrozily, že se proti ostrému nočnímu vzduchu začnou bouřit. Jako bych skočila na hlubokém konci bazénu, když voda není dost teplá, a než se s lapáním po dechu vynoříte nad hladinu, jediné, co vnímáte, je šok.

Když jsem se zase dokázala soustředit, místo toho poskakujícího proudu živých barev jsem viděla jenom černý svět, který se kolem mě jako Pritkinova chybějící kápě roztahoval do všech stran. Ale slyšela jsem ho přerývaně dýchat někde poblíž a znělo to, že je stejně vyčerpaný jako já. Vzpomněla jsem si, jak Mircea říkal, že nějaké větší cestování bez lepšího štítu se nedoporučuje. Možná proto jsme se zastavili, možná Pritkina vyčerpaly všechny ty přeskoky předtím, než ukradl kouli. Moc špatné bylo, že jsem nebyla ve stavu, abych z toho mohla něco vytěžit.

Držela jsem se chladného kamene tak dlouho, než jsem na něj dokázala soustředit pohled. Byl to kus dřevěného a kamenného plotu tvořícího hranici prázdného pole a kolem nebylo vidět nic než jakési čmáranice jakoby uhlem, které snad mohly být stromy. Z vlhké země se zvedaly šedivé věchýtky mlhy, a zatímco Pritkin něco hledal ve svých šatech, vlhce se nám obtáčely kolem kotníků. Koule mu u nohou mdle zářila skrz závoj nacákané špíny, jak se jí při přistání dostalo bahenní koupele. Zdálo se, že jsem na to sama.

Zatímco se mi srdeční tep obezřetně vracel do normálu, hodnotila jsem tohoto nového Pritkina. Neviděla jsem žádné módní kalhoty ke kolenům, vyšívané vestičky ani napudrované paruky. Na sobě měl prostou bílou košili s dlouhými plnými rukávy, které měl i navzdory chladu vyhrnuté tak, že odhalovaly svalnatá předloktí, a přiléhavé šedé kalhoty, které by nevypadaly špatně ani o dvě stě let později. Pochopitelně byly sešněrovány obrovským množstvím výzbroje, která se od jeho obvyklého arzenálu lišila jenom tím, že neobsahovala žádné automatické zbraně.

Jediné, co bilo do oči, byly ty rudozlaté vlasy. Z nějakého důvodu jsem na ně nemohla přestat zírat. Byla bych o něm ráda přemýšlela jako o tom člověku, kterého jsem znala a kterého jsem občas nazývala přítelem, ale ty vlasy mi to nedovolily. Rozčíleně jsem se na ně mračila a snažila se nějak vyrovnat s tím, jak rychle se můj svět změnil. Už jednou jsem naše přátelství oplakala, už jsem se vyrovnala s jeho zradou. To celé jenom proto, abych ho vzápětí zase musela přehodnotit a začala mu znovu věřit – abych pak zjistila, že jsem se napoprvé nemýlila. Nezáleželo na tom, jestli Pritkin teď Kodex má nebo ne. On celou tu zatracenou věc napsal. Kouzlo, které geis dokáže zrušit, znal celou dobu, jenom mi to prostě neřekl. A pro to neexistovala žádná omluva. Ani nemusel prozradit, kým doopravdy je. Mohl předstírat, že to našel v některé ze svých knih; mohl dělat, že ho právě znovu objevil; mohl udělat celou řadu věcí kromě toho, že by jenom přihlížel, jak Mircea umírá. On to ale řekl sám: upíři jsou jenom o něco lepší než démoni v jeho knize. A jediný dobrý démon je mrtvý démon.

Musela jsem potlačit nával čirého vzteku. Nemohla jsem si dovolit vybuchnout. Jestli to kouzlo nedostanu, Pritkin vyhraje a Mircea zemře. Obojí bylo nepřijatelné.

Ještě pořád jsem na něj zlostně zírala, když mě najednou popadl za obě ruce. „Tu mapu! Co jsi s ní udělala?“

„S jakou mapou?“

Tvrdě se mnou zatřásl, ale jestli to udělal proto, aby se mi líp přemýšlelo, nepomohlo to. „S mapou k místu, kde je Kodex!“

„Myslela jsem, že se bude dražit Kodex jako takový. Chceš říct, že ho neměli?“

„Nechtěli jej nosit na aukci pro případ, že by s ním chtěl někdo zmizet,“ řekl a zadíval se na mě, jako by si myslel, že jsem mapu ukryla ve výstřihu. Jako by tam snad bylo dost místa na ubrousek. „Pokud nechceš snášet pokoření kouzla odhalení, doporučuji, abys mi ji vydala.“

„Ale já ji nemám! A jakého pokoření?“

Pritkin nade mnou přejel rukou, nedotýkala se, jenom se vznášela několik centimetrů nad teď už nereagujícím hedvábím. Šaty sice krátce zazářily, ale zřejmě jim došla šťáva, protože se nic nestalo. Nic až na to, že byly najednou průsvitné – stejně jako všechno ostatní, co jsem měla na sobě.

„Co to sakra…?“ Skočila jsem za sloupek v plotě, který díky domu, že tam bylo málo světla, posloužil jako celkem dobrá zástěna. Nijak líp jsem se ale necítila. „Co ty jsi za šílence?“

Pritkin neodpověděl, jenom o něco pevněji zatnul zuby. „Vrať mi můj majetek, a já to kouzlo zase obrátím.“

„Už jsem ti to řekla! Já ji nemám!“

Po dalším kratičkém máchnutí rukou a tiše proneseném slově byl průhledný i sloupek. Zaječela jsem a rozběhla se podél dřevěných planěk k dalšímu kamennému sloupku. Pritkin mé pohyby kopíroval z druhé strany. Zastavili jsme se tváří v tvář a se sloupkem mezi námi. „Neopovažuj se!“ řekla jsem, když zvedal ruku.

„Tak mi dej, co chci!“

„Táhni do pekel!“

„Právě jsem se odtamtud vrátil,“ ušklíbl se a sloupek zmizel. Než jsem se stačila znovu rozběhnout, přeskočil plot a krk mi zezadu sevřela silná ruka. Bojovala jsem, ale nemohla jsem se hýbat, tak jsem nakonec přestala. Cítila jsem, že mě pustil a o krok ustoupil. Musel tu kouli odkopnout z bláta, protože najednou se třpytila na jakoby skleněných kamenech přede mnou. Průsvitný kámen a světlo z koule vylekaly nějaké malé stvoření, které si pod sloupkem vyhrabalo noru, a to teď uteklo někam do tmy.

Cítila jsem Pritkinův pohled, nelítostný a nekompromisní a soustředěný, zatímco mi přejížděl po zadní části těla. Působilo to jako dotek nějakého ducha. Chtělo se mi odčasovat se tak moc, až jsem to cítila v prstech, ale i kdyby to bylo možné, kam bych šla? Potřebovala jsem Kodex a ten měl Pritkin. Aspoň by ho mít měl, jinak bych ho zabila. A pomalu.

„Otoč se,“ přikázal po chvilce.

Sevřela jsem sloupek a v duchu jsem si říkala, jak pitomá jsem. Nějak to vydržíš, a on tě třeba pak vyslechne. Prostě to udělej a nepřemýšlej o tom – skvělá rada, až na to, že to byl Pritkin a že to bez ohledu na všechno ostatní věci hodně měnilo. Bylo to divné, ale přišlo mi to, že cizí oči by mi vadily míň.

„Já tu mapu nemám,“ opakovala jsem a snažila se nevnímat, že je opravdu chladno a že na to mé tělo náležitě reaguje.

„Je mi líto, ale tvé slovo mi nestačí,“ pronesl upjatě a znělo to skoro upřímně. Znělo to ale taky neúprosně. Když jsem se pořád nehýbala, cítila jsem, jak ke mně zezadu přistoupil. „Připadá mi to nechutné. Nechtěj to zhoršit tím, že bych tě prohledával fyzicky.“ Svým tónem mě nenechal na pochybách, že by to udělal.

Zhluboka jsem se nadechla. „Navrhnu ti dohodu. Ukážu ti to své, když mi ty ukážeš svoje.“

„Cože?“ Znělo to zmateně. V tehdejší Anglii se to asi ještě neříkalo.

„Napřed odhal sám sebe, a já se potom otočím.“

„Já nic neskrývám!“

„Ani já ne! A takhle je to fér. Nebo jenom hledáš záminku k tomu, abys mě mohl prohledat?“

Zamumlal něco, co znělo hodně sprostě. „Mé šaty jsou chráněné kouzlem! I kdybych na tvůj požadavek přistoupit chtěl, kouzlo by na nich neúčinkovalo.“

„Tak se svlíkni.“

„Prosím?“ Najednou to znělo skoro zdvořile, jako kdyby nevěřil svým uším.

„Sundej si je.“

„Abys mě mohla bez ochrany proklít?“ Do tváře jsem mu neviděla, ale ten úšklebek v hlase jsem slyšela.

„Pořád ti zůstane štít,“ namítla jsem. „A jestli máš takový strach, že bych tě mohla přemoct, tak si nech zbraně.“

Dlouhou chvíli bylo ticho. „Jestli jsi aspoň trochu gentleman, tak to uděláš,“ dodala jsem už zoufale. Zadržela jsem dech, protože jsem si byla jistá, že to nevyjde, že na tuhle starou fintu určitě neskočí. V devadesátých létech osmnáctého století ale asi zase tak stará nebyla, protože jsem vzápětí zaslechla další tlumené nadávky, doprovázené šustěním svlékaného šatstva. „Tak dobrá,“ ozval se po několika sekundách hodně naštvaný hlas. „Teď už se otočíš?“

„A jak mám vědět, žes to opravdu udělal?“

„Zpochybňuješ snad mou čest?“ Tohle znělo nedůvěřivě.

„Řekněme, že se mi moc věřit nechce. Tak ten sloupek zase zneprůhledni a pojď se mi sem ukázat. Jestli jsi nelhal, já vyjdu odsud a vyřídíme to rychle.“

Tentokrát se ani nesnažil zaklít. Kámen najednou zneprůhledněl a on vyšel před sloupek. V jedné ruce nesl pistoli a v pochvě, přivázané k jednomu stehnu, měl pořád nůž, ale se zbytkem se neobtěžoval. Nejspíš mi tím chtěl naznačit, jak nepravděpodobné bylo, že bych ho mohla v boji porazit.

„A teď svou část dohody splň ty,“ řekl skrz zaťaté zuby. Nebo je možná jenom sevřel, aby mu nedrkotaly. Bez jakékoli sympatie mě napadlo, že vypadá, jako by mu bylo chladno.

Když jsem si ho prohlížela, zpoza opony červenozlatých vlasů na mě plály zelené oči. Ani nezkoušel nic zakrývat. Jak vznešené! Pak jsem se na něj podívala líp a vytřeštila jsem oči. I přesto, jak chladno bylo, neměl k cudnost žádný důvod.

„Hned až se otočíš,“ podařilo se mi ze sebe konečně vysoukat. Začal se dohadovat, ale já jsem jenom pozvedla obočí. „Je to jenom fér.“

Rozhodil rukama, ale otočil se a ukázal mi ty své fascinující ďolíčky. Tentokrát jsem si ale neudělala čas na to, abych je obdivovala. Jakmile se ke mně otočil zády, popadla jsem jeho šaty a kouli, rychle otevřela jednu siločáru a zmizela v ní.

Kapitola 22

Dostat se do ní nebylo s pomocí koule příliš těžké, zvlášť když jsem věděla, kde je. Brzy jsem ale zjistila, že dostat se někam je o dost těžší. Při jízdě s Mirceou jsem si linie představovala jako řeky síly, ale tahle byla spíš jako peřeje, s hrboly a proudy a víry, které mi to neustále komplikovaly.

Ochranná bublina, kterou mi koule poskytovala, sice energetickému toku bránila mě usmažit, ale to bylo asi tak všechno; nebyl tam volant, žádné bezpečnostní pásy, a co bylo nejhorší, ani žádné brzdy. Hodilo to se mnou napřed na jednu stranu a potom na druhou, načež se ta věc úplně obrátila hlavou dolů a já jsem padala a zmítala se, než jsem dopadla na dno koule. Bylo to jako ujíždět na lochnesce z pekla, ale nevěděla jsem, jak mám vystoupit.

Ukradenou kořist jsem zmuchlala do ranečku a rychle jsem kolem ní uvázala spodek sukně, aby se mi vše nerozsypalo po celé bublině. Hned potom jsem začala zkoušet přijít na to, jak ta věc pracuje. Díky metodě pokusu a omylu jsem zjistila, že s tím malým ochranným kruhem můžu manipulovat tím, že na jednu stranu koule vyvinu mírný tlak, ale nebylo to ani náhodou tak snadné, jak to vypadalo v Mirceově podání. Jediné malé pootočení mě prudce vyslalo udaným směrem, kterým jsem pak bokem prolétala podle mě celou míli. Rychle jsem se naučila své pohyby ovládat, abych kouli vlastně jenom hladila konečky prstů.

Bylo to zhruba stejně snadné, jako kdybych se snažila nafukovací míč provést přílivem s pomocí čínských hůlek, ale pomalu jsem se zlepšovala. Podařilo se mi zaujmout pozici poblíž stěny linie, kudy podle mě lidé nastupovali a vystupovali. Házelo to tam víc než uprostřed proudu, a když jsem se pokusila s bublinou vyskočit zase do našeho světa, pořádně jsem se potloukla.

Taková siločára je podle mě obalená něčím jako kůží ze zvlášť tenkých proužků síly, které odchod znepříjemnily ještě víc, než bych čekala. Pokaždé když jsem na linii zatlačila, hodila mě zpátky a já jsem musela strávit zase spoustu času manévrováním zpátky na pozici. Konečně se mi podařilo do ní vrazit ve správném úhlu a polovina koule se z energetického pole vynořila. Přesně v tu chvíli se můj stav změnil ze špatného na opravdu hodně špatný.

Koule mi držela nohy od pasu dolů na místě, kde zůstaly ve zmítajícím se a vířícím proudu energie, ale zřejmě už nefungovala mimo linie, protože ta část mého těla, která trčela ven, byla naprosto vystavená živlům. Zjistila jsem, že visím hlavou dolů, ve vlasech mi vane rychlý vítr, a řítím se nad ztemnělým městem. Z toho, jak mě do tváře udeřil ledový vzduch, se mi rozslzely oči, ale když jsem je přimhouřila, viděla jsem daleko, daleko pod sebou třpytit se Seinu, proplétající se Paříží jako stříbrný had. Zapomněla jsem na to, že siločáry nemusí vždycky vést po zemi.

Nemohla jsem ani křičet a do tváře mi foukal tak silný vítr, že jsem skoro neviděla. Uzel, který jsem si zavázala do sukně, sice bránil šatům, aby mi padaly do očí, zato do mě tloukl tak, až to bolelo. Co to s sebou sakra všechno tahal?

Ještě horší bylo, že gravitační pole, nebo co to bylo, mi bránilo zřítit se a rozplácnout dole, už nebude působit potom, až koule ze siločáry vyjede celá. Nemyslela jsem si ostatně, že to bude trvat nějak dlouho, protože se mi ven soukala čím dál větší část těla, a já jsem nevěděla, jak to zastavit.

Nevěděla jsem taky, jak svůj primitivní štít použít jako padák, i kdyby byl dost silný na to, aby mě unesl, o čemž jsem pochybovala. Váleční mágové se zřejmě učí všechny možnosti použití štítů pro osobní ochranu, ale jak jsem už kdysi připomněla Pritkinovi, nejsem jednou z nich. Sledovala jsem tu pulzující řeku síly kolem sebe a přemýšlela o tom, jestli jsem si to teď už fakt podělala úplně všechno. Siločára se potom najednou jako neviditelná horská dráha prudce stočila dolů a zamířila rovnou k zemi. To už jsem zakřičela, i když mi ten zvuk odletěl od pusy ještě předtím, než jsem ho stačila zaslechnout. Uši mi zaplnil zvuk uhánějícího větru a závrať, když se linie zase zakroutila, stočila a zamířila zase vzhůru. Několik dalších minut šplhala a klesala, vytahovala se a řítila, až mi bylo tak špatně, že jsem ani nevěděla, kterým směrem je nahoře. Visela jsem za jednu nohu, tělo se už skoro osvobodilo z té nepatrné ochrany, kterou koule nabízela, a vtom jsem uviděla, jak se ke mně blíží jakýsi obrovský tmavý stín. Podívala jsem se na linii nad sebou, která znovu začala stoupat, vysoko, tak vysoko nad město, že kdybych spadla, nemohlo by můj pád nic zastavit. Ať to bylo cokoli, musela jsem se toho chytit.

Když se ta tmavá skvrna blížila, cukala jsem sebou a vrtěla se, abych se vysvobodila. Byla to snad nějaká budova, ale podrobnosti jsem nerozeznávala. Měla jsem vlasy v očích, takže zakrývaly i to málo, co jsem mohla přes vítr a panické slzy vidět. Naslepo jsem před sebe natáhla ruku, a najednou přede mě skočilo jakési rohaté stvoření se znuděným výrazem. Noha mi z linie vyklouzla a veškerá má hmotnost teď spočívala na pažích, kterými jsem to zvíře držela ve smrtelném sevření a nehodlala se pustit. Nohy se mi zhouply do prázdna, ale potom setrvačností narazily na bok něčeho tvrdého. Náraz způsobil, že se mým tělem krátce prohnal třas, a já jsem na okamžik povolila sevření. To zvíře se ale ani nepohnulo, dokonce ani neucuklo, takže jsem se mohla zase opatrně chytit znovu.

Po několika sekundách lapání po dechu jsem vykoukla zpod opony rozcuchaných vlasů a viděla jsem, jak mě po očku pozoruje cosi se psím obličejem, co na mě vyplazuje jazyk. Zamrkala jsem, ale výraz toho tvora se nezměnil. Po několika dalších sekundách můj mozek konečně naskočil a informoval mě, že ať se držím čehokoli, není to živé.

Visela jsem na kamenném chrliči, který shlížel na něco, co by zřejmě za dne byl panoramatický výhled na Paříž. Svět mezi stíny pod námi občas prozářila drobná světla a na hladině Seiny tančil srpek měsíce. Byla jsem na vrcholku Notre Dame. Nějak se mi podařilo projet celý okruh.

Paže jsem měla unavené, ramena mě bolela a dolů to byl hodně velký kus cesty. Se spoustou polohlasných nadávek jsem své tělo vytáhla přes parapet a seskočila na podlahu. Kolena to vzdala, a tak jsem najednou seděla na zemi, kde jsem s vděčností přijala ten pocit nepohybující se plochy. Kamenná podlaha byla studená a mokrá od napůl roztátého sněhu, ale asi vteřinu jsem se vážně zamýšlela nad tím, že bych ji měla políbit.

Hvězdy se nade mnou točily jako šílené. Jenom jsem seděla a snažila se dýchat, dokud se nezastavily. Koule dopadla jenom několik metrů ode mě a já jsem sledovala, jak na pozadí kamenné stěny parapetu pulzuje svým divným oranžovým světlem. Aspoň že mě nemůže Pritkin pronásledovat, uvědomila jsem si a ta představa mě obrovsky povzbudila.

Začala jsem hledat, kam dopadlo jeho oblečení; když se mi při dopadu uvolnil uzel na sukni, rozlétlo se všude kolem. Posbírala jsem to do malého uzlíčku před sebe a začala jsem každý kousek pečlivě zkoumat. Utekla jsem s vlněnými kalhotami, plátěnou košilí se zapínáním na olivky u krku a na zápěstí, s opaskem plným lahviček, párem okovaných kožených bot a s teplými vlněnými ponožkami.

Poslední položku jsem si prohlížela s náznakem pocitu viny. Nečekala jsem, že to vezme tak doslova a sundá si i spodní prádlo. Zřejmě věřil tomu, že dohoda je prostě dohoda, tudíž můj požadavek dodržel bez výjimek. Nebo se možná cítil špatně kvůli tomu, čemu mě podroboval. Možná si myslel, že si za to zaslouží alespoň studené nohy, nebo… Dobře, tak ne. Možná že ne. I tak jsem se ale kvůli těm ponožkám cítila trochu špatně.

Ale zase ne tak špatně, abych si je nenatáhla. Boty mi byly moc velké, ale stejně jsem si je obula a zavázala je tak těsně, jak jsem dokázala. Sama jsem boty ztratila někde nad Paříží a hledat Mirceu bosá se mi nechtělo. Všechny jeho věci jsem zkontrolovala dvakrát a potom ještě jednou, jestli v nějakém švu nenajdu skrytou přihrádku. Dokonce jsem na světlo vytáhla i ty maličké lahvičky s lektvary, jestli do některé nezastrčil kousek papíru, ale nenašla jsem nic. Mapa tam nebyla.

Samozřejmě že ne, pomyslela jsem si rozčíleně. Doufala jsem, že mě prostě a jednoduše obvinil z krádeže, předtím než si všechno důkladně zkontroloval. Vypadalo to ale, že mi říkal pravdu. Vážně ji ztratil. To by znamenalo, že může být kdekoli: ještě pořád na lodi, zadupaná někde na bojišti, nebo ji upustil, když visel zavěšený na štítu deset pater nad městem. A já ji nikdy nenajdu.

Po špičkách jsem došla k okraji parapetu, abych se podívala, jestli něco nespadlo dolů. Obloha byla z větší části světlejší než město, kde budovy vrhaly tmavé stíny, které zalévaly všechno, co jim stálo v cestě, jako by pod nimi mizely celé velké kusy světa. Jenom to slavné růžové okno zářilo proti černé obloze jako maják a osvětlovalo dlážděné nádvoří přede dveřmi katedrály. Nic tam nebylo.

Ještě pořád jsem tam stála a snažila se vymyslet, co budu dělat, když noční oblohu ozářil jasně žlutý záblesk. Zvedla jsem oči a uviděla polovinu rozlíceného a nahého válečného mága, vyklánějícího se ze siločáry; když z ní vystřelil přímo na mě, vlasy mu vlály kolem zuřivého obličeje. Vyjekla jsem, v duchu si vynadala a ucouvla jsem. Pritkin podle všeho nebyl tak vyčerpaný, jak jsem si myslela. A když měl štít v pořádku, nepotřeboval pro cestování siločárami žádné šaty nebo hračičky. Sesbírala jsem jeho zbraně do průsvitných sukní a vyrazila. Dopadl přímo za mnou, v očích měl divoký výraz a vlasy mu kouřily z energie, která jeho přetíženým štítem přece jenom pronikla. Poprvé vypadal jako syn svého otce. Zběsile jsem se rozhlížela a pod zvonicí jsem zahlédla dřevěné dveře. Naštěstí nebyly zamčené.

Na zlomek sekundy, když jsem se otočila, abych je za sebou zavřela, jsem proti tmavošedým obloukům vedoucím na parapet zahlédla Pritkinovu siluetu. Už byl taky skoro u dveří, jenom několik kroků za mnou, jako kdyby po výskoku z linie ani nezvolnil tempo. Ani jsem se nesnažila mu něco vysvětlovat; jeho výraz mi napověděl, že tohle bude nejlepší přeskočit. Zabouchla jsem mu dveře před obličejem, zastrčila závoru a utíkala.

To točité a klaustrofobické schodiště bylo tak úzké, že jsem si na obou stranách odírala šaty; vládla tam naprostá tma, když nepočítám slabou záři z koule a občasná maličká protáhlá okénka, zobrazující kousky ne tak velké tmy zvenčí. Po cestě dolů jsem viděla možná na dva kroky před sebe, snažila jsem se pospíchat bez toho, že bych uklouzla na kamenech, které byly po několika staletích ošlapávání dokonale kluzké.

Za sebou jsem zaslechla ránu a po schodech se se spoustou jisker rozlétly kousky hořícího dřeva. Pritkin na dveře podle všeho použil kouzlo ohnivé koule. Zatáčky schodiště mě před většinou následků uchránily, zato on musel bosýma nohama projít minovým polem žhavých třísek. Naneštěstí pro mě se mu to podařilo docela rychle. Dostihl mě, když jsem ještě nebyla ani v polovině schodů, a náraz jeho těla mě srazil k zemi. Svalili jsme se a tou úzkou zakroucenou spirálou jsme napůl padali, napůl jsme se kouleli. V záhybech svých šatů jsem skrývala obsah jeho opasku s lektvary, a když jsem padala, ty malé lahvičky se rozlétaly všude kolem. Některé se kutálely s námi, jiné se rozbíjely o zdi a zaplavily schodiště odporným smradem, který mi okamžitě vehnal slzy do očí. Něco z toho muselo pocákat i Pritkina, protože zaklel a pustil mě.

Slyšela jsem ho padat, ale nemohla jsem mu pomoct. Koule mi vyklouzla z ruky a kutálela se dolů po schodech, zmizela mi za zatáčkou a zanechala schodiště v naprosté temnotě. Jediným důvodem, proč jsem za ní nespěchala, bylo to, že jsem se prsty zahákla za jedno z úzkých oken, které bylo jediným možným zdrojem průvanu. Pach z lahviček byl neuvěřitelně silný, ale studený vzduch z okna mi dovolil se nadechnout. Držela jsem se tam a snažila se něco zaslechnout i přes vlastní dech, ale žádný jiný zvuk než vítr zvenku jsem neslyšela.

„Jsi zraněný?“ zavolala jsem konečně, ale odpověděla mi jenom ozvěna. Zespodu jsem neslyšela dokonce ani zasténání. Na schodišti najednou zavládlo strašidelné ticho.

Kousla jsem se do rtu, ale ono opravdu nebylo o čem přemýšlet. I kdybych se nebála o Pritkina, žádná jiná cesta ven nebyla. Ze zvonice vedlo jenom jedno schodiště, a na tom jsem stála já. I kdybych byla ochotná to znovu riskovat, cestování siločárami nebylo možné, dokud koule ležela někde na dně schodiště.

Po dalším hlubokém nádechu jsem vyrazila přes clonu výparů a mezi rozbitými lahvičkami, které mi pod botami praskaly. Dole pod schody se koule zastavila o dřevěné dveře, které zřejmě vedly ven. V odlesku jejího slabého světla ležel na zkroucené hromádce na boku Pritkin a nehýbal se. Zapomněla jsem na obezřetnost, seběhla několik posledních schodů a v malém prostoru přede dveřmi jsem si klekla a zoufale se mu snažila nahmatat pod kůží na krku tep.

Byl teplý, což jsem pochopila jako dobré znamení, ale dlouhou chvíli jsem necítila nic jiného. Kolem krku se mu ovinuly silné provazce vlasů, které jsem musela odmotat, abych mohla zkusit nahmatat pulz znovu. Když jsem jej konečně našla, úlevou jsem se skoro rozvzlykala, i když to byl jenom nepatrný pulz, tepající mi pod konečky prstů silně a jasně. Z pusy mi ale na ruku káplo něco vlhkého a lepkavého, a já jsem po chvilkovém pátrání našla ošklivě vyhlížející ránu na lebce, další měl na nadloktí. Otevřela jsem dveře, abych nechala alespoň část výparů vyvětrat, a když jsem se zase otočila, stál už Pritkin na nohou. „Je to jenom fér,“ pronesl nepříjemným hlasem předtím, než mě popadl za ramena a zády napřed mě hodil na tvrdou kamennou zeď.

„Pusť mě!“ Kroutila jsem se a bojovala, ale stejně mě držel na místě, zatímco očima ve slabém světle koule prováděl vizuální svlékací tělesnou prohlídku.

„Dej mi ji!“

„Já ji nemám!“

„Už žádné další lži!“ zasyčel Pritkin.

„Ani jsem ji nenašla!“ vykřikla jsem a zatlačila na něj, ale zbytečně. „A teď mě pusť, nebo přísahám –“ Umlčel mě polibkem, tvrdým a rozezleným, tak rozezleným, že jsem nemohla dělat nic jiného než ho nechat; umlčel mě tím, že mi spolkl všechen vzduch. Bylo to takové divné, jako by na mě křičel nějakým novým způsobem, protože všechny ty starší už nezabíraly. Cítila jsem škrábání jeho strniště a přes hedvábí i tlak jeho prstů, kterými si mě tiskl blíž k sobě; po chvilce se odtrhl a ledové oči mu plály vášnivým zeleným pohledem.

„Řekni mi to!“

Na chvilku jsem byla tak překvapená, že jsem nemohla bojovat, a tak jsem na něj jenom zírala a přerývaně oddechovala. Zasychající krev mu napínala kůži na čele, na bradě jsem si všimla rozkvétající modřiny, ale oči mu plály jasněji, než jsem viděla kdy předtím. Mým tělem se začal šířit sladce teplý pocit, a i přes ten chlad kolem jsem cítila, jak mi na povrchu kůže vyskakuje pot. Představa Pritkina jako polovičního inkuba mi najednou poprvé připadala jako možná.

Sugesce mi proudila žilami skoro jako nějaká droga. „Hledala jsem to, když jsi mě napadl,“ řekla jsem a přestala jsem se tomu vzpírat. Říkala jsem pravdu, navíc jsem si musela šetřit sílu na útěk. „Myslela jsem, žes to měl na sobě, ale v šatech to nebylo.“

„Řekl jsem: žádné další lži!“ Pritkin mě políbil znovu, tvrdě, spodní ret mi sevřel zuby a kousl. Rty měl studené a od zimního větru trochu rozpraskané, ale líbal hluboce, vášnivě a hladově. Srdce mi zrychlilo a ozvaly se bojové reflexy, ale neodstrkovala jsem ho. Najednou jsem mu rukama svírala ramena, nehty jsem zarývala do svalů, které jsem tam našla, a na oplátku jsem ho líbala stejně brutálně.

Ovinula jsem pravou nohu kolem jeho, a zatímco mi škubnutím rozvazoval šněrování na zádech, na stehně zabaleném jen v hedvábí jsem cítila, jak je tvrdý. Pod šaty jsem moc spodního prádla neměla – těsný střih ani podprsenku nevyžadoval – což se ukázalo, když mi šaty stáhl až k pasu. Když jsem na kůži ucítila mrazivý vzduch, zase jsem se vrátila do svého těla, po němž mi přejížděl prsty. Jediným drobným uspokojením bylo, že sám nevypadal o moc lépe než já. Kůže se mu leskla potem, který se mu řinul zpod vlasů a po zadní straně krku. Přes to všechno se mi chtělo zabořit obličej do těch jeho rozevlátých vlasů, olíznout tu lesknoucí se kůži, zakousnout se do toho napnutého ramene.

„Kde to je?“ Znovu mě popadl za ramena a hrubě mnou zatřásl. Tím pohybem způsobil, že mi šaty sklouzly ještě dál, hedvábná podšívka mi s tichým šustěním sjížděla po kůži, až se mi shrnuly u nohou, a průsvitná látka vypadala jako hromádka igelitové fólie. Zůstala jsem stát v mrazivém chladu, na sobě jenom kalhotky, podvazky a Pritkinovy velké boty. Na okamžik mi sevřel hrdlo pocit vzteku a potupy, takže jsem se na něj dokázala jenom dívat planoucím pohledem, zatímco klidně pokračoval v hledání. Nesvlékl mě, ale rukama projel každý centimetr a zastavil se až u ukradených bot. „Na sobě to nemáš!“

S rukama na mých lýtkách se na mě vyčítavě zadíval.

„To jsem ti říkala!“ Potřebovala jsem spoustu sebeovládání, abych ho nekopla do obličeje.

„Měla jsi čas to schovat!“

Začal rozvazovat tkaničky svých bot, a já jsem se zoufale snažila přemýšlet. Nemyslela jsem, že by mi další popírání k něčemu bylo, když mě ani neposlouchal. „Ono ti to vysává sílu, že?“ zeptala jsem se místo toho. „Když svádíš někoho, kdo ti odporuje?“

Okamžitě mi přitiskl ruce ke kameni a boky mi zatlačil mezi nohy. „Ne, když po tom prakticky touží,“ řekl tiše. „Lehávat každou noc s mrtvolou musí být neuspokojující. Cítím z tebe frustraci, zoufalství, potřebu.“

Zírala jsem do zelených očí, které se třpytily tak jasně, jako by hořely. A na jeden podivný okamžik, kdy jsem se skoro ocitla mimo své tělo, jsem mu je opravdu chtěla vyškrábat. „Tak aspoň vím, co je Mircea zač!“ odsekla jsem. „Můžou tvé milenky říct totéž?“

V očích se mu na okamžik zablýskl šok, který ale vzápětí vystřídala jistota, že blufuju. „A kdo tedy jsem?“

Cítil emoce, nahromaděné po několika týdnech zápasení s geisem, takže už zřejmě uhodl mé slabé místo, ale skutečnou příčinu neznal. Já jsem ale o jeho slabině spekulovat nemusela.

„Věděla jsem to hned, když jsem tě uviděla,“ řekla jsem prostě. Jakmile jsem to řekla, začala jsem samu sebe nenávidět. Otočit nožem v ráně je vždycky nejjednodušší někomu, kdo vám někdy věřil natolik, aby před vámi odhalil svá tajemství. Já jsem ale jinou možnost neměla. Kdyby na mě zkusil další sugesci, opravdu jsem nevěděla, jestli mám dost síly na to, abych s ní bojovala. „Jsi poloviční inkubus.“

Pritkinovým obličejem se na okamžik mihl výraz, jako kdyby dostal hodně silnou facku a snažil se zakrýt, jak moc ho to bolelo. „Jak to víš?“

Tu otázku jsem ignorovala. Musela jsem to tak udělat, dokud mi vůbec věnoval pozornost, protože jinak jsem nedokázala říct, jak tohle skončí. „Kdybych lhala, proč bych ti brala věci?“ ptala jsem se s tlukoucím srdcem. „Než jsi sem přišel, mohla jsem být už dávno pryč, kdybych nestrávila tolik času prohledáváním tvých věcí. Proč bych to dělala, kdybych tu mapu už měla? A teď mě pusť!“

Několik sekund se mu kdesi vzadu v očích míhalo něco jako pochybnosti. Pak ale v povědomém gestu, vyjadřujícím zatvrzelost, vytrčil bradu. „Pustím tě, až mi vrátíš můj majetek.“

„Nemůžu ti vrátit něco, co jsem nikdy neměla,“ odsekla jsem a veškerou sílu a energii, které mi zbyly, jsem vložila do toho, abych se z jeho sevření vykroutila. Nevyrazil za mnou, a tak jsem hned popadla šaty, než jsem si uvědomila, že pro zakrytí nahoty mi k ničemu nejsou. Stejně jsem si je oblékla – na schodech byla zatracená zima. „Kdybys dovolil,“ procedila jsem skrz zaťaté zuby.

Znovu mi pohledem přejel po těle, a mně se pod pouhým tlakem jeho očí napjala kůže. Potom zamrkal a pohled odvrátil. Díky jednomu jeho rychlému gestu mi šaty zase zneprůhledněly. Nepoděkovala jsem za to. Vykročila jsem ke dveřím, ale ty se mi zabouchly před nosem. „Tady jsme ještě neskončili,“ vyštěkl Pritkin. Prudce jsem se otočila, naštvaná už jenom kvůli tomu, že nic nevidím, a zakopla jsem o svou až moc dlouhou sukni. Pomohl mi na nohy, beze slova mě otočil a začal mi zavazovat stuhy. Na přehřáté kůži jsem cítila jeho chladné a hbité prsty. Jediným důvodem, proč jsem mu dovolila, aby se mě dotýkal, byla jistota, že jestli se takhle vrátím k Mirceovi, ten Pritkina zabije.

Ne že by na tom nebylo něco svůdného.

„Pusť mě!“ řekla jsem ledově, hned když skončil. Cítila jsem se zrazená a úplně jsem zuřila, ale mé tělo nebylo dost chytré na to, aby o tom vědělo. Líbily se mu doteky jeho rukou, chtělo jich víc a chtělo to hned. Jako kdybych tam byla ve dvou exemplářích: ten jeden mága naprosto schvaloval, zatímco druhý ho ze srdce toužil vidět mrtvého.

Potom mě napadlo něco, čeho jsem si měla všimnout už dřív. „ Geis. Neaktivoval se.“

„Řekla jsi to sama,“ řekl Pritkin sevřeným hlasem. „Jsem napůl inkubus. Během krmení dokážu geis překonat.“

Neschopná slova jsem na něj hleděla, zatímco mi v hlavě do sebe zapadala myriáda útržků. Rosier dokázal geis překonat, takže toho samozřejmě musel být schopný i jeho syn. Jenomže on to neudělal, přinejmenším tedy ne v naší době. Raději se při víc než jedné příležitosti rozhodl trpět mučivou bolestí, než aby… co vlastně? Riskoval, že se se mnou sblíží až moc? Že by byl v pokušení zopakovat to, co se stalo s jeho ženou? Uvědomila jsem si, že je to vlastně žena, kterou Pritkin ještě nemá. Není divu, že si s používáním svých schopností nedělal žádné starosti ani se pečlivě nevyhýbal tělesným dotekům.

Když jsem si zpětně uvědomila, kolik doteků mezi námi v poslední době proběhlo, ucítila jsem, jak mi do tváří stoupá horkost. Bože, jak já jsem ho nenáviděla! Geis jsem ale nenáviděla o trochu víc.

„Chci, abys ze mě sejmul ten geis,“ řekla jsem najednou. „Proto potřebuju Kodex. Dokážeš to?“

Nedůvěřivě se na mě zadíval. „Očekáváš snad, že uvěřím tomu, že jsi urazila takovou cestu jenom kvůli tomu?“

„No a proč ho chceš ty, když ne kvůli nějakému kouzlu?“ opáčila jsem.

„Abych ho zničil! Je to jediný způsob, jak si můžu být jistý, že se nikdy nedostane do rukou lidí, jako jsi ty!“

„Dej mi kouzlo, které zruší geis, a potom si s Kodexem můžeš dělat, co se ti sakra zlíbí! Mně je to jedno!“

Asi na minutu zavládlo hrobové ticho, kdy na mě zíral s napůl zaraženým, napůl rozzlobeným výrazem. Teď poprvé vypadal jako můj Pritkin, ten neomalený, sardonický a brutálně upřímný muž, kterého jsem znala. „Proč jsi to neřekla hned?“ obořil se na mě vzápětí.

„Řekla jsem to teď! Tak dáš mi ho, nebo ne?“

Pritkin kolem mě přejel rukou a já jsem cítila, jak mi praská aura. „Ty ale máš dva geisy, ne jenom jeden,“ informoval mě po chvilce. „A jsou nějak divně propletené. Takovou konfiguraci jsem nikdy neviděl. Jak se to stalo?“

„To je dlouhý příběh.“ A stejně jsem mu ho nemohla říct. „Dokážeš to sejmout?“

„Možná. Když mi vrátíš mapu.“

„Kolikrát to ještě musím říkat? Já. Ji. Nemám.“

„Jestli jsi ji nevzala ty, tak kde –“ Vytřeštil oči. „Má kápě!“

Chvilku to trvalo, ale pak jsem to pochopila. Po obličeji se mi rozlil široký úsměv, ale nijak jsem se nesnažila zamaskovat, aby nevypadal škodolibě. „Myslíš tu, kterou jsi měl na sobě, když jsi kradl tu mapu, že? Tu, kterou ti Mircea sebral předtím, než jsme utekli?“

Pritkin si odfrkl a můj úsměv ještě zesílil. Pronesl několik slov, ale žádné v jazyce, který bych znala. Zřejmě to byla nějaká starodávná britská verze: „Svině!“

„Tak dáš mi to odeklínadlo, nebo ne?“ dožadovala jsem se.

„Přinuť toho upíra, ať mi dá mapu, a já ti dám tvé kouzlo,“ řekl nakonec, i když to spíš znělo, jako by se těmi slovy dusil. V náhlém vyčerpání jsem se zhroutila a opřela se zády o zeď. „Domluveno.“

Vrátili jsme se, kudy jsme přišli, ale sklep byl prázdný a hlučná taverna nad ním byla plná lidí, z nichž nikdo nebyl Mircea.

„Šel by Kodex hledat sám?“ vyptával se Pritkin.

„To si nemyslím.“ Mircea hledal mě, ne Kodex. „Ale brzy mu dojde, že jsi zjistil, že ho nemáš. Bude předpokládat, že půjdeš za ním. A bude očekávat boj. Takže tady nebude – je to moc na očích.“

„Kam mohl jít?“ chtěl vědět.

Už jsem otevírala pusu, abych mu řekla, že čtení myšlenek mezi mé schopnosti nepatří, ale zase jsem ji rychle zavřela. To růžové okno, napadlo mě, když se mi v paměti rozzářilo jako nějaká obrovská vánoční ozdoba. Bylo uprostřed noci, a ulice kolem katedrály budou opuštěné. Jaké jiné místo by bylo pro rozhodující boj příhodnější?

Pověděla jsem to Pritkinovi a ten vydal zvuk, který by u kohokoli jiného signalizoval blížící se infarkt. Místo něj mě ale zatáhl zpátky do sklepa a siločáru otevřel skoro vztekle, jako by trhal vzduch na cucky. O okamžik později, po další divoké jízdě mezi světy, jsme už otevírali hlavní dveře starého kostela.

Po jedné straně jsme viděli dlouhá vitrážová okna slabě zářící světlem, odraženým od několika desítek svíček. Nijak mě nepřekvapilo, že vypadala mnohem autentičtěji než ta v kasinu; sklo ve spodní části tabulí tvořilo jemné řádky, protože tam bylo silnější než nahoře, a už před dvěma sty lety bylo zkřehlé stářím. Další svíčky ozařovaly dlouhou řadu podobných skvostů, které se táhly až do přední části kostela. V ní stál Mircea a omýval se v křtitelnici se svěcenou vodou.

„To není možné!“ řekl Pritkin a nevěřícně na něj zíral. Víc by ho snad nešokovalo ani to, kdyby Mircea popíjel krev z kalichu přijímání.

Mircea nás musel slyšet přicházet, ale pokračoval v tom, co dělal. Zůstal k nám stát zády, ve světle svíček se mu svaly na holé kůži rýsovaly v ostrém reliéfu. Smyl si z vlasů říční bláto a teď jimi trhl dozadu, až se kapičky vody ve světle zaleskly. Všem ostatním by taková scéna připomněla ilustraci na obálce nějakého opravdu dobrého romantického románu. Vzdychla jsem a Pritkin se na mě udiveně ohlédl. „Vždyť je to upír!“ řekl, jako bych si toho snad nevšimla.

„No jo. A co?“

„Myslím, že mága překvapilo, že jsem při kontaktu se svěcenou vodou neshořel,“ řekl Mircea a utíral se něčím, co mi až podezřele připomínalo oltářní sukno. To trochu překvapilo i mě, protože jsem si myslela, že je katolík. Potom jsem se na to ale podívala pozorněji a uvědomila jsem si, že – stejně jako katedrála – už má nejlepší dny za sebou.

Tu a tam se povalovaly nahromaděné krabice, sudy a bedny, které skoro ucpávaly středovou uličku, ušpiněnou spoustou blátivých otisků bot. Venku jsem si nemohla nevšimnout vandalsky poničených nejspíš svatých, ale rozhodně strašidelných soch. Nezdálo se, že by revoluci víra nějak zvlášť zajímala.

„Ale samozřejmě!“ ušklíbl se Pritkin. „Ta voda už není svěcená! Jakobíni se o ni postarali!“

„Katedrálu vyplenili předtím, než ji prohlásili ‚Chrámem rozumu‘,“ souhlasil Mircea nejspíš pro případ, že bych to nevěděla. „Což je poněkud ironické, vezmeme-li v úvahu jejich excesy.“

„Znesvětili ji,“ vyštěkl Pritkin. „Takže teď v sobě přirozeně skrývá něco stejně nečistého!“

„Nicméně,“ pokračoval Mircea, „i když my nejsme z jejich druhu, mohli bychom jeho názvu dostát. Zjistil jsem, že většina lidí se dokáže chovat rozumně, pokud k tomu mají tu správnou pobídku.“ Mezi prsty jedné ruky něco držel, druhou si dál vysoušel vlasy.

„To je moje!“ Pritkin o krok postoupil, ale potom se ovládl.

„A ty zase máš něco, co patří mně. Navrhuji výměnu,“ řekl Mircea a konečně se otočil. Viděla jsem jeho výraz, když poznal Pritkina; nedal to najevo nijak otevřeně, ale na okamžik mu tělo ztuhlo a stočil pohled ke mně. Krátce jsem zavrtěla hlavou, ale hned jsem přestala, protože Pritkin přelétal pohledem mezi námi oběma. „Co je tohle za úskok?“ tázal se. „Děláte si ze mě blázny?“

„Ne, blázny ne,“ řekl Mircea s výrazem člověka, který přesně neví, s kým mluví. Byla jsem zvědavá, jak dlouho potrvá, než mu to všechno dojde. Magií nadaní smrtelníci se mohou dožít asi dvou set let, takže na světě mohlo být ještě pár těch, kteří zažili Francouzskou revoluci. Ale určitě by nevypadali na pětatřicet.

„Takže to bude takhle,“ prohlásil Pritkin zostra. „Ty vezmeš mapu ven a položíš ji vedle siločáry. Já ji vezmu a otevřu si trhlinu. A hned, když si ověřím, že je autentická, dám vám to kouzlo.“

„On už ví, jaké kouzlo potřebuju,“ vysvětlovala jsem.

Mircea přesunul nevěřícný pohled z mága na mě. „A ty mu věříš, že ti ho dá?“

„Ale já nejsem ten, jehož čest je tu zpochybňována!“ prohlásil Pritkin vztekle.

„Ty jsi ji unesl, abys ji zabil!“

„Unesl jsem ji proto, abych ji zabíjet nemusel!“

„Mágu, přísahám při všem, co je svaté…“

„Svaté?“ Pritkin se ušklíbl jako vždycky.

„Jak se opovažuješ takový výraz vůbec používat, ty…“

„Sklapni!“ zakřičela jsem a můj hlas se od stěn katedrály podivně odrážel, jako by vycházel z nějakého strašidelného reproduktoru. Už jsem to nemohla vydržet ani minutu. „Nemáme jinou možnost,“ řekla jsem Mirceovi už klidněji.

„Protože on už nám dokázal, jak zrádný je! Jestli mu znovu uvěřím…“

„Nežádám tě o to, abys věřil jemu. Chci, abys věřil mně. Prosím.“

Mircea neodpověděl, zato překonal vzdálenost mezi námi a chytil Pritkina za paži tak rychle, že jsem ani neviděla, že se pohnul. „Pokud jí ublížíš, už tu mapu nikdy neuvidíš,“ řekl tiše. „Nebudeš ani žít dost dlouho na to, abys cokoli viděl.“

Pritkin ho zkusil setřást, ale zjistil, že to nedokáže. „Pokud mluvíš pravdu, nebudu mít potřebu jí ubližovat,“ odpověděl vztekle.

„A teď mě pusť!“

Mircea neochotně uposlechl, ale až po stisku na rozloučenou, po kterém Pritkinovi bolestí klesla brada, a všichni jsme zase vyšli ven. Pritkin dělal, co mohl, aby si nezačal ruku třít i přesto, že v ní nejspíš měl přerušený oběh, zato dbal na to, aby nás měl oba na očích. Mircea mapu odložil do středu dlážděného chodníku a o pět kroků ustoupil, což ve světě upírů znamenalo, že se ani nemusel obtěžovat. Tu vzdálenost mohl překonat během jediného úderu srdce. Významně jsem se na Pritkina podívala. Máchl nade mnou rukou a pronesl několik hrdelních slabik. Nic se nestalo. Zamračil se a udělal to ještě jednou. „Nic jsem necítila,“ řekla jsem, i když mi začal stoupat krevní tlak.

„Nebylo to úspěšné.“

„Ale říkal jsi, že to dokážeš sejmout!“

Mircea našpulil rty. „Mágovi nesmíš nikdy věřit.“

Pritkin na něj krátce zlostně pohlédl, ale ke svým nejlepším výkonům se ani nepřiblížil. Vypadalo to, že nad něčím přemýšlí, zatímco si ťukal prstem o rty.

„Pověz mi, byla při uložení ke kouzlům přidána také nějaká pojistka pro případ, že by se něco pokazilo?“

„Ano, ale to jsme už zkoušeli,“ řekla jsem podrážděně.

„A co to bylo?“

Nelíbilo se mi to, ale neměla jsem jinou možnost než odpovědět. Nevěděla jsem, jaké informace potřebuje k tomu, aby kouzlo účinkovalo. „Sex s jeho tvůrcem nebo s někým, koho zvolí. Ale nic se nestalo.“

Nebylo to tak bláznivé, jak to znělo. Rituál dokončení přechodu moci z původní Pýthie na mě vyžadoval ztrátu mého panenství. Ve starodávném světě to bývala běžná standardní klauzule, protože sex tehdy hrál zásadní roli ve všem, od léčivých kouzel až po zbožnění. Jenomže to Mirceovi vnuklo nápad. Zvolil sex jako podmínku i pro zrušení geisu. Zdálo se mu to neprůstřelné: geis mě bude chránit až do rituálu, kdy ho zruší stejný akt, který ze mě udělá Pýthii, a tím pádem zajistí, že Mircea neskončí jako otrok mé moci. A taky to mohlo klapnout, až na to, že než byl přechod moci dokončen, kouzlo se zdvojnásobilo. Tomas pak při rituálu posloužil jako Mirceův zvolený zástupce a já jsem se podle plánu stala Pýthií – jenom ten geis byl pořád naživu a dával o sobě vědět.

„Jsi si jistá?“ ujišťoval se Pritkin. „Protože jestli se geis rozšíří mimo své původní parametry, stává se vlastně novým kouzlem. A v takovém případě se odeklínadlo ukáže jako neúčinné. Proto jsou obvykle přijímána nějaká dodatečná opatření.“

„Geis?“ zostřil pohled Mircea.

„Neptej se,“ odsekla jsem a pořád jsem zlostně sledovala Pritkina. „A ano, jsem si jistá!“

„Potom neexistuje nic, co bych mohl udělat,“ řekl Pritkin s pokrčením ramen.

„Nelži mi. Potřebuju to skutečné odeklínadlo!“

„To už máš.“

„Nevěřím ti!“ Chytila jsem ho za košili, aniž bych se starala o nějaké možné následky. Chtěla jsem se frustrovaně rozkřičet. „Dej mi ho! Musím tu věc dát pryč. Ty to nechápeš!“

„Udělal jsem, co jsem mohl! A teď mi dej můj majetek!“

„To ho raději zničím, než abych ti ho dávala!“ oznámila jsem mu tak vzteklá, že jsem skoro neviděla. Měla jsem to vědět. Pokaždé když jsem tomuhle muži uvěřila, ale úplně pokaždé, skončila jsem takhle – se slzami v očích a rozzuřená na ultimo. Existuje takové přísloví: Šílenství je, dělat pořád dokola stejné věci a čekat různé výsledky. Nebo to možná byla moje blbost.

Pritkin zaklel. „Je snad uražená cudnost hodná tak vysoké ceny?“

Vztekle jsem se na něj usmála. „To spíš já jsem tak pomstychtivá.“

„Dejte mi to a rozejdeme se, když už ne jako přátelé, tak alespoň ne jako nepřátelé,“ upozorňoval mě. „A věřte tomu, co vám říkám, madam – nechtějte mne mít za nepřítele.“

„Možná jsem se nevyjádřila jasně,“ řekla jsem a kopla mapu zpátky k Mirceovi. „Není geis, není mapa. Buďto ze mě tu věc sejmi, nebo už Kodex nikdy neuvidíš. To ti přísahám!“

Pritkin neodpověděl, jenom udělal to poslední, co bych čekala. Vyprostil se z mého sevření, jako bych tam ani nebyla, a skočil rovnou na Mirceu. Srazilo mě to na bok, a když jsem se posadila, už bojovali uprostřed dlážděného prostranství u katedrály.

Mircea byl možná vyčerpaný bojem u kasina, ale mistr upír pořád zůstává mistrem upírem, což bylo něco, co se Pritkin právě dozvídal po zlém. Boj skončil tak rychle, jako by skoro ani neproběhl. Mircea jediným zuřivým úderem poslal mága proti obrovským a starým dveřím katedrály, do kterých vrazil s ošklivým zaduněním. Pritkin musel být vyčerpaný taky, protože to nevypadalo, že by jeho štít náraz ztlumil.

Odrazil se ode dveří a malátně se zhroutil na schody v póze, která mi připomněla odhozenou panenku. I tak se k němu Mircea rozběhl ještě předtím, než jsem se zvedla. „Mirceo! Nezabíjej ho!“

Otočil se ke mně a na chvilku zaváhal, ale potom maličko přikývl. Potkal se s Pritkinem v naší době, takže věděl, že dnes v noci zemřít nemá. Běžela jsem k nim a bála jsem se, že už je pozdě, že ten praskavý zvuk, který jsem slyšela, vydala Pritkinova lebka. Ale když jsem si vedle něj klekla, žádné viditelné zranění jsem nenašla. Zkontrolovala jsem mu pulz a nadzvedla víčko. Možná to tehdy na schodišti fingoval, tím jsem si jistá nebyla. Na té bárce ale v bezvědomí byl, a jestli tohle nebylo přesně totéž, tak musel být sakra dobrý herec.

„Je v bezvědomí,“ potvrdil Mircea. Takové věci, jako je krevní tlak, by vycítil, a kdyby to mág hrál, poznal by to. Odnesl Pritkina do katedrály, kde jsme ho přikryli kápí. Bylo to tam opuštěné a stejně ještě bylo dlouho před úsvitem. Do doby, než přijde k sobě, ho nebude nikdo rušit. Bylo tam ale až příliš velké ticho, navíc jsem z toho místa měla takový divný pocit, ne jako z kostela, ve kterém se pravidelně shromažďovali lidé, spíš jako z některé z těch opuštěných krypt v P?re Lachaise, sice krásných, ale opuštěných. Moc se mi ho tam nechávat nechtělo.

Mircea mě vzal za ruku a táhl mě od mága pryč. „Bude žít,“ ujistil mě. „Ale až se probudí…“

V tom měl pravdu. Pritkin nebyl typem tvora, který se snadno vzdá, a to dokonce ani s případným otřesem mozku. A to poslední, co jsme potřebovali, bylo, aby mu Mircea musel způsobit ještě další škody. „Kam jdeme teď?“ zeptala jsem se unaveně. Byla mi zima a měla jsem hlad a teď, když ze mě ten nával adrenalinu vyprchával, se mi oči pořád chtěly zavírat. Opravdu jsem se netěšila na nějaké další vyčerpávající pátrání.

„Než se vydáme na ten tvůj hon za pokladem, musíme si oba odpočinout,“ řekl Mircea, jako by opakoval mé myšlenky. Na chvilku se zamračil, ale potom se mu obličej znovu rozjasnil. „Už vím, kde přesně.“

Kapitola 23

O jednu krátkou cestu siločárou později jsme stáli před silnými dubovými dveřmi s mosazným klepadlem ve tvaru draka, požírajícího vlastní ocas. Zamlženým zrakem jsem si ho prohlížela. Že by mě ta věc pronásledovala? Mircea klepadlem několikrát zabouchal na dveře, ale nikdo neotvíral.

„Většina mého služebnictva je na mé venkovské usedlosti,“ sděloval mi, když klepal znovu, tentokrát hlasitěji. „Ale měl by tu být správce domu. Ten cestuje nerad.“

Prohlížela jsem si dům, který vypadal úplně opuštěný, a přemýšlela nad tím, jestli si tím je jistý. Když byl pán pryč, možná správce odjel někam, kde není stínání hlav na každodenním pořádku. „Nemyslím, že by někdo byl doma,“ nadhodila jsem, když jsem nahlédla do jednoho okna. Interiér jsem moc hodnotit nemohla, protože veškerý nábytek byl přikrytý plachtami, ale připadalo mi to stejně opuštěné jako katedrála.

Mircea se jenom pousmál. „Je trochu pomalejší.“

„Takže když jsi říkal, žes žil v Paříži…“

„Tak jsem myslel tady.“ Mircea se odmlčel. Zabušil na dveře, až se těžké dřevo otřáslo. „Než jsem přešel k severoamerickému Senátu, byl jsem členem toho evropského. A ten už od raného středověku sídlí v Paříži.“

Začal znovu klepat, ale to už se dveře otevřely a objevil se za nimi drobný starý muž s velkým nosem a s vodnatýma modrýma očima. Zpod o číslo větší paruky na nás krátkozrace zíral, zatímco nás zasypával proudem naštvané francouzštiny. To, co říkal, podtrhával prudkými pohyby hole, ale bez její opory ztratil rovnováhu, a kdyby ho Mircea nezachytil, byl by spadl ze schodů.

„Zatracení mladí rošťáci!“ zuřil mezi pokusy kousnout Mirceu do zápěstí. Ale i přesto, že byl upírem, měl jenom jeden zub, a ten se mu nedařilo do ničeho zaseknout.

„Horatiu! To jsem já!“ Mircea v podstatě křičel starci do ucha, až se mu hlas ulicí rozléhal do všech stran.

„Eh?“ Upír přimhouřil oči, ale zrak mu to zřejmě nezlepšilo.

Mircea si povzdechl. „Přece jsem ti na ty brýle dal šňůrku,“ řekl a začal se hrabat ve starcově kabátě. „Proč je nenosíš?“

„Jsem upír. Nepotřebuji brýle!“ dostalo se Mirceovi informace, když ho muž plácl přes ruku. Mircea ho ignoroval a konečně odněkud vyhrabal cvikr. Posadil jej upírovi na dlouhý nos a povzbudivě se na něj usmál. „To jsem já,“ opakoval.

„To vím!“ řekl starý muž nedůtklivě. „Taky jsi mohl vzkázat, že přijedeš. Nemám nic připraveno,“ protestoval, ale do dveří nás pustil.

Pomaličku jsme procházeli chodbou a potom po velkém schodišti. Horatiu držel svíčku, která se mihotala a blikotala, na zdi vrhala poskakující stíny a poskytla mi první jasný pohled na Mirceu. Navzdory předchozí údržbě mu pořád chyběla polovina oblečení. Na sobě měl věci špinavé a zaprášené a ve vlasech přilepené něco, co podezřele připomínalo chaluhu. Vidět ho takhle byl zřejmě jedinečný zážitek. Ten nezapomenu.

„Než se zase sejdeme, budeš se muset převlíknout,“ řekla jsem a snažila se nesmát. „Něco, co bude pokud možno připomínat to oblečení, které jsi měl.“

Mircea po mně střelil pohledem, který říkal, že si mého pobavení všiml. „Mám několik černých obleků.“

„Ale košile –“

„Těch mám také několik.“

„Vážně? Nepřišla mi jako konfekční.“

„Také není. Ming-te mi každý rok k narozeninám posílá novou.“

„To je od ní milé. Má k tomu nějaký zvláštní důvod?“

Mircea lenivě zamrkal. „Nepředpokládám, že bys mi chtěla říct, co ten mág myslel tím, když mluvil o ‚uražené cudnosti‘?“

Olízla jsem si rty a na jazyku jsem ucítila slabé brnění, které až podezřele chutnalo jako jistý válečný mág. „Vlastně ani ne.“

„Tak to si myslím, že si své tajemství ponechám i já, drahá.“

„Ale jo, jenomže ty jich máš mnohem víc než já,“ mumlala jsem.

Nakrčil obočí. „To bych se divil.“

Skončili jsme v Mirceových komnatách, tvořených malou oblékárnou a větší ložnicí. Na čestném místě stála ta malovaná šatní skříň, kterou jsem viděla v MAGIC, a hned vedle ní se skvěl hedvábný gobelín zobrazující draka, polykajícího svůj ocas. Vysíleně jsem na něj hleděla. Už mi to začalo připadat divné. „To je uroboros.“

„Symbol Sárkány Lovagrend,“ opravil mě Mircea s pohledem upřeným na Horatia.

„Cože?“

„Dračího řádu,“ přeložil a přistoupil ke služebníkovi blíž. Stařec něco dělal u krbu naproti velké posteli. Chvíli trvalo, než mi došlo, co, protože ten papír na podpal, který držel, byl místo mezi zaprášená polena vmáčknutý mezi sazemi pokryté cihly několik decimetrů nalevo od ohniště. „Byla to taková společnost, kterou v Maďarsku založil král Sigismund. Můj otec se pak stal jeho členem, a… Já to udělám,“ nabídl se Mircea s očima upřenýma na rychle hořící papír. Horatiu ho plácl po rameni. „Copak jsem tě nenaučil nic o tom, že musíš respektovat své postavení?“ obořil se na něj. „Pořád tady pobíháš, hraješ si s dětmi služebníků a myslíš si, že ti všechno to nezodpovědné chování projde díky tomu tvému drzému úsměvu.“

„Takže se nic nezměnilo,“ řekla jsem si pro sebe.

Zatímco se Mircea snažil starci věchýtek sebrat, vyslal ke mně ublížený pohled. „To je ale hezký plamínek,“ pronesl nahlas, když se mu podařilo papír Horatiovi vytrhnout těsně předtím, než by mu vzplála ruka.

Horatiu se pyšně zadíval do studeného vnitřku krbu. „To tedy ano, že?“

Po několika okamžicích se Mirceovi podařilo polena přemluvit, aby vzplála. „Předpokládám, že k jídlu tu nic není?“ zeptal se. Netvářil se příliš nadějně, ale můj žaludek stejně v očekávání zakručel.

„K jídlu?“ Horatiu se na mě nevýrazně zadíval. Zřejmě si myslel, že si Mircea jídlo přivedl s sebou.

„Je mým hostem!“ vysvětloval Mircea chápavě.

Horatiu zamumlal něco, co znělo hodně zklamaně. „No, tak to bych asi měl jít zkusit ven někoho najít,“ pronesl pochybovačně. „Ale jak jsou teď všude ty potíže, ulice jsou po setmění skoro opuštěné.“

„Myslel jsem pro ni.“

„Eh?“

„Je tu nějaké jídlo, vhodné pro lidi?“ vyptával se trpělivě.

„No, kdybys právě dal vědět předem…,“ řekl Horatiu nakvašeně. „Jak jsem měl předpokládat, že si někoho z nich přivedeš domů? Ani nemluvím o tom, že obchody jsou teď stejně skoro prázdné, protože všechno jde pro armádu!“

„Obyčejné ‚ne‘ by mi stačilo,“ opáčil Mircea. Podíval se na mě lítostivě. „Přijmi mé omluvy. Má pohostinnost obvykle bývá poněkud… pohostinnější.“

„Ale to není problém.“ Posadila jsem se na plyšovou předložku před krbem a natáhla jsem ruce k ohni. Poprvé za celou noc mi bylo skoro teplo a nemusela jsem se bát, že se za mnou někdo plíží.

„Sklepy jsou doufám v pořádku?“ nadhodil Mircea.

„Ano, ano. Spousta vína.“ Horatiu tam jenom tak stál. Mircea tedy také. „Chcete, abych nějaké přinesl?“ zeptal se stařec konečně.

„To by bylo hezké,“ řekl Mircea zdvořile. Horatiu odpajdal a po cestě si pro sebe něco mumlal, ale jenom tak nahlas, aby mu bylo rozumět. Mircea si povzdechl a začal prohledávat nízkou skříňku v jednom koutě.

„Ale stejně je to uroboros, že? Jako symbol toho řádu?“ Zase jsem pohledem zabloudila ke gobelínu. Drak měl zelené šupiny a oči, vyvedené zlatou nití, se ve slabém odlesku ohně jakoby pohybovaly.

„Ano, myslím, že ano,“ řekl nepřítomně. „Je to pradávný symbol ochrany, jakéhosi kruhu síly, obklopujícího něco drahocenného. A to je přesně to, co se snažili dělat – ochránit Evropu před invazí Turků. Proč se ptáš?“

„Poslední dobou to vídám všude, kam se vrtnu. Už mě to začíná děsit.“

Mircea se zasmál. „Uroboros je symbolem mágů. V našem světě je všudypřítomný.“

„Ale oni používají jenom obyčejný stříbrný kruh,“ namítla jsem. Odjakživa jsem si myslela, že to prozrazuje naprostý nedostatek představivosti. Nejstarší magická organizace na světě, a tohle bylo to nejlepší, na co se zmohli?

„Starší verzí jejich symbolu byl právě uroboros. Během doby byl přestylizován, aby se snadněji reprodukoval. Říkají, že si jej zvolili proto, že je to alchymický symbol čistoty, a stříbro prý znamená moudrost.“ Podle tónu, jakým to říkal, jsem nepochybovala o tom, co si o takovém tvrzení myslí.

„Ochrana, čistota a moudrost.“ Když jsem pomyslela na Kruh, vytanula mi na mysli spousta věcí. Tyhle tři ale na seznamu nebyly. Mircea pozvedl jednu zaprášenou láhev. „Burgundské,“ řekl triumfálně.

„Ale teď jsi pro víno poslal Horatia.“

„Ano, a on si to bude pamatovat možná tak pět minut.“ Nalil víno do dvou sklenic, které vypadaly docela čistě, a jednu mi podal.

„Díky.“ Napila jsem se. Chutnalo dobře. „Co se mu stalo?“

„Horatiovi?“ Přikývla jsem. „To bohužel já.“

„Cože? Copak není přeměna někoho tak starého pokládaná za… nevhodnou?“

„Ano, a jak!“ Mircea si vína nevšímal, protože něco hledal v šatníku. Za chvilku vytáhl papírový balíček, který voněl santálovým dřevem. „Ano, myslel jsem si, že budu mít ještě jednu.“ Nadzvedl cíp papíru. „A je bílá.“

Přísně jsem se na ni podívala. Předpokládala jsem, že je řeč o dárku od Ming-te. „V barevné vypadáš líp,“ odsekla jsem. Přes rameno ke mně vyslal smyslný pohled. „Vážně? Většina žen si myslí, že lépe vypadám, když na sobě nemám vůbec nic.“

Rychle jsem zabrzdila. „Proč jsi ho teda přeměnil?“

Pokrčil rameny. „Byl to můj učitel z dětství. Přišel jsem za ním, když ležel na smrtelném loži, a viděl jsem, že má kůži bledou jako povlečení, ve kterém ležel, ale mozek měl stejně bystrý jako vždycky. Věděl, že umírá, a velice ho to rozčilovalo. Ležel tam s ochabujícím tělem a žádal mě, abych něco udělal – stejným hlasem, jakým mě terorizoval v dětství…“

„A tys podlehl?“

„Souhlasil jsem s jeho návrhem,“ opáčil Mircea důstojně.

„Podlehl jsi.“

Povzdechl si a začal vytahovat košili. „Bohužel ano.“

„Ale proč je takový? Když jsi ho přeměnil, neměl by mít upíří zrak?“ Ani nemluvím o sluchu, smyslu pro rovnováhu a o schopnosti přeběhnout místnost rychleji než svíjející se housenka.

„Normálně ano. Jenomže Horatiu během procesu přeměny umíral. Kdybych jen trošičku zaváhal, zemřel by. A přeměnit někoho v tak výjimečně špatném zdravotním stavu je, jak jsi řekla, nevhodné.“

„Tak proč jsi to udělal?“ Strávit v takovém stavu věčnost mi nepřišlo jako bůhvíjaký dar. Mircea prohrábl oheň, který to ale zatím nepotřeboval. Místnost se už docela hezky zahřívala. „Protože jsem nevěděl, co dělám,“ připustil, když byl s týráním polen spokojený. „Zapomínáš, že jsem pro tento život nebyl vybrán; já jsem jej dostal z nenávisti jedné staré ženy k naší rodině. Byl jsem prokletý.“

„Ale co to má společného s Horatiem?“

„Všechno. Neměl jsem nikoho, kdo by mi radil, má drahá. Nikoho, kdo by mi o mém novém stavu mohl poskytnout nějaké vědomosti. Možná že v jiné době by to bylo jiné. Dneska už Senát na takové upíry bez pána dohlíží, ale stejně je jich jenom málo. Tehdy to ale tak jednoduché nebylo. Nevěděl jsem, že se to stane jeho osudem.“

„Nikdy jsem nepomyslela na to, jaké to pro tebe muselo být,“ řekla jsem zvolna, „když ses tak najednou probudil přeměněný.“

Zachmuřeně se pousmál. „Tak rychlé to nebylo. Dokončení přeměny trvalo týden, ale i tak… Takové věci pro mě byly smyšlenkami, historkami pro strašení dětí! Jak by se něco takového mohlo stát? Mně, dobrému katolíkovi?“

„Jenomže vampyrismus je metafyzická choroba. Nemá nic společného s…“

„To jsem ale nevěděl, Cassie. Já jsem nevěděl nic. Mohl jsem chodit do kostela, modlit se růženec a dělat věci, o kterých mi vždycky říkali, že jsou pro zatracené nemožné. Ale přesto mě najednou pálilo sluneční světlo, ve kterém jsem se procházel celý život, jídlo z mého mládí mě nemohlo nasytit, a dokonce i mé tělo se měnilo tak, že mě to v té době děsilo. Nechtěl jsem vidět víc než všichni ostatní, slyšet věci, které měly raději zůstat neznámými, házet sebou a vrtět v posteli a cítit, jak mě přivolává každý úder srdce na míle daleko.“

„Ale časem ses s tím smířil.“

„Nevím, jestli bych použil zrovna toto slovo,“ řekl Mircea suše. Nepřítomně si svlékl špinavé kalhoty a položil je na postel, kde je ošetřoval kartáčem. „Já jsem to popíral, odmítal jsem přiznat, co se děje, a to dokonce i sám sobě.“

„Kdy se to změnilo?“

„Když mě chytili ti šlechtici. Žili jsme ve volené monarchii – panovníkem mohl být kdokoli se správnou pokrevní linií – a oni se rozhodli podpořit konkurenční rodinnou větev. Běžným způsobem změny moci bylo v té době zabití těch, kdo ji zrovna měli.“

Příběh jeho přeměny jsem slyšela už hodně dávno, ale tehdy ho vyprávěl jako nějaké velké dobrodružství. Teď už to tak neznělo. Začala jsem mít podezření, že verze, kterou jsem slyšela v dětství, nejspíš byla hodně účelová.

„Napřed zabili otce. Poslal mě na jednu k nezdaru odsouzenou křížovou výpravu proti Turkům, a i když si vojáci, kterým jsem velel, vedli dobře, válku jsme prohráli. Potom jsem příliš oblíbený nebyl, hlavně mezi šlechtici, kteří se ani nepohnuli, aby mi v boji pomohli. To, že mě přinutili sledovat otcovu smrt, bylo míněno jako pomsta.“

Odmlčel se, aby vykartáčoval jednu obzvlášť odolnou skvrnu, a pak pokračoval. „Skalpovali ho, to je takový trik, který jsme se naučili od Turků. Oběti se zaživa stáhne kůže z obličeje, a cílem skalpování je mučení a zmrzačení k nepoznání současně. Když skončili, oslepili mě žhavými pohrabáči, aby jeho zohavené tělo bylo to poslední, co kdy uvidím. A potom mě zaživa pohřbili.“

„Ach, můj bože!“

„Takže jsem tam ležel, poslouchal, jak mi na rakev dopadají hroudy hlíny, a myslel jsem, že je konec,“ řekl a posadil se na kraj postele, aby si mohl kalhoty zase obléknout. „Čekal jsem, až mi dojde vzduch, čekal jsem na smrt, na poslední soud, na cokoli, ale uběhlo mnoho hodin, a nestalo se nic. Nic kromě toho, že se mi zahojily oči, takže jsem viděl i přesto, že tam nebylo světlo. Takže jsem se konečně musel vyrovnat s tím, že se děje něco divného.“

„Cos udělal?“

Mircea pokrčil rameny. „Vyhrabal jsem se. V noci pršelo, takže hlína byla měkká. Jinak bych to možná ani nedokázal. Potom jsem ležel na mokré zemi, lapal jsem po dechu, který jsem ale evidentně už nepotřeboval, a přemýšlel jsem, co mám dělat. Stala se ze mě stvůra, to jsem si konečně přiznal. Ale byl jsem zatraceně slabá stvůra. Od přeměny jsem nic nejedl, ale mé tělo se muselo zregenerovat, aby napravilo to vážné poškození z boje i z toho mučení, které následovalo. Věděl jsem, že nejsem ve stavu, ve kterém bych se jim mohl znovu postavit.“

„Jak jsi to přežil?“ zeptala jsem se naléhavě. Opravdu jsem to chtěla vědět. Naše situace nebyly identické, ale pro mě v ní bylo tolik podobností, že jsem doufala, že se alespoň nějakou moudrost dozvím. Mircea tehdy to, jak být upírem, nevěděl o nic víc, než jsem já věděla, jak být Pýthií. Ale i tak se mu se to podařilo.

Když si všiml mého tónu, maličko zúžil oči a já jsem se v duchu nakrčila. Byla jsem unavená, a tak jsem si hlas nehlídala tak, jak bych měla. Zřejmě jsem mu právě řekla mnohem víc, než jsem měla v úmyslu.

„Díky štěstí a také díky včasné pomoci,“ řekl po krátké odmlce. „Oblečení, kromě toho špinavého, které jsem měl na sobě, peníze i majetek jsem měl v Tirgoviste – kde bydleli mnozí z těch, kteří se mě právě pokusili zabít. Musel jsem riskovat návrat, a protože jsem měl štěstí, zahlédl mě jeden z útočníků. Nevěděl, jak slabý jsem, a tak si netroufl na mě zaútočit sám. Ale utíkal přivolat ostatní.“

„Ale copak mu věřili, když tě právě pohřbili?“ Většina lidí by se někoho, kdo by přišel s vyprávěním o chodících mrtvolách, zeptala, jestli náhodou nepil přespříliš.

Než mi odpověděl, přišel si Mircea sednout ke mně. Tím pohybem ve mně vzbudil starost, protože jsem pořád seděla u krbu, pro upíra příliš blízko jisker, které by z něj náhodou mohly vyletět. Stejně tak mě znepokojil ten lhostejný úsměv v jeho tváři. „Mluvíš jako skutečná moderní žena,“ prohodil zlehka.

„Ale v té době spousta lidí přijímala staré legendy o nosferatu jako fakt. A dobře věděli, jak se s těmi z nás, kteří se opováží vystrčit obličej, vypořádat.“

Posadil se a udělal si pohodlí; bosé prsty zabořil do vysokého a měkkého koberce, potom chvilku upřeně zíral na lem mých šatů. Podívala jsem se dolů a uvědomila jsem si, že mi zpod hedvábí vykukují špinavé špičky Pritkinových vysokých bot. Zapomněla jsem, že je mám, stejně jako mi je on zapomněl prohledat. Cítila jsem, že se červenám při vzpomínce na to, co přesně naši pozornost odvedlo. Zkusila jsem boty zase schovat pod látkou, ale nešlo to. Mircea si přede mnou klekl, rukama si přitáhl mou nohu a nevěřícně na tu špinavou a rozvrzanou botu zíral. „Kde jsi to vzala?“

„Ehm…“ Byla to asi tak desítka a zcela evidentně byla pánská. Mircea zkusil z podpatku seškrábnout kousek bláta, ale vyskočil z něj nůž. S tichým zazvoněním dopadl na podlahu a my jsme na něj zlomek sekundy hleděli.

„Ty na sobě máš mágovy boty?“

„Technicky vzato to jsou holínky.“

Mircea zúžil oči. „Ano, to vidím. Proč je máš na sobě?“

„Byla mi zima na nohy.“

„A on udělal takové gentlemanské gesto?“ Z hlasu mu odkapával sarkasmus. „Ne tak docela.“

„Tys mu ukradla boty!“ Znělo to, jako by tomu sám nevěřil.

„Holínky. A ne tak docela. Chci říct, že je tehdy stejně nepoužíval.“

„Proč ne?“

„Ehm.“

Sundal mi i tu druhou a obě provinilé boty hodil na druhou stranu místnosti. Se zaduněním se odrazily od těžkého dřevěného obložení a na podlahu z nich odpadla sprška zaschlého bláta. Takže teď koukal na Pritkinovy ponožky.

Byly upletené z hrubé vlny, která ani trochu neladila s mými šaty a – stejně jako boty – mi byly velké. Mircea to tentokrát nekomentoval, jenom mi je strhl a hodil za botami. „Bude mi zima na nohy,“ protestovala jsem.

„Najdu ti něco vhodnějšího,“ sdělil mi upjatě a položil si mé nohy do klína. Ještě si nezapnul košili, a když se pohnul, světlo ohně provedlo s jeho hrudními svaly něco úžasného. Začal mi masírovat klenby, jenom tak silně, aby to nelechtalo, a mně to bylo tak příjemné, že jsem se musela podívat jinam. Byla to chyba, prozradit mu, že se mi dostal na tělo, ale mohla jsem udělat buď tohle, nebo se zvednout a jít – ale to bych se prozradila ještě víc.

„Jak ses odtamtud dostal?“ zeptala jsem se, abych změnila téma.

„Odkud?“

„Z města.“

„S Horatiovou pomocí,“ řekl a teplými, pevnými doteky mi mnul klenbu chodidla. Měl neuvěřitelné ruce – dlouhé, štíhlé a zkušené – a to teplo z jeho doteku, které jsem cítila i přes hedvábné punčochy, mě rozrušovalo víc než jen trochu.

„Takže tehdy byl asi mladší?“

„O hezkých pár let. Naše rodina neměla nikdy trůn úplně jistý a my jsme byli od dětství cvičeni k tomu, abychom byli připraveni okamžitě uprchnout. Horatiu mi sehnal nouzovou zásobu peněz, oblečení a koně, a ukryl mě až do setmění. Už jsem byl připravený, když přijel a trval na tom, že se mnou pojede až k hranici. Snažil jsem se ho od toho odradit, ale byl stejně tvrdohlavý jako vždycky. Naštěstí. Sám bych to nedokázal, během těch několika prvních měsíců určitě ne. I s jeho pomocí to občas bylo jen taktak.“

Chytila jsem ho za ruku, protože jsem potřebovala přerušit kontakt, abych mohla přemýšlet. „Udělal bys něco jinak?“

Mircea mi ruku stále nechal v dlani, ale druhou mě pořád držel za nohu; ty dlouhé prsty mi obtočil kolem kotníku. „Celou tu dobu jsem věřil, že dělám to jediné, co můžu. Utíkal jsem proto, abych někde přečkal dobu, kdy mě budou hledat, než budu dost silný na to, abych se mohl ubránit, a než se politické větry znovu změní. Odjel jsem ale příliš rychle a hodně jsem toho nechal nedodělaného. Některé ze svých chyb jsem později napravil, jiné ale napravit nešly.“

To sice mohla být pravda, ale nebylo to to, co jsem chtěla slyšet. „Kdybys svému starému příteli mohl dát nějakou radu, jaká by to byla?“

Mircea se dlouze odmlčel. „Že když se staneš něčím víc, musíš se často něčeho vzdát, aby ses o to mohla hlásit.“

„To mi moc nápomocně nezní!“

„To možná ne, ale co se týká přežití, žádná pravidla ‚rychle a tvrdě‘ neplatí. Dělal jsem to, co děláme všichni, když se ocitneme před něčím, o čem si myslíme, že to přesahuje naše schopnosti.“

„A to je co?“

„To nejlepší, co jsem dokázal.“

„A když to nestačilo?“ zašeptala jsem a konečně jsem si musela přiznat to, na co jsem se snažila nemyslet. Že na to nestačím. Bývalá Pýthie to řekla sama a mně to znělo jako proroctví: že budu jednou z nejlepších z nás, nebo tou úplně nejhorší. Sice jsem neměla ponětí o tom, co znamená ta první část, ale ta druhá mi přišla jako docela pravděpodobná.

„Našel jsem pomoc.“

„Jako třeba?“

„Rodina,“ řekl prostě. „Stáli za mnou. Dali mi něco, za co stálo bojovat, kromě vlastního přežití. Pomohli mi věřit tomu, že zvítězíme, i když jsem o tom sám občas pochyboval.“

„Rodina,“ opakovala jsem sklesle. Přesně to, co jsem neměla.

„Ale ne ta, do které jsem se narodil. Ta byla otřesená, napřed otcovou smrtí a potom Vladovou zradou. Ale během doby jsem vybudoval novou. Měl jsem Horatia, potom Radua a nakonec i ostatní.“

Výborná rada – ale pro jiného upíra. Jenomže já jsem nemohla jenom tak jít a zařídit si pro sebe novou rodinu. Navíc každý, kterého jsem kdy měla, zmizel příčinou vraždy, zrady nebo smůly.

„Někteří z nás prostě nemají rodinu, o kterou se můžou opřít,“ řekla jsem hořce.

„Ale ty rodinu máš, drahá,“ řekl a přitáhl si mě blíž. Pohyboval se pomalu, abych měla čas protestovat nebo se odtáhnout. Když jsem nic z toho neudělala, objal mě jednou rukou kolem pasu, druhou mi položil dlaní na krk; dotek měl opatrný, ale jistý. „Vždycky jsi ji měla.“

„Tahle rodina je ale loajální k tobě, ne ke mně.“

„Ale protože já jsem loajální k tobě, ve výsledku je to totéž.“

„Opravdu jsi?“ Pátravě jsem se mu zadívala do obličeje. Byl překrásný, jak v těch jeho tmavých očích tančily plameny a ozařovaly mu i vlasy. A jako obvykle mi neřekl vůbec nic. „Já jsem jasnovidka, ne telepatka, Mirceo. V tom, abych poznala, jestli někdo lže, nejsem ani tak dobrá jako upíři.“

„A co tedy cítíš?“ Tiše dýchal pusou a já jsem to ucítila na rtech, teplý a těžký dech. Vzpomínka na jeho ústa byla na sekundu tak živá, že jsem si nebyla jistá, jestli se nelíbáme právě teď. Představa, že bych Mirceu milovala, byla až příliš snadná. Ještě snadnější ale byla představa všech problémů, které by to způsobilo.

„To poslední, čemu můžu věřit, jsou mé pocity!“ řekla jsem nejistě. „A hlavně mé city k tobě!“

„Ach, má drahá!“ zamumlal. „Naučíš se to, co jsem se naučil já: rodina jsou ti jediní, komu můžeš věřit.“

Vzal mi obličej do dlaní a usmál se mi na rty; když jsem to ucítila, musela jsem se usmát taky. Když mi jeho ruka spočinula na hrudi, cítila jsem, jak se pochichtává, ale taky to, jak se mu zrychluje srdeční tep. Přitiskla jsem se k němu, mé ruce našly pod košilí kůži, teplou až na záda.

Když jsme se konečně políbili, Pritkinovým dotekům se to nepodobalo ani trochu. Mircea postupoval jistě, ale beze spěchu. Místo zraňující síly a dominance použil něžný a jistý tlak, který ale na mé smysly působil stejně komplexně. Rukou mě hladil po tváři a při tom proplétal svůj jazyk s mým; byl teplý a hedvábný a jeho sladká chuť se ve mně měnila na toužebné teplo. Kdybych měla Mirceovo líbání popsat jedním slovem, znělo by: bohaté.

„Máš studenou pleť,“ zamumlal a přitáhl si mě k sobě. Jeho tělesné teplo jsem cítila v zádech, ale oheň mě rozpaloval zepředu. Šaty se mi vyhrnuly nad kolena a to suché teplo plamenů dělalo mým nohám dobře. Věděla jsem, že to tak nemůžu nechat, ale byla jsem příliš vyčerpaná a nedokázala jsem se ani bránit. A potom se zase vrátil ten povědomý hlas, ten, který mi říkal, že to celé dokážu zastavit už za jedinou minutu. Za minutu se přece nemůže nic stát, když budu tak opatrná… Jednu ruku mi nechal kolem pasu, zato druhá si našla cestu pod mé sukně a přejela mi po levém lýtku předtím, než sklouzla na druhou stranu a pohladila mě po zadní straně stehna. Začal mě zlehka hladit a v malých kruzích přejížděl rukou po hedvábné punčoše. Náhle mi pulz začal tepat, vidění se mi rozostřilo a kůže se zahřála celá.

„To nemůžeme,“ řekla jsem nejistě a snažila se vzpomenout si, proč je to tak důležité.

Prsty pak nahmatal horní pásek mého podvazku. Prsty ztuhly, napínaly se a zase uvolňovaly a tupými nehty zaškrábaly na krajku. Když potom zajely pod horní část šatů, nedokázala jsem se ubránit a roztřásla jsem se. „Ale ne, jsem si celkem jistý, že můžeme,“ řekl. Podívala jsem se mu do očí, ve kterých se zračila vášeň i pobavení, a cítila jsem, jak se ve mně něco rozpíná a narůstá. Vnímala jsem to, jako by to tam bylo celou dobu, ale až doteď pro to ve mně nebylo dost místa. Najednou jsem začala mít obavy, že vlastně můžeme.

Kapitola 24

Sice jsem si uvědomovala, že mi rozepíná šaty, ale potom mě zlehka poškrábal nehty na zádech, a já jsem snad na všechno zapomněla. Díky dvěma zdrojům tepla – z Mirceova těla a od ohně – se mi mezi lopatkami začal tvořit pot, který se každým okamžikem chystal stéct po páteři. Místo každé rozvázané stuhy nastoupil jeho jazyk, který slízával slané kapičky a vykresloval mi na kůži vzorce. Zlehka se o mě otřel rty, nad jednotlivými výstupky na páteři se vždycky krátce zavřely a zlehka nasály.

„Ale ty to nechápeš! Ten geis…“ Přestala jsem, protože jsem se otřásla jedním obzvlášť silným zachvěním. Teď už jsem si připadala úplně jako vlak bez funkčních brzd, uhánějící přímo k útesu. Mircea se zachichotal, což určitě nepůsobilo uklidňujícím dojmem, ale také mě trochu vylekalo, jak rychle ze mě oblečení mizí. Potom mi ale začal něco tichým hlasem rumunsky a melodicky zpívat na rameni, a já jsem svými kostmi porozuměla každičkému slovu.

Když se šaty rozevřely, cítila jsem, jak ze mě hedvábí klouže a padá. Položil mě na koberec a ohnul mi pravou nohu, aby se mohl rty dotknout vnitřní strany stehna. Když se jazykem přes hedvábí dotkl kůže a zuby sevřel kolem krajkového lemu punčochy, to chvění se okamžitě změnilo na husí kůži.

„Poslouchej mě, Mirceo,“ řekla jsem rychle, abych potlačila to náhlé vzrušení způsobené tím, jak mi punčochu stahoval zuby.

„Ten geis se pokazil. Už to není to původní kouzlo, ono –“

„Je to lahodné,“ řekl, když punčochu stáhl úplně.

„Teď možná jo. Ale ono to sílí!“

Dlaněmi mi objal druhé stehno a zaklesl palec za okraj zbývající punčochy. Nepřítomně jím začal pohybovat nahoru a dolů, dokud nenarazil na jedno obzvlášť citlivé místo, kde se zastavil. Zlehka mě hladil, jako kdyby věděl, co přesně mi jeho dotek způsobuje, a já jsem se zatím snažila vzpomenout, jak se vlastně dýchá.

„Já se na to tak těším!“ zašeptal předtím, než mi věnoval polibek, pomalý a lahodný jako studený med. Pár okamžiků po tom se mi věci trochu zamlžily. Vzpomínám si, jak mě pomalu svlékal a v očích měl hladový, soustředěný a podivně něžný výraz. Vzpomínám si, jak jeho hbité prsty zpomalily, aby mě pohladily na holé kůži, zatímco mě pozoroval s náhle tmavýma očima. Vzpomínám si, jak jsem ležela natažená na dece a jak mě laskaly velké a pečlivé ruce, které se mě dotýkaly úplně všude, zatímco si oheň pro sebe zadýmaně popraskával a venku sněžilo čím dál víc.

„Mirceo…,“ odmlčela jsem se, protože mi po rtech přejel prst a obarvil je vínem, čímž mě umlčel předtím, než je slíbal. Následovalo další víno, které mi v tmavočervených stružkách stékalo po trupu. Když si začal prolízávat cestičku dolů, zhluboka a zajíkavě jsem se nadechla. Přejel mi po bradavce, zlehka ji cumlal, až se zatřásla, a jazykem mi na kůži vykreslil další vzorce. Každičký dotyk jeho rtů a každý dech mi způsoboval potěšení, které se jako lesní požár šířilo do všech nervů mého těla. Už asi vím, jak má víno nejradši, pomyslela jsem si mlhavě, předtím než mi najednou zatlačil na pupík a já jsem přestala myslet úplně.

Víno mi stékalo po břiše, po bocích a po stehnech. Pohladil mě uprostřed, a když ke mně zvedl pohled, v očích mu plálo něco mnohem víc než světlo svíček. Celé mé tělo se napnulo touhou po tom, co zřejmě nikdy mít nebudu a co jsem dokonce i přestala chtít. Zachvěla jsem se a zatlačila proti konečkům prstů, které po mně znovu přejely, a ruka se stáhla. Přes celou délku svého těla jsem na něj nechápavě zírala, dokud se jeden z prstů nevrátil pokrytý vínem a zvolna se nevmáčkl dovnitř. Při průniku sebou svaly napjatě cukly, i když jsem to vlastně chtěla, ale instinktivní sevření mého těla nemohlo penetraci zastavit. Potom se prst stáhl a nahradil ho jazyk, který se snažil najít a vychutnat si všechno víno, vychutnat si mě, a prsty mi zatím nekonečně kroužily po kyčlích.

Oční kontakt jsem přerušila jako první, protože mě to žhnoucí teplo úplně zbavilo smyslů, a když jsem se prohnula vzhůru, hlava mi padla na deku. Jeho jazyk ke mně tiše promlouval nějakou neznámou řečí těla. Zdálo se ale, že nějaká část mého já jí rozumí; ta část jí dokonce i plynule hovořila, protože se mnou jedna za druhou začaly rozlévat vlny potěšení. Škádlil mě tím, že jazykem mrskal zbytečně pomalu, až jsem začala bezmocně kňourat.

Potemnělé okno odráželo neskutečný obraz té pyšné hlavy, skloněné nade mnou, i toho hbitého jazyka, který mě uspokojoval. Zavřela jsem oči a zoufale jsem to zkusila prodýchat; bylo toho na mě už vážně skoro moc. Začal něžným dotekem, ten ale brzy přešel v doteky sebejistější a náročnější, dokud mi rukama nestiskl boky a hladovým gestem si mě nepřitáhl blíž. Myslím, že mé tělo zase na oplátku mluvilo s ním, protože nějak poznal, jaké tempo chci, a přesně věděl, po jakém doteku toužím. Potěšení mi klouzalo po páteři sem a tam jako horký vosk, než jsem to vzdala a roztála celá. Aniž by mě o to požádal, roztáhla jsem nohy dál od sebe, aby se mě mohl dotýkat lépe. Geis mě za to okamžitě odměnil: ten pocit, který jsem cítila, kdykoli jsem odolávala, jako by mi hruď uvízla ve svěráku, najednou povolil. Nadechla jsem se a připadalo mi, že je to první pořádný nádech po velmi dlouhé době. A to mě děsilo.

Byla jsem hloupá, když jsem si myslela, že to dokážu ovládat, byla jsem pitomá, že jsem to nechala zajít tak daleko. Kdybych se stala Mirceovou služebnicí, bylo by to zlé, ale kdyby se on stal mým služebníkem, mohlo by to být ještě horší. Konzulku by asi nepotěšilo, kdyby zjistila, že jeden z jejích senátorů je pod kontrolou někoho jiného, zejména pod mou kontrolou. Ani jsem si nemusela domýšlet, jaká by byla její reakce: kdybych toho nenechala, stala by se ze mě buďto otrokyně, nebo mrtvola.

Mé tělo už dávno rozkazy z mozku nepřijímalo – doslova jsem tomu nevelela – ale mluvit jsem ještě mohla. „Mirceo, poslouchej mě. Musíme…“ Najednou jsem zmlkla, protože jsem nedokázala dokončit větu. Měla jsem plnou pusu zasténání, které se rozhodlo právě teď uniknout ze zajetí mého hrdla.

Uslyšel ten slabý zvuk, který jsem nedokázala potlačit, a v očích se mu zalesklo. „Už jsem si začínal dělat starosti,“ prohodil zlehka. „Většina žen se v tomto okamžiku nedokáže vyjadřovat souvisle.“

Políbila jsem ho, abych mu smazala úsměv z tváře, a za obě poloviny košile jsem ho strhla dolů k sobě. Když jsem mu hedvábí shrnula z ramen a stahovala rukávy po pažích, on můj polibek ještě prohloubil. Po podlaze s rachotem přejížděla spona, ale těžká látka se neroztrhla – zachytila se mu o zápěstí. Povolila jsem, zaškaredila se na rukáv a zatáhla jsem silněji, až konečně povolil. Mircea mě nechal; oči se mu leskly a na rtech mu pohrával úsměv. Tentokrát jsem to ignorovala.

„Jsem ráda, že jsi statečnější než tvůj protějšek,“ řekla jsem, když mě znovu pokládal na deku. Všimla jsem si, že mám jenom jednu punčochu. Vzhledem k tomu, že to bylo to jediné, co jsem měla na sobě, vypadala trochu divně.

„Jaký protějšek?“ zamumlal Mircea a znovu si začal prolíbávat cestu dolů.

„Ten z mé doby.“

„A proč vlastně?“ zeptal se a rozehřál mě svým dechem.

Zaklonila jsem hlavu, protože už to bylo tak blízko… „Bál se mě dotknout.“

Mircea se zastavil s bradou na mém břiše a podíval se na mě žhavýma zlatýma očima. Jednou rukou mě majetnicky objal kolem boků. „O tom pochybuji. Jak kdysi řekl jeden slavný Francouz, nejlepším způsobem, jak zvětšit a znásobit něčí touhy, je pokusit se je omezit.“

„I kdyby ze mě ty touhy udělaly tvou paní?“ vzdychala jsem.

Dlouhou dobu se nic nedělo. Potom se Mircea rychle přesunul nade mě, rukama se zapíral po obou stranách mého těla, a obličej měl přímo nad tím mým. Na rozdíl ode mě se ale dokonale ovládal. Také mě to přinutilo se zamyslet nad tím, jestli byl ve stejném nebezpečí i on sám.

„Co tím myslíš?“ dožadoval se.

„Že geis se podřizuje moci.“ Jeho vlasy mi šelestily na prsou, byly měkoučké jako okvětní lístky a ten pocit byl najednou skoro nesnesitelný. Zasténala jsem a dělala jsem, co jsem mohla, abych na něj nesahala. „A teď, když jsem Pýthie…“

Vytřeštil oči. Bolest a překvapení mu ve tváři bojovaly s něčím temnějším a elementárnějším. „Existuje jistá možnost, že tvá moc je největší.“

Jenom jsem přikývla, protože jsem to skoro nedokázala zpracovat. Měla jsem pocit, že mi hoří kůže, pulz mi zběsile tepal a veškerá síla vůle byla pryč. Vsunula jsem mu stehno mezi nohy, objala ho rukou kolem pasu a jenom jsem se držela. Kousla jsem se do rtu, abych potlačila ty zvuky, které se mi chtěly prodrat hrdlem, ty prosby, které jsem chtěla vznést.

Když mě pažemi objal a přitiskl mě k sobě, otřásla jsem se a vyrazila bezmocný zvuk. Políbil mě a zamumlal mi do vlasů: „To bude dobré, všechno bude dobré,“ a já jsem místo odpovědi beze slov vzlykala, chabě s ním bojovala a snažila jsem se mu říct, že to není, opravdu to není dobré.

Mircea mě začal hladit dlouhými a konejšivými tahy od spodní strany lebky až ke kříži, pořád dokola, a tiše si při tom mumlal nějaké nesmysly. Najednou ze mě veškerá bojovnost vyprchala, všechny svaly mi zvodnatěly a v uších mi tiše hučelo. Uvědomila jsem si, že mě posedl sugescí. Za normálních okolností by mě rozčílilo, že se ani nezeptal, ale v tom okamžiku jsem za to byla nesmírně vděčná. Ovládlo mě teplo a jistota bezpečí, které mě táhly dolů natolik zvolna, že jsem si ani neuvědomila, že upadám do uvolněného spánku.

Probudilo mě prudké otevření dveří, do kterých vklopýtal Horatiu. Venku ještě nebylo světlo, a tak jsem usoudila, že není o moc později. Potila jsem se a ta deka, kterou přese mě někdo přehodil, se mi zamotala kolem těla a přilepila se mi k údům. Oheň hořel silněji a v místnosti bylo příliš teplo.

„Kde je pán?“ zeptal se Horatiu třesoucím se hlasem.

Posadila jsem se a chytila se za hlavu. Bolela, měla jsem sucho v puse a cítila jsem se omámená. To jsou obvyklé výmluvné signály odeznívání silné sugesce. Mircea zřejmě pro potlačení geisu použil silné zbraně, a výsledek byl horší než kocovina. Vstala jsem a dopotácela se k oknu, prudce je otevřela a několikrát jsem se z plných plic nadechla chladného a svěžího vzduchu.

„Pán?“ opakoval Horatiu.

Zamžourala jsem na něj přes rameno. Opatrně balancoval s lahví vína na zašlém stříbrném podnosu a ruce se mu třásly tak, že se chvěla i láhev. Měla jsem strach, že spadne. „To nevím,“ řekla jsem a vykročila k němu, abych mu pomohla. V příští sekundě mě držel za už tak bolavý krk.

Ani jsem nemusela sledovat, jak ruce, které mě svíraly, mění tvar a jak z nich mizí stařecká znaménka, stejně jsem věděla, kdo mě drží. „Jak jsi nás našel?“ obořila jsem se na něj a ani jsem se nesnažila bránit.

„Byla jsi tak laskavá, že jsi přede mnou zmínila jméno toho upíra,“ ušklíbl se Pritkin. „Podle všeho je v Paříži velmi dobře známý. Zjistit, kde má ‚lord Mircea‘ rezidenci, fakt těžké nebylo!“

„Řekni, že jsi tomu starci neublížil,“ řekla jsem a přemýšlela, co asi se skutečným Horatiem udělal. Jenom jsem doufala, že jsem svým prořeknutím neukončila několik set let starý život.

V uších se mi rozlehl Pritkinův drsný smích. „Našel jsem ho spát i s tím tácem. Tak jsem ho nechal tak. Můj spor se ho netýká.“

„Ne. Tvůj spor se týká mě a má trpělivost není nekonečná,“ zasyčel Mircea. Najednou se objevil mezi dveřmi a v rukou měl podnos, podobný tomu Horatiovu. Byl plný jídla – viděla jsem kulatý bochník chleba, máslo, džem – které někde sehnal.

„Tak mě ji už nenechávej zkoušet,“ řekl Pritkin a zpod pláště vytáhl jakousi tmavou kouli. „Dej mi můj majetek, nebo všichni zemřeme. Přímo tady. Přímo teď.“

„Ale když budeš mrtvý, mapa ti k ničemu nebude!“

„To ani tobě!“ vyštěkl Pritkin.

„Řekl jsem, že jsme rozumní lidé. Zdá se, že jsem jednoho z nás přecenil,“ opáčil Mircea. Ruce se mu nepatrně napjaly a rty obnažily zuby. Přísahala bych, že jsem skoro viděla, jak se mu prodlužují tesáky. Chtěla jsem se na ně rozkřičet, že si nemůžeme dovolit boj, v němž můžeme jeden nebo všichni umřít. Jenomže by to k ničemu nebylo. Takže jsem vyrukovala s něčím, co k něčemu bude. Zatímco Pritkin upřeně pozoroval Mirceu, přemístila jsem se za něj a vytrhla mu kouli z ruky. Ještě než se s šokovaným výrazem ve tváři otočil, vyhodila jsem ji z okna, načež nás Mircea oba chytil a vyskočil s námi z místnosti. Dveře se zavřely přesně v okamžiku, kdy přední částí domu otřásla exploze. To celé netrvalo ani deset sekund.

„Nezbláznila ses?“ zeptal se mě Mircea mezi řečí. „To byl dislokátor.“

Na odpověď jsem neměla čas, protože Pritkin zařval čirým vztekem a vrhl se po Mirceovi. Pozpátku vrazili do zábradlí a skouleli se po schodech, kde dopadli na podlahu a vkutáleli se rovnou do velkého zrcadla. To se sice otřáslo, ale nerozbilo se, nebo přinejmenším do doby, než Mircea chytil Pritkina za límec a hodil jím do něj. Rozbíjející se sklo vydávalo zvuk jako kroutící se alobal, praskalo v klikatých pruzích jako od blesků, které mu vyrůstaly z ramen jako křídla. Potom se zrcadlo zřítilo k zemi a všude se rozletělo sklo; Pritkina hned jeden velký střep zvedl a máchl jím Mirceovi přímo proti krku.

Co se stalo potom, jsem už neviděla, protože se boj přesunul do vedlejší místnosti, kam jsem nedohlédla. Přitáhla jsem si deku, která mi pořád zůstala, a seběhla jsem pod schody, kde jsem ale musea zpomalit, abych prošla mezi střepy zrcadla. A tam, přesně u paty schodiště, má bosá noha narazila na něco, co nebylo ani dřevo, ani sklo – byl to složený kousek papíru. Byl to jediný velký list, popsaný spoustou instrukcí. Spoustou velice povědomých instrukcí. Nevěřícně jsem na to zírala: v tu chvíli jsem už asi věděla, kdo tu aukci pořádal.

Při zvuku exploze jsem sebou prudce trhla a vyběhla jsem do přijímacího pokoje, kde jsem viděla dočerna ohořelý a kouřící kus parketové podlahy. Vedle ale ležela rozbitá lahvička, takže to byl nějaký lektvar, ne kouzlo. Oba byli podle všeho natolik vyčerpaní, že se nezmohli na nic zásadnějšího než na starý dobrý boj muže proti muži, což znamenalo, že zbývá jenom pár vteřin do doby, než jeden z nich zemře.

Výbuch shodil velký rozvětvený svícen, většina jehož svíček na zemi se zasyčením zhasla, ale jedna pořád hořela. Přidržela jsem u ní růžek mapy a zakřičela jsem: „Sejmi ten geis, nebo ji spálím!“

Boj ustal. Mircea zvedl hlavu; ruku měl ovinutou kolem Pritkinova krku, mág zase zastavil pohyb ruky s nožem, kterým mířil na Mirceovu hruď. „Už jsem to udělal!“ vyštěkl Pritkin a i ve skoro neexistujícím světle jsem viděla, jak sinalý má obličej. „Neexistuje možnost, ale vůbec žádná možnost, že by odeklínadlo nestačilo, pokud ses mu nebránila!“

„Já jsem nic nedělala!“

„Lžeš! Jaký jsi měla plán? Aby ten tvůj upír našel Kodex, zatímco ty odpoutáš mou pozornost?“ Neschopná slova jsem na něj hleděla. Já jsem přece nebyla ten, kdo se snažil odvracet pozornost! „Tvým cílem celou dobu bylo najít Kodex za každou cenu!“

S výrazem podobným tomu, jaký měl ve tváři Pritkin, jsem cítila, jak se mi nadýmá hruď. „Nebo jestli ne celou dobu, tak teď určitě,“ řekla jsem rozzlobeně.

„Tohle ti v ničem nepomůže!“ V panice sledoval, jak se maličký plamínek začíná prokousávat rohem mapy.

„Není tam startovní bod – ten se měl vítěz aukce dozvědět verbálně.“

„V tom případě najdu dražitele. Jsem si jistá, že bude rozumný.“

„To by možná byl, kdyby byl naživu!“

Mircea povolil sevření ruky a zvedl se na nohy. „Zdá se, že se nacházíme ve slepé uličce,“ oznámil Pritkinovi. „Ty máš startovní bod, ale ne mapu. My máme mapu, ale ne startovní bod. Svého cíle můžeme dosáhnout jedině spoluprací.“ Byl to dobrý proslov, jenomže ho zakončil úsměvem, který mága přinutil spustit ruku k opasku s obvyklou řadou smrtících lahviček. Ignorovala jsem je a sledovala, jak se plamen rozrůstá a konzumuje to umělecké dílo, které někdo tak pečlivě namaloval na spodek stránky. V porovnání s tím, jak lajdácky byl provedený zbytek mapy, to bilo do očí. Částečně i proto, že tato kresba nebyla na té verzi mapy, kterou jednoho dne dostanu od jistého laskavě vyhlížejícího starého pána v jedné pěkné francouzské zahradě. Byl to dokonale zachycený zlatý uroboros, jehož zlaté šupiny se třpytily ve světle svíček.

„Co to děláš?“ obořil se na mě Pritkin, když hladové plameny vyskočily výš. „Jestli ji spálíš, nikdy ho nenajdeš. A i kdyby si upír udělal kopii, není tam startovní bod! A já ti nepomůžu!“

„Myslím, že to budu muset risknout,“ řekla jsem a sledovala, jak jasně žlutý plamen roste výš a výš.

„To nemůžeš myslet vážně!“ Pritkin naznačil pohyb směrem ke mně, ale Mircea ho zastavil takovou lehčí ránou, která ho srazila na zem. Mág se vyškrábal na nohy a hleděl na mě se zlostí i zmatkem ve tváři.

„Nemyslím, že bych kdy v životě něco myslela vážněji,“ prohlásila jsem upřímně.

Bezmocně přihlížel, jak papír hnědne a drolí se, a potom jsem si všimla, jak mu v očích blýsklo poznání. Jestli Kodex, zastrčený v nějaké díře, kterou pro něj mágové našli, nikdo nenajde, pomalu se sám vymaže. A jestli na něj někdo narazí, nebude mu k ničemu – stejně jako kdyby jej našel a zničil sám. Všichni tři jsme pozorovali, jak se papír mění na popel. Pritkin na mě pohlédl s nerozluštitelným výrazem ve tváři a potom popel podpatkem pečlivě rozdrtil na prach. Potom se prostě otočil a odešel. Přední část domu o chviličku později ozářilo modré světlo jako od blesku. Byl pryč.

„Ale já jsem si kopii neudělal,“ řekl Mircea tichým hlasem. „Kdybys chtěla, mohl bych ji zkusit rekonstruovat z paměti, ale bylo by to celkem složité.“

„Ne.“ Dívala jsem se na mapu na zemi a v hlavě mi šrotovalo. „Ve skutečnosti nebylo.“

„Víš, má drahá, na většině schůzek jsem se tolik nezašpinil.“

„Nestěžuj si. Měl bys vidět, jak to tady bude vypadat za dvě stě let,“ řekla jsem a přistrčila jsem k němu znovu zapálený svícen. Mircea ho opatrně vzal a já jsem mezitím zasunula jeho nůž pod zlatého urobora, vsazeného do řady lebek. Oddělil se celkem snadno; omítka ještě ani neměla čas zaschnout. Za ním byl v pevném zdivu vsazený malý kožený tubus. S trochou námahy se mi ho podařilo zachytit za okraj a o sekundu později už mi vklouzl do ruky. Při pohledu na ten zaprášený váleček se mi chtělo plakat. Ať už ten dražitel – Manassierův dědeček, řekla bych – Pritkinovi řekl, že je startovní bod kdekoli, vymyslel si ho. A všechny ty kopie mapy, které jeho, řekněme vnuk, rozdával, nebyly těm, kteří na ně natrefili, k ničemu. Pokud neznali to tajemství, pátrali všichni ti rádoby hledači pokladů úplně marně. Stejně jako o dvě stovky let později já.

Už jsem se nedivila, že mi Manassier tu mapu klidně dal; věděl, že je nepoužitelná. Skutečným vodítkem byla kresba dole na stránce, kresba, která na kopiích nebyla. Přesně ta kresba, které Pritkin této doby ani neměl čas si všimnout. Nemotorně jsem se pokoušela tubus otevřít, jak se mi ruce třásly zimou i vzrušením současně. Nakonec jsem od Mircei zase převzala svíčky a nechala jsem to udělat jeho. O chvilku později se objevil svazek pergamenu, věkem sice zezlátlého, ale jinak naprosto čitelného. „Já tomu nevěřím,“ zašeptala jsem. Celou tu dobu to bylo pořád tady. Toho malého symbolu, který jeho místo označoval, jsem se předtím dokonce dotkla. Dotkla, ale potom jsem kolem něj prošla. „Nemůžu uvěřit tomu, že je konec!“

„Není,“ řekl Mircea poté, když přelétl jednu stránku. Potom jich prolistoval ještě několik a mračil se čím dál víc. „Leda bys snad dokázala přečíst velštinu?“

„Velštinu?“ Vytrhla jsem mu svazek z rukou; jeden růžek se z něj oddělil a spadl na podlahu. Ono se to rozpadalo prakticky už jenom tím, že jsem to měla v ruce. Potom už jsem si dávala větší pozor, ale hned jsem viděla, že Mircea měl pravdu: stránky byly popsané stejnou hatmatilkou, jakou pro psaní poznámek používal Pritkin. Opravdu jsem z toho nedokázala přečíst jediné slovo. „Sakra!“

„Tímhle jazykem nemluvím,“ řekl Mircea, než jsem se mohla zeptat. „Ale v této době žije několik mágů, kteří by to přeložit dokázali a možná pro tebe i vykouzlit to odeklínadlo.“

Viděla jsem, jak jedna klička na konci jednoho písmena pomalu mizí. Bylo to poslední písmeno posledního slova na poslední stránce – slova, které se už začalo mazat. Uklidni se, pomyslela jsem si přísně. Jaká je pravděpodobnost, že je to část zrovna toho kouzla, které potřebuji? Povzdechla jsem si. S mým štěstím to byla pravděpodobnost docela vysoká.

„Musíme si pospíšit,“ řekla jsem a opatrně jsem stočila křehké stránky dohromady.

„To by nebylo moudré. Žádat o pomoc mágy je vždycky nebezpečné. Budu muset být opatrný a ověřit si, jestli nechceme kontaktovat někoho, kdo by nás okamžitě zradil.“

„Chceš říct, že jsou všichni stejní blázni jako Pritkin?“

„Jestli poznají, co mají v ruce, tak asi ano,“ konstatoval suše.

Vrátila jsem stránky Mirceovi a zlatou značku jsem zase zasadila do vlhké omítky. S tím, že Kodex bereme s sebou, jsme si nemuseli dělat starosti; když jsme kolem něj předtím s Pritkinem procházeli, uroboros se ani nehnul. Všechny ty povídačky byly vylhané: nikdo jiný ho nikdy nenašel.

„Myslím, že znám někoho, kdo by nám mohl pomoct, ale na to se musím vrátit do naší doby a promluvit s ním.“ Jenom jsem doufala, že mám pro návrat nás obou dost síly. Vzala jsem Mirceu za ruku – existoval jediný způsob, jak to zjistit. „Drž se,“ řekla jsem a odčasovala nás.

Kapitola 25

Když jsem se vrátila do naší doby – a Mirceu jsem předtím vyložila v té jeho – byl u Danta klid jako snad nikdy. Když jsem se zhroutila na zeď, nikdo si toho nevšiml. Krucifix, opravdu se musím na chvíli přestat přemísťovat. Měla jsem pocit, že mi vybuchne hlava. Pulzování v ní mně nějak ovlivňovalo vidění; chodba mi na několik okamžiků připadala jako krb zevnitř – byla červená a také pulzovala. Nakonec jsem se ale ocitla tam, kde jsem chtěla být, na chodbě k výzkumné pracovně. Nick byl uvnitř, s nosem jako obvykle zabořeným do nějaké knihy, a vypadal přesně tak učeně, jak jsem doufala, že taky je. „Cassie!“ Prudce vstal a tvářil se polekaně, a mně došlo, že bych se možná napřed měla rychle osprchovat. To ale mohlo počkat, Kodex ne. Rozložila jsem pergamen na stole, ze kterého jsem předtím odstrkala nejrůznější knihy; z vlasů se mi sypalo vápno. „Dokážeš to přečíst?“ zeptala jsem se a ignorovala Nickovy protesty. „Je to důležité!“

Přemožen akademickou zvědavostí se po chvilce posadil a rychle přelétl několik řádků. „Velština,“ přemítal, „hodně starodávná, ale spíš by se dalo říct, že je podivná.“

„Ale dokážeš ji přečíst?“

„Ach ano, myslím, že ano. Časem. Není to jeden z mých hlavních jazyků, víš, ale měl jsem pár –“

„Já to potřebuju hned, Nicku.“ Ukázala jsem na poházené listy. „Někde v tom je kouzlo, které zruší geis, a bylo by fakt hezké, kdybych ho dostala předtím, než se Mircea zblázní úplně.“ Nebo než samo zmizí. Nick najednou ztuhl, nehýbal se a ani nedýchal, což mi na chvilku nahnalo strach, protože přesně toto by udělal upír. „Tohle…,“ odmlčel se a nasucho polkl. „Je Kodex, že? Tys ho našla!“

„Jo, ale moc mi to nepomohlo, protože ho neumím přečíst.“ Pořád tam jenom seděl, tak jsem ho dloubla špičkou nohy. „Hned, Nicku.“

„Jasně, jasně.“ Zase ožil a rychle listoval stránkami, jako by hledal to správné kouzlo. „Může to chvíli trvat,“ zamumlal. „Kouzel tu jsou stovky, ale nevidím žádný seznam nebo obsah… Ale, počkej!“

„Našel jsi obsah?“

„Něco lepšího.“ Ofina mu spadla do očí, takže si ji musel netrpělivě odhrnout. „Možná jsem našel to kouzlo.“

„To myslíš vážně?“ Civěla jsem na něj a netroufala si ani doufat. Ten zatracený geis mě trápil celé týdny; skoro jsem ani nemohla uvěřit tomu, že bych se ho za pár minut mohla zbavit.

„Tohle může chvíli trvat, Cassie. Jestli chceš, můžeš se zatím jít třeba převléknout.“

Ano, osvěžit jsem se rozhodně potřebovala. Ruce jsem měla plné malých podlitin, nehty byly rozpraskané a v záhybech dlaní jsem měla zalezlou špínu. Vlasy jsem měla zamotané a z toho krátkého speleologického výletu jsem byla celá zaprášená. Nick se ale musel s celou tou mou čarodějnickou nádherou smířit, protože jsem Kodex po tom všem nehodlala spustit z očí. To teda ani náhodou. Dobře si všiml mého výrazu a vzdal to; vrátil se ke své překladatelské práci. Posadila jsem se naproti němu a nakoukla do všudypřítomného porcelánového hrnku. Zbyla v něm ale jenom slabá vůně květin. Zatelefonovala jsem to do kuchyně a objednala nám kávu, protože mi došlo, že by nám mohla přijít vhod, a soustředila jsem se na to, abych neusnula dřív, než ji přinesou.

„Kolik toho vlastně víš o Kruhu, Cassie?“ zeptal se Nick znenadání.

Zívla jsem. „Jako kromě toho, že mě chtějí zabít? Moc ne.“

„Ano, toho, že jste v minulosti měli nějaké rozpory, jsem si vědom.“

„I v současnosti. Míříš tím někam, Nicku?“ Chtěla jsem ten překlad, ne konverzaci.

„No, vlastně ano. Jde jenom o to, že jsem si myslel, že bys měla vědět… že nejsi sama. Takových, kteří jsou s Kruhem už nějakou dobu čím dál nespokojenější, je nás víc. Jenom se všichni neshodujeme v tom, jak to napravit. Někteří z nás vidí jako problém celý systém, nejen tu skupinu, která je momentálně u moci. Válku vidíme jako možnost změny starých představ, nebo spíš jako možnost přetvořit vládnoucí skupinu tak, aby víc odpovídala typu, jaký mají upíři. Potom by tu nebyly žádné ty malé skupiny megalomanů, kteří dělají kritické chyby za všechny.“

Co mě se týkalo, byl to docela přesný popis Senátu. „Myslíš jako, že by vládla jenom jedna osoba?“

„Ne úplně nutně. Spíš taková centralizovanější autorita s větším přehledem o aktivitách každého jednotlivce a s větší kontrolou a vyvážeností jejich chování.“

„V Senátu moc kontrol a vyváženosti není,“ podotkla jsem. „Vlastně vůbec.“

„Ale i tak funguje! Místo toho, abyste z voleb dělali soutěže v oblíbenosti, vám jeden zainteresovaný a kompetentní vůdce zvolí toho nejlepšího pro každou pozici.“

„Nevím, jestli bych Konzulku popsala zrovna takhle,“ řekla jsem suše. „Ta se na svou pozici dostala tím, že byla nejsilnější a nejmazanější, tečka.“

„Ale vládne dobře. Lidé ji respektují.“

„Lidi se jí bojí!“

„Všichni silní vůdci jsou mezi prostým lidem obávaní,“ podotkl Nick, který podle všeho neposlouchal jediné slovo, které jsem řekla. „Kdyby nám v cestě nestály předsudky, mohli bychom se toho od upírů hodně naučit.“

Zasmála jsem se; prostě jsem si nemohla pomoct. Vypadalo to, že mágové mají na upíry hodně zdeformovaný pohled. Pritkin v nich viděl ztělesnění ďábla, ale Nick by je nejraději vystavoval na piedestalu. Nezdálo se, že by ho mé pobavení nějak potěšilo, a tak jsem mu to zkusila vysvětlit, zatímco si vyhledával nějaké obzvlášť tajemné slovo.

„Upírům ten systém klape díky poutům, která podřízené upíry nutí vykonávat vůli svých pánů a která vyžadují, aby se z porušování pravidel svých následovníků zodpovídali páni. Mágové takové uspořádání nemají. A nemůžeš čekat, že lidi budou…“

„Možná že kdybychom to tak měli, mohli bychom své úsilí zkoordinovat a ty temné rozdrtit jednou provždy!“ přerušil mě. „Zatím je to tak, že jsou o krok před námi už jenom tím, že přejdou do teritoria jiné skupiny, a než my absolvujeme všechny ty debaty a než probereme laskavosti a úplatky a konečně dostaneme povolení je stíhat, jsou už zase pryč!“

Se zarudlými tvářemi pod tou spoustou pih vypadal docela rozčíleně. Musela jsem změnit téma, ale něco mi stejně vrtalo hlavou. „Myslela jsem, že Kruh je ústřední autoritou. Copak není hlavou celé magické komunity?“

„Ne,“ odsekl. „To je právě ten problém. My máme něco jako takovou zaštiťující organizaci. Nepatří do ní všechny skupiny na světě – třeba v Asii je nás vyloženě poskrovnu – a dokonce i ti, kteří členy jsou, se jimi stali v různých dobách a za různých podmínek.“

„To jsem nevěděla.“ Upíři vždycky o Kruhu mluvili v tom smyslu, jako by byl synonymem všech mágů. V této zemi to tak samozřejmě být mohlo. Ale nikdy jsem si nemyslela, že by to jinde mohlo být jiné.

„Je to totální mišmaš!“ prohlásil Nick rozpáleně. „Některé skupiny pátrání na svém teritoriu nepovolí nikdy, jiné zase jenom tehdy, když dostanou přesvědčivý důkaz o tom, že nastaly nějaké pochybné aktivity. A my samozřejmě někdy žádný důkaz nemáme, jenom takový pocit nebo tip od někoho, koho oni jako legitimní zdroj neuznávají. A vysvětlování, že kdyby naše zdroje byly legitimní, neznaly by Temné dostatečně na to, aby ty informace měly, v devíti případech z deseti nikam nevede. Kdybychom se všichni zodpovídali jediné autoritě, bylo by všechno mnohem jednodušší.“

„Jinými slovy, kdybychom měli diktaturu.“ Pritkin do místnosti vešel, aniž bych ho zaslechla. Vyskočila jsem a zkusila jsem vstát a otočit se současně, ale málem jsem skončila na podlaze. Zachytil mě, ale já jsem se mu vytrhla, jakmile jsem se dokázala postavit na nohy; trošičku jsem lapala po dechu, ale mračila jsem se ze všech sil. „Takže vidím, že ses vrátila v pořádku.“

„Nic takového to být nemusí,“ namítal Nick, který si zřejmě neuvědomoval, že už ho nikdo neposlouchá. Pritkin vypadal, jako by právě vyšel z koupelny; z nějakého důvodu, který jsem nedokázala definovat, mě znepokojovaly jeho vlasy – opět světle blond – které mu ve vlhkých pramenech zplihle visely na ramena. Možná proto, že stejně jako ty starší a delší předtím přitahovaly pozornost k jeho tváři. Možná proto, že jsem si vzpomněla na to, kdy jsem je naposledy viděla mokré, slepené potem a lesknoucí se. Bože, já jsem ho nenáviděla!

„Ty!“ Chtělo se mi říct tolik věcí, že jsem ani nemohla mluvit. „Tys to věděl!“ Byla to jediná věc, kterou se mi ze sebe podařilo vysoukat, jediná slova, u kterých jsem neměla strach, že se jimi zadusím.

„Ne, nevěděl. V té době jsem si myslel, že jsi jenom nějaká schopná čarodějnice, která mě chce okrást.“

„Nelži! Vždyť jsi mě viděl přemístit se!“

„Myslel jsem, že jste mi ty nebo ten upír zatemnili mysl. Obranu jsem měl na nule, štíty skoro vyčerpané. Přišlo mi to jako rozumný závěr.“

„A když jsme se potom potkali znovu? To jsi mě nepoznal?“

„Po tak dlouhé době ne. Ne hned. Několikrát mě to napadlo, ale jistě jsem to nevěděl. Ne, dokud jsem neuviděl ty šaty.“ Podíval se na jejich potrhané zbytky. „Byly takové pozoruhodné.“

„Zdá se, že asi víc než já,“ řekla jsem upjatě.

„Nicku, mohl bys nás chvilku nechat?“

„Ale já jsem zrovna uprostřed…“ Pak si všiml našich výrazů a nasucho polkl. „Anebo… nebo bych se mohl jít podívat, kde vězí to kafe,“ zaskřehotal a vyrazil ke dveřím. Sice s sebou zkusil vzít stránku, na které zrovna pracoval, já jsem ale napřáhla ruku a on mi ji neochotně předal.

„Takže jsi ho našla.“ V Pritkinově hlase jsem neslyšela vůbec žádnou emoci. Za dvě stovky let se toho naučil dost.

„A taky si ho nechám.“

„Obávám se, že ti to nemohu dovolit, Cassie.“

Zasmála jsem se, ale dokonce i mně to znělo hořce. „Ale, takže najednou jsem Cassie? Schválně, jestli jsem to pochopila dobře. Když předstíráš, že jsi loajální, jsem slečna Palmerová, a Cassie zase tehdy, když mi vrážíš nůž do zad. To je dobré vědět.“

Pritkin maličko ucukl, ale oči ze mě nespustil. „Nechápeš, co je v sázce.“

„A jak bych taky mohla, co? Protože mi nikdo nic neříká, víš?“ To už jsem skoro křičela, ale bylo mi to jedno.

Věděla jsem, že vidět ho znovu bude těžké, jenom jsem nevěděla, jak těžké. Předtím jsem měla pravdu. Pohřbít emoce je mnohem lepší než je prožívat, hlavně když je cítím takto.

„Když mi slíbíš, že mě vyslechneš, předtím než se odčasuješ, řeknu ti, co chceš vědět. Jestli sis předtím myslela, že po tobě jdou, tak to nebylo nic proti tomu, co se z tebe stane, když budeš mít v ruce tu věc. Je třeba ji zničit!“

Nedokázala bych se odčasovat, ani kdyby na tom závisel můj život; měla jsem velké potíže vůbec stát rovně. To ale Pritkin nevěděl. Tím mi dal výhodu, páku, s jejíž pomocí jsem z něj mohla vydolovat určité odpovědi. Ale ani za celý život jsem na tom neviděla nic, co by mě nadchlo.

„Celý život jsem strávila hraním her,“ řekla jsem mu tiše. „Je to nejoblíbenější zábava upírů. Zašeptání tady, mrknutí tam, sem tam nějaká nápověda, s jejíž pomocí se někam dostat můžeš, ale nemusíš. Ale už mě ty hry unavují. Potřebuju jenom někoho, kdo by mi řekl pravdu. Copak si to pořád ještě nezasloužím?“

Pritkin krátce zavřel oči a polkl; ohryzek mu jenom krátce poskočil nahoru a dolů. Pátravě jsem si jeho stále ještě mladickou tvář prohlížela a snažila jsem se nakouknout za tu masku. Abych viděla tisíc let zkušeností. Ale nic tam nebylo. Vyrostla jsem mezi tvory, na kterých není jejich věk poznat, určitě ne fyzicky. Ale ty starší poznám vždycky, a to nejenom díky té auře moci, kterou vyzařují. Mají jakousi gravitační sílu, jako kdyby vzduch ztěžkl, když vstoupí do místnosti. Jako kdyby všechno kolem nich bylo něčím víc: hlubší, jasnější, bohatší.

Otevřel oči, ale já jsem se neodvrátila. V duchu jsem ho odhadovala a snažila se představit si Konzulku a to, jak se cítí, jak k sobě přitahuje pohledy všech, aniž by zdánlivě udělala cokoli. Sledovala jsem, jak se mu po lícních kostech rozlévá slabý ruměnec, zatímco si ho prohlížím, a v duchu jsem zavrtěla hlavou. Ne. Takhle starý nebyl ani náhodou.

Takže tu zůstával ten pobyt v pekle. Říkal, že tam strávil většinu svých mladých let, ale taky to, že se v roce 1793 právě vrátil. Což bylo šílené. Kdyby zmizel z historie proto, že vlastně zmizel z povrchu zemského, musel by odejít v raném středověku. A jestli se právě vrátil… tisíc let na zemi dokáže člověka vyděsit; co by asi udělalo milénium ve světě démonů?

Jaké to asi bylo, napadlo mě, být unesená do světa, o kterém nic nevíte, který pro vás má použití jenom v úloze trofeje? Když je z vás jenom nějaký pošahaný experiment, aby se váš otec měl čím chlubit? A co to vlastně Pritkin udělal, že ho vyhodili? Jak přesně se to dělá, když chcete někoho vykopnout z pekla?

„Rosier se tě pokusil zabít, abys nemohla udělat to, co jsi udělala právě teď – získat Kodex a s ním i kouzlo, známé jako Efeská zaklínadla,“ řekl nakonec.

Možná to bylo tím, že jsem byla unavená nebo napjatá z toho, že jsem byla v Pritkinově blízkosti, ale nedokázala jsem se ho dotknout, uhodit ho, prohrábnout mu vlasy rukama a pozvednout je, sakra, prostě jsem nedávala moc dobrý pozor. „Cože?“

„Byla to slova, vytesaná ve starověkém Artemidině chrámu v Efesu…“

„Nick mi řekl, co Efeská zaklínadla jsou,“ řekla jsem netrpělivě. „Proč by někoho mělo jakési staré kouzlo zajímat?“

„Kvůli tomu, co dokáže. Nebo spíš kvůli tomu, co dokázalo před tisíci let.“ Pritkin se posadil na hranu stolu. „A co bude dělat i dál, pokud nikdo nevyřkne to odeklínadlo, které jsem hloupě zapsal. Merlin Moudrý, to tedy fakt!“

„Tak jsem měla pravdu. Jsi Merlin.“ Navzdory všem důkazům jsem zjistila, že se mi tomu nechce věřit. Pritkin byl prostě Pritkin. Ne nějaká legenda z nějaké jiné doby.

„Vlastně je to Myrddin, ale ne, že bych to jméno používal dlouho. Jednomu francouzskému básníkovi to znělo vulgárně, tak je změnil. Budiž; on totiž změnil i všechno ostatní.“

„Takže ty historky nejsou pravdivé? Žádný Camelot, Lancelot nebo Artuš…?“

„Ale ano, jistý Artuš skutečně žil. A úplně vidím, jak by se tvářil, kdyby si přečetl jenom polovinu z těch věcí, které o něm napsali! Třeba už jenom ta pověst o jeho sestře – za tu by neváhal někomu vyříznout srdce.“ Na chvilku se zamyslel. „Nebo by spíš neváhala ona. Děsivá ženská.“

„Takže ty jsi tisíc let starý?“ Pořád jsem tomu nevěřila.

„Ne tak docela. Narodil jsem se v šestém století, ale nepodařilo se mi dožít ani běžné délky života, předtím než si pro mě přišel Rosier. A čas se v říši démonů počítá jinak než tady, spíš jako v Pohádkové říši. Jenomže mnohem víc. Pokud vím, byl jsem tam sotva deset lidských let. Ale když jsem se vrátil…“ Zavrtěl hlavou a ve tváři se mu pořád zračil úžas. „Svět se úplně změnil.“

„Když jsem tě potkala v Paříži, řekl jsi, žes teprve přišel. Takže to bylo ono, když ses vrátil?“

„Víceméně. To už jsem byl zpátky několik let, dost na to, abych se do určité míry naučil, jak přežívat, ale ne dost na to, abych se nenechal ukrást kouzlem, které v mé době ještě nebylo vynalezeno, ale v osmnáctém století už bylo staré.“

„Byl to Manassierův dědeček.“

„Ano. S jedním společníkem obývali ten mlhavý svět na půl cesty. Kruh je vyloučil kvůli nepatřičnému chování – myslím, že i pro ohromnou neschopnost – ale neměli žádné schopnosti, které by zajímaly Temné. Na živobytí si zoufale vydělávali tím, že zbavovali pozemských statků naivní venkovské balíky, a když to bylo možné, vysáli z nich i jejich magii. To druhé se jim u mě nepovedlo, protože se nedostali přes mé štíty, ale podařilo se jim utéct s Kodexem.“

„A taky s tím tajemným kouzlem, o kterém jsi mi chtěl říct.“

Pritkin si jednou rukou podepřel hlavu v takovém gestu únavy, o jakém jsem si nevzpomínala, že bych ho už někdy viděla. „V životě jsem udělal spoustu chyb, ale tou nejhorší ze všech muselo být to, že jsem zapsal to mizerné kouzlo.“

„Ale Nick říkal, že ho nikdo nikdy nezapsal. Že bylo ztracené po tom, kdy chrám vyhořel a všichni kněží zemřeli.“

„Jeden to přežil, a ve výjimečně vysokém věku zanechal přesně jednu kopii. Nevím, jestli byl senilní nebo jestli jenom nechtěl, aby jeho nejcennější tajemství zemřelo s ním. Možná že zapomněl, co dokáže; možná to ani nikdy nevěděl. Vím jen, že jsem jeho psané poznámky našel v jednom starém chrámu v Angelsey. Ale jak se tam dostaly…“ pokrčil rameny. „Nejspíš si je na Východě vzal nějaký římský legionář jako suvenýr, předtím než ho převeleli. Nikdy jsem se to nedozvěděl.“

„A jak jsi je našel?“

„Protože jsem je hledal. Nehledal jsem konkrétně tohle kouzlo, ale cokoli starého, co mohlo přežít. Žádné velké naděje jsem si nedělal – celé to tam vypálili Římané během nájezdů na druidy. Ten zbytek vyplenili o několik staletí později Sasové. Ale nikdo si nepomyslel, že by k něčemu mohl být nějaký starý svazek, zejména, když byl napsaný v jazyce, který nikdo z nich nedokázal přečíst, a tak prostě nějak přežil. Mou specialitou byly odjakživa jazyky. Tak jsem si ho nechal.“

„Proč?“

„Částečně ze zvědavosti. Co se týče toho ostatního… byl jsem na sebe tak pyšný, že jsem našel své celoživotní dílo, než jsem pochopil, jak dlouhý život ten život může být. Připadalo mi to jako maximální dobro – katalogizovat a uchovávat staré vědomosti v době, kdy nám celý svět přerůstal přes hlavu. Nemohl jsem vědět, že to, co jsem zaznamenal, může svět přivést do záhuby ještě rychleji, než by to dokázali ti zatracení Sasové!“

„Ale co to dělá?“ Měla jsem pocit, že jestli mi to hned neřekne, zešílím.

„Efeská zaklínadla jsou kouzlem i protikouzlem v jednom; záleží na hlasu, důrazu i na tom, z které strany se čtou. Jedním směrem se dveře zavírají, druhým zase otevírají.“

„Jaké dveře?“

„Dveře mezi světy. Rosier měl strach, že jestli bude to kouzlo nalezeno, mohl by je někdo obrátit a otevřít bránu sokům, kterým jeho druh nemusel čelit po…“ Listoval hromádkou stránek, kterou měl u ruky, a teď jednu z nich vytáhl. Musel to být ten překlad, na němž Nick pracoval, leda by starověcí efeští kněží používali linkovaný papír ze sešitu. Zastavil se mu dech. „Co to je?“

Podívala jsem se na to. „Nick pro mě překládal to odeklínadlo na geis.“

„Ale tohle není to odeklínadlo,“ řekl Pritkin, a zatímco mluvil, z tváře mu mizela veškerá barva. Letmo jsem na papír pohlédla, ale smysl mi to moc nedávalo.

ASKION: Ti beze stínů. Kde bohové kdysi vládli,

KATASKION: Vrhající stín. To teď umí lidé.

LIX: Země. Země je blokována.

TETRAX: Čas Času strážce.

DAMNAMENEUS: Přemožené Slunce. Tímto je slunce přemoženo.

AISION: Hlas pravdy. A věštkyně hovoří hlasem pravdy.

Pritkin mě chytil za ruce. „Vezmi nás zpátky, rychle!“

„Kam zpátky?“

„Do okamžiku, kdy se Nick zvedl k odchodu! Musím ho chytit!“

„Proč, co udělal…?“

„Na vysvětlování není čas. Prostě to udělej!“

Odhrnula jsem si z očí jeden volný pramen vlasů a zkusila se soustředit. Bože, byla jsem tolik unavená! „Zrovna teď se odčasovat nemůžu. Možná zítra –“

Pritkin zaklel. „Jestli ho nenajdu, žádné zítra nebude!“ A byl pryč. Ani jsem ho neviděla odcházet, jenom se za ním zabouchly dveře.

Kapitola 26

A pak zhasla světla. Seděla jsem tam potmě a vážně jsem chtěla si položit hlavu a usnout. Tam dole bylo tak hezky a ticho, a možná by mě nikdo nenašel až do rána.

Pokud nějaké ráno bude.

Zasténala jsem a vstala. Vždycky jsem měla podezření, že velet něčemu je naprd. Hlavně když si nikdo ještě ani neuvědomil, že velíte. Tápala jsem kolem sebe, dokud jsem si nebyla jistá, že mám celý kodex, nestočila ho do ruličky i s překladem toho kouzla, které jsem nepotřebovala; potom jsem to zasunula do tubusu a ten ještě omotala gumičkou. Celé jsem si to pak zastrčila do živůtku. Mircea ho sice nezašněroval tak pevně jako Sal, ale i tak byl hodně natěsno, a když tubus tam dole zabíral to málo místa, které tam zbylo, dýchání mně šlo dost ztěžka. Ale aspoň za tu věc nikdo netahal. Pokud neomdlím z nedostatku vzduchu, bude všechno v pořádku. Vyšla jsem na chodbu a snažila se vzpomenout si, jak daleko to je k požárnímu schodišti. Bohužel to není zrovna něco, čeho si všímáte, dokud světla svítí. Ušla jsem vzdálenost, kterou jsem pokládala za správnou, když mě někdo chytil. Vykřikla jsem a někdo zařval a pak se mnou praštil o zeď. Bolelo to, a já jsem už tak měla mizernou náladu. Takže když jsem toho někoho kopla kolenem do rozkroku, nijak jsem to v sobě nebrzdila.

„Radši doufej, že po tom nezůstane jizva!“ zasyčel Casanova.

„Jsi přece upír. Uzdravíš se. Co tu děláš?“

„Je to moje kasino!“ řekl trochu zostra. „Mám plné právo tady být. To ty a ti tvoji chuligánští kamarádíčci musíte vypadnout, než naděláte ještě další potíže!“

„Vyhýbat se problémům pro mě v poslední době není velkou motivací. Velkou motivací je pro mě neumírat; nepřihlížet, jak Mircea šílí, je pro mě taky velkou motivací. A když už je o tom řeč…“

„Senát tady není, ale právě jsem dostal zprávu, že jsou na cestě. A to mi zatím ještě tuto práci nepřiklepli, víš? Co myslíš, jak to bude vypadat, když sem přijde Konzulka, a všude v tom zatraceném baráku bude tma?“

„Proč sem jde?“ To mi tak ještě chybělo.

„Jak to mám sakra vědět? Vypadám snad jako někdo, s kým jsou záležitosti Senátu pravidelně konzultovány? Já se od těch bláznivých bastardů snažím držet co možná nejdál.“ Odmlčel se. „Samozřejmě s výjimkou lorda Mircei.“

„Samozřejmě. Proč je tu tma?“

„Protože jeden z těch darmožroutů, které jsi mi hodila na krk, vyhodil pojistky!“

„Ale nemůžeš vědět jistě, že to byly ty děti,“ řekla jsem s pocitem viny.

„Že ne? No, víš, v elektrárně říkali, že elektriku máme. Když jsem jim před chvílí volal, málem mě měli za idiota! Ale stejně se tu nesvítí. A jestli to smím zdůraznit, tak ani nejedou výherní automaty, karetní hry, nic. Já tady přicházím o majlant!“

„Ale vždyť to netrvá ani deset minut. Uklidni se. Já se o to postarám.“

„To teda máš zatraceně pravdu, že se postaráš. A hned!“

„Přestaň ječet. Mám větší problém. Neviděl jsi Nicka?“

„Ano, jak myslíš, že jsem tě našel? Říkal…“

Popadla jsem Casanovu za to, co jsem považovala za klopy, a zatřásla s ním. „Kde je?“

Zaklel a násilím mi rozevřel pěsti. „Tak ještě jednou, Jak to mám sakra vědět? A tohle je importované italské hedvábí, jasný?“

„Kdes ho viděl?“

„Ve vstupní hale. Narazil jsem na něj hned, když zhasla světla. Snažil se najít cestu ven a já jsem se snažil najít tebe. Vyměnili jsme informace.“

„Tys mu pomohl odejít?“ Bez ohledu na kletby jsem Casanovu popadla znovu.

„Ukázal jsem mu správný směr, ne že jsem ho osobně vyprovodil ven. A proč na tom záleží?“

„Musíš ho zastavit!“

„Navrhnu ti dohodu. Přinuť ty uličníky, aby napravili to, co podělali tentokrát, a já nechám zadržet toho mága. V hale už skoro propuká panika!“

„Fajn.“ Sice jsem pochybovala o tom, že by ti upíři menších úrovní, které Casanova zaměstnával, měli při zastavování válečného mága nějaké štěstí, ale možná by ho mohli zpomalit na dost dlouhou dobu, než ho najde Pritkin.

Během cesty po tmavých schodech Casanova zavolal mobilem ochranku. Ukázalo se, že to se situací v hale nepřeháněl. Několik lidí z ochranky mělo baterky, kterými teď nad vyděšeným davem mávali jako blesky, zatímco jiní do megafonů křičeli protichůdné pokyny. Jedna skupina hráčů v rohu hrála na kytary a zpívala ve slabém světle zapalovačů, které drželi nad hlavami. Měla jsem pocit, že melodii poznávám, ale zpívalo se tam něco o nazg?lech. A ty pterodaktylí věci to celé pozorovaly jasnýma a hladovýma očima. Přelétla jsem prostor pohledem, jestli nenajdu Nicka, ale rozeznat obličeje bylo vážně obtížné. Casanova vyrazil k týmu ochranky, který se většinou zdržoval u vodního příkopu. Lodě, které obvykle bidly odstrkovali Charónové v černých hávech a s posmrtnými maskami, aby v nich přepravovali lidi mezi vchodem a lobby, teď byly kvůli nedostatku světla zakotvené, a padací most, který slouží jako alternativní vstup, se zřejmě zasekl ve zvednuté poloze.

Pár netrpělivých týpků se rozhodlo zkusit vodní příkop přebrodit a zjistili, že je nad očekávání hlubší. Někdo z ochranky je tahal ven a zároveň ostatním bránil je následovat. Další strážný násilím táhl ven někoho, kdo už měl jednu nohu ve vodě.

Někoho, kdo byl strašně podobný Nickovi.

„Támhle!“ ukázala jsem, ale Casanova byl rychlejší. Jediným gestem poslal dva ze svých upírských strážných na pomoc utrápenému muži, ale Nick se jim nějak vyhnul a vyrazil k zákulisním prostorům a potom zřejmě k východu pro zaměstnance.

„Řekni ochrance, ať uzavře všechny východy,“ řekla jsem Casanovovi.

„Které?“

„Všechny!“ Nehodlala jsem Nickovi dát šanci vrátit se zpátky; v tomto davu by to bylo až příliš snadné. Casanova měl práci s telefonováním, a já jsem se zatím snažila Nicka sledovat v té zmítající a třepotající se mase lidstva. Na pět dlouhých minut jsem ho ztratila z dohledu, ale potom jedna z těch pterodaktylích věcí zaječela, a tak jsem se podívala nahoru. Popadla jsem Casanovu za paži a ukázala mu.

„Podívej se!“

Baterky několika členů ochranky následovaly mé gesto. Dvojitý paprsek osvětloval postavu muže, který vypadal, jako by nějakým způsobem kráčel ve vzduchu. Casanova zamžikal. „Co si ten šílený parchant myslí, že dělá?“

„Na čem to stojí?“ Nenapadlo by mě, že mágové do svého repertoáru zařadili i levitaci.

„Na lávkách. Jsou natřené stejnou barvu jako strop, takže si jich nikdo nevšimne. Používáme je pro provádění oprav.“

Nejbližšímu strážnému sebral baterku a posvítil jí do bludiště třpytivých skalních útvarů. Pořád jsem ještě neviděla, o čem to mluví, ale Nick evidentně na něčem stál.

„Proč je tam nahoře?“

„Nejspíš se snaží dostat na střechu za předpokladu, že si po cestě nezlomí ten svůj bláznivý vaz.“ Casanova zaklel. „Jestli spadne, pojistka mi vyletí až do oblak.“

„Proč by to mělo padat?“

„Protože ty lávky slouží taky jako podpora těch větších stalaktitů a kameny jimi přímo prorůstají!“

Nick se zastavil před jedním z kamenů, který se zdál být příliš široký na to, aby jej obešel, a já jsem si byla jistá, že to nedokáže. Asi jsem ho měla znát líp. Nick mohl vypadat neškodně, ale přece jenom to byl válečný mág. Pritkin naštěstí taky, a už ho viděl. Světlo baterek ozářilo světle blonďatou hlavu, snažící se Nicka dohnat, ale ten měl velký náskok. Do falešné skály vrazil z boku dýku, čímž si vytvořil oporu pro nohy a s její pomocí překážku přeskočil.

„Mohl by se na tu střechu opravdu dostat?“ zeptala jsem se a svírala Casanovovu ruku natolik pevně, že se paprsek světla roztřásl. Věděla jsem, že na to podlaží s věžemi, kde jsem byla přede dvěma týdny, se nedostane, ale to spodní nad vchodem by pro něj bylo ještě lepší. Bylo až provokativně blízko k zemi.

„Jestli se mu podaří tam dojít, tak ano. Je tam průlez na střechu pro opravu hlavního neonu.“ Casanova se na mě podíval.

„Jak moc ho chceš?“

„Moc. Proč?“

„Protože někteří z mých strážných jsou ozbrojení.“

„Přece nemůžeš začít střílet v místnosti plné lidí!“

„Můžeme to vydávat za součást show,“ řekl a rozmáchl se kolem. Většinu z uvězněných turistů napadlo, že to musí být nějaká překvapivá součást zábavy, a tak si přestali stěžovat a místo toho zaklonili hlavy a zkoušeli v tom šeru něco vidět.

„A za co to budete vydávat, když někdo umře? Kulky se přece můžou od něčeho odrážet!“

„Moji hoši jsou dobří střelci.“

„A on je mág. Přes jeho štíty se nikdo nedostane. Nemohl bys někoho poslat ven, aby ho zastavil tam?“

Než Casanova stačil odpovědět, Nick zahlédl svého pronásledovatele a vrhl po něm kouzlo ve chvíli, kdy Pritkin obcházel ten velký stalaktit. Kouzlo zasáhlo masu falešného kamene napřímo, až uprostřed praskla a do davu přihlížejících seslala spršku omítky. Po ní následovala sprška jisker, jak proti sobě Pritkin a Nick vypálili kouzla současně. Obecenstvo jásalo, ale pro ty pterodaktylí tvory to byla poslední kapka, protože se zvedli do vzduchu a s pískáním se rozlétli k místu boje. „Casanovo!“

„Já je odvolat nemůžu – ani se neptej.“

„Jak to myslíš? Máš to tu celé na povel, nebo ne?“

Jeden z těch tvorů si za cíl vybral Pritkina a teď mu škrábal a kloval do štítu. Druhý šel po Nickovi, ten na něj ale vypálil nějaké kouzlo, které mu spálilo jedno z netopýřích křídel, a ještěr v kruzích odlétl nad lidi. Za chvilku se zase vrátil pro přídavek, Nick se ale do té doby už dostal k dalšímu krápníku.

„Ne, pokud jde o bezpečnost,“ řekl Casanova rychle. „Znamení jsou navržená tak, aby jednala nezávisle. Dokud ti dva kolem sebe nepřestanou střílet magii, není nic, co bych mohl udělat!“

Kousla jsem se do rtu a sledovala, jak ten tvor, který útočil na Pritkina, provedl zuřivý útok zobákem. Z poloviny pronikl štítem, ale pak se zastavil, protože mu v něm uvízla hlava. Začal sebou mlít, až Pritkina přinutil padnout na kolena a sevřít nosník, aby ho zvíře ve snaze osvobodit se nestáhlo dolů. Nick se zatím dostával čím dál blíž k východu. Pritkinovi se podařilo i přes všechno to mlácení obřích křídel soustředit a vyslal na Nicka takové kouzlo, po kterém se propadla část lávky, na které stál. Se šplouchnutím a zasyčením dopadla do příkopu, přičemž místo sebe vyslala k obloze oblak páry a těsně minula jednoho Charóna, který se při kotvení lodi trochu opozdil. Podívala jsem se nahoru a viděla, že Nickovi se nějak podařilo chytit se další části lávky. Vytahoval se na ni, zatímco několika dalšími kouzly odrážel to své zvíře a zcela ignoroval davy lidí, kteří ho jako u vytržení sledovali zespodu.

Pritkin měl tu nevýhodu, že se snažil lidi nezasáhnout, ale Nick žádné takové ohledy necítil. Dříve nebo později se netrefí a nějaké smrtící kouzlo vyšle do masy turistů. Já jsem pro Pritkina nemohla udělat nic; nejsem mág. Možná jsem ale mohla zkusit zase nahodit světla a pomoci ochrance vyklidit prostor.

„Jdeme,“ zatahala jsem Casanovu za rukáv. „Děti asi budou v kuchyni.“

Popadl mě za ruku, a protože výtahy nefungovaly, protlačili jsme si cestu ke schodům. Dole jsme se zastavili u jednoho vitrážového okna, jímž dovnitř pronikala trocha slabého světla zvenku. Viditelnost to moc nezlepšilo; tam, kde jsem měla nad hlavou vidět pestrobarevné středověké praporce, jsem viděla jenom dlouhý černý tunel s řadami brnění po obou stranách a s kuchyněmi pokojové služby nalevo.

Přesto jsem vykročila ke dveřím do kuchyně, když se ze tmy ozvalo tiché a pomalé šustění, jak se po podlaze sunuly šupiny. Ztuhla jsem. Nevěděla jsem, co to je, ale zvuk takového druhu není nikdy dobrý. Polechtalo mi to nervy, až se mi postavily chloupky na ruce.

„Tenhle film jsem viděl,“ pronesl Casanova přiškrceným hlasem. „Na konci všichni umřou.“

„Sklapni!“

„Ty to nechápeš, ale já toho hada znám!“

Po kamenné podlaze se začaly rozlézat tmavé prsty černé mlhy. A všude, kde se dotkly, zmizela i ta trocha světla, která tam předtím byla. „Co to je?“

Slyšela jsem, jak polkl. „Tu tmu nezpůsobil nedostatek světla, ale přítomnost něčeho jiného. Něco, co mi věř, že nechceš vidět.“

Představa umírání ve tmě mi taky nijak lákavě nezněla. Drapla jsem ho dřív, než stačil utéct, a bez milosti jsem mu zmačkala ten drahý rukáv. „CO – JE – TO?“

„Řekl jsem ti…“

„Casanovo! Existuje velice dobrá možnost, že tam dole jsou děti. Co to sakra je?“

Neodpověděl, jenom si baterkou posvítil na strop. Stěny v této části byly z tmavého dřeva, ale strop byl natřený nabílo a podél hran byl zvýrazněný zlatou linkou. Tu věc bylo těžké spatřit, protože i ona byla neduživě bílá. Držela se na stropě vzhůru nohama a s hlavou nakloněnou na jednu stranu mě pozorovala. Připomínala mi parodii na dítě, taková malá a jenom napůl vyvinutá a na celém povrchu se vlhce leskla. Zdálo se, že je to slepé, bez jakéhokoli náznaku očí pod napjatou kůží důlků, ale hlava se neomylně otočila mým směrem.

„Cassie.“ Promluvilo to Pritkinovým hlasem. Znělo to soucitně. „Když nebudeš utíkat, zabiji tě rychle a nechám děti být.“

Spolkla jsem ten zvuk, který se mi chtěl vydrat z hrdla, a provedla jsem rychlou kontrolu zbraní. Ty mé sestávaly jenom z páru svéhlavých nožů, protože kabelku jsem ztratila někde po cestě. To nebylo dobré. Ale v rukou rytířů v brnění, lemujících chodbu, byla celá řada zbraní. Brnění vypadalo stejně neživé a prázdné jako exponáty v muzeu, ale ve skutečnosti bylo součástí bezpečnostního systému.

„Casanovo,“ řekla jsem opatrně. „Nařiď strážným, ať na to zaútočí.“

„To nemůžu.“ Zběsile zavrtěl hlavou a zdálo se, že má mnohem blíž k panice, než jsem ho kdy viděla.

„Co tím myslíš, že nemůžeš? Jestli mě necháš umřít, Mircea tě zabije.“

„A jestli jí pomůžeš, zabiji tě já,“ řekla ta věc na stropě, jako by to byla součást našeho rozhovoru. „Sloužit dvěma pánům je těžké, což? Varoval jsem tě, že to jednoho dne bude mrzuté.“

„Dvěma?“ Konečně mi to došlo. „To je Rosier, ne?“

Casanova tupě přikývl. „Ty tu ještě nemáš být,“ řekla jsem démonovi vyčítavě. Copak Pritkin neříkal, že mu zotavení potrvá přinejmenším několik dní? Tak dlouho to nebylo, nebo snad ano?

Se vším tím proskakováním časem jsem si nebyla jistá, ale nemyslela jsem, že by to bylo nějak dlouho.

Ta věc naklonila hlavu na druhou stranu – ale proč, to nevím. Neměla oči, takže to určitě nebylo proto, aby mě lépe viděla.

„Ano, nejsem na tom nejlépe,“ řeklo to nakonec.

Ohlédla jsem se na třesoucího se Casanovu, který se měl každou chvíli zhroutit. „Běž,“ řekla jsem mu. „Pomoz Pritkinovi. Nenechte Nicka odejít a nedovolte mu s nikým mluvit. Tady s tím se vypořádám já.“

„Ty se s ním vypořádáš?“ Casanova na mě hleděl bez jakéhokoli výrazu, jako kdyby žádný vhodný prostě nemohl najít.

„Jo.“ Znovu jsem se podívala nahoru. Bylo to příšerné, ale bylo to malé. Rozhodla jsem se, že to risknu. „Už jsem tě zabila jednou.“

„Ach ano, zabila. Ale to právě byl důvod k tomu, abych si dnes přivedl přátele,“ řeklo to mírným hlasem. Casanova utekl.

„Přátele?“

„Služebníky jednoho kolegy, který mi dluží laskavost. Mí hoši jsou dobří pro mnoho věcí, ale zabíjení mezi jejich opravdu silné stránky nepatří. No ale teď… já tyhle věci obvykle dělávám relativně rychle,“ pokračovalo to. „Ale po tom předchozím setkání se obávám, že budu muset tento zvyk porušit. Je to tak trochu otázka prestiže. Víš, jak to je.“

„Jistě.“ Koutkem oka jsem viděla, jak se ze schodů vynořilo něco malého a zářivého.

„A teď stůj klidně, protože to bude bolet jako prase.“

„Hned za tebou!“ řekla víla a vrhla svým mečíkem jako šípem. Tu věc to zasáhlo přímo mezi neexistujícíma očima, což v ní vyprovokovalo výkřik, v němž se bolest mísila se vztekem.

Vykroutila jsem si krk a uviděla po schodech ke mně běžet Françoise, která ale vypadala víc než jenom trochu otřeseně. Šaty měla roztržené na třech různých místech, z jednoho z nichž se šířila mokvavá skvrna, a měla vytřeštěné oči. Radella, která ve vzduchu přede mnou poletovala sem a tam, ovšem vypadala dobře. Lidské zbraně možná nedokážou démonovi ublížit, ale vypadalo to, že ty pohádkové mají větší štěstí.

S poněkud klidnějším pocitem jsem se obrátila k Rosierovi čelem. Jenom proto, abych uviděla kousky tmy, odlupující se po celé délce chodby v rozích od podlahy a od stěn. Na žádný z těch kousků jsem se pořád nedokázala soustředit, ale nabyla jsem dojmu, že Casanova měl pravdu: vidět jsem to nechtěla.

„O-ou,“ vyrazila ze sebe víla bezmocně.

„Co se to děje?“ zeptala jsem se a Françoise ze sebe vychrlila proud tak rychlé francouzštiny, že jsem neměla čas ani možnost překládat.

„Radello!“

„Pokoušely jsme se dostat k dětem.“ Ukázala směrem na konec chodby. „Ta věc jich polovinu uvěznila v kuchyni.“

„A jsou v pořádku?“

„Prozatím. Personál je chrání, ale dlouho nevydrží. Ne, jestli tyhle věci zaútočí.“

„Ale magie Pohádkových na démony účinkuje!“

Radella mi přiletěla až před obličej, abych v tom jejím viděla vztek. „Ano, a kdybych místo kuchařů měla bojovníky, mohlo by to stačit! Ale vzhledem k tomu…“

„Co to povídáš? Ty se tam nedostaneš?“

„Zaútočily jsme na zadní vchod. Podařilo se mi proniknout přes jejich síly, ale ta čarodějnice se málem nechala zabít. A sama toho moc nenadělám.“

Stropem se dolů snesl Billy Joe. „Máme další problém,“ řekl rychle a ani si neudělal čas na to, aby mě sjel za to, že jsem ho v takovém zmatku nechala samotného. „Tady náš kámoš poslal některé ze svých hochů nahoru. Takže tam teď jsou i s dětma. A já proti démonům žádnou moc nemám, Cass.“

Billy, Françoise i Radella se na mě dívali, a já jsem si až po překvapivě dlouhé vteřině uvědomila, že čekají na instrukce. Jako bych snad já měla vědět, jak nás z toho dostat. Agnes by to věděla, pomyslela jsem si ponuře. Možná by pár nápadů měla i Myra. Ale já jsem neměla nic.

„Mám pro tebe návrh, vílo,“ zalapal po dechu Rosier. Zvedla jsem oči a uviděla, že se mu podařilo Radellin meč vytáhnout. Zbytek meče s rachotem spadl na zem. Vypadal jako rozežraný třeba od kyseliny. „Odejdi ihned, a já se vzdám pomsty za tvé pošetilé akce.“

„Možná mám lepší nabídku,“ pospíšila jsem si.

Radella střelila pohledem od pozůstatků svého meče ke mně. „Tak to ale ať je dobrá, smrtelnice!“

„Jak by se ti líbilo, kdybys tu runu vlastnila? Ne jenom na zakouzlení, ale natrvalo? Po každém použití jí dobití trvá jenom měsíc, takže můžeš mít tolik dětí, kolik budeš chtít. Dokonce bys mohla svým kamarádkám…“

Zmlkla jsem, protože se najednou přestala hýbat, jako by jí všechny kosti pod kůží najednou zkapalněly. Chvíli to vypadalo, jako kdyby měla vyražený dech, ale potom si pomalu a důkladně olízla rty a pohlédla na mě s výrazem tonoucího v těch velkých levandulových očích. „Co chceš?“ Vyšlo to z ní jako šepot.

„Najdi způsob, jak dostat děti ven, a je tvoje.“

„Jsi hluchá? Už jsem ti to říkala, že žádný způsob neexistuje!“

„Můžou tě démoni následovat do Pohádkové říše?“

„Cože? Ne! Anebo jestli ano, dlouho by nevydrželi,“ řekla se zlým úsměvem. „Ale jak to souvisí s…“

„Tak se vrať do kuchyně a vyvolej portál. Odveď děti do Pohádkové říše, a až to tu bude bezpečné, zase se s nimi vrať.“

„A jak to mám udělat? I kdybych se znovu probila liniemi, pro pohon portálu potřebuji něčí smrt. A ten tvůj duch mi řekl…“

„Budeš ji mít.“

„Cože?“

„V žádném případě, Cass. Hned teď zmlkni.“ Billy projednou mluvil smrtelně vážně. Což znamenalo, že mu to myslí rychleji než Radelle.

„Nějaká smrt bude,“ řekla jsem jí. Tak jako tak. „Záleží na tom, který z nás to bude – jestli já nebo ta věc?“

Víla chvíli mlčela. „Ne. Tohle kouzlo nezajímá.“

Françoise kmitala pohledem mezi námi dvěma a snažila se držet s rozhovorem krok. „Sošé? Só tó má snamenát? Co sé dějé?“

„Za minutku. Radello, neviděla jsi v kuchyni takovou holčičku – blond, hnědé oči, asi tak pět?“

„Mladších dětí tam bylo několik. „Já jsem se ne…“

„Držela medvídka? Nikdy bez něj nikam nechodí.“

„Ne.“

Přikývla jsem. Byla to první dobrá zpráva, kterou jsem slyšela. „Billy, potřebuju, abys pro ty děti nahoře našel cestu ven z kasina. Jedna z nich, taková malá holčička, je jasnovidka. Měla by být schopná tě slyšet. Odveď děti někam ven. Na přímé sluneční světlo.“ Pritkin řekl, že tohle na většinu démonů platí. Jenom jsem doufala, že tihle mezi ně patří.

„To jo. Já si budu hrát s děckama, a ty se tady obětuješ. To se teda nestane.“

„Nemám čas se dohadovat!“ vyhrkla jsem, škubnutím jsem si sundala náhrdelník a vložila ho Françoise do rukou. „Tohle dej té malé jasnovidce. Mám pocit, že se jmenuje Jeannie,“ řekla jsem jí. Vzala si ho, ale tvářila se velice zmateně; nebyla jsem si jistá, čemu z toho byla schopná rozumět.

„Co si myslíš, že děláš?“ obořil se na mě Billy.

„Jestli to nezvládnu, tak se o tebe postará.“

„Ale o to nejde!“ řekl a byl naštvanější, než jsem ho kdy viděla.

„Billy vám najde cestu ven,“ řekla jsem Françoise. „Zkuste najít ty tři staré čarodějnice – asi budou v hale.“ Casanova řekl, že Graie přitahují problémy. Jenom jsem doufala, že se nerozhodly vzít si den volna. „Pomůžou vám s dětma.“

Takže to máme jednoho ducha, tři staré ženy a čarodějnici, která už s námi bojovala, a prohrála,“ přemítal Rosier. „Já osobně bych to přehodnotil, vílo.“

Ani jsem se neobtěžovala se na Radellu podívat. Věděla jsem, jak se rozhodne, výraz v její tváři byl výmluvný. Françoise mě kromě toho svírala v objetí, které mi hrozilo udušením. „Ne! Já tě snofů neopustím!“

„Jsem Pýthie!“ řekla jsem a po nepříliš důstojném zápase jí ruce rozpojila. „A ty uděláš to, co ti řeknu.“

„Ano, udělej, co ti říká, čarodějko. Pro nás nejsi žádná soupeřka,“ dodal Rosier vstřícně.

Françoise se k němu obrátila se zuřivostí v očích a pronesla jediné drsné slovo. Nebyly to ale ty zvučné slabiky ve francouzštině ani v jiném jazyce, který znám. Bylo to hluboké a hrdelní, a z moci, která se za nimi skrývala, mi naskákala husí kůže. Něco se rozletělo přímo na Rosiera, něco, co jsem v tom slabém světle moc dobře neviděla, ale on to nepatrným, spíš ležérním gestem poslal zpátky. Narazilo to do okna z barevného skla nade mnou a zasypalo mě sprchou pestrobarevných střepů. Chytila jsem Françoise za ruce, dřív než by to mohla zkusit znovu, co nejsilněji jsem jí zatřásla. „Má pravdu! Ty mi pomoct nemůžeš. Ale můžeš pomoct jim! Teď odsud zmiz. Běž!“ Postrčila jsem ji ke schodům. S výrazem zmatku a bolesti ve tváři přejížděla pohledem mezi mnou a démonem. Netuším, jak by se rozhodla, kdyby Rosier v tu chvíli neluskl prstem a od hlavní masy se neoddělilo několik tmavých stínů. S nějakými schody se vůbec neobtěžovali, ale vystřelili stropem rovnou nahoru. Přímo za zbytkem dětí. Chtěla jsem poukázat na to, že když Rosier vyslal posily, musí se její moci obávat víc, než dal najevo. Nedostala jsem k tomu příležitost. Françoise se otočila a utíkala.

Billy se nepohnul. „Billy!“

„Já… to… ode mě fakt nemůžeš čekat, že…“

„Až budou děti v bezpečí, můžeš sem přivést kavalerii.“

„Ale to už budeš mrtvá!“

Rosier se zasmál. Takže démoni podle všeho slyší duchy taky.

„A jak myslíš, že tomu zabráníš, když tady zůstaneš?“ vyjela jsem na něj. „Běž tam, kde můžeš pomoct aspoň nějak!“

„Tohle po mně nechtěj.“

„Billy, prosím,“ zarazila jsem se, protože jsem nevěděla, jak ho mám přesvědčit. Pokud odmítal pomoct, sakra hodně tím snižoval Françoisiny šance.

Čím déle zůstanou děti ve tmě, tím delší dobu budou Rosierovi sluhové mít na to, aby našli způsob, jak je zničit. Ať to byli Zatracenci nebo ne, byly to jenom děti.

„Show Cassie a Billyho, pamatuješ?“ zeptal se najednou zkusmo. „Kam jdeš ty, jdu taky.“

„Až na to, že už to tak nefunguje.“ Ach Bože, jak mi chybí doba, kdy to šlo. „Prosím tě, Billy. Udělej pro mě tuhle jednu věc.“

Poklesla mu ramena a obličej se propadl. „Ať to raději není to poslední, co pro tebe dělám, ano?“ řekl v tichém vzteku. „Protože jestli skončíš mrtvá, tak ti z posmrtného života udělám peklo!“

V okamžiku, kdy zmizel, mi před obličej přiletěla Radella. „Jestli umřeš, jak dostanu tu runu?“ otázala se.

„Pritkin. Ten ti ji dá za předpokladu, že se děti bezpečně vrátí. To dokážeš, že ano?“

„Ano.“

„A vezmi s sebou i kuchyňský personál.“ Miranda řekla, že budou děti hájit do konce života. Opravdu jsem nechtěla, aby to dokázala skutkem.

„Ale… Jsou Pohádkoví. Temní,“ řekla Radella, jako bych si toho snad nevšimla.

„Jaký je v tom rozdíl? Prostě je vezmi s sebou!“ Nevěděla jsem, jestli na ně démoni zaútočí hned, až děti odejdou. Ale taky jsem nevěděla, že to neudělají. Rozhodně to vypadalo, že Rosier preferuje koncept pomsty zastudena. Radella chvíli mlčela. Potom jsem zaslechla tichý hlas, odříkávající nějakou lyrickou větu, skoro jako kdyby zvonily zvonečky. „Co to bylo?“

„Nic,“ odpověděla v rozpacích. „Jenom ti přeju hodně štěstí, Cassie.“

Když kolem mě prolétla, ucítila jsem závan vzduchu, a Rosier se usmál tím svým příšerným úsměvem. „Požehnání Světlých. Tak vzácné. A mimo Pohádkovou říši tak naprosto bezcenné.“ Kumulace černého mraku skončila před několika minutami a teď visel ve vzduchu za Rosierem a čekal na jeho rozmary. „Říkal jsem ti, že životy těch dětí vyměním za tvou oběť. Měla jsi na tu dohodu přistoupit. Teď zemřeš, a oni také.“

Chtěla jsem mu říct, že raději než jeho slovům věřím svým spojencům. Nedostala jsem k tomu příležitost. Ta ohavná, svíjející se masa najednou ztuhla, jako když se vojáci staví do pozoru. A potom se vrhla přímo na mě.

Kapitola 27

Vykřikla jsem; byla jsem příliš vyčerpaná na to, abych třeba i jenom předstírala, že nemám strach. Ti zatracení rytíři zůstali stát, protože nedokázali detekovat tvory, kteří se mě chystali zabít. Ale potom z druhého konce chodby vystřelil ohnivý chochol o síle možná pár desítek plamenometů.

Možná že Casanova nainstaloval nějaká nová bezpečnostní opatření; netušila jsem. Ale ať to bylo cokoli, bylo to účinné. Mrak vykřikl zvukem stovek hlasů a šíleně se svíjel ve vzduchu jako zkroucená a hořící černá hmota, která mi připomněla červy, prolézající Salehovým bezhlavým tělem.

Brnění znásobilo záři z plamenů, což celou scénu poněkud osvětlilo, ale já bych asi byla šťastnější potmě. Rosier se pustil stropu a se slabým mlaskavým zvukem dopadl doprostřed chodby. Pak na mě něco skočilo zezadu a do zad se mi zabodlo něco, co jsem vnímala jako celou sadu malých nožů.

Zaječela jsem a zapotácela se pozpátku, vrazila jsem do zdi a zarazila si ty drápy ještě mnohem dál. Potom jsem se po hlavě vřítila zpátky do místnosti a vypustila své plynné nože; těm ale stačil jediný pohled na větší boj, který se odehrával o několik metrů dál, a opustily mě. Zuřivě jsem se rozhlížela kolem sebe, ale i když rytíři všude kolem svírali v rukou asi stovku nejrůznějších druhů zbraní, neviděla jsem žádnou, která by mi pomohla zbavit se toho, co jsem měla tak vysoko na zádech, že jsem to ani neviděla.

Další taková věc se mi přichytila k levé paži a probodla ji dost hluboko na to, aby zasáhla kost, a ještě jedna se mi přimkla k pravému stehnu. Oslepená bolestí a šokem jsem padla na kolena a uvědomovala jsem si jenom to, že ty věci v útoku nepokračují. Místo toho mě přitlačily zády k zemi a čekaly. Maličko jsem zvedla hlavu, abych se podívala mezi nohy, a viděla jsem proč. Plazil se ke mně Rosier, přitahoval se těma svýma hubenýma rukama a zakrslé nohy táhl za sebou. Jeho tvář i přes prázdné oční důlky neomylně směřovala ke mně, a i přes skřeky těch hořících démonů jsem slyšela tichý zvuk šupin, šustících po podlaze. Vypadal neškodně – takové nijaké a nevyvinuté stvoření s bezzubými ústy a malými, sotva zformovanými drápy. Ale tak moc jsem nechtěla, aby se mě dotýkal.

Protože neměl kosti, přelil se mi přes chodidla na nohy, jeho dlouhé a příliš pružné prsty se mi obtáčely kolem lýtek, kolenou a stehen, jak se postupně vytahoval po celé délce mého těla. Už tehdy jsem cítila slabou ozvěnu toho příšerného vyčerpávajícího pocitu. Začínal se krmit.

I přesto, že mi každý sval napětím zpíval, jsem se nedokázala ani otočit, abych ho ze sebe zkusila sundat. Ruce jsem pořád měla váhou jeho služebníků přitisknuté k zemi a síla ze mě neustále odtékala, nebo spíš ta trocha, která mi z ní zbyla. Ruce jsem měla stočené na podlaze podél boků, kde mi byly naprosto k ničemu.

Ztěžka mi dosedl na břicho a svými malými drápy mi roztrhal švy na sukni, kterou potom rozevřel a obnažil mé nechráněné břicho. Ta obscénní tlama se otevřela a já jsem viděla přímo dovnitř, rovnou do jeho mrtvolně zabarveného jícnu. Olízl mi přes kůži vlhkou čáru. „Chutnáš sladce.“

„Slez ze mě,“ řekla jsem dutě.

Zazubit se nemohl. Ale když mě probodl tím svým slepým pohledem, stejně ve mně ten dojem vyvolal.

„Ach, to mám v úmyslu.“

Ucítila jsem, jak se mi do boku zarývá dráp a zajíždí hluboko. A potom jsem se beze slov, aniž by znovu otevřel tu svou obscénní tlamu, dozvěděla, co chce udělat. Chtěl mě rozpárat stejně, jako to udělal se sukní, otevřít si mě tak, aby se mohl nasytit něčím výživnějším, než je pouhá síla. Chtěl mě sežrat zaživa.

Ze žaludku mi až do pusy vystřelil takový pocit – ne úplně bolestivý, spíš jako když automaticky zareaguje obnažené nervové zakončení. Spolkla jsem to, protože jsem odmítla zase křičet. Ale když jsem ucítila, jak se ten dráp začíná pohybovat mým tělem, oči se mi protočily až do hlavy. Na chvilku ho vytáhl, aby mohl elegantně olíznout jeho červeně zbarvenou kůži, a dovolil mi se dívat, jak mu kapky mé krve stékají po ruce. Jedna mu z lokte skápla na mé břicho a on se zastavil, aby ji olízl; na kůži jsem cítila jeho kluzký a studený jazyk. Potom dráp zasunul znovu a roztrhl mě o něco víc.

Záměrně se pohyboval pomalu, maso a kůži mi páral centimetr po centimetru a každých pár sekund se zastavil, aby olízl zubaté okraje rány, což ve mně vyvolávalo silné a nechutné záchvěvy. Chtěl, abych věděla, že to bude hodně dlouhý proces. A já jsem to najednou pochopila: chtěl, aby pro děti šli ostatní, aby si mohl dovolit dát si načas. A byl by ho měl, nebýt toho šíleného džina s mačetou. „Salehu!“ Byla jsem tak šťastná, že ho vidím, až jsem se rozplakala.

„Ahoj, zlato.“ Teprve teď se na mě pořádně podíval. „Vypadáš drsně.“ Mačeta se mihla, odsekla jednu zakrnělou ruku a srazila Rosiera na postranní zeď, na niž dopadl s nehezkým křupnutím.

„Mám za sebou dost perný den,“ zasípala jsem a snažila se natáhnout krk, abych viděla, jak velkou škodu Rosier napáchal. Cítila jsem, že velkou. Cítila jsem, že hodně velkou.

„O tom mi povídej,“ řekl Saleh. „Nevěřila bys, kolik problémů mě stálo toho chlapa najít.“ Znovu se rozmáchl, ale netrefil. „Stůj klidně, zatraceně!“ rozkazoval, zatímco po démonovi sekal. To stvoření se ale pohybovalo neuvěřitelně rychle i bez těch skeletálních nohou a vyhýbalo se tolika ranám, že pořád zůstávalo v celku.

Saleh možná svou kořist našel, ale zdálo se, že na to, aby vykonal svou pomstu, nemá dost síly. Ač Rosier neměl ani tak velký zájem na zachování vlastního života jako spíš na ukončení toho mého. A Billy měl pravdu: neexistoval způsob, jak by se k nám mohla kavalerie dostat včas.

Salehovi se podařilo v pohybu odseknout tu věc z mé levé paže, i když, kdybych si mohla vybrat, raději bych si nechala osvobodit pravou. Nechtěla jsem se ale hádat. Popadla jsem jeden z nedaleko ležících střepů z okna, který vypadal skoro jako dráp; byl červený a zářil a od klínové základny se zužoval až k jako jehla tenké špičce. Pritkin říkal, že Rosier musí při krmení snížit svou obranu. Teď se zdálo, že mám příležitost tuto teorii otestovat.

Rosier po mě skočil, jenom taková beztvará bílá šmouha ve tmě, ale dopadl na mě s takovou silou, že mi vyrazil dech. Nemohla jsem dýchat a nic jsem neviděla, ale cit mi zůstal. Než se znovu dostavila letargie, než mě mohl přivést k úplné bezmocnosti, jsem ho chytila za hladký povrch kůže a vrazila mu střep do boku tak hluboko, jak jsem mohla. Zavřeštěl, ale z rány vyteklo jenom málo krve, málo tělesné tekutiny jakéhokoli druhu. A to houbovité tělo se kolem rány skoro okamžitě uzavřelo. Proto jsem do něj střep zabodla znovu, a tentokrát jsem ho tam nechala a hned jsem začala tápat po dalších. Nahmatala jsem několik, které byly příliš tupé na to, abych je mohla použít, ale taky jsem našla jeden pěkný modrý se zubatým ostřím; tmavě zelený s prasklinou, díky níž měl dvojitou čepel; a tam, skoro až mimo dosah, jeden perlově bílý, podél ostří tak popraskaný a rozštípaný že spíš připomínal pilu – a stejně dobře řezal.

Jedna z těch černých věcí se mě snažila chytit za volnou ruku, zatímco její pán vřeštěl a mlátil sebou a snažil se ze sebe vytáhnout několik nožů najednou. „Za to mi zaplatíš,“ řekl mi a z tlamy mu kapala krev na mé břicho, kde se mísila s tou mou.

„Možná, ale ne dnes,“ lapala jsem po dechu, zatímco se za ním zvedal Saleh. Než široká čepel usekla Rosierovi hlavu, neměla jsem čas uhnout.

Tehdy už krev vytryskla a byla jí doslova řeka, jako kdyby právě bylo zabito něco mnohem většího než to drobné tělíčko, zhrouceně ležící naproti mně. Ležela jsem v kaluži té tekutiny a znovu se rozpoutal větrný vír, jehož zvuk ale skoro okamžitě přehlušilo povědomé svištění vzduchu, signalizující trhlinu v siločáře. Nebo v tomto případě otevřený portál.

„Asi raději uteč,“ řekl mi Saleh, když najednou ustal proud ohně, který držel mrak démonů z dosahu. Jenomže já jsem běžet nemohla, dokázala jsem se sotva plazit, a v každém případě nebyl čas. Mrak se na mě vrhl jako vřeštící masa hysterické nenávisti, ale vzápětí byl zasažen krupobitím kulek ze schodiště, kudy do místnosti vbíhal tucet upírů.

„Je to soukromá párty?“ zeptal se Alphonse a těžkou motorkářskou botou rozdrtil tu černou věc, která mi visela ze stehna. „Nebo se může přidat každý?“

Sal mi toho tvora odpáčila ze zad a ztěžka ho zadupla uprostřed. Ječelo to a zmítalo se a rozplynulo se to a zanechalo to po sobě něco, co vypadalo jenom jako ožehlá dlažba.

„Ty teda víš, jak uspořádat párty,“ řekla, když mi stáhla poslední stvůru z pravé paže a mrštila jí o zeď. Důkladně si mě prohlédla. „Ale měla jsi pravdu. Být elegantní vážně nepatří mezi tvé koníčky.“

Ležela jsem na zádech na falešné dlažbě podlahy a poslouchala jsem, jak všude kolem nás bojují démoni a upíři. Podle toho, jak to znělo, démoni nemají automatické zbraně o nic raději než oheň. Zatímco si Sal prohlížela mé nejrůznější rány, sledovala jsem, jak Alphonse posledního z nich botou číslo dvanáct zadupal do nicoty. To, co zbylo z Rosierova těla, leželo na dosah, takový použitý zbytek krvavě bílého masa. Vážně jsem přemýšlela o zvracení, ale pak jsem se rozhodla, že bych s tím měla moc starostí. Sal mi zkontrolovala stehno a ramena a diagnostikovala je jenom jako povrchová zranění. Na břiše to bylo horší, tam byla rána dost široká na to, aby na ni byly potřeba stehy, ale já jsem si od ní půjčila pásek a obtočila si ho dost pevně kolem sukně pod ním, takže mi posloužil jako provizorní obvaz a zároveň jsem nevypadala nemravně.

Multitasking – to je to, jak se věci dělají, pomyslela jsem si a začala se pohihňávat.

„Tak to teda ne,“ ozvala se Sal káravě. „Hysterii si nech na později. Konzulka je na cestě a bude chtít vědět… jestli to máš?“

„Ano, sakra, mám to. A když už tady bude, možná by mohla zvednout zadek a pro změnu trochu pomoct s tou špinavou prací!“

Sal z tváře zmizela veškerá krev a oči upřela do bodu těsně za mým levým ramenem. „A se kterou ‚špinavou prací‘ bys chtěla pomoct přesně?“ zeptal se zastřený hlas za mnou.

Bůh ví, co bych byla řekla, ale než jsem se stačila otočit, vyběhl ze tmy Jesse a skočil přede mě. „Mám ji!“ vykřikl a vystřelil plamenný chochol přímo na Konzulku.

Zastavila ho oslepující písečnou stěnou, suchou jako poušť a žhavou jako peklo, přesně tou, jakou jsem kdysi viděla sežrat několik upírů zaživa. Je tu ale ten rozdíl, uvědomila jsem si po chvíli, když mi maso zůstalo na kostech, že ji nevrhla proti nám, ona ji použila jako štít. Chytila jsem Jesseho kolem pasu a zakřičela mu do ucha. „Hned to zruš! Je to přítel!“

Oheň okamžitě ustal a Jesse tam stál a tvářil se trochu rozpačitě. „Ehm… Promiňte?“

„Neříkals, že to vůbec není silné?“ zeptala jsem se.

Pokrčil rameny. „No, možná to trochu silné je.“ Myslím, že už mi došlo, kdo sejmul ten mrak vzteklých démonů.

„Proč nejsi s ostatními?“ zeptala jsem se.

„Zrovna jsem sem šel, když na mě zaútočily dvě z těchhle věcí. Tak jsem je usmažil,“ řekl mi šťastně.

„Ale potom jsi měl dojít do kuchyně! Mohl jsi odejít s Radellou a s ostatními!“

„A nechat tě tady?“ Znělo to uraženě.

Konzulka zrušila písečnou bouři a Jesse se na ni podíval pořádně, načež už jenom zíral a snažil se dokázat, že rčení oči jako talíře není přehnané. Asi ji předtím neviděl dobře. Nakrčila jedno obočí způsobem, kterým mi děsivě připomněla Mirceu. „Přítel?“

Slabě jsem se usmála. „No, víš, jak to myslím. Ne nepřítel.“

„To se ještě uvidí,“ řekla a napřáhla drahokamy ozdobenou ruku.

Než jsem si uvědomila, co chce, chvilku jsem na ni jenom pomrkávala. Čekala, že jí předám Kodex. A já už jsem vlastně přiznala, že ho mám. Odhadla jsem, že mám asi minutu na to, abych ho vyklopila předtím, než mě nechá svléknout a prohledat.

„Ehm,“ začala jsem duchaplně. Mozek jsem měla vyčerpaný, tělo mě strašně bolelo a skoro nic ve mně nezůstalo. Nemohla jsem jí dovolit vzít si ho, rozhodně ne po tom všem, čím Pritkin prošel, aby ho zničil. Sice jsem pořád dost dobře nechápala, co přesně to umí, ale zase jsem věděla dost na to, abych měla pocit, že snad může mít pravdu. Geis totiž rozhodně nebyl jediným důvodem, proč ho chtěla. Ming-te a Parindra žádného nemocného upíra neměli, ale stejně o něj tolik stáli.

Konzulka sice neřekla nic, ale ani nestáhla ruku. „Dej mi Kodex, Cassandro.“

„Taková dohoda nebyla,“ připomněla jsem jí. „Souhlasila jsem s tím, že zachráním Mirceu. To bylo všechno.“

„My se o jednoho z nás postaráme sami.“ Někoho, kdo zatím stál za ní, vytáhla před sebe. Tami. „Dej mi tu knihu, a já ti dám tvou přítelkyni.“

„Ty mi ji dáš stejně. Jakmile se Mircea uzdraví, bude volná. To jsi slíbila.“

Tmavé oči se zúžily. „Ale on není uzdraven. Zatím ne.“

Chvilku to trvalo, ale pak jsem to pochopila. „A ty máš zase jeho.“ Měla jsem odeklínadlo, ale když jsem nevěděla, kde je, nemohla jsem Mirceu léčit. Tím pádem měla Tami pod svým pěstěným palcem do doby, než se ji rozhodne propustit sama. Nebo než ji zase vrátí Kruhu.

„Takže ses rozhodla jak? Že chceš mít Kodex víc, než chceš zachránit Mirceu?“

„Jakmile budu mít Kodex, mohou naši mágové vytvořit odeklínadlo.“

Jak nepříjemná pravda to byla! „A když ti ho dát odmítnu?“

Konzulčino sevření Taminy paže mírně zesílilo. „Nemyslím, že odmítneš.“

„A já zase myslím, že odmítne,“ pronesl za mnou zvonivý hlas. Chodbu náhle zaplavilo oslepující zlatavé světlo. „Dobrá práce, Herofilo. Splnila jsi svůj úkol!“

Na to, abych věděla, kdo tam stojí, jsem se ani nemusela otáčet. Bohatě mi stačil Konzulčin výraz, vyjadřující jen mírné překvapení. U ní to ale byl ekvivalent vytřeštěného pohledu.

Uhnula jsem očima a spolu s Jessem jsem o několik kroků ustoupila k rozbitému oknu. „Co dostanu, zlatou hvězdu?“

Třímetrový zlatý bůh v příliš krátké tunice se zasmál, až se to odráželo od stěn. „Dej mi Kodex, a můžeš mít, cokoli budeš chtít. Teď je to náš svět, Herofilo!“

Za ním jsem viděla celou řadu postav v černém. Podle pachu hnijícího ovoce, který je doprovázel, jsem poznala, co jsou zač. Temní mágové. Nejspíš tam byli pro případ, že by malé zlobivé Pýthie nedělaly to, co se jim řekne.

„Protože já už zlatý kruh mám,“ pokračovala jsem. „Kodex byl za jedním takovým schovaný. Hned když jsem to uviděla, jsem si na tebe měla vzpomenout.“

„Ano, zlato je alchymistickým znakem pro slunce,“ řekl stále ještě pochvalně.

„No, já jsem si říkala. Protože symbolem Kruhu je stříbro.“

„Jako měsíc. Symbol Artemidy, té zatracené zrádkyně,“ prohodil lhostejně.

V Konzulčině překrásné tváři vykvetl výraz, ale ne takový, který by se mi líbil. „Ty spolupracuješ s našimi nepřáteli,“ zasyčela a Tami náhle vykřikla, jak ji její ruka stiskla pevněji.

„To ona to kouzlo dala svým kněžím, že?“ pokračovala jsem a ignorovala to. Konzulka přece nepřežila dva tisíce let díky tomu, že by byla blbá. Když jí poskytnu dostatečné vodítko, přijde na to sama.

„Vždycky byla až směšně sentimentální,“ souhlasil. „Měla pocit, že jsme na lidstvo byli příliš tvrdí, že vaší rase hrozí naprosté vymizení.“

„A hrozilo?“

„Ale nebuď směšná,“ prohodil nedbale.

„Vždyť se množíte jako králíci.“

„To máme kliku.“ Můj unavený mozek měl potíže si to všechno poskládat dohromady. Protože byl v dobré náladě, rozhodla jsem se, že si nechám pomoci.

„Takže ten uroboros je kouzlo, které vašemu druhu zapovídá náš svět.“

Zasmál se. Byl šťastný, dokonce snad i veselý. Samozřejmě že ano. Ještě jsem mu neřekla ne – zatím. „Byl symbolem Šalomounova ochranného kouzla, toho, které mě tady uvěznilo, stejného, které jsem zrušil, když jsem porazil tu čubku v Delfách. Věštkyně jí říkali – poslední z řady mocných čarodějek udržujících kouzlo, které stvořil. Jednu z nich jsem zabil, její domov jsem proměnil ve svůj hlavní chrám a její dcery ve své služebnice: Femononu a Herofilu. Dokonce jsem zachoval i to jméno: ‚Pýthie‘ znamená věštkyni, chápeš.“

Ne, nechápala jsem. Ale v poslední době jsem se dozvídala všechny možné věci. „S její smrtí zaniklo původní kouzlo, protože už neexistoval nikdo, kdo by je udržoval,“ přemýšlela jsem nahlas. „A cesty mezi světy byly znovu otevřeny. Do doby, než se Artemis rozhodla kouzlo zase vrátit lidstvu.“

Přikývl. „Ale její kněží jsou mrtví. Kdo ho chránil po zničení jejího chrámu?“

„Stříbrný kruh, samozřejmě.“ Tvářil se překvapeně, že to nevím. „Ale oni je zapomněli. Dal jsem Pýthiím část své moci. A když byl mým lidem zakázán vstup…“

„Moc zůstala.“

„A umožnila mi s mými kněžkami komunikovat, i když s velkými obtížemi,“ přitakal. „Ale ten zatracený Kruh je zkorumpoval a obrátil proti mně, čímž zablokoval jediné spojení, které jsem s tímto světem ještě měl. A žádnou z nich jsem nedokázal pohnout!“

„Dokud jsem nepřišla já.“ Najednou mi bylo opravdu zle.

„Ano. Myslel jsem, že mám dobrou kandidátku v Myře, ale bylo to fiasko.“ Mávl nad bývalou dědičkou rukou. „Tu mnohem víc zajímalo upevnění vlastní pozice, než aby následovala mé vedení. Když jsi ji zlikvidovala, byl jsem celkem rád.“

„To jsem nebyla já.“

Pokrčil rameny. „Ale pomáhala jsi. Čímž sis získala mnoho přátel, mladá Herofilo. Artemis se ani neobtěžovala pomyslet na to, že kouzlo, kterým nám zabránila v přístupu na Zemi, uzavře také světy, které jsou spojené s tím vaším. Například Pohádkovou říši, která byla závislá na naší magii a která upadá od doby, kdy jsme z ní odešli. Tam náš návrat uvidí rádi.“

„To by vysvětlovalo, proč jsou někteří Pohádkoví tak posedlí tím, aby Kodex skončil v jejich rukou,“ řekla jsem. Souhlasně se rozzářil. „Oni chápou, že postaru to bylo nejlepší pro vás, lidi, stejně jako pro nás. Pomysli na to všechno, co tě musíme naučit.“

„No jo, pořád slibuješ, že mi řekneš, o co tady jde.“

„Což jsem právě udělal. Dej mi ten Kodex, Herofilo, a zaujmi své právoplatné místo mé nejvyšší služebnice.“

„Pořád mi tak říkáš, i když jsem ti to už vysvětlila.“ Zhluboka jsem se nadechla a přemístila se trochu blíž ke Konzulce. „Jmenuju se Cassandra.“

Apollonův obličej se okamžitě změnil. „Ano,“ zasyčel, „to jméno ti dala tvá matka. Jestlipak víš proč, malá věštkyně?“

„Ne.“

„Protože měla vidění. Viděla, že její dcera bude tou, která mě osvobodí. Viděla, že pokud se staneš Pýthií, kouzlo bude obnoveno a já se budu moci i se svým druhem vrátit. Znala tvůj osud, ale nedokázala se přimět k tomu, aby tě zabila – což byla její jediná reálná šance. Místo toho utekla a na důkaz otevřeného odporu tě pojmenovala po jiné mé vzdorovité služebnici. A právě toto rozhodnutí ji stálo život.“ Natáhl ruku. „Nedělej stejnou chybu. Dej mi, co je mé!“

Pohlédla jsem na Konzulku. Nemrkla ani neudělala nic tak evidentního, jenom se jí něco pohnulo za očima. Opravdu jsem doufala, že ji chápu správně, protože jestli ne, byla bych na škvarek.

Vytáhla jsem Kodex ze živůtku a Apollon na něj okamžitě upřel oči. Takže ještě jedna poslední sázka, poslední šance. Protože já jsem to kouzlo ve skutečnosti nepotřebovala, znala jsem se s autorem. A ten mi opravdu, ale opravdu něco dlužil. „Jesse,“ pronesla jsem stroze, „udělej tu svou věc.“

„Co?“ Za celou dobu sotva spustil oči z matky.

Nevěděla jsem, nakolik tomu všemu rozumí, ale na to, aby to chápal, jsem ho nepotřebovala. Potřebovala jsem jenom, aby udělal, co uměl nejlíp.

„Usmaž to,“ řekla jsem.

„Nemůžeš obejít osud, Herofilo!“ zavrčel Apollon. „Kruh slábne, rozpadá se zevnitř. A až padne, padne s ním i to kouzlo! Nevybírej si poraženou stranu!“

„To neudělám.“ Vyhodila jsem Kodex do vzduchu. Zdálo se, jako by se zpomalil čas, když se otočil jednou, dvakrát a potom jej ohnivý plamen, silnější než má noha, zasáhl ještě předtím, než dolétl k vrcholu svého oblouku. Když plameny ustoupily, nezbylo toho dost ani na to, aby z toho vznikl nějaký popel.

„A jmenuju se Cassandra.“

„Tak to by sis mohla dobře pamatovat osud své jmenovkyně, Cassandro,“ odplivl si a dva temní mágové vyrazili proti mně. A upíři tam jenom tak stáli. Zoufale jsem se snažila odčasovat se i s Jessem, ale byla jsem příliš unavená. Nic se nestalo. Alespoň nic normálního.

Zničehonic se tam vytvořila bublina a vznášela se těsně mimo dosah, taková těžká a podivně tlustá, a v jejím reflexním povrchu se zrcadlil pokřivený obraz pokoje. Potom se objevila ještě jedna, menší než ta první, a chvilku obě poskakovaly ve vzduchu jako héliové balonky, srážely se, stoupaly a rozlétaly se různými směry. Dokud ta větší nedoplula k vyššímu z obou mágů. Místo aby se odrazila, se mu přilepila k natažené paži a roztekla se po kůži kabátu jako sirup. Bez ohledu na paniku jsem se nedokázala přestat dívat. To proto, že rukáv pod bublinou se začínal měnit.

Kůže zčernala, ztvrdla a začala praskat a mág se rozkřičel, protože se mu rukáv začal drolit stejně jako obálka jedné z těch Pritkinových starých knih. Rozpadl se na vločky a rozdrolil se, až jsem viděla ruku pod ním. Jenomže to už nebyla paže, jak jsem si uvědomila, když mág ode mě uskočil. Za sebou zanechal potrhané zbytky rukávu a ruku, svírající mi zápěstí, která už ale nebyla ničím víc než sadou kostí pod hnědou pergamenovitou kůží.

Trhla jsem sebou a kosti ze mě spadly a se suchým zachrastěním dopadly na zem. Zvedla jsem pohled a viděla, jak na mě ten mág zírá s výrazem hrůzy ve tváři, která během několika krátkých vteřin zestárla o celé dekády. Zalapala jsem po dechu, jak mi to došlo ještě předtím, než se z něj odloupla nějaká čirá a skoro průhledná látka. Zformovala se do bubliny, která ještě několik metrů poodlétla, načež s prasknutím přestala existovat. To, co zbylo z jeho těla, se zhroutilo jako vypuštěný balon.

Zírala jsem na něj a vzpomněla si na ty mágy, kteří přede dvěma týdny zemřeli v boji s Mirceou. Myslela jsem si, že je zasáhla přátelská palba, nějaké nevydařené kouzlo. Teď to vypadalo, že přátelská nakonec nebyla.

„Vidím, že jsi se od někoho něco stačila naučit.“ Apollon vřel vzteky. „Ta zrádkyně Agnes s tebou musela strávit víc času, než jsem myslel. Ale to je jedno – všechny je porazit nemůžeš.“ Vyrazila proti mně celá řada mágů. To, jak se blíží, jsem viděla rozmazaným pohledem vyčerpaných očí. Co to vlastně bylo – nějaký způsob, jak v malém prostoru zrychlit čas? Netušila jsem, ale jednu věc jsem věděla jistě: Znovu jsem to udělat nedokázala. Kdybych se nebyla držela Jesseho, už dávno jsem ležela na podlaze.

Ale tentokrát se ke mně mágové nedostali. Na ty v první řadě, bylo jich šest, zaútočila bodavá pouštní bouře, která propukla odnikud a soustředila se jenom na jejich těla. Asi na dvacet sekund je halil vířící, tančící písek, a když se rozptýlil, jediné, co spadlo na zem, byly kosti a kovové zbraně. Na ostatní mágy se vrhli rozezlení upíři, z nichž polovinu tvořili členové Senátu, a vypukl boj.

Sevřela jsem Jesseho a ohlédla se na Konzulku. „Ale že sis dala načas!“

„Jestli máme být spojenci, musela jsem mít jistotu, že jsi dost silná na to, abys pro nás byla přínosem,“ odpověděla pokojně. „Předpokládám, že sis to kouzlo na zlomení geisu zapamatovala?“

„Já ne, ale vím, kdo ano,“ odpověděla jsem.

„A to je kdo?“

„Mág Pritkin. Já… Já jsem mu ho řekla.“

Pozvedla obočí, ale z evidentní lži mě neobvinila. „Tak to si asi raději pospěš. Předtím jsem ho v hale viděla bojovat s nějakým jiným mágem. Nemyslím, že vyhrával.“

Vyrazila jsem ke schodům, ale Jesseho křik mě zastavil. „A co máma?“

Ohlédla jsem se na Konzulku. „Jestli máme být spojenci, myslím, že bys mi mohla věřit.“

Dlouhou chvíli se na mě dívala, ale potom Tami pustila. „Nesmíš mě zklamat, Pýthie.“

Tón hlasu sice výhružný, ale poprvé použila můj titul. Po zralé úvaze jsem se rozhodla, že to byl krok správným směrem. Nadzvedla jsem sukně a utíkala jsem.

Kapitola 28

Probudila jsem se v neznámé posteli v nějakém luxusním pokoji, vymalovaném příjemně tlumeným odstínem modré. Závěsy byly pevně zatažené. Došlo mi, že venku asi bude denní světlo, protože vedle mé postele seděla upírka. „Vrazila jsi do zdi,“ řekla Sal a zvedla oči od leštění nehtů. „Bylo to fakt trapné.“

Posadila jsem se a okamžitě jsem toho zalitovala. Všechno mě bolelo. „To jsem neudělala!“

„Ale jo, vážně. Bum! A zhasla jsi jako světlo. Ne že bys k tomu neměla dost blízko už předtím.“

Ohmatala jsem si hlavu a opravdu jsem našla velkou, nateklou modřinu. „Cítím se jako kus hovna.“

„A vypadáš ještě hůř. Ale kdybys chtěla slyšet něco pozitivního, vyhráli jsme bitvu. A to, co jsi udělala s těmi dvěma mágy, bylo celkem parádní.“

„Co mi vlastně sděluješ? Jsem z toho venku?“

„Ne úplně.“ Na hruď mi položila něco tvrdého a chladného. „Nějaká holčička to tu pro tebe nechala. Řekla, že ti mám vyřídit, že ten tvůj náhrdelník je začarovaný.“

Schovala jsem tu povědomou věc do dlaně a ucítila krátké zaprskání, které mi řeklo, že Billy je doma a nasává energii.

„Já vím,“ řekla jsem se slzami v očích. „Takže děti jsou v pořádku?“

„Asi jo,“ ušklíbla se. „Bylo jich tady nějak moc.“

„A Françoise a Radella a…“

„Jako co ti připadám? Jako hlasatelka večerních zpráv? Jestli to chceš vědět, zeptej se toho mága.“

„Pritkin! Jak je…“

„Je v pořádku. Když jsi do toho šla po hlavě, Konzulka za ním poslala Marlowa. Ukázalo se, že žádnou pomoc nepotřeboval. Už toho chlapa zabil.“

Polkla jsem a lehla si na záda. Nick. Myslela Nicka. A Pritkin ho musel zabít, protože jsem byla tak pitomá a dala jsem mu odpověď na všechny jeho sny. Nebo si to nejspíš myslel. Vybavila jsem si jeho tvář, když mi říkal, že Kodex je klíčem k absolutní moci. Velká škoda, že nepochopil, že ta moc není určena pro nás.

„Musím ho vidět,“ řekla jsem Sal.

„Dobře.“ Vstala a protáhla se a její kombinéza mi velkými fialovými písmeny sdělila, že jsem jako osina v zadku. „Protože už mi opravdu začíná jít na nervy.“

„On je tady?“

Sal obrátila oči v sloup. „No jo. A já už nevím, co s ním.“

„Asi k tobě trochu přilnul.“

„No jo, no.“ Nevypadala přesvědčeně. „No, a pak je tu ještě jedna věc.“ Dlouhým nehtem poklepala na černou krabičku vedle postele.

„Konzulka ti tu nechala tohle. Ale neřekla ani slovo.“

Málem jsem se zeptala, co to je, když jsem si vzpomněla: Mircea. Sal měla pravdu. Ještě jsem neskončila. Možná jsme vyhráli bitvu, ale já jsem ještě musela vybojovat svou osobní válku.

Přikývla jsem a Sal odešla, nebo to aspoň zkusila. Ani se jí nepodařilo otevřít dveře, když se kolem ní prohnal Pritkin. Nevypadal, jako by se koupal nebo se převlékal, ale jeho vlasy se znovu staly nezávislou entitou. „Říkali, že jsi ho zničila!“

„Jsem v pořádku,“ řekla jsem a pod peřinou jsem se přesvědčila, jestli na sobě mám nějaké oblečení. Jenom tričko a tepláky, ne ty zničené večerní šaty. Znovu jsem se posadila. „Díky za optání.“

Pritkin jenom mával rukou. „Předtím jsem mluvil s doktorem, který tě ošetřoval. Věděl jsem, že jsi na tom dobře. Zničila jsi to?“

„Ano.“

„Celý?“

Povzdechla jsem si. „Ne, důležité kousky jsem vynechala. Ano, celý! Když ho Jesse sežehl, nezbyl z toho ani popel. Jenom klid. Skončilo to.“

„Nikdy to neskončí. Nějaká jiná Pýthie se může vrátit a znovu ho najít –“

Rozesmála jsem se, ale hned jsem toho nechala, protože to bolelo. „Jo, protože to bylo tak zatraceně jednoduché.“

„Ale stát se to může,“ prohlásil tvrdohlavě.

„A jediné, co na to můžu říct, je, že jí přeju hodně štěstí. Bude ho potřebovat.“ Pak jsem se na něj podívala vážně. „Ráda bych se tě na něco zeptala – a chci slyšet upřímnou odpověď. Pro změnu.“

„Chceš vědět, proč jsem ti nic neřekl.“

„To je ono. Proč jsi mi neřekl, o co jde?“

Nevěřícně se na mě podíval. „Měl jsem snad nějaký důvod předpokládat, že si vybereš stranu Kruhu, a ne tu Apollonovu? Mohl ti dát všechno: bezpečí, vědomosti, které potřebuješ znát o své moci, bohatství… kdežto Kruh…“

„Dělá, co může, aby mě zabil.“ Potřebovala jsem chvilku na to, abych to vstřebala. Nechtělo se mi to přiznávat, ale tak trochu jsem jeho postoj chápala. Vzhledem k tomu, kolik toho bylo v sázce, to nemohl riskovat, i kdyby mi to říct chtěl. Nebyla jsem si jistá, jestli bych to riskovala já.

„Vzhledem k tomu, co už udělala Myra,“ pokračoval, „se báli toho, co by mohla udělat taková netrénovaná Pýthie. Myra byla vychována s vědomím, jak nebezpečný ten tvor je, byla před ním varována, ale i tak se jí jeho plány líbily. Stejně by se mohli zachovat i mnozí jiní.“

„To vysvětluje hodně,“ souhlasila jsem. „Pořád přemýšlím, proč by se Tony, kterého je docela dobře možné definovat jako paranoidního, přidával na stranu riskantního povstání. Ale zřejmě si myslel, že když na své straně bude mít boha, zase tak velké riziko to nebude.“

„Což je to, co Kruh předpokládal, že by sis mohla myslet. A když se jim tě nepodařilo odstranit, tím víc si byli jistí, že až si uvědomíš, že máš takového spojence, postavíš se proti nim.“ Zvědavě se na mě podíval. „Po pravdě řečeno si nejsem úplně jistý, proč jsi to neudělala.“

Střelila jsem po něm pohledem. „Četla jsem staré legendy, nebo aspoň některé. Ale dost na to, aby mi došlo, jaké by to bylo, kdyby se sem ta jeho grupa zase vrátila.“

„Jenom kvůli tomu?“ tvářil se Pritkin skepticky. „Protože ty bys byla jeho oblíbenkyní, jeho hýčkaným mazlíčkem…“

„Otrok,“ dokončila jsem za něj rázně.

„Byla bych jeho otrok.“ Jednoho pána jsem už měla, což mi bohatě stačilo. „Řekla jsem si, že už mě nikdy nikdo nebude ovládat jako Tony. A myslím to vážně.“

Pritkin sevřel čelist. „Takový druh moci by byl pro mnohé velice atraktivní. Bez ohledu na cenu, kterou by za to museli zaplatit.“

„Nicka mi je líto,“ řekla jsem, protože jsem věděla, na co určitě myslí.

Ani se nehnul, ale oči mu potemněly. „Bylo to nutné,“ prohlásil stroze. „Viděl to kouzlo, mohl je říct ostatním.“

„On by to ostatním řekl. Asi půl hodiny mi vyprávěl o tom, co všechno je na Kruhu špatně, jak velký je to byrokratický zmatek, který ke své nápravě potřebuje jenom pevnou ruku. Předpokládám, že jeho ruku.“

„To on tě testoval, snažil se zjistit, jestli bys jeho pozici podpořila.“

„Jo. Když jsem se mu vysmála, nezdálo se, že by ho to potěšilo.“

Pritkin mě dlouho pozoroval. „Jsi velice neobvyklá osoba… Lady Cassandro.“

Zamrkala jsem a chvíli jsem si myslela, že jsem špatně slyšela. „Jak jsi mi to řekl?“

„Mám za to, že sis vybrala nový panovnický titul.“

„To jo. Ale odkdy ho používáš ty?“

„Od té doby, kdy si jej zasloužíš.“

„A s ním i spoustu nepřátel.“ Na seznam mých problémů teď přibyl i naštvaný pán démonů, král Temných – který ještě pořád netrpělivě čekal na Kodex – a jeden rozzlobený bůh. Abych tomu druhému nedovolila lidstvo znovu změnit v jeho hračky, musela jsem chránit Stříbrný kruh před zničením, i když ten před sebou měl válku s jeho spojenci a ještě pořád mě chtěl zabít. A ano, ach, ano, nacházela jsem se v té poslední pozici, v jaké bych chtěla být, protože jsem se v žáru bitvy spojila se Senátem.

„Riziko úřadu,“ pokrčil rameny Pritkin. „Těch, kteří lady Phemonoe neměli rádi, bylo mnoho.“

Jo, včetně těch, kteří ji zabili. „Jednou mi řekla, že budu z nás ta nejlepší nebo nejhorší,“ připustila jsem. „Dlouhou dobu jsem nechápala, co to má znamenat. Myslím, že už to vím. Během mého panování se úřad konečně dostane pod kontrolou Pýthie místo Kruhu nebo nějaké jiné starověké bytosti, nebo se já i všichni ostatní staneme otroky tohoto stvoření.“

„To se nestane.“

Málem jsem poukázala na to, že se to už málem stalo, ale na nějaké dohadování jsem se vůbec necítila. „Což nás tak trochu přivádí k něčemu, na co jsem se tě chtěla zeptat,“ řekla jsem raději. „Uroborovo kouzlo teď udržuje Kruh, že?“

„Ano. Energie je z Kruhu odebírána kolektivně, protože žádný jednotlivý mág by takovou věc sám nevydržel.“

Toho jsem se bála. „Fajn, takže kolik přesně takových ‚ran‘ Kruh ustojí, až už kouzlo nedokáže udržet?“

„To nevím.“

„Tak si tipni.“

„Nemůžu. Jediné, co ti mohu říct, je, že když bylo kouzlo uloženo, byl Kruh podstatně menší než dnes. Nejspíš ještě máme určitou rezervu, předtím než bude dosaženo kritického bodu. Ale jakmile vypukne válka, budou oběti. A každá další ztráta bude čím dál nebezpečnější.“

„Protože každá může být právě tou, která umožní návrat starých bohů.“

„Nejsou to bohové! Jsou mocní, hlavně proto, že jejich magie je tak odlišná od naší, že je těžké jí vzdorovat. Ale na jejich postojích určitě nic božského není! Jsou to malicherné, arogantní a kruté bytosti bez sebemenší…“

„Jde mi o to,“ řekla jsem a zvýšila hlas, „že až bude Kruh oslaben až příliš, kouzlo spadne. Jak tomu můžeme zabránit? Je trochu těžké zachraňovat životy party lidí, kteří se mě pořád snaží zabít!“

Pritkin si rukou rozčileně prohrábl vlasy. „Toho jsem si velice dobře vědom! Budeme se muset pokusit o nějaké navázání přátelských styků. Protože jestli budeme i nadále bojovat mezi sebou, naši nepřátelé budou mít jednoznačnou výhodu.“

„A i kdybychom válku vyhráli, tak pokud by byl Kruh oslabený natolik, že by se kouzlo rozbilo…“

„Stejně prohrajeme,“ dokončil za mě Pritkin ponuře.

„Čím navrhuješ začít? Kruh mě nenávidí.“

„Nevím. S naším současným vedením prostě nevím,“ opakoval. „Nebude to snadné. Ale ty jim hlavně musíš dokázat, že nejsi nějaká upírská loutka. Já vím, že nejsi,“ řekl, aby předešel můj protest, „ale ono to tak vypadá. Žiješ tady mezi nimi; máš na sobě Mirceovu značku; jsi s ním spojená geisem…“

„Co se týče toho posledního, předpokládám, že mi ho pomůžeš zlomit?!“

Venku zavládl nějaký rozruch, načež se rozletěly dveře a dovnitř vběhl Casanova. Shodil ze sebe Salinu ruku. „Nech mě být, ženská!“

„A co asi celou dobu dělám?“ opáčil Pritkin nevěřícně. „Co víc chceš, abych ještě udělal?“

Casanova se na mě podíval. „Je ti líp, co?“ Neznělo to, jako že by ho to zajímalo. Znělo to naštvaně.

„Nijak zvlášť, proč?“ Vrátila jsem se pohledem k Pritkinovi. „No abys použil to kouzlo, samozřejmě.“

„To je dobře,“ vyštěkl Casanova. „Protože díky tobě není líp ani mně!“

„Jaké kouzlo?“ ptal se Pritkin zmateně.

„Na zrušení geisu!“ To už jsem byla hodně netrpělivá. „Musela jsem zničit Kodex, pamatuješ? Nemám ho. Ale ty jo, takže to nevadí.“

„Sleduješ mě?“ dožadoval se pozornosti Casanova.

„Možná že kdybys mě přestal urážet, mohla bych o tom přemýšlet,“ opáčila jsem.

„Françoise totiž nehodlá nic dělat s těma ženskýma a víla nechce udělat nic pro nikoho, dokud dostane nějakou runu, o které pořád mele, tak to musí udělat někdo jiný!“

„A jakýma ženskýma?“

„Už jsme to zkoušeli,“ řekl Pritkin a začínal vypadat ustaraně.

„S Graiema!“ vyštěkl Casanova a rozhodil rukama. „Pomohly Françoise dostat odsud děti – osobně si myslím, že prostě jenom rády zabíjejí démony nebo vlastně cokoli jiného, co se vydrží dost dlouho nehýbat – a teď se je ani nechce pokusit chytit. A momentálně jsou všechny tři dole! Pohromadě! Jestli si pospíšíš…“

„Co jsme zkoušeli?“ zeptala jsem se Pritkina.

„Odeklínadlo. Vykouzlil jsem ho pro tebe ve Francii. Dvakrát.“

Zírala jsem na něj a na okamžik jsem na Casanovu zapomněla. „To bylo falešné. Nefungovalo.“

„Nefungovalo,“ souhlasil, „ale falešné nebylo.“

„Co to říkáš?“

„Já říkám, že zrovna teď jsou všechny tři pohromadě!“ zuřil Casanova. „Kdo ví, kdy takovou příležitost dostaneme znovu? Vstaň, pojď dolů a zkus té čarodějnici trochu domluvit!“

Civěla jsem na Pritkina. „Ale muselo to fungovat. Všechno ostatní jsme už zkusili!“

Jenom zavrtěl hlavou. „Já jsem ho nezkoušel jenom ve Francii, ale i tady, v naší době. Taky to nevyšlo. Proto hledám nějakou alternativu.“

„Tak co?“ dotíral Casanova.

„A?“ zeptala jsem se Pritkina horečně.

„A nic. Nechápu, proč se geis chová takto. Už by v tobě neměl být, už tam být nemůže. Ale je tam.“

„Posloucháš mě vůbec?“ Casanova už skoro křičel.

„Ano!“ odsekla jsem. „Graie jsou dole, všechny tři pohromadě, a tys předtím chtěl, abych je chytila…“ Zarazila jsem se a podívala se na něj.

„Ano. Takže pojďme.“ Vytáhl mě na nohy.

„Přesně na to jsem myslela,“ řekla jsem, vzala jsem do ruky Mirceovu past a chytila se Pritkina.

„Kam jdeme?“ zeptal se Pritkin zmateně.

„Skončit to!“

Znovu jsme se zhmotnili v Mirceově apartmá v MAGIC. Ocitli jsme se o dva týdny zpátky v minulosti, těsně po tom, kdy jsem ho vysadila po cestě z Paříže.

Při přesunu jsem se soustředila spíš na něj než na místo, protože jsem s jistotou nevěděla, kde bude. Nepočítala jsem ale s tím, že ho zastihnu při příchodu ze sprchy.

„Má drahá? Je mi vždy potěšením,“ řekl a jakoby nic se utíral. Pak se podíval na Pritkina. „Proč?“ Zeptal se a evidentně ho to trápilo.

„Nepřišel bojovat. Musíme na tebe uložit jedno kouzlo,“ řekla jsem rychle, ale pak jsem si uvědomila, že bych to měla rozpracoval trochu víc.

Pod tou záplavou vlhkých hnědých pramenů se v ironickém oblouku nakrčilo jedno obočí. „Ty o magii nic nevíš, Cassie. Proto se domnívám, že jsi chtěla říci, že na mě musí kouzlo uložit on.“

Teda! Ani ne třicet sekund, a už jsme byli ve fázi „Cassie“. Napadlo mě, jak dlouho asi potrvá, než se dostaneme ke Cassandře. Než jsem stačila cokoli říct, vpadli do místnosti čtyři statní upíři s tasenými zbraněmi a se zamračenými tvářemi. Zastavili se mezi dveřmi do koupelny. Tam stáli a tupě přejížděli pohledem od Mircei k Pritkinovi a ke mně. Pritkin tasil pistoli, ale Mircea nereagoval, jenom si kolem pasu obtočil ručník. „Ano?“ zeptal se zdvořile.

„Znamení,“ začal jeden z upírů trochu rozpačitě. Byl vyšší a svalnatější než ostatní, ale soudě podle energie, kterou vyzařoval, byl zřejmě i nejmladší. „Zaznamenala vetřelce.“ Při pohledu na zbraň v Pritkinově ruce se zamračil.

„Spletla se,“ řekl Mircea zlehka, jako bychom nestáli přímo před nimi. Tři upíři se okamžitě uklonili. „Přijmi naše omluvy, můj pane,“ zamumlal jeden z nich formálně. „Nechám znamení předtím, než vyplníme hlášení, zkontrolovat. Ale může to trvat hodinu nebo tak.“

„Dohlédni na to.“

„Ano, pane.“

Tři upíři zamířili ke dveřím, jenom ten větší váhal. „Při vší úctě, můj pane, Konzulka nařídila, aby byly všechny neregistrované osoby zadrženy a předvedeny jako možné…“

„Ale tady žádné takové osoby nejsou,“ opakoval Mircea.

„Můj pane!“ Máchl rukou, aby ukázal na jistého mračícího se válečného mága a zmlácenou jasnovidku, kteří se momentálně tísnili v Mirceově koupelně.

„Ale vždyť stojí pravě…“

„Ty někoho vidíš?“ zeptal se Mircea jednoho z dalších strážných.

„Ne, pane!“ Odvětil s pohledem upřeným přímo na mě.

„Museli udělat něco, čím vám oklamali mysl! Přímo před vámi stojí dva mágové…“

Mircea udělal takové malé gesto, a upír najednou zmlkl. Oči mu pořád těkaly zhruba mým směrem, ale už mě zřejmě neviděl. „Ale – tady byli nějací lidé!“ Mircea zvedl obočí a upírovi společníci toho horlivce odtáhli z místnosti.

V obavách jsem zírala na dveře. „Nevrátí se?“

„Ne, ale asi tak za hodinu to budou muset nahlásit. Chápu dobře, že vaše záležitost nebude vyžadovat víc času, že? Pokud ano, budu muset provést nějaká další opatření.“

„Nejsem si úplně jistá tím, jak dlouho to bude trvat,“ řekla jsem rozpačitě. Mimo jiných věcí to záviselo na tom, jak moc se bude bránit. „Ono je to, ehm, trochu složitější.“

Najednou se zasmál a pokynul mi, abych před ním vstoupila do ložnice. „Copak to s tebou bylo někdy jiné?“

Stejně jako koupelna i vnější oblasti apartmá byly místo elektřiny osvětleny svíčkami. Vzpomněla jsem si proč: stalo se to té noci, kdy začala válka – přinejmenším oficiálně – když byla napadena MAGIC. Velká znamení sice byla spuštěna, ale ta se dobře nesnášejí s elektřinou. I ve slabém světle jsem viděla Mirceův tázavý pohled.

Povzdechla jsem si a ohlédla se na Pritkina, který se usadil na židli, kterou později obsadí Tami. Pokrčil rameny na znamení, že mi nepomůže. Tohle jsme už probírali – neexistuje žádný způsob, jak by s tím Mircea mohl souhlasit bez nějakého vysvětlení. Ale líbit se mi to nemuselo.

„Je to dlouhá historie,“ pospíšila jsem si, dokud jsem neztrácela nervy, „ale v podstatě jde o takovou nehodu s časovou linií, takže se ten geis zdvojnásobil. A potom začal růst nebo nějak mutovat nebo tak něco, a dokud jsem nezdědila Pýthiinu moc, úplně jsem z toho šílela. Potom se mi dost ulevilo, ale ty ses z toho napůl zbláznil, a teď jsi, no… tady.“ Ukázala jsem mu tu černou skříňku. „Konzulka tě nařídila zavřít, abys… ehm, nedostal záchvat… nebo tak něco.“

„V podstatě?“ opakoval suše Mircea.

„No, jo, celkem vzato ano. Ale myslím, že už vím, proč to odeklínadlo nefungovalo. Protože byl geis uložený na vás oba – na toho v současné časové ose i na toho v minulosti. Ale protože vždycky, když jsme to kouzlo zkoušeli, u toho byl jenom jeden z vás, kouzlo to chápe tak, jako že nejste přítomní všichni. Abych tak řekla.“

„Prosím?“

„Je to stejné jako s Graiemi,“ vysvětlovala jsem netrpělivě. „Ty jsem omylem vypustila a od té doby se je snažíme zase chytit. Ono to totiž vypadá, že jsou pro potřebu jakékoli magie, která se na ně dá použít, registrované jako jediná osoba, a když jedna ze tří chybí, kouzlo neúčinkuje. Takže jim stačí jenom zajistit, aby nikdy nebyly všechny tři pohromadě. Můžeme s tím kouzlem čarovat klidně celý den, ale nic se nestane.“

„Tak schválně, jestli tomu rozumím,“ řekl Mircea, zatímco si oblékal další z dárečků od Ming-te. „Ty si myslíš, že geis vnímá obě dvě má já, která jím byla zasažena, jako jednu osobu.“

„Protože to tak je.“

„Ale protože jsem byl kouzlem zasažený ve dvou samostatných časových liniích, jestliže na mě narazí jenom v jednom vydání, nechápe mě jako kompletní osobu, a proto neúčinkuje?“

„Přesně tak. Musíme u toho být všichni současně, vy dva a já jedna, protože na mě bylo uloženo jenom jednou, ale na tebe dvakrát. Jednou tím mágem, který kouzlo inicioval, a podruhé mnou. Aspoň doufám, že jsem to pochopila dobře, protože jestli budeme potřebovat další mé já, už se to fakt zkomplikuje.“

„Teprve se to zkomplikuje?“ ucedil Pritkin.

„Proto mi tvé šaty v Paříži neublížily,“ uvažoval Mircea nahlas a Pritkina ignoroval. „Protože, když jsme byli spojení geisem, viděly nás jako jednoho. A svému majiteli samozřejmě neublíží.“

„No, spíš asi dvěma třetinám majitele, ale ano, to bude ono.“

„Takže já jsem tady v tom, že?“ Mircea zasunul onyxové manžetové knoflíčky do francouzských manžet košile a skepticky se na krabičku podíval.

„Mohli bychom tě vypustit,“ řekla jsem pochybovačně, „ale nemyslím si… Tedy nejsem si jistá, jak budeš reagovat. Marlowe říkal, že už tě nedokázal zvládnout, jako tehdy a tam ke konci.“

„Nemohli bychom se do toho pustit?“ požadoval Pritkin.

Mircea ho ignoroval, ale na mě se zamračil. „Nenapadlo tě, že tě ten mág oklamal? Možná v pokusu dostat se přesně do této místnosti, obejít zabezpečení a zavraždit mě ve zranitelné pozici?“

„A tohle mágové dělávají často?“ zeptala jsem se překvapeně.

„Několik Temných to zkusilo. Po tom, co se stalo tomu poslednímu, jsem měl několik let pokoj.“ Pohlédl na Pritkina.

„Ale možná se na tu lekci zapomnělo, takže musí být předvedena znovu.“

Pritkin vyskočil ze židle. „Kdybych měl v úmyslu ti ublížit, měl jsem k tomu času víc než dost!“

Mircea vycenil zuby ve výrazu, který v žádném případě nepřipomínal úsměv. „Neostýchej se to zkusit.“

Nic jsem po něm nehodila, ale měla jsem namále. Věděla jsem, že brát s sebou Pritkina je špatný nápad, ale po tom debaklu s Nickem jsem se neodvažovala věřit komukoli jinému. Ani nemluvím o tom, že byl jediný, kdo to kouzlo znal. Musel to být on a muselo to být teď.

„Opravdu nevím, kolik času ti ještě zbývá,“ řekla jsem tiše Mirceovi. „Jestli neuděláme nic, kouzlo poběží, jak je naplánované, a ty každopádně umřeš.“

„To kouzlo nebylo navrženo tak, aby zabíjelo,“ opravil mě. „Ani ve své nejdivočejší permutaci.“

„To ne, ale může někoho přivést k šílenství! A o to zabíjení se pak za tebe postará Konzulka.“

Mircea se zarazil a oči mu sklouzly k pasti. Dlouhou chvíli si ji bezvýrazně prohlížel. Myslím, že asi bylo trochu divné – nebo dobrá, hodně divné – představit si sám sebe uvězněného v krabičce, vedle které stojíte. „Senát má k dispozici mnoho odborníků. Ti určitě mohou nějaké řešení najít.“

„To už zkoušeli. Myslíš, že by tě Konzulka nechala zavřít, kdyby existovala nějaká alternativa?“

„Ale copak by to odeklínadlo nezbavilo geisu mě i toho tvého Mirceu? Protože by tím pádem změnilo čas?“

„Ne, to si nemyslíme.“ Byla to jedna z věcí, na které jsem se Pritkina zeptala, než jsme vyrazili. „Aby zlomilo to pouto, které sdílíme, musí být uloženo na všechny tři. Nemůže ale zasáhnout nikoho, kdo tady není, což zahrnuje i Cassie z této doby. Takže tvé spojení s ní by mělo zůstat stejné a… mít svůj normální průběh.“

„Což povede k velké spoustě problémů.“

„To bohužel ano. Ale žádná jiná možnost neexistuje – ne, pokud chceš, aby současná časová osa pokračovala.“

„Ta, ve kterém jsi Pýthií.“ Neodpověděla jsem, ale ani jsem nemusela. Mircea už od té bitvy u Danta věděl, že se mu ten šílený hazard vyplatil. Chvíli se tvářil zamyšleně, ale potom sklouzl pohledem k Pritkinovi a výraz ve tváři mu ztuhl. „Já vím, že si myslíš, že děláš to nejlepší, ale ty nevíš, co jsou naši nepřátelé –“

Pritkin zaklel, a než jsem ho mohla zastavit, něco řekl tím tichým hrdelním jazykem, který zněl tak strašně povědomě. Než jsem stačila zamrkat, ještě než domluvil, už ho Mircea s košilí v pěsti a vraždou v očích tiskl ke zdi. „Mirceo, ne!“ Chytila jsem ho za volnou ruku. „Myslela jsem, že počkáme, až bude souhlasit!“ obořila jsem se vztekle na Pritkina.

„Ale on by nesouhlasil nikdy,“ odplivl si, „a stejně na tom nezáleží.“

„Jak nezáleží? Mohl tě zabít!“ Uvalit nějaké kouzlo na mistra upíra bez jeho svolení je pokládáno za natolik hloupé, že na to ani není zákon. Ale ani nebyl potřeba – většina z těch, kteří to zkusili, nepřežila dost dlouho na to, aby je mohli soudit.

„Ty to nechápeš. Geis…“

„Co s ním?“

Pritkin vypadal, jako by spolkl hrst hřebíků. „Necítíš to? Kouzlo nefunguje. Geis tu pořád je!“

Kapitola 29

„To není možné! Říkals…“

„Řekl jsem, že se tvá teorie zdá být pravděpodobná, jestliže kouzlo nezmutovalo v něco nového. Což se evidentně stalo. Za těch sto let od doby, kdy jsi ho na upíra uložila, mělo víc než dost času se rozrůst, změnit a stát se kouzlem novým. Proto nebude odeklínadlo účinkovat. Protože to kouzlo, které mělo neutralizovat, už neexistuje!“

„Takže jsme tím vším prošli pro nic za nic? Že stejně umřeme?“

„Ale ne pro nic za nic. Během toho procesu jsme zjistili…,“ pohlédl na Mirceu a zaváhal. „Hodně zajímavých věcí.“

Ale ano, možná to byla pravda, ale to, že jsem věděla, co skutečně stojí za válkou, mi k ničemu nebude, pokud nebudu naživu, abych v ní mohla bojovat.

„To mi nepomůže!“

„Celou dobu jsem ti říkal, že pochybuji o tom, že odeklínadlo může působit,“ informoval mě tónem, díky němuž se mi ho chtělo praštit ještě silněji než obvykle.

Chystala jsem se opáčit nějakou kousavou odpověď, ale potom jsem si najednou vzpomněla. To sice říkal, ale taky říkal něco jiného. Něco, na co jsem zapomněla, protože jsem byla tak fixovaná na Kodex. Existoval ještě jiný způsob, jak geis zlomit, ten, který Mircea do kouzla sám vložil.

Když jsem tu myšlenku v hlavě rozvíjela, rozbušilo se mi srdce. Měli jsme tam všechny tři složky geisu: mě i oba Mircei. Odeklínadlo neúčinkovalo, ale to proto, že původní kouzlo změnilo formu, ne proto, že by má teorie byla chybná. Ale Pritkin řekl, že ta bezpečností pojistka byla součástí geisu a že zmutovala s ním. Takže by měla pořád účinkovat.

„Jedna alternativa by tu být mohla,“ řekla jsem pomalu.

„Jaká alternativa?“ zeptal se Pritkin se zúženýma očima.

Podívala jsem se na Mirceu. „Vzpomínáš si, že když jsi nechal uložit to původní kouzlo, řekl jsi mágovi, aby do něj vložil nějakou únikovou klauzuli?“

„Bezpečnostní pojistku, ano. Všichni, s nimiž jsem o tom mluvil, mi to doporučili. Je to běžné opatření, protože dúthracht geis je proslulý tím, že –“ Mircea zmlkl, protože se mu v očích zablesklo pochopení, po němž okamžitě následovalo tvrdohlavé zablesknutí. „Dulceaţă…,“ začal varovně.

„S Tomasem to neklaplo,“ řekla jsem; mluvila jsem rychle, než si to rozmyslí. „On sice byl náhradník, ale jenom za jednoho z vás. A přesně jako to odeklínadlo, i pojistka naplno zapůsobí jenom v případě, že se, ehm, zúčastníte oba.“

„Cassie…“

„Ty ses musela pominout!“ přerušil ho Pritkin. „Jestli se to nepodaří, můžeš s ním skončit svázaná navždy!“

„To se nestane.“

„To nemůžeš vědět! Nemůžeš vědět, co se mohlo stát s kouzlem, které tak dlouho žilo vlastním životem!“ Mircea nepromluvil ani se nepohnul. Ale najednou se vrátila ochranka. „Myslím, že vyžaduje jenom to, aby ses podrobila tomu správnému pánovi – je to tak?“ Když ho vlekli z místnosti, Pritkin se ušklíbal. „Byla jsi vychována jako upíří mazlíček – ale myslel bych si, že jako taková nechceš zemřít!“

Dveře se za nimi zabouchly, ale pořád jsem ho slyšela něco vykřikovat, když ho vlekli chodbou pryč. „Nesmíš mu ublížit. Musí se vrátit se mnou.“

„Mají rozkaz jej jenom zadržet,“ řekl Mircea s přísným pohledem. „Myslel jsem, že bys tohle raději probrala v soukromí.“

„Ano. Takže…“ Zmlkla jsem a v duchu jsem se snažila Pritkinova obvinění zatlačit někam daleko. Jestli jsem to měla udělat správně, musela jsem se soustředit. Pokud jsem chtěla, aby to pochopil Mircea. „Jestli tomu rozumím dobře, a já jsem si celkem jistá, že ano, protože jsme už vyzkoušeli všechno ostatní, tak… u toho musíme být všichni tři. Ta pojistka nikdy nebyla samostatným subjektem, ale byla vázána na samotný geis. Když se změnil geis, pojistka se s ním změnila taky. Proto se s dúthrachtem používají zabudovaná bezpečnostní opatření. Aby, i kdyby se kouzlo zbláznilo, ho mohli zrušit.“

„U čeho máme být všichni tři?“

Zúžila jsem oči. Mircea toho o magii věděl víc než já, takže mi musel rozumět velice dobře. Jenom chtěl, abych to řekla nahlas.

Odmlčela jsem se, protože jsem si v tu chvíli byla jistá, že ta slova neřeknu, že mi neprojdou hrdlem. „U té věci se sexem,“ vyhrkla jsem konečně. „Na to musíme být všichni tři.“ Což byla ta nejvíc šokující věc, jakou kdy kdo řekl; až za dlouhou dobu se Mircea usmál.

„Víš, dulceaţă, když jsem ti říkal, že rád zkouším nové věci, nečekal jsem, že mě vezmeš za slovo.“ Začal si zapínat knoflíky na košili. Podle toho, že se oblékal, jsem předpokládala, že jsem to asi neřekla dostatečně jasně, jak jsem si myslela.

„Co to děláš?“ obořila jsem se na něj. „Říkala jsem ti, že teď budeme mít sex!“

„Ne; mám za to, že výraz, který jsi pro trojku použila, byl ‚ta věc‘.“ Mircea si navlékl sako od obleku. „Přiznávám, že mám k osobním vztahům jisté výhrady, ale jedno pravidlo se snažím dodržovat.“ Sklonil se a zlehka mě políbil na tvář. „Pokud to dáma nedokáže vyslovit,“ zašeptal, „neděláme to.“

Odstrčila jsem ho a s rukama v bok se na něj zamračila, protože jsem se okamžitě naštvala. „Nikdo tě nenutil na mě geis uložit,“ řekla jsem a prstem mu tlačila na už úplně oblečený hrudník. Rukou jsem narážela na měkkou, přepychovou tkaninu čínského hedvábí, kvůli kterému jsem se necítila o nic šťastnější. „Nikdo ti neříkal, aby podmínkou pro jeho zrušení byl sex! Než jsem přišla na způsob, jak se ho zbavit, prošla jsem peklem, a ty si teď, když už to mám, budeš hrát na netýkavku?“

Jeho pobavení – když už nic jiného – stoupalo. Myslím, že Sal měla pravdu; nebyla jsem na lidi dost tvrdá.

„Musím uznat, dulceaţă, že ten tvůj příběh se zdá být poněkud –“

„Svlíkni se!“ nařídila jsem mu.

Mircea stál u sloupku postele s nevěřícně pozdviženým obočím a s pohledem, který jasně říkal: „Vážně jsi mi právě teď nařídila, abych si sundal oblečení?“ Přesně to jsem udělala, takže jsem na tu nevyřčenou otázku zareagovala tvrdohlavým vystrčením brady. Velice pomalu si sundal sako a hodil je na postel. Pohledem mě vyzval, abych si taky něco svlékla. Trhla jsem směrem k němu hlavou. Tak fajn! Po tom týdnu, který jsem prožila, to stejně nebyla žádná velká výzva. Hmátla jsem dozadu a rozepnula háček nahoře na šatech. Sal mi nedovolila „pána“ navštívit ve starých teplácích a slátala pro mě jakési oblečení. Jediným zatažením jsem stáhla zip až dolů a saténový materiál mi sjel po křivkách. Na podlaze se proměnil v ledově modrou louži kolem mých nohou. Ještě mi zbývala saténová sada podprsenky bez ramínek a kalhotek zvolená tak, aby ladila se šaty, a bílý korzet.

Korzet bil poněkud do očí, ale neměla jsem na výběr. Ať už mě zašíval kdokoli, odvedl opravdu dobrou práci, a většina nejrůznějších ran, modřin a škrábanců byla zakrytá kouzlem. Faktem ale zůstávalo, že já se nehojím tak rychle jako upír. Pod bílou krajkou a stužkami jsem měla ošklivou pěticentimetrovou jizvu a měly jsme strach, aby nekrvácela na mé krásné nové šaty.

„Takže to myslíš vážně?“ Mircea se mračil.

Rozhodila jsem rukama. „Ano! Ano, myslím to vážně! Čemu nerozumíš?“

Zdálo se, že se nemůže rozhodnout mezi popuzením a skepsí. „Ty víš, v čem je potíž! Sama jsi mi to vysvětlila. A já nemám v úmyslu strávit zbytek života jako otrok rozmarů –“ Zničehonic přestal.

„Čích?“ Cítila jsem, jak ve mně narůstá vztek.

Rychle se vzpamatoval. „Jisté mladé dámy, která, jakkoli je okouzlující, toho o našem světě ví tak málo.“

„Učím se rychle,“ řekla jsem, „a nechovej se ke mně tak povýšeně.“ Byla jsem si jistá, že to slovo, které málem použil, bylo „dítěte“. A i kdyby bylo pravdou cokoli jiného, tohle pravda nebyla. Určitě ne od věku mých čtrnácti let, kdy jsem utekla a začala přesně zjišťovat, v jakém světě žiju.

„O tom by se mi ani nesnilo,“ řekl nevzrušeně. „O nic víc, než by se mi snilo o dokončení takového nebezpečného kouzla.“

„Ale my ho nedokončujeme! To bychom museli dělat dva. Ta pojistka neúčinkoval, když jsme měli sex v Londýně, protože jsme u toho nebyli všichni tři. Ale tady a teď geis anuluje.“

„Tím si nemůžeš být jistá.“

„Možná ne. Ale můžu si být jistá tím, že jestli geis nezrušíme, umřeš. Líbilo by se ti to snad víc než život pod vládou někoho jiného?“

„To nemůžu říct,“ odpověděl mírně. „Nikdy jsem žádného pána neměl. Ale už jsem jednou zemřel. A jak si vzpomínám, nebylo to tak zlé.“

„Mirceo!“

„Cassie, copak ty se neslyšíš? Čekáš, že uvěřím tomu, že tady v tom existuje má další verze,“ řekl a pokývl směrem k pasti, „a že pro zrušení geisu musíme všichni tři kopulovat i přesto, že jeden z nás je s největší pravděpodobností šílený?“

„Myslíš, že ti lžu?“

„Už jsem ti řekl, co si myslím – že tě někdo klame. Musíš…“

„Nemusím nic. Jsem Pýthie. Což – pro případ, že by ti to uniklo – znamená, že mám vyšší pozici než ty.“

Mircea mě chytil za ruce, kterými jsem se snažila rozepnout hedvábné spony na košili, jež sloužily jako knoflíkové dírky. Opravdu jsem mu chtěla tu zatracenou věc sundat. „Jsi Pýthie, protože jsme ji z tebe udělali!“

Prudce a nečekaně jsem do něj strčila. Skončil na posteli jak široký, tak dlouhý. „Má drahá…“

„Ten titul mám proto, že jsem si ho zatraceně poctivě zasloužila! Přestaň se na mě dívat, jako bych byla ta samá malá holka, kterou jsi vídal u Tonyho. Protože to už nejsem.“

„Mágové jsou zrádní,“ prohlásil paličatě. „A tenhle má evidentně –“

Umlčela jsem ho tím, že jsem jednu nohu položila na kraj postele mezi jeho nohama, zatímco jsem balancovala na té druhé. Na dvanácticentimetrových podpatcích jsem zase tolik času nestrávila, a nebyla jsem si jistá, jak dlouho to vydržím. „Sundej to,“ nařídila jsem mu a šťouchla ho špičkou boty do vnitřní strany stehna. Nechala jsem se od Sal přemluvit k ledově modrým saténovým lodičkám s páskem kolem kotníku a se špičkami ozdobenými křišťály do motivu explodujících hvězd. Myslela jsem si, že to už je trochu moc, ale ona na těchto botách z nějakého důvodu rezolutně trvala.

„Hezké. Mnohem hezčí než boty, které jsi měla posledně.“

Znovu jsem ho jemně popíchla, jenom jsem se tentokrát netrefila do stehna. Prudce se nadechl. Mohl předstírat, co chtěl, ale přinejmenším jedna část jeho těla k mému návrhu úplně lhostejná nebyla. „Cassandro,“ začal hrozivým tónem a já jsem potlačila úsměv. Fajn, takže teď jsem věděla, že se mu začínám dostávat na kůži.

Špička boty pokračovala ve své práci a pohybovala se v kruzích, které se s každým obloukem rozšiřovaly, přejížděla nad tělem, ale nikdy se nedotkla úplně. Jenom trocha povzbuzení, i když jsem si nemyslela, že by toho potřeboval hodně. „Je to příliš riskantní,“ řekl vzpurně. „Jestli se pleteš…“

„Nepletu.“

„To nemůžeš vědět. Sama jsi to přiznala.“

Znovu jsem ho šťouchla, a oči mu klesly na půl žerdi. „Myslela jsem, že rodina je to jediné, čemu člověk může věřit. Tak mi věř, Mirceo.“

Neodpověděl, ale pomalu mi sevřel ruku kolem kotníku a pomalu mi hladil patu až k hrotu podpatku. Palcem hladil hedvábný materiál nahoru a dolů, až jsem začala pociťovat slabou závrať. Už jsem začínala chápat, proč Sal na těch botách trvala.

„Řekla jsem ti, abys to sundal,“ opakovala jsem. Už jsem cítila, jak se na té noze kymácím. Mirceovi se podařilo jednou rukou rozepnout malými drahokamy posetou přezku kolem kotníku a střevíc mi sundal. Potom se na mé noze ocitly jeho rty. Nebylo to něco, co bych čekala, takže mě to zaskočilo. Dotek jeho jazyka přejíždějícího mi po nártu stačil k tomu, aby se mi zkroutily prsty a zastavil dech.

„A co tvé druhé já?“ zeptala jsem se, dokud můj mozek ještě dokázal tvořit věty.

„Co s ním?“ zamumlal, načež mi zuby sevřel patu. Skousl, bylo to jenom takové něžné štípnutí, ale z toho pocitu se mi podlomilo koleno. Škubla jsem sebou a zakymácela se, a abych udržela rovnováhu, musela jsem se chytit sloupku postele.

„Sakra,“ zamumlala jsem.

Mircea se na mě nestoudně zazubil a stáhl mě k sobě. „Ten mág mě předtím neproklel. Nepřemýšlela jsi nad tím, proč ne?“

Zírala jsem na jeho překrásnou tvář. Byla dost blízko, abych ho mohla políbit, ale pochybovala jsem, že mu šlo o tohle. „Chce nám pomoct.“

„Možná. Ale není také možné, že nastražil past?“

„On přece nemá důvod –“

„Mezi námi a Černým kruhem už nějakou dobu narůstá napětí. Nic na světě by neudělali raději než preventivní úder. A co může být lepšího než zabít příslušníka Senátu a novou Pýthii současně? Zařídil si to tak, aby musel odejít z místnosti…“

„Protože jsi ho nechal vyhodit!“

„…což bylo něco, co se dalo snadno předpokládat. Předpokládal, že jakmile zůstaneme sami, zvědavost nás donutí tu krabičku otevřít, a tím past sami spustíme. A až se spustí všeobecný alarm, mohlo by se mu podařit ve zmatku uniknout.“

A to jsem si myslela, že paranoidní jsem já. „To ale není vůbec –“ zarazila jsem se, protože mě už neposlouchal. Zvedl hlavu a na okamžik byl duchem někde jinde.

„Strážní mají čím dál větší problémy s tím, aby mága zvládli. Vrátím se zakrátko.“ Skulil se z postele a vyrazil ke dveřím.

„Mirceo!“

Se smrtelně vážným výrazem se na mě podíval přes rameno. „Nezabiji ho, Cassie. Ale chci se o tomhle dozvědět pravdu – o spoustě věcí. Po dobrém, nebo po zlém.“

Dívala jsem se za ním a přemýšlela, jak se věci mohly tak rychle zvrtnout. Věděla jsem, že Mircea mágům nevěří – to žádný upír – ale bláhově jsem předpokládala, že pokud se jedná o záležitost života a smrti, mohl by své předsudky změnit. Což by se pravděpodobně stalo, kdyby pochopil, že přesně před takovou situací stojíme. Jenže sám sebe přesvědčil, že Pritkin je zabijácký temný mág a já naivní blbka, kterou obalamutil, aby mu pomáhala. Jestli jsem potřeboval jeho spolupráci, byla jsem v troubě.

Na to, aby bezpečnostní pojistka účinkovala, jsem potřebovala jenom dva komponenty: těsnou blízkost a sex. Věděla jsem s jistotou, že to první ještě pořád mám. Mircea by nechtěl, aby do rodinných záležitostí zasahoval někdo jiný, takže by Pritkina skoro jistě vyslýchal tady, ve svém apartmá. Podle toho, co jsem viděla, bylo dost rozlehlé, ale ne větší než velký dům. Což znamenalo, že museli být někde poblíž. Problematická byla ta druhá část rovnice. Domnívala jsem se, že pro zrušení geisu musíme být přítomni a aktivně zapojeni všichni tři, ale co když ne? Kousla jsem se do rtu a zuřivě se snažila vzpomenout si na cokoli, co někdo řekl a co by mi mohlo pomoci se rozhodnout, ale na nic jsem nepřišla. Bylo to padesát na padesát: blízkost obou Mirceů a sex s jedním z nich geis buďto zlomí, nebo ne. A jestli to risknu a prohraju, skončí to uzavřením toho samého pouta, kterému se snažím vyhnout. Billy mi radil, abych nikdy nehrála, pokud si nemůžu dovolit prohrát. Když ale nebudu hrát teď, přijdu o svého Mirceu. Nemyslela jsem si, že bych s tím dokázala žít.

Zadívala jsem se na tu nevinně vyhlížející krabičku na nočním stolku a zapřemýšlela nad tím, jestli nejsem cvok. Marlowe ho zvládnout nedokázal, Konzulku natolik vylekal, že ho nařídila zavřít, a já jsem se ho chystala pustit. Co když mě nepozná?

Co když ve mně rozpozná jenom jídlo? Už jsem viděla, jak rychle se dokáže krmit; byla bych mrtvá, dřív než by ho mohl kdokoli dokázal zastavit. Říkala jsem si, že kdyby pro mě byl opravdu nebezpečný, můžu se odčasovat, a doufala jsem, že je to pravda. No jo, ale co pak? Kdyby to nevyšlo, žádné další nápady jsem neměla. Kdyby to nevyšlo – tuto myšlenku jsem vytěsnila jako opravdu kontraproduktivní a opatrně jsem krabičku zvedla. Pritkin mi kdysi řekl i něco jiného: geis reaguje na nejhlubší tužby toho, kdo ho ukládá. A zrovna tehdy a právě tam neexistovalo nic, co bychom si s Mirceou přáli víc, než aby to nadobro zmizelo. Jenom jsem doufala, že to bude stačit. Položila jsem krabičku doprostřed postele a zhluboka se nadechla.

A potom jsem ho pustila.

Na posteli vedle mě se najednou objevila mužská postava. Napřed to vypadalo, že spí, ale potom jsem se podívala blíž a uviděla jeho tvář, napůl zakrytou polštářem a zjizvenou bolestí. Jeho ruka mi naslepo sevřela rameno a dlouhou chvíli ho svírala stejně pevně, jako zatínal čelist. A potom, pomalu a váhavě, skoro jako kdyby zapomněl jak, ji zase uvolnil. Zatímco jsem mrkala, abych z očí dostala slzy, sledovala jsem ho a uvědomovala si, že tento muž žádnou hrozbu nepředstavuje. Vypadalo to, že sotva ví, kde vůbec je. Zkusila jsem mu rozčesat vlasy svými prsty, ale neustále se zasekávaly v zacuchaných chuchvalcích. „Mirceo?“ zašeptala jsem. Řasy měl slepené hrudkami a při zvuku mého hlasu je neotevřel. Stejně tak neodpověděl, ale ke krku se mi zatoulala tápavá ruka. Prsty mi klouzal podél křivky mého těla, až spočinuly na pulzu krční žíly, přímo nad těmi dvěma malými jizvami, které na mně zanechal.

Prohlížela jsem si ho s vlhkýma očima a s tepem tak rychlým, až jsem měla pocit, že asi brzy omdlím. Potom po mně slepě hmátl a při tom z hrdla vyrážel ty dusivé, zoufalé zvuky, o kterých jsem si konečně uvědomila, že to jsou slova. Ptal se, jestli si jsem jistá.

„Nikdy jsem si ničím nebyla jistější,“ prohlásila jsem naléhavě a to rozhodnutí bylo najednou opravdu tak snadné. Nemohla jsem ho nechat umřít. Veškeré logické argumenty celého světa tento jednoduchý fakt prostě změnit nemohly. Celou tu dobu jsem bojovala o jeho život, stejně jako o ten svůj, a teď jsem o něj nehodlala přijít.

Když jsem mu položila ruku na hruď, bylo snadné ho obrátit. Mnohem nesnadnější bylo ignorovat teplo jeho kůže, pevné bradavky na pružných svalech nebo silný tlukot jeho srdce. Líbilo se mi, jak zadržel dech, jak se mu pod hrudním košem rýsovala prohlubeň břicha, líbilo se mi, když jsem se stehny dotkla jeho boků.

Nelhala jsem sama sobě – dobře jsem věděla, kam by jakýkoli vztah mezi námi směřoval. Dříve nebo později by Mircea udělal něco neodpustitelného, s největší pravděpodobností na Konzulčin příkaz. Nebo bych vznesla požadavek já, a on by neuposlechl. Dokonce i kdyby nad námi neviselo podezření Kruhu, každičkou sekundu, kdy jsme byli spolu, nám odtikávaly hodiny vzdáleným zvukem blížícího se vlaku. Věděla jsem, vždycky jsem to věděla, že to nedokážu vydržet. Ale na tuto jedinou noc jsem ho mít mohla. A chtěla jsem ho celého. Přitiskla jsem k němu dlaň a byla za to odměněna přerývaným nádechem. Byl silný a neoholený a na špičce hebký a neodolatelný. Byl tam tmavší, takový růžově zlatý, a bylo fascinující sledovat, jak se ta barva pod tlakem mých pomalu se pohybujících prstů mění. Přejela jsem rty po jeho stranách a zhluboka jsem nasávala tu jeho povědomou vůni. Zvyknout si na ty podivné věci, které jsem dělala, bylo tak snadné!

Olízla jsem ho dlouhým a pomalým tahem od kořene k hlavě, dovolila jsem jazyku zabloudit i po stranách, a ano – jeho vyjeknutí mě ještě pobídlo. Udělala jsem to ještě jednou a cítila jsem, jak se nade mnou zachvěl. Potom jsem už neváhala. Potřebovala jsem to – aby mi ten tlustý kus masa vklouzl mezi rty, kde mi bude na jazyku chutnat slaně, hořce i sladce.

Než jsem se stačila připravit, Mircea mě zvedl a přitiskl se ke mně jazykem a zuby a rty, rozpraskanými po mnoha týdnech mučení. Když jsme se políbili, vykřikl, ale nemyslím, že bolestí. Zabalila jsem se do jeho těla, které bylo samý pevný sval, potem nasáklá kůže a rozcuchané vlasy, a ucítila jsem, jak se začíná tlačit dovnitř. Zachvátila mě taková tupá a pevná síla, která zajela hluboko do mě. Posunula jsem se, protože jsem toho chtěla ještě víc, a za chvíli byl tak daleko uvnitř, že už mezi námi nezbývala žádná vzdálenost. Na chvilku přestal a podívali jsme se na sebe; oči měl konečně doširoka otevřené, divoké a bolestivé a tak zlaté, že jsem v nich neviděla ani stopu hnědé barvy. Když se konečně začal pohybovat, nebyly to žádné krátké pohyby boků, ale neúprosný příval; svaly na pažích a síla stehen jeho tělo změnily v jedno dlouhatánské vlnění. A najednou každá buňka křičela, že se chce dostat blíž, pevně se k němu ve spodní úvrati přimknout, žít uvnitř jeho chuti a vůně, cítit každý příraz mezi zuby. Chvíli to bylo skoro jako posedlost, jenom se zdálo, že je to obousměrné. Některá část mého já skrz něj šeptala s každým průnikem do mého těla, což na oplátku zvyšovalo mé vlastní potěšení až natolik, že jsem si byla jistá, že z toho umřu.

„Perfektní,“ řekl přerývaně, načež se sklonil k dalšímu polibku. S otevřenou pusou a hluboko ponořeným jazykem dokonale srovnal pohyby s těmi, které prováděl uvnitř mě.

A najednou to bylo moc tvrdé, moc rychlé a bylo toho moc. Dech se mi zlomil na drsné a rychlé nádechy, pokud jsem do sebe vzduch vůbec dokázala dostat, a mé tělo se křečovitě chvělo, zatímco se můj mozek snažil to všechno vytřídit. Byl to ale případ naprostého smyslového přetížení; byla jsem přitisknutá k posteli bez možnosti úniku, s každým prudkým pohybem jsem nadskočila a bolest se mísila s potěšením. Bušil do mě, zatímco mi něco mumlal do pusy, kousal mě do rtů a totéž vyjadřoval ještě dechem, rukama i tělem. Moje! Tento šepot mnou projížděl s každým hlubokým tahem. Moje. Opakovalo se to s každým zběsilým zatlačením pánve, s každým hlubokým a vlhkým polibkem. Moje, moje!

A potom, ať už to mé tělo dokázalo zvládnout nebo ne, toho najednou bylo ještě víc. Mezi jednotlivými nádechy jsme se navzájem stali rozšířením vášně toho druhého, nějak jsme začali žít v kůži toho druhého, takže jsme spíš byli jedno tělo než dvě. Jeho potěšení jsem cítila jako své a taky mé bylo. Polkl, a já jsem to cítila ve svém krku; ztratil tempo v pohybech uvnitř mě, a já jsem cítila každý jeden z nich. Prsty se s hlubokým vnitřním vzrušením otíral o mé jizvy (moje, moje), načež mi přejely po boku a hladily mé měkké křivky. Položil mi ruku na prsa a já jsem pod konečky jeho prstů cítila svou rozechvělou kůži, vnímala jsem pocit, kdy mé chvění přebíhalo po páteři toho druhého, cítila jsem jeho radost, když se mé svaly zachvěly, a potom jsem se uvolnila a úplně se tomu poddala. Když konečně přišel orgasmus, byl zároveň nebeský i bolestivý. Jako bychom si navzájem prolomili bariéry, padali jsme hluboko a úplně jsme se vymkli z posledního náznaku kontroly. Přirážel pořád dál a dál, žádné city, žádné myšlenky, jenom to a extáze z toho. Každý dotek se mnou propaloval skrz; potěšení, které mi vybuchovalo v žilách, se odráželo v těch jeho. Ani nemůžu říct, kdo z nás vyrazil ten syrový, zajíkavý výkřik: Moje, moje, moje!

Potom se bez varování všechno rozpadlo. Pocity, barva, teplo a potěšení byly tak intenzivní, až jsem měla strach, že se možná už nikdy nedám dohromady; bylo to natolik intenzivní, až to bolelo a nutilo mě prosit ho, aby přestal, prosit, aby nepřestával. Tak to pokračovalo dál a dál, vlny rozkoše v rytmu s nestejnoměrnými Mirceovými výpady, které byly ještě rozdmýchávány divokými šoky, vycházejícími ze mě, z něj, ze mě, až jsem si už ani nedokázala vzpomenout, jak se dýchá.

Najednou přestal a v očích měl takový zvláštní výraz, překvapený a trochu zlomený, ale nejvíc asi překvapený. Sama jsem byla překvapená taky, protože jsem nikdy nikoho neviděla tvářit se takhle. Zůstal tak dlouhou chvíli a upřeně na mě zíral, než se zhroutil a přitáhl mě zpátky k sobě; hruď mu s každým nádechem mohutně stoupala a klesala. Přetáhl přes nás přikrývku, takže mi bylo teplo jako v kukle. Bylo snadné tam jenom tak ležet a pozorovat nejbližší svíčku, jak dohořívá, u okraje se roztápí, kape z ní vosk a stéká po svícnu. Nakonec zhasla a v místnosti zůstalo šero, stín a podivně útulno. A někdy v tu dobu, kdy jsme tam leželi ve vzájemném propletenci končetin bez jistoty, kde končí jedno tělo a kde začíná druhé, jsem to ucítila. Nic dramatického, nic extrémního, jenom takové malé lupnutí. Ale najednou jsem byla zase zpátky ve své kůži, a celá. Geis zmizel.

„Dulceaţă?“ vydechl Mircea. Ucítila jsem to hned, když vyslovil mé jméno, takový stejnoměrný a tichý bzukot něčeho, co mě poznávalo a vítalo mě, jako bychom se znali odjakživa. Ale kouzlo to nebylo. Bylo to to, co jsem vždycky cítila v jeho blízkosti, něco, co geis přehlušil svým konstantním slabým, ale neustále pulzujícím teplem, svým hladem a zoufalstvím a bolestí. Tento pocit nebyl tak výrazný, zato byl hlubší, vytrvalejší a sladký. Zlehka jsem ho políbila a chutnalo to úžasně, teple a povědomě a jako domov.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se, ale odpověď jsem znala ještě předtím, než se slabě usmál a otevřel oči. Dlouhé řasy se mihly přes příliš ostře řezané lícní kosti, ale v žaludku jsem cítila stejné beztížné třepotání. Jako pokaždé, když se naše pohledy setkaly.

„Budu.“

V porovnání se všemi mými problémy nevypadala záchrana života jednoho člověka jako nějak velký úspěch. Proč jsem se najednou křenila jako idiot? Možná proto, že jsem se někdy v průběhu doby naučila si vítězství vychutnat, kdykoli jsem k tomu dostala příležitost. Zítra přijdou problémy a nebezpečí a bolest, a já jsem nevěděla, jestli budu dost chytrá, dost silná nebo dost schopná na to, abych to všechno zvládla – zvlášť teď, když jsem pochopila, proti čemu stojím. Ale jednu věc jsem věděla: dnes se konečně něco podařilo.

„Tvé druhé já se brzy vrátí,“ řekla jsem a doufala, že je natolik při smyslech, aby mi rozuměl. „A já jsem mu toho řekla tak moc. Nemůžeme dovolit, aby mu ty vzpomínky zůstaly.“

„Nikdo nedokáže vymazat mysl mistra,“ řekl chraplavým hlasem. „Pochybuji, že by to udělala i samotná Konzulka.“

„Ale jestli si to budeš pamatovat, tak se pokusíš věci změnit…“

„To jsem udělal. Hledal jsem mága, ale nenašel, tak jsem se vrátil sem a tady jsem zjistil, že jsi pryč i ty. Potom jsem si znovu prošel to, co jsi říkala, a zkusil jsem geis zrušit, předtím než bude mít možnost se zdvojnásobit, ale do toho zasáhla válka. A jakmile začala, nemohl jsem dělat nic jiného než to prožít až do konce.“

Nevěřícně jsem na něj zírala. „Ale ty jsi nevěděl, co se stalo, když jsi odešel! Nevěděl jsi, že se nám to podařilo!“

„Znal jsem tě. Nemohl jsem uvěřit, že bys odešla bez toho, že bys dokončila své poslání. Musel jsem věřit tomu, že jsi našla způsob, jak to zlomit.“

„A proto jsi mě poslal pryč,“ řekla jsem, zatímco mi to v hlavě šrotovalo. „Proto jsi nedovolil Rafeovi, aby mě k tobě dovedl.“

„Nechtěl jsem měnit tuto budoucnost,“ souhlasil. „Když se za tebou vydal i navzdory mým rozkazům, a ty jsi přišla za mnou… Na krátkou chvíli jsem myslel, že je konec. Ale potom jsem si vzpomněl: ještě jsem nebyl uvězněn, tys měla jiné oblečení a na nočním stolku neležela žádná past. Bylo příliš brzy. Tehdy to bylo nejblíž, jak jsem kdy byl k tomu, abych podlehl.“

Ani jsem si nedokázala představit to osamělé trýznivé čekání, kdy bych ani s jistotou nevěděla, jestli nakonec vyhrajeme, jestli to celé nebylo k ničemu. Nemyslím, že bych to dokázala. Nechápala jsem, jak to dokázal on. Než jsem ale stačila něco říct, rozlétly se dveře a dovnitř se vřítil Pritkin. Kabát mu chyběl, polovina lektvarů byla pryč a v každé ruce držel jednu zbraň. Napadlo mě, jak se mu asi podařilo otevřít dveře. Kopnutím je za sebou zavřel. „Vyšlo to?“ zeptal se rovnou.

„Ano, ale ne díky tobě!“

„Jak to, že ne? Jak jinak bys tuhle stvůru odsud dostala?“

„Ty jsi to naplánoval?“

„Samozřejmě!“

„Ale… co kdybych tě poslechla? Co kdybych se sem neodvážila –“

Pritkin se na mě podíval svým typickým netrpělivým pohledem. „Ale ty mě neposloucháš nikdy!“

„O to tady nejde!“

Něčí pěst prorazila patnácticentimetrové dveře z rumunského dubu a málem ho chytila předtím, než stačil uskočit. „Tohle můžeme probrat později,“ řekl rychle. „Teď nás odsud sakra dostaň!“

Jako omráčená jsem pořád hleděla na Mirceu. „Mohls doufat, že budu úspěšná,“ řekla jsem, „ale nemohls vědět…“

„Znal jsem tě,“ opakoval. „Takže jsem věděl i to, jak to skončí.“

Oba jsem je popadla za ruce ve chvíli, kdy se dveře rozlétly z pantů. „Jak to začne!“ řekla jsem a odčasovala nás.