Karen Chance

Cassandra Palmer 04. Proklej svítání

Kapitola 1

Sledovat cestovatele časem je těžká práce, a to i když jste sami také cestovatel. Obzvlášť když vás dotyčný cestovatel takříkajíc stvořil. „Nemohly bychom si promluvit?“ zakřičela jsem při skoku za sloup, abych se vyhnula spršce kulek.

Žena, která mě po sklepě honila, přejela paprskem baterky mým směrem. „Jistě,“ řekla přívětivým hlasem. „Jenom se chvilku nehýbej.“

„Jo, jasně…“

Jmenuji se Cassie Palmerová a hodně lidí si myslí, že nejsem úplně nejbystřejší holka ze třídy. Jedním z důvodů jsou mé jahodově blond vlasy, které obvykle připomínají Shirley Templeovou za vichřice. Modré oči, mírně odulé tvářičky a nosík trochu nahoru můžou ten dojem ještě umocňovat, ale většina mužů až tam nahoru nedohlédne. Ale ať už jsem hloupá blondýna nebo ne, tohle jsem nežrala ani já. Má vlastní zbraň – nová 9mm beretta – mi dělala bouli na opasku džínů a neodbytně mě dloubala do kyčle. Ignorovala jsem ji. Za mnoho let ode dneška mi ta žena s pistolí pošle drobný vzkaz, kterým mi zachrání život. Tak nějak jsem chtěla, aby se dožila doby, aby ho mohla napsat. Ani nemluvím o tom, že střílení na lidi je dobrý způsob, jak zajistit, aby s vámi mluvit nechtěli, a my jsme si popovídat opravdu potřebovaly.

„Odkdy Gilda zaměstnává ženy?“ zeptala se o něco příjemněji.

Ani jsem nedutala, tiskla jsem se k zadní straně jednoho z dřevěných sloupů, podpírajících střechu. Jak už to s úkryty bývá, i tenhle byl docela dost naprd, ale moc jiných alternativ jsem neměla. Zdi sklepa byly kamenné s výjimkou částí, které byly vyspravované cihlami. Strop byl dřevěný a plochý, podle mě proto, že sloužil jako podlaha budovy nad námi. Jinak tam nebylo nic, tedy kromě několika starých sudů, občas plísně a spousty tmy.

Ale i když tam bylo prázdno, bylo to tam dost rozlehlé na to, že kdybych zůstala zticha, měla by s mým nalezením velké problémy. Na druhou stranu kdybych neřekla nic, povídalo by se nám těžko. „Hele, ty sis mě evidentně spletla s…“ začala jsem, ale zeď za mnou okamžitě pokropily kulky.

Kolem mě explodovaly bodavé částečky starých cihel a malty, a několik se mi jich zřejmě muselo otřít o tvář, protože jsem cítila, jak mi po zádech začíná stékat pramínek krve. Ticho, které se po střelbě rozhostilo, mi zvonilo v uších, nervy jsem měla napjaté k prasknutí a instinktivně jsem sevřela ruku kolem pažby pistole. Zase jsem ji zastrčila zpátky. Musela jsem si přísně připomenout, že tam nejsem proto, abych ji zastřelila. Ale ta myšlenka ve mně klíčila, to ano.

„Myslela jsem, že jste jenom banda misogynských kreténů trpících sebeklamem a velikášstvím,“ provokovala.

Já jsem tvrdohlavě mlčela, což ji zřejmě nasíralo. Do dřeva za mými zády se zavrtalo několik kulek, až se sloup otřásl. Kousla jsem se do rtu, abych zachovala klid, ale jenom do doby, než jsem v levé půlce zadku ucítila něco jako silný štípanec. O vteřinu později už ten štípanec vykvetl v palčivou bolest.

Ruka, kterou jsem tam zapátrala, se vrátila s vlhkými a lepkavými šmouhami, které mi ve skoro neexistujícím světle připadaly černé. Nevěřícně jsem na ni zírala. Ještě jsem tam nebyla ani deset minut, a už mě střelila do zadku. „Tys mě střelila!“

„Vylez, a já tu bolest zastavím.“ Jasně – natrvalo.

Musela znovu nabít, a já jsem rychle přeběhla za nedaleký sud. Jak už to tak u úkrytů bývá, ani tímhle jsem si moc nepolepšila, protože pokud jsem chtěla zůstat neviděná, musela jsem se přitisknout na studenou a špinavou podlahu. Ale aspoň mi přes jeho boky nevykukovaly zranitelné anatomické části.

Zkoumala jsem trhlinu v zadní části džínů. Kulka mě jenom škrábla – Pritkin, můj kolega a válečný mág, by to nazval povrchovým zraněním. Asi by mi na to připlácl náplast a řekl mi, abych přestala fňukat – ať už to znamenalo cokoli –, ale napřed by na mě musel přestat křičet za to, že jsem se vůbec nechala střelit. Ale ono to bolelo.

A kdyby mě střelila znovu, bolelo by to samozřejmě mnohem víc. Vykoukla jsem přes okraj sudu v naději, že se mi s ní podaří domluvit, dokud mě dočasně nemůže zabít. Místo toho jsem si ale všimla nějakého pohybu poblíž schodů. Slabé světlo její baterky se odráželo od hlavně poloautomatické zbraně, trčící do tmy. V tom byl problém, protože jsme se nacházely v roce 1605, a tento typ zbraně ještě nevynalezli. Ještě horší bylo, že jí pistole mířila na hlavu. „Za tebou!“

Nezaváhala. Baterka klouzavě přelétla po kamenech, čímž rozptýlila střelce, který začal pálit, zatímco ona zmizela ve stínu. Jedna ze zbloudilých kulek se zaryla do malého dřevěného soudku. Vypadal neškodně, ale podle mě musel skrývat ekvivalent několika náloží TNT. To si myslím kvůli tomu ohlušujícímu výbuchu, následovanému ohnivou oranžovou koulí, která vyletěla až do stropu.

Všude kolem pršel oheň, a to i na ruku a paži střelce. Pistole dopadla na podlahu a ze schodiště vytančil nějaký muž, který se s křikem snažil plameny uhasit holýma rukama. Také upustil lucernu, která se v lenivých parabolách otáčela na dlažbě a přerušovaně ho osvětlovala jako stroboskop.

Byl to vysoký štíhlý blonďák s koňským obličejem, napůl skrytým za schlíplým kloboukem. Měl na sobě dlouhou tmavou vestu, kalhoty pod kolena a nabíranou košili, která se rychle halila kouřem. Potom se mu podařilo zbavit se plamenů tím, že ze sebe serval vestu a strhl košili, čímž odhalil bledý trup s trochou spálených chlupů na hrudi. Sehnul se, aby zvedl upuštěnou zbraň, a kulka mu ožehla další porost, tentokrát na temeni hlavy.

Strhl si klobouk a zahleděl se na díru v dýnku, jako kdyby přemýšlel, kde se tam vzala. Žena znovu předvedla své střelecké schopnosti, on ale musel být mágem, protože se mu nějak podařilo aktivovat štít. Kulky zasáhly štít a zůstaly v něm viset jenom pár decimetrů od těla, a od míst nárazů se rozbíhaly drobné praskliny jako pavučinky. Všiml si jedné, která by ho zasáhla rovnou mezi oči, a maličko vykřikl.

Podle toho, že se na chvilku přestal koncentrovat, se nezdálo, že by byl na přestřelky zvyklý. Tím se mu oslabil štít a zavěšené kulky dopadly na podlahu, kde na dlažbě zarachotily jako korále. Než dveřmi pod schody vyklopýtal ven, adrenalinem ochromenými prsty popadl zbraň a vypálil několik nahodilých střel naším směrem. Křičet ale nepřestal. Žena odkopla stranou několik kusů hořícího dřeva a vstoupila do louže slabého světla, vyzařovaného lucernou. Zvedla svítilnu a několikrát ji zapnula a vypnula, ale nic se nestalo, takže si povzdechla a zastrčila ji do kapsy kabátu, který měla na sobě. Byl z vlny velbloudí barvy, a jak jsem si závistivě všimla, zřejmě byl teplý. Pod ním měla hedvábné šaty v barvě levandule s nabíraným vrškem a se sukní po lýtka. Vypadala jako June Cleaverová, připravená strávit večer ve městě, ovšem pokud by June místo doplňků nosila střelné zbraně.

Tehdy jsem ji poprvé uviděla zřetelně a potřebovala jsem chvilku na to, abych si mohla upravit podobu, v jaké jsem si ji pamatovala. Naposledy jsme se potkaly také během přesunu v čase, ale tehdy cestovala jenom v duchovní formě místo v lidském těle, a zvolila si podobu mladé ženy. Naživo nevypadala o moc jinak. Hnědé vlasy teď měla protkány stříbrem a kolem očí a úst se sem tam objevovaly jemné vrásky. Tělo ale měla štíhlé jako vždy a i její aktuální výraz – podrážděného pobavení – mi byl děsivě povědomý. „Vylez. Já ti neublížím,“ slibovala.

„Chceš říct, že mi neublížíš znovu?“ opáčila jsem nervózně.

„Schováváš se za sudem se střelným prachem. Kdybych tě chtěla zabít, stačilo by střelit do něj,“ řekla mi s opovržlivým podtónem.

Netrpělivě podupávala a sklonila zbraň. To ještě nemuselo nic znamenat, faktem ale zůstávalo, že jsem se tam nepřišla krčit ve tmě bez ohledu na to, jak lákavě to znělo. Kromě toho jsem si nemyslela, že si s tím střelným prachem dělá srandu. Pomalu jsem vyšla. „Kam jsem tě střelila?“ zeptala se.

„Do zadku.“ Rty se jí zavlnily. „To není k smíchu!“

„Když to říkáš…“

Prohlížela si mě od hlavy k patě. Pro plížení se vlhkými sklepy jsem byla oblečená vhodněji než ona, ale zase jsem neměla kabát. Měla jsem džíny, tenisky a tričko s nápisem Jela jsem tou méně frekventovanou cestou. Kde teď sakra jsem? Ona ale z nějakého důvodu vypadala dokonale, zatímco já jsem si u džín roztrhla koleno a na rukou jsem byla umazaná od čehosi černého. Zvedla jsem si zápěstí k nosu a přičichla. Nedělala si legraci.

„Ty si hraješ na schovávanou ve sklepě plném střelného prachu?“ zeptala jsem se nevěřícně a zuřivě jsem se oprašovala. „Ve sklepě plném střelného prachu, který se ten idiot snaží vyhodit do vzduchu,“ opravila mě. „Takže jsem momentálně trochu nervózní. Kdo jsi a co tady děláš?“

Teď, když ten okamžik konečně nastal, jsem nevěděla, kde začít. „Ono je to složité,“ řekla jsem nakonec. „To vždycky.“ S pistolí v ruce zamířila ke dveřím, za nimiž zmizel mág. „Ty nejsi z Gildy.“

„Já ani nevím, co to je,“ řekla jsem a popoběhla, abych s ní udržela krok. „To je ten, koho tu lovíme?“

„To je ten, koho tu lovím já. Netuším, kdo – nebo co – jsi ty.“ Sebrala upuštěnou lucernu a strčila mi ji. Opatrně jsem ji vzala, protože jsem se bála přiblížit k plameni se zbytky prachu. Byla to taková zvláštní malá věcička ve tvaru velkého pivního korbele, s černým kovovým tělem a s dvířky, která se dala otevírat a zavírat pro regulaci světla. Otevřela jsem je naplno, ale moc to nepomohlo. „Jsem Cassie. A… prostě… Jsem tak trochu Pýthie.“

To ji zastavilo. Znovu po mně přelétla bystrýma modrýma očima. „To si nemyslím,“ řekla stroze.

Pýthie je vrchní jasnovidkou nadpřirozené komunity a jako taková je taky osobou pověřenou dodržováním integrity časové osy. Mizerná práce by to byla i v případě, že bych měla aspoň nepatrné tušení, co vlastně dělám. Ale protože jsem ho neměla, bylo to opravdu nebezpečné.

Útočnice se jmenovala Agnes alias Lady Femonona a byla to bývalá Pýthie. Právě ona mě do tohohle zmatku uvrtala a potom si umřela, předtím než mi mohla dát nějaké školení. Proto jsem půlku prvního měsíce ve funkci strávila snahou se z toho vyvlíknout a zbytek doby jsem utíkala o život. Takže mi chvíli trvalo, než jsem si uvědomila to, co bylo zřejmé: Ať se mi to líbilo nebo ne, teď jsem byla cestovatelkou časem. To, že je Agnes mrtvá, ještě nemusí nutně znamenat, že mě nemůže trénovat. Jenom to muselo být v minulosti. Netrvala jsem sice na tom, aby to bylo tak daleko v minulosti, jenomže ve své době byla vždycky obklopena spoustou lidí. Většina z nich totiž byli ti, kteří by mohli jiného cestovatele v čase poznat a zavařit mu. Najít ji někde samotnou bylo hodně těžké. Ale asi ne tak těžké, jako ji k tomu přemluvit teď. „Jak bych se sem jinak dostala?“ oponovala jsem.

„Nejlepší, co mě napadá, je, že jsi čerstvě jmenovaná dědička nějaké Pýthie a vydala ses na projížďku, abys vyzkoušela svou sílu,“ řekla a zastavila se vedle tmavého dveřního otvoru. „Jé, koukejte! Já umím cestovat časem! No není to super?“ přeháněla.

„Já tu nejsem na vyjížďce! A když mě někdo střelí a málem vyletím do luftu, určitě mi to nepřipadá super!“

„Já jsem to samé několikrát udělala, když jsem byla mladá a blbá,“ řekla a naprosto mě ignorovala. „A málem jsem se nechala zabít. Přijmi ode mě jednu radu: běž domů.“

„Ne, dokud si nepromluvíme,“ prohlásila jsem rezolutně. „A to tady nemůžeme. Ten výbuch byl dost hlasitý na to, aby probudil mrtvého. Asi sem zrovna teď někdo běží, aby to prošetřil!“

„S tím bych si moc starostí nedělala,“ řekla a zula si maličké střevíčky šampaňské barvy. „Tyhle sklepy pocházejí z jedenáctého století. A když se tehdy něco stavělo, chtěli, aby to přetrvalo. Zdi tu jsou tlusté dva metry.“

Cítila jsem, jak se mi svaly podél páteře začínají uvolňovat, a zrovna v tu chvíli na nás ze tmy přilétl sud. Agnes dveře zabouchla a uskočila, zatímco já jsem se přikrčila za jiný nosný sloup. Sotva jsem to stihla, když mě ohlušil druhý výbuch a místností se rozlétly trosky bývalých dveří, které se zabodly do všeho v dostřelu.

Na podlahu vedle mě dopadl zubatý kus železa z jednoho z pantů a zavrtal se do kamene kousíček vedle mé pravé nohy. Ucukla jsem a civěla na to s vykulenýma očima. „Čím to je, že na mě někdo střílí všude, kam přijdu?“ křičela jsem hystericky.

„Tvou úchvatnou osobností?“ nadhodila Agnes. „Ale jestli se ti to nelíbí, tak přece vždycky můžeš, co já vím, třeba odejít?“

„Já nikam nejdu!“

Na to Agnes neodpověděla. Vyhlédla jsem zpoza sloupu a uviděla ji, jak se opatrně blíží k tomu, co zbylo ze dveří. Hořící střepy rámovaly otvor ohněm a ven se pomalu proplétaly věchýtky jedovatých výparů. Vypadalo to jako brána pekelná, ale ona si vedle nich i tak dřepla a zahleděla se do tmy za nimi. „Kdo je Gilda?“ zašeptala jsem a i přes své nejlepší přesvědčení jsem si dřepla vedle ní.

„Jeden takový řád mágů, kteří si hrají s velice nebezpečnými kouzly. Naneštěstí pro nás se jim jednou za čas něco vyhodit do vzduchu nepodaří.“

„A to je problém, protože…?“

„Protože to jsou cestovatelé v čase.“

Vyrazila vpřed, a já jsem ji chytila za ruku. „Počkej! Ty tam jdeš?“

„Je to moje práce.“

„Ta práce je na hovno!“

„Mně to povídej.“ Setřásla mi ruku a vyklouzla přes práh; nohy v punčochách na starých kamenech nevydávaly žádný zvuk. „Agnes!“ zasyčela jsem za ní, ale odpovědi jsem se nedočkala. Asi půl sekundy jsem jenom zírala do tmy, tiše u toho nadávala a potom jsem ji následovala. Chtěla jsem zavřít dvířka lucerny, ale asi se pádem nějak promáčkla, takže se oba konce nemohly spojit. Ven prosakovaly tenoučké paprsky nahnědlého světla, které zlatilo kameny kolem nás a naše stíny měnilo v obrovská monstra. Dívala jsem se do tmy, která pohlcovala zbytek místnosti, a snažila se nemyslet na ostrostřelce a snadné cíle.

Ale když útok přišel, jediným varováním bylo červené zablikání v šeru. Agnes na ně namířila, ale než stačila stisknout spoušť, přes celou místnost se zablýskl krvavý had a vrazil jí do ramene. Otočila se a s přidušeným výkřikem se na mě zhroutila.

Upustila jsem lucernu a chytila ji i svou pistoli. Ale podařilo se mi vypálit jenom pár ran předtím, než se mi kolem zápěstí pevně sevřely její prsty. „Tady ne!“

Nehádala jsem se, protože jsem stejně neviděla nic, co bych mohla použít jako cíl. Vytáhla jsem ji z kaluže světla do stínu nedalekého nosného sloupu. Vykoukla z boku, ale jestli neměla oči milionkrát lepší než já, neviděla nic. Poslouchala jsem, ale kromě její přerývaného dechu nebyl slyšet žádný zvuk. „Možná jsem ho trefila,“ zašeptala jsem. „Takové štěstí já nemám.“

Její hlas zněl napjatě a na rameni šatů se jí něco vlhce lesklo. „Jsi zraněná!“

„To je moje vlastní zatracená chyba.“ Stáhla ze sebe šifon s potiskem fialek a odhalila hrozivě vyhlížející popáleninu. „Já jsem své ochranné znamení půjčila své dědičce – bylo to ze cvičných důvodů, ale bohužel těsně předtím, než se zdejchla s nějakým lůzrem. Samozřejmě se ani neobtěžovala mi ho vracet.“

Kousla jsem se do rtu a neříkala nic. Tím zmiňovaným znamením bylo tetování ve tvaru pentagramu o velikosti podšálku, které mi momentálně spočívalo mezi lopatkami.

Sice mě nechránilo proti lidským zbraním, když ale přišla řeč na magické útoky, dokázalo docela úžasné kousky. Moje máma, která byla Agnesinou dědičkou předtím, než chytře vzala roha, mi ho předala. Ale tak nějak jsem si nemyslela, že je vhodná doba o tom začít mluvit.

„A to jako při pronásledování ozbrojených chlapů nosíváš boty na podpatku často?“ zeptala jsem se místo toho.

Zavrtěla prsty jedné teď už bosé nohy, takže jí oko na jedné hedvábné punčoše popojelo ještě o malinko výš. „Odvolali mě uprostřed oficiální večeře.“

„Tak sis mohla přivést nějakou ochranku.“

„Ano, přesně tohle to fiasko potřebuje! Dalšího mága. Ten by svou zbrklostí nejspíš vyhodil do luftu celý komplex a ušetřil by Gildě námahu!“

„A možná by ti zachránil život!“

Unaveně opřela hlavu o sloup. „To dokážu sama.“

Zkřížila jsem paže na prsou, ale neřekla jsem nic. Dýchala pořád ztěžka a neměla zdravou barvu, já jsem ale nebyla v pozici, abych ji na to upozorňovala. Nebyla totiž jediná, kdo sem přišel bez partnera.

Pritkin mé cesty v čase nenáviděl ze stejného důvodu jako já – byl přesvědčený o tom, že dříve nebo později podělám něco, co nebudu schopná napravit. Abych se ušetřila trápení, rozhodla jsem se nechat si to pro sebe, ale už teď jsem toho rozhodnutí začínala litovat. Nosíval s sebou totiž dostatečnou palebnou sílu pro tři lidi, kdyby těmi lidmi náhodou byli Rambové. Zrovna teď by přišel celkem vhod.

Agnes se asi po minutě znovu zvedla na nohy. Zůstala stát s jednou rukou opřenou o sloup, s hlavou skloněnou a s čelem staženým bolestí. „Dokážeš se dostat zpátky do své doby?“ zeptala jsem se. „Protože jestli ne, tak já…“

„Mám tu nějakou práci,“ zopakovala a napřímila se. Narovnala křehká ramena. „Potřebujeme víc světla.“

„Musíme odsud vypadnout!“

„Tak běž. Nikdo tě tu nedrží.“ Chvíli jsem na ni zírala a opravdu jsem k tomu měla sto chutí, ale potom jsem zaklela a odběhla zpátky pro lucernu. Jako zázrakem po mně nikdo nestřílel.

Na vrcholku lampy byl přivařený kroužek, takže jsem z jedné hromady palivového dříví, které mi praskalo pod nohama, vzala dlouhý klacek a světlo jsem na něj zavěsila. Otevřela jsem dveře tak doširoka, jak to jen šlo, a celý ten krám jsem strčila do místnosti, přičemž jsem s Agnes zůstala ukrytá za sloupem. Doufala jsem, že osvětlí tělo, zhroucené na podlaze. Jeho teplá a zlatavá záře místo toho zalila tucty sudů a soudků.

Některé byly skoro zahrabané pod hromadami dřeva a uhlí, které místnost v podstatě vyplňovaly. Několik jich ale leželo poblíž, jako kdyby se najednou ukázalo, že maskování dá zbytečně moc práce. Anebo byl možná problém v tom, že se sudy sypaly. Ten nejbližší měl třeba na boku prasklinu, velkou jako můj prst. Podlaha kolem něj byla pokrytá drobnými zrnky, která na světle zářila jako černý diamantový prach. Když jsem si uvědomila, co to vlastně je, zatřásla se mi ruka a z otevřeného boku lucerny vypadlo několik jisker. Měla jsem čas si jenom pomyslet: Ale do prdele! předtím, než na podlaze vyskočily plameny a rozběhly se přímo k hromadě sudů. Skočila jsem po Agnes a spolu jsme dopadly na zem ve chvíli, kdy se přes nás převalila tlaková vlna. Ohlušil mě burácivý zvuk, za mnou vykvetl oheň a vzduch prosytila horká vlna. Mrtvá, pomyslela jsem si s návalem nevolnosti. A potom nic.

Po jedné překvapené chviličce jsem otevřela oči a všimla si, že místnost je plná něčeho, co vypadalo jako červenozlatá záře. Chvilku mi trvalo, než jsem v tom poznala planoucí kousky dřeva a střelného prachu, rozmetané výbuchem, ale zmrazené ve vzduchu jako konfety na Čtvrtého července. Jeden malý kousíček se mi vznášel vedle obličeje a sálalo z něj horko. Odhodila jsem ho a on o několik centimetrů poodlétl, načež se zase zastavil, zůstal viset ve vzduchu a zářil jako malé slunce.

„Víš, jsi opravdová osina v zadku,“ zamumlala Agnes. Malinko opožděně jsem si uvědomila, že jsem jí přitiskla obličej k podlaze.

„Promiň. Já…“

„Slez ze mě!“

Skulila jsem se na bok a se zamrkáním jsem se postavila. Jenom kousek ode mě zamrzla scéna jako z pekla. V prostoru visela ohnivá koule obklopená hořícími kousky dřeva, které kdysi tvořily boky sudu. Jiskry všude kolem zbarvily zašlé staré kameny do krvavě rudého odstínu a zdůraznily naštvaný výraz v Agnesině tváři. „Co se stalo?“

„Jako co ti to připadá?“ vyštěkla. „Málem jsi nás vyhodila do vzduchu!“

„Ale tys mi neřekla, že tam byl střelný prach!“

„Byl tam střelný prach!“ Divoce máchla rukou směrem ke druhé místnosti. „A někdo na nás odtamtud hodil sud! Co sakra ještě chceš – mám ti to nakreslit?“

„Chci vědět, co se děje,“ řekla jsem rozčíleně. „Já jenom vím to, že jsem za tebou šla do nějakého sklepa…“

„Kdes rozhodně neměla co dělat.“

„… a teď se nás nějaký šílenec snaží zabít!“

„Jestli se budeme chovat jako doteď, ani nebude muset,“ řekla Agnes a znovu se vratce postavila na nohy. Z kdysi elegantního drdolu se jí uvolnily vlasy a splývaly přes spánky a tváře. Jemně se pohybovaly úměrně jejímu dechu a prozrazovaly, jak rychle jí tluče srdce. Položila si ruku na hlavu. „Zítra se budu cítit, jako bych prošla peklem.“

„Tys zastavila čas.“ Už jsem ji to jednou viděla dělat; při jedné památné příležitosti jsem to dokonce udělala i sama. Jenomže v mém případě to samozřejmě bylo náhodou.

Zadívala se na tu ve vzduchu zavěšenou ohnivou kouli. „Čím jsem se prozradila?“

Tohle jsem se rozhodla ignorovat a místo toho znovu najít ten klacek. Použila jsem ho k otáčení hořících třísek. V soustředném prstenci vyzařovaly směrem od epicentra jako semínka nějaké pekelné pampelišky. Při mém dotyku se sice pohnuly, ale neodletěly ani nespadly na zem. Chvíli jsem se na ně dívala a cítila podivnou závrať – to když jsem jenom pomyslela na obrovský rozdíl mezi svým novým životem a vším, co jsem do té doby znala.

„Podívej,“ řekla Agnes a ukázala na protější zeď. Mág stál přitisknutý ke kamenům a bylo vidět, že jsme ho přistihly uprostřed výkřiku. „Říkala jsem, že jsme ho nedostaly.“

Mezi řečí začala ze vzduchu sbírat dřevěné úlomky a kousky zapáleného prachu. Zdálo se, že na nohou stojí docela pevně, já jsem ale ze zkušenosti věděla, jaké vyčerpání dokáže způsobit i docela malé zaškobrtnutí v čase. „Jak dlouho to dokážeš udržet?“

„Když mi pomůžeš, tak dost dlouho. Ale buď opatrná – jestli zapomeneme na jeden jediný…“ Ani tu větu nemusela dokončovat. Plácala jsem po zbloudilých jiskrách jako po světluškách, srážela je na zem a dupala po nich do té doby, než jsem si uvědomila, že nedělám dobře. Čas se zastavil, což znamenalo, že po těch zatracených věcech můžu skákat jak chci, ale ony stejně nezhasnou. Uchýlila jsem se tedy k tomu, že jsem je sbírala do uzlíku z trička, zatímco Agnes kopala do sudů nejblíž k výbuchu. Jejich stěnami pronikly hořící dřevěné úlomky, které způsobily, že se kolem nich v místech, kde od nich chytil střelný prach, rozhořely malé ohýnky.

Uhlíky, které jsem držela, byly nepříjemně horké. Nakonec jsem si musela triko svléknout a používat ho jako síťku, do které jsem je chytala, abych se nepopálila. Než jsem je všechny posbírala, nadělala jsem v prázdné vedlejší místnosti tucet žhnoucích hromádek. Agnes se mezitím vypořádala se sudy, takže jsme mohly pozornost obrátit na toho velkého chlapce.

Šťouchla holí do jedné ohnivé koule, ta ale zůstala jako přimražená na místě stejně jako stíny na stropě a oblaka kouře ve vzduchu.

„Já to zvládnu,“ řekla jsem a vzala si klacek. K mému překvapení se vzdala bez boje. Z toho mála, co jsem o ní věděla, jsem si odvodila, že to znamená, že nám dochází čas. „Jestli chceš něco dělat, mohla bys mi říct, o co tady jde.“

„Ty vážně nevíš, co je Gilda?“ zeptala se a dívala se, jak do koule práskám, jako by to byl přerostlý baseballový míč. Moc elegantní to nebylo, ale podle všeho to fungovalo.

Muselo to fungovat. Vybuchlý sud se začal i s vyšlehlými plameny pomalu pohybovat vzduchem.

„Já nevím nic. V tom je můj problém!“

„Je to taková banda utopistů, kteří se rozhodli prostřednictvím cestování v čase vytvořit lepší svět. Zastavit pohromy, války a hladomor předtím, než začnou – prostě tyhle věci.“

„To nezní tak špatně,“ zalapala jsem po dechu, když se exploze začala trhaně pohybovat a pronikat do vnější místnosti.

„Možná by ses k nim mohla přidat. Až na to, že nemají moc rádi ženy. To by mohlo mít něco společného s Pýthiemi, které jim posledních pět set let jejich plány kazí. Pošli to po schodech nahoru,“ dodala, když jsem se zastavila, aby popadla dech. Bez nějakého většího nadšení jsem si schodiště prohlížela. „Proč? Ta druhá vybuchla tady, a nic se nestalo.“

„Ta byla mnohem menší. Tahle by nám mohla shodit strop na hlavu.“

Povzdechla jsem si a začala do té ohnivé věci bušit znovu. „A taky by sis možná chtěla pročíst jejich manifest,“ pokračovala, zatímco jsem si probojovávala cestu nahoru. „Zdaleka ne všem se líbí představa života ve stepfordském světě, kde, kdybychom udělali cokoli, co by se Gildě nelíbilo, by se vrátili zpátky v čase a změnili to. Recidivisté by byli vymazáni z existence. Pokud by dítě nějakého páru bylo označeno jako budoucí hrozba Gildy, bylo by jim odepřeno právo na reprodukci.“

„To jo. To už tak lákavě nezní,“ připustila jsem.

„A je toho mnohem víc. Co se týče svobodné vůle, moc jí nepřejí. Nezajímá je, že utopie jedné osoby znamená peklo pro někoho jiného,“ řekla, když jsme vstoupily do nějaké dlouhé místnosti.

Její zdi byly až ke stropu pokryté freskami s biblickými tématy. Světlo explozi barev oživilo, odráželo se od zlacené barvy a působilo dojmem, že se rubínové sklo ve vysokých obloukových oknech leskne. Nevěřila jsem svým očím a rozhlížela se jako turista, dokud mě Agnes nedloubla do zad.

„Tudy.“ Ukázala na dveře, kterých jsem si nevšimla. „A pospěš si. Už to moc dlouho neudržím.“

Na mlácení do sudu jsem se vykašlala, a místo toho jsem ho začala tlačit. V okolí středu měl takovou divnou, jakoby houbovitou konzistenci, způsobenou nejspíš zapáleným, ale ještě nespáleným střelným prachem, což z hlediska pákového efektu nebylo nejvhodnější. I tak se mi ale nějak podařilo to své „bum na kládě“ vymanévrovat z oné dlouhé a úzké místnosti až ven. Na ústředním nádvoří se tísnily tří-a čtyřpatrové budovy z kamene a dřeva. Z komínů se řinul zamrzlý kouř, jehož bledé prsty se natahovaly k olověné obloze.

Bylo mrazivé chladno a vzduch mě do tváře zasáhl jako mokrý hadr. Než mi došlo, že prší, chvilku to trvalo. Voda ve vzduchu visela jako korálkové závěsy, třpytící se ve světle, které jsme vyhodily ven. Na okrajích střech visely těžké kapky jako zářící diamanty; zdobily i nízké větve a napůl se nořily do louží. Bylo to podivně krásné. „K řece.“ Agnes dýchala přerývaně, buďto zimou, nebo vyčerpáním. „Tudy.“ Ukázala doprava, kde výhled blokovala řada řídce rostoucích stromů.

Vykročila jsem a pod nohama mi zavrzalo bahno. Držela jsem hlavu skloněnou, ale nepomáhalo to. Brzy mi voda stékala po čele do očí; pohybovala se jenom v důsledku mého pohybu vpřed. Nebylo to tak, že by déšť padal na nás – to my jsme jím za chůze procházely a zanechávaly za sebou stopu prázdného vzduchu, podobného brázdě za lodí.

Aby to bylo ještě těžší, bylo tam velice málo světla. Na mraky zakryté obloze bylo vidět jen málo hvězd, a i když jsme nějaké světlo vrhaly samy, daleko v žádném směru nedosáhlo. Všechno, co nebylo v bezprostředním okolí, bylo ztraceno ve stínu. V tom byl problém, protože celé to místo bylo minovým polem trakařů, vozíků a mizerně postavených přístavků. Pořád jsem do něčeho narážela a na vlhké dlažbě mi klouzaly nohy; když jsem z ní ale přešla na hlínu, bylo to ještě horší. Agnes se ale pokaždé, když jsem zpomalila, otočila a zamračil se na mě, takže jsem raději pospíchala.

Proplétaly jsme se v podstatě otevřeným prostranstvím kolem vratce vyhlížejícího plotu a potom po cestě až k železnému zábradlí. Pod námi nepochybně tekla řeka. Moc jsem toho neviděla, ale její pach byl nezaměnitelný: směs tlejících ryb, splašků, plísně a vlhkosti. Agnes mě strčila. „Zbav se toho!“

Rozhlédla jsem se. Podél břehu se v obou směrech tísnila řada temných budov, které by zřejmě zápalnou bombu nepřivítaly. Jediné bezpečné místo pro explozi bylo nad vodou. Klacek ale byl moc krátký na to, abych ohnivou kouli mohla odstrčit dost daleko, a nepomohlo by, ani kdybych přelezla přes zábradlí. Hned na druhé straně začínala kamenná podezdívka, která zasahovala až ke břehu.

Něco jsem ale udělat musela. Exploze se znovu začala zpomaleně rozrůstat. Agnes už začínala ztrácet vládu nad časem.

Znovu jsem si stáhla tričko a přehodila ho kolem té ohnivé hmoty. „Co to děláš?“ chtěla vědět.

„Improvizuju!“

Žhnoucí masa tenkou bavlnu zapálila a objevilo se na ní několik hnědých skvrn. Triko sice hořelo, ale protože čas ještě pořád běžel pomalu, myslela jsem si, že mám možná tak minutu do doby, než se rozpadne. Chytila jsem ho za oba konce, takže jsem vytvořila něco jako velký prak, a roztočila ho v širokém kruhu, až jsem získala aspoň nějakou pohybovou energii. Potom jsem to pustila a celou tu hořící hmotu poslala roztočenou do noci.

Doletěla skoro až do poloviny řeky, rubínová ohnivá koule, zářící nad černou vodou předtím, než do ní se šplouchnutím spadla. Zmizela pod hladinou, a jak se zvolna potápěla, nasvítila hejno proplouvajících ryb.

Agnes si potom tiše povzdechla, čas se vrátil do normálu a podvodní exploze vymrštila sloupec vody do výšky šesti metrů.

Kapitola 2

Většina vody dopadla na nedalekou plachetnici, která tam zakotvila na noc. Ale ne všechna. Vytáhla jsem si z podprsenky rybí vnitřnosti a ošklivě se na Agnes podívala. Nevšimla si, protože už byla na odchodu. „Kam ten spěch?“ ptala jsem se v běhu, abych s ní udržela krok.

„Za hodinu bude pátého listopadu,“ řekla, když za námi vybuchlo světlo. Ohlédla jsem se přes rameno a viděla, jak se na celé lodi rozsvěcejí lucerny. K zábradlí se přihnali námořníci, kteří těkali pohledy mezi vlnami, které s nimi házely sem a tam, a drceným suši, pokrývajícím palubu a zamotaným v lanoví.

Když jsem se pak zase otočila, viděla jsem, že Agnes už skoro zmizela z dohledu. Běžela jsem za ní a déšť mi pleskal do tváře. „A co?“

„Guy Fawkes, Guy Fawkes, neb jeho úmysl to byl, by krále a Parlament do povětří vyhodil,“ zanotovala.

Něco mi docvaklo. „S kopou sudů s prachem pod zemí, on chtěl provést monarchie svržení.“ Zatvářila se překvapeně. „Měla jsem britskou vychovatelku,“ vysvětlovala jsem.

„Tak to potom víš, jak to bylo. Nějací angličtí katolíci chtěli vyhodit do povětří parlament i s králem Jakubem Prvním. Nechtěli mít protestantského krále a mysleli si, že se země po jeho smrti vrátí ke katolicismu. Mohlo by to vyjít, kdyby jeden ze členů spiknutí neměl v parlamentu příbuzného. Ten od něj dostal dopis s varováním, aby zítřejší zasedání vynechal, a prozradil je.“

„A několik hodin před zasedáním našli ve sklepě parlamentu Fawkese, obklopeného důkazy.“

„Ale Gilda je tu proto, aby zajistila, že tentokrát uspěje.“

„Proč by se o to měli starat?“

Místo odpovědi zrychlila tempo, pravděpodobně v reakci na všechny ty svíčky, které se začaly objevovat v oknech všude kolem. Běžely jsme, klouzaly a pajdaly po bahně a vodou kluzké trávě, až jsme dorazily do té vymalované místnosti. Zabouchla jsem dveře před několika výkřiky zvenčí, opřela se o ně a snažila se nadechnout.

„O tohle se nestarají. Doufají, že to pomůže jejich historii,“ řekla, a když se na mě s úsměvem podívala, v očích jí jiskřil adrenalin. „Touhle dobou teprve začínali. Ale dřív, než se jejich počet mohl nějak výrazně rozrůst, Kruh zjistil, o co jim jde, a skoro do posledního muže je pobil. Než se obnovili, trvalo to staletí. Podle mě si asi mysleli, že by velká občanská válka mohla Kruhu nabídnout mnohem důležitější věci k řešení.“

Vykročila po schodech dolů a já jsem ji tiše následovala. Tím Kruhem myslela Stříbrný kruh, největší světové magické sdružení a zastřešující organizaci tisícovek konventů. Kruh pro většinu lidí v nadpřirozené komunitě představuje řád, bezpečnost a stabilitu. Já jsem k těm lidem nepatřila.

Mělo to hodně co do činění s tím, že Kruh se mě v současné době snažil zabít v naději, že by na mé místo nastoupila nějaká vhodnější Pýthie. Vhodnější z jejich úhlu pohledu, jinými slovy někdo, komu už od dětství vymývali mozek, aby věřil tomu, že oni nic špatně nedělají. Několik tisíc let totiž s Pýthiemi zacházeli jako se svými děvečkami, a žádná nezávisleji smýšlející kandidátka se jim do úřadu nehodila.

„Když už je řeč o Kruhu,“ začala jsem, ale Agnes mi hned připlácla ruku na pusu. Znovu jsme vstoupily do vnější místnosti sklepa, a podle mě asi nechtěla toho mága varovat, že jsme se vrátily. Což bylo dobře. Nabyla jsem dojmu, že trocha napětí mezi Pýthií a jejími magickými ochránci je celkem normální, ale možná ji celá ta záležitost „Chci tě zabít“ trochu vyděsila.

Mě zase vyděsilo to, když z místnosti s prachem vystřelil mág, bledý a s divoce vytřeštěnýma očima. Vrazil do mě a já jsem ho instinktivně chytila, za což jsem si vysloužila ránu pěstí do žaludku. Kopla jsem ho do kolena, až zařval a ucouvl; pěst měl zaťatou, ale když ucítil Agnesinu pistoli za uchem, zarazil se.

„Jenom do toho,“ řekla mu. „To papírování před soudem mě fakt sere.“

„To ty mě taky!“ zavrčel.

Držela jsem sebe za břicho a jeho v šachu pistolí, než Agnes z kabátu vytáhla pouta. „Mám problém,“ řekla jsem jí rychle, než by se stihla odčasovat. „Opravdu jsem Pýthie, ale nevím, co vlastně dělám, a v mé době neexistuje nikdo, kdo by mi mohl pomoct.“

„Jo, tak to je problém,“ souhlasila a zaklapla pouta. „To teda jo.“

„Tak hodně štěstí,“ popadla mága za límec.

„Neopovažuj se odejít!“ obořila jsem se na ni vztekle. „Pomohla jsem ti!“

„Málem jsi to tady celé vyhodila až do oblak! Každopádně, i kdybych ti pomoct chtěla, tak existují určitá pravidla.“

„Na pravidla ser! Uvrtalas mě do téhle bohem zapomenuté pozice…“

„Tak to jsem neslyšela.“

„… a teď si myslíš, že můžeš jenom tak odejít? Máš tady nějakou zodpovědnost!“

Vzrušeně jsem při tom máchala pistolí, která teď náhodně spustila a sestřelila kus cihly nad mágovou hlavou. Zamrkal. „Ehm, dámy? Směl bych vám navrhnout…“

„Sklapni!“ poručily jsme mu jednohlasně. Sklapl.

Agnes se zkusila odčasovat, ale já jsem ji chytila za zápěstí a táhla ji zpátky ve stejnou dobu, kdy se snažila pohnout vpřed. „Zbláznila ses?“ zaječela, ale znělo to, jako by mluvila zpomaleně.

Čas kolem nás zavrávoral: jednu sekundu jsme byly tam, kde jsem do děje zasáhla já, a nad hlavami nám svištěly kulky; hned nato jsme se zase ocitly v budoucnosti a pozorovaly skupinu chlapů v pláštích a s legračními klobouky, zkoumajících zničené dveře. Jeden z nich nás zahlédl a zbledl, ale to už jsme byly zase pryč.

Agnes se nějak podařilo zabrzdit a s něčím, o čem bych přísahala, že bylo slyšitelné lupnutí, nás z časového toku vymanila. Chvilku jsme jenom tak stály, s bledými obličeji a s třesem, na místě, kde jsme začaly, jenom v trochu horší kondici. Nevím, jak ostatní, ale já jsem se cítila, jako bych právě vystoupila z horské dráhy – točila se mi hlava a bylo mi trochu špatně. „Musím na záchod,“ ozval se mág slabým hlasem.

Agnes se zhluboka nadechla a vydechla, přičemž se na mě zlostně zadívala. „Jsi mizerná lhářka. Kdybych tě trénovala já, napadlo by tě něco lepšího než tenhle pitomý trik!“

„Tys mě neposlouchala?“ obořila jsem se na ni. „Tys mě netrénovala. V tom je ten problém. Tys mi tenhle mizerný džob předala a pak jsi umřela předtím, než…“

„La-la-la-la! Neposlouchám!“ Strčila si prst do jednoho ucha, což jí ale moc nepomohlo, protože druhou pořád držela mága za košili. Jenom jsem na ni zírala. Mou poslední vzpomínkou na Agnes byla její hrdinská smrt, proto aby jedné odpadlické novicce zabránila ve zničení časové linie. Zatímco jsem ji takto uctívala jako hrdinku, zapomněla jsem, jak strašně divná dokázala být. Na druhou stranu, jestli budu tuhle práci dělat tak dlouho jako ona, možná taky nebudu úplně normální. Nebyla to myšlenka z řady uklidňujících.

„Co to s tebou sakra je?“ zeptala jsem se s upřímnou obavou, že má poslední šance na získání mentora mizí v záchodě spolu s jejím duševním zdravím.

„Co je to se mnou?“ Vytáhla si prst z ucha, aby mi jím mohla pohrozit. „Ty mi takové věci říkat nesmíš!“

„Zase tolik jsem toho neřekla…“ začala jsem, ale hned jsem byla rázným gestem umlčena.

„Řekla jsi mi toho spoustu! Já už jednu novicku trénuji, ale ty to nejsi. Řekla jsi, že jsem tě do toho uvrtala já, takže co se stalo s ní? Je snad mrtvá? Nebo přešla k temným?“ Jak kolem sebe máchala rukama, práskala mágovi hlavou o zeď. „Já nevím!“

„Tak trochu obojí,“ řekla jsem nejistě. Myra, Agnesina druhá dědička, přešla na stranu temných a začala své schopnosti cestovatelky časem používat ve prospěch sebe a svých spojenců. Agnes bude nucena ji zabít, aby odstranila hrozbu pro časovou linii, ale přitom sama zemře. A taky na pozici Pýthie dosadí jednu netrénovanou nulu – mě.

„Neříkej mi to!“ zašeptala, evidentně vyděšená.

„Ptala ses.“

„Ne! Neptala! Vysvětlovala jsem ti, kolik informací si z tohoto setkání můžu odnést, pokud o nich budu přemýšlet, což ale rozhodně dělat nebudu, protože už tak jsem se toho dozvěděla příliš. Co když mě něco z toho, co říkáš, přinutí změnit to, co dělám v přítomnosti – v mé přítomnosti – a to pak změní tvou budoucnost? Mohla by ses pak odčasovat zpátky jenom proto, abys zjistila, že už neexistuješ! Tohle tě nenapadlo, že?“

„Ne,“ řekla jsem a ze všech sil jsem se snažila udržet nervy pod kontrolou. „Ale nic to nemění na skutečnosti, že potřebuju trénink!“

„První Pýthie taky neměly skoro žádný výcvik, ale nakonec na to přišly. Takže to zvládneš taky.“

„Tobě se to lehko řekne. Tys trénink měla. Tys nikdy na nic přicházet nemusela!“

„Ale prd!“ Ve známém gestu si ruku, kterou zrovna neškrtila mága, zapřela o bok. „Na tuhle práci tě stejně žádný trénink nedokáže připravit.“

„Ty aspoň víš, jak tvá moc funguje. Já jsem návod vůbec nedostala!“

„Žádný návod neexistuje. Kdyby naši nepřátelé dokázali přijít na to, co všechno dokážeme, byli by v boji proti nám mnohem úspěšnější. A podělat něco v čase je celkem jednoduché…“

Zarazila se, když se kdesi na opačné straně prachárny otočil klíč v zámku. Agnes tasila pistoli a přitiskla ji mágovi ke spánku dost tvrdě na to, aby mu promáčkla kůži. „Řekni jediné slovo – udělej jediný zvuk – a já přísahám…“ zašeptala. Zdálo se, že jím zmítá vnitřní boj ideologie se sebezáchovou, ale potom nejspíš zvítězilo to druhé, protože zůstal zticha. Anebo možná nemohl mluvit kvůli té pěsti, která mu utahovala límec.

Všichni tři jsme vykukovali chybějícími dveřmi a zahlédli jsme záblesky ohně. Na druhém konci místnosti se zastavil nějaký tmavovlasý muž.

Lucernu, která vypadala hodně podobně jako ta mágova, postavil v bezpečné vzdálenosti od sudů a začal je přemísťovat. Oblečený byl podobně jako náš mág, měl ale navíc tmavý dlouhý kabát a jezdecké boty. V tichu o sebe slabě cinkaly ostruhy.

„Fawkes,“ zašeptala Agnes. Hlavní pistole šťouchla mága. „Změnil jsi něco?“

Mlčel.

„Odpověz mi!“

„Takhle se to nedělá!“ ozval se podrážděně. „Nemůžeš přece říct, že mě zastřelíš, když promluvím, a potom mi položit otázku!“

Ztuhly jsme, protože se ten muž zastavil a zadíval se naším směrem, ale nic neviděl. Na naší straně sklepa byla tma jako v pytli. Když jsme si vyšly na procházku s bombou, nechaly jsme mágovu lucernu na místě, ale zřejmě musela mezitím zhasnout, protože jediný zdroj světla vycházel z té Fawkesovy. Zarazil se a nasál vlhký vzduch, v němž pořád přetrvával štiplavý pach exploze. Ale po chvilce se zase vrátil k práci.

„Musíme si s tím pospíšit,“ zašeptala Agnes. „Kde jsem přestala?“

„Říkala jsi, že zahrávat si s časem je těžké. Ale těžké neznamená nemožné. Některé věci můžou způsobit rozdíl.“ Při jedné nedávné cestě v čase jsem nechtěně změnila jednu maličkost, a i když šlo jenom o setkání s jedním mužem o pár set let dřív, než jsme se potkat měli, důsledky byly šílené. Málem nás oba zabily.

„Ale samozřejmě že můžou,“ prohlásila netrpělivě. „Proto jsme taky tady.“

„Ale jak mám poznat, co můžu změnit bezpečně, a co ne?“ ptala jsem se zoufale.

Agnes se zamračila. „Co to jako je?“ otázala se najednou bezvýrazným, ale tvrdým hlasem. Dokonale ladil s ledovou barvou jejích očí. „Nějaká propracovaná mystifikace?

„Cože? Ne, já…“

Strhla mága na úroveň svého obličeje. „Najal sis ženskou, aby se mě pokusila oklamat? O tohle tu celou dobu jde?“

Podíval se na mě a potom zase na ni. „Jo,“ ucedil. „Dostala jsi mě.“

„Měla jsem to vědět! Věděla jsem, že moc by setkání dvou Pýthií nedovolila!“ zasyčela a obrátila zbraň proti mně.

Já jsem jenom zírala. „On lže!“

„Kdyby lhal, nemusela by ses mě na to ptát!“ vyprskla. „Žádná Pýthie by se na to neptala.“

„Neptala na co? Jediné, co chci, je pomoct!“

„Ale to já ti pomůžu!“ řekla a vrhla se po mně. Mág využil příležitosti a rozběhl se do prachárny, zatímco jsme se s Agnes válely na podlaze v propletenci končetin; ona se mě pokoušela spoutat, zatímco já jsem se snažila osvobodit bez toho, že by některá z našich zbraní spustila. Nebylo to jednoduché. Přísahám, že ta ženská měla o jednu ruku víc, protože se jí nějak podařilo udržet mi obě zápěstí u sebe, zatímco mě drobnou pěstí vzala zespoda do brady.

„Ten mág je s Fawkesem!“ Zalapala jsem po dechu, protože se mi kolem zápěstí zaklapl další pár pout. „Chystají se to tady celé vyhodit do vzduchu, a my tady umřeme!“

„Jo, a když tě pustím, tak umřeme rychleji!“

„Ale já jim nepomáhám!“

„Já vím, že ne. Jenom tě tady nechám spoutanou, dokud to nevyřeším.“

Zlostně jsem se na ni zahleděla. „Já jsem Pýthie! Nepotřebuju, abys mě pouštěla!“

Posadila se na paty a posměšně si mě prohlížela. „Tak jo, Pýthie.“ Máchla rukou. „Udělej ten svůj trik.“

„Tak jo, udělám!“

„Tak teda jo.“

Jednou z mála výhod té jinak pekelné práce je možnost přemísťovat se v prostoru i v čase. Tohle je vlastně spíš takový prima způsob, jak říct, že se dokážu zhmotnit na nejrůznějších místech i v dobách, což je něco, co mě zachránilo při víc než jedné příležitosti. Tu schopnost používám pro pohyb mezi kontinenty, takže dostat se z pout bude hračka.

Přemístila jsem se o pár stop doprava a předpokládala jsem, že pouta zůstanou na místě. Už jednou jsem si podobný trik vystřihla a účinkovalo to skvěle. Tentokrát ale pouta cestovala se mnou. Když jsem to zkusila znovu, Agnes si upejpavě upravovala sukni. Mé tělo se přemístilo o dalších pár stop vlevo, ale ruce jsem měla spoutané stejně pevně jako předtím.

„Co to sakra…?“

„Magická pouta,“ zamumlala.

„Sundej je!“

„Myslela jsem, že mou pomoc nepotřebuješ.“

Z prachárny jsme zaslechly rozzlobené hlasy a nárazy ocele o ocel. „Možná ty budeš potřebovat tu mou,“ zdůraznila jsem.

Povzdechla si. „Jsou dny, kdy svou práci opravdu nesnáším.“

Podařilo se mi postavit se na nohy, ale svázané ruce mi rozhodily rovnováhu. Spadla jsem na schody, odrazila se a skončila na už tak zmláceném zadku. „Já tu svou nenávidím pořád,“ souhlasila jsem hořce.

„Tak jo, jsi Pýthie.“

„Takže jsme si tím vším musely projít a ty mi teď věříš jenom kvůli mému špatnému přístupu?“

Začala pracovat na poutech. „Ano, ale taky proto, že Gilda se nedokáže přemisťovat v prostoru.“

„Tak proč jsi mě napadla?“

„Protože tu nemáš být! Tohle by ani nemělo být možné!“

„Možná si moc taky myslí, že potřebuju zácvik,“ podotkla jsem.

„Ale moc nemyslí. Není vnímavá. Dodržuje přesnou skupinu pravidel, stejných jako jsou ta, zabudovaná do každého kouzla. Jedním z nich je, že se nesmíš vměšovat do úkolu, který se tě netýká!“

„Ale já se do ničeho nevměšuju,“ řekla jsem podrážděně. „Jenom jsem si chtěla promluvit! To ty jsi ta, která…“

„A pro případ, že k tobě ten oběžník nedorazil, tak my jsme ti dobří!“ dodala vztekle a přerušila mě. „My tu nejsme proto, abychom měnily čas!“

„Nikdy?“ zeptala jsem se skepticky. Protože kdyby Agnes toto pravidlo neporušila, nebyla bych naživu.

„Ach bože!“ Rozhodila rukama. „A máme to tu zase. Každá novicka si najednou začne myslet, že může zachránit svět.“

„A nemůžeš snad? Jsi Pýthie. Můžeš dělat, co se ti zachce.“

Zasmála se. „A jo, ty jsi nová.“ Zatahala za pouta. „Sakra!“

„Cože?“

„Zasekla se.“

„Jak to myslíš, zasekla?“

„Myslím tím, že nejdou otevřít,“ vysvětlovala trpělivě.

Začala jsem si je stahovat a přestala jsem, až když jsem měla pocit, že mi zápěstí asi uletí. „Proč ne?“

„Nevím. Já tyhle věci nevyrábím. Jenom je používám.“

„Co je tohle za pitomou filozofii?“

„No, auto řídíš, ne? A víš, jak funguje?“

„V obecném principu ano!“

„No, takže taky chápu obecný princip tohohle, ale z nějakého důvodu se neotevírají.“ Ještě na nich pracovala asi minutu, dokud ve vedlejší místnosti najednou všechno neztichlo.

„Co se děje?“ zašeptala jsem.

„Musím ti snad vysvětlovat rozdíl mezi jasnovidectvím a čtením myšlenek?“ Vykašlala se na pouta, vytáhla mě na nohy, přičemž mi skoro vykloubila rameno. „Já ti pořád nevěřím,“ prohlásila rezolutně. „Ale jestli mi pomůžeš s těma dvěma, tak ti něco napovím.“

„Napovíš mi co?“

„Na co jsi se sem přišla zeptat?“

„Potřebuju trochu víc než jenom nápovědu!“

„Nepříjemné.“

Několik sekund jsme na sebe jenom zlostně zíraly, až jsem si nakonec povzdechla a vzdala to; nápověda by sice nebyla tím, co jsem si představovala, ale bylo to lepší, než co jsem měla teď. A nevypadalo to, že bych měla dostat cokoli jiného. „Fajn.“

Do dveří jsme se dívaly obě, ale moc jsme toho neviděly. Lampa podle všeho zhasla a zvuky boje ustaly. Což asi nebylo dobře.

Agnes bez varování ztemnělou místností prolétla. Dělala jsem, co jsem mohla, abych jí stačila, ale běh černočernou tmou se svázanýma rukama a s bolavým zadkem je o dost těžší, než jak to zní, a navíc tam byly všude nějaké překážky. Agnes se jim nějak dařilo vyhýbat, já jsem ale zakopla o nějaké dřevo a vrazila do sloupu; přitom jsem si ještě odřela obličej a nakopla palec.

Napřed jsem ji ztratila z dohledu, protože jsem se snažila narovnat, a potom jsem málem proběhla přímo kolem ní. Zpoza jiného sloupu se natáhla ruka a stáhla mě k sobě. „Asi jsem přišla o palec,“ zalapala jsem po dechu, jak se mi nohou šířily vlny bolesti.

„Sklapni! Jsou v takové malé místnosti támhle!“ Ukázala směrem k trochu řidší tmě, řinoucí se z jedněch otevřených dveří. „Mág zbraň nemá, ale Fawkes by mohl, takže žádné hrdinství.“ Na chviličku se odmlčela. „Promiň. Zapomněla jsem, s kým mluvím.“

Zaškaredila jsem se na ni, ale ona to neviděla, protože už vykročila. Dohonila jsem ji a do té malé místnosti jsme vpadly společně. Mág seděl na sudu a v ruce držel staromódní mušketu. Žárlivě jsem si všimla, že jeho pouta šla sundat pěkně. Ležela na podlaze hned vedle meče a lucerny. Fawkes stál u zdi a nedával najevo žádné překvapení z toho, že nás vidí; vlastně to ani nevypadalo, že by si nás vůbec všiml. Byl očarovaný.

To všechno jsem viděla ve zlomku sekundy předtím, než Agnes na mága vystřelila. Kdyby neměl aktivovaný štít, kulky by ho zasáhly přímo mezi oči. Takto ho jenom pěkně vytočily.

„Byl bych raději, kdybys to nedělala,“ pronesl podrážděně, když přestala.

„Nemůžeš se za štítem schovávat navždycky,“ odsekla. „A v té pušce je jenom jedna kulka.“

„Ale která z vás ji koupí?“ ušklíbl se.

Agnes změnila taktiku. „Tak jaký máš plán, génie? Protože to tady můžeš celé vyhodit do vzduchu, ale k ničemu to nebude. Parlament se sejde až zítra ráno. A o půlnoci sem přijde hlídka králových mužů a zábavu ti zkazí. Proto se to Fawkesovi nepodařilo, pamatuješ?“

„Ale až se tu objeví tentokrát, narazí tu na pár překvapení.“ Hlavou ukázal na řadu lahviček, rozestavených na jiném sudu.

Byly přesně takové, jaké mágové používají v boji, a kouzla, která obsahovaly, byla smrtelná.

„Myslel jsem si, že vaši lidi jsou proti válce,“ řekla jsem hlavně proto, aby Agnes získala čas a mohla něco vymyslet. Mě nenapadalo nic.

„Asi za padesát let bude občanská válka tak jako tak. My to jenom trochu urychlíme – a zároveň vybudujeme lepší svět.“

„Lepší svět, ve kterém ale ty být nemusíš! Jestli rozpoutáš válku teď hned, můžeš tím zabít své předky nebo změnit svět tak, že se ani nepotkají. Takže bys tím mohl spáchat sebevraždu!“

„Ne, když zůstanu v této době.“

„Ty bys tady chtěl zůstat?“ zeptala jsem se nevěřícně.

„Já jsem, na rozdíl od tebe, riskoval život, abych se sem dostal!“ vyštěkl v náhlém vzteku. „Samozřejmě že tady zůstanu!“

Agnes se na mě podívala. „Přestaň se snažit s tím šaškem domluvit rozumně. Radši se do toho dej a udělej to.“

„Co mám udělat?“

„Zastav čas. Byla bych to udělala sama, ale nedokážu ten trik spustit dvakrát za sebou. Odebírá to moc energie.“

Znervózněla jsem. „Ehm, Agnes?“

„Máš smůlu, že ses vydal na misi, které se účastní dvě Pýthie!“ pronesla s úšklebkem. Mág začal vypadat trochu znepokojeně.

Cítila jsem, jak mi svaly kolem páteře znovu tuhnou. Samozřejmě to bylo těmi pouty. „Ehm, máme… takový menší problém.“

„Jaký problém? Už jsi to přece dělala, nebo ne?“ zeptala se.

„No jo… Ale všechno se to stalo jaksi rychle, a já si nejsem jistá, jak přesně…“

„Neříkej mi, že nevíš jak!“

Dívala se na mě opravdu ošklivě, tak jsem jí to oplácela. „Haló? Nemám žádný výcvik, pamatuješ? Proto jsem tady!“

„Proto taky nejsi k ničemu!“ zaječela a dloubla mě pistolí do ramene. Tvářila se docela divoce, ale hlavou dělala jakési divné trhavé pohyby, jako by měla zlomený krk. Malou chvilku jsem na ni nechápavě zírala, než jsem si uvědomila, že se mi snaží nenápadně ukázat na sbírku mágových lahviček. No super.

Dloubla mě znovu, tentokrát do břicha, a bolelo to. Zapotácela jsem se a odklopýtala o několik kroků do místnosti. „Aha, takže jako co? Nedokážu to udělat na povel, takže mě zastřelíš? Takhle to funguje?“

„Možná že to udělám,“ odsekla. „Pýthie, která nic neumí, není k ničemu. A lidi ve tvé době mi pravděpodobně poděkují.“

Neměla ani páru. Ustoupila jsem ještě o několik kroků, až jsem měla lahvičky skoro na dosah. „Nemůžeš zabít Pýthii ani její stanovenou nástupkyni, jinak na tebe moc nepřejde,“ připomněla jsem jí. „To vím dokonce i já!“

„To je mi ale novinka, holka,“ řekla a mířila mi na hlavu. „Já už o tom vím!“

Agnes vystřelila a já jsem zakřičela a přikrčila se; vyděšení jsem fingovala jenom z poloviny. Skočila jsem na sud, převrátila ho a rozsypala lahvičky všude kolem. Mág zaklel a namířil zbraň na mě, ale Agnes zvedla Fawkesův spadlý meč a hodila jím po něm. Instinktivně se přikrčil a zvrátil se dozadu.

Spadla jsem na podlahu a snažila se s rukama pevně spoutanýma za zády hmatat kolem sebe. Prsty jsem narazila na dvě lahvičky a sevřela je. Neviděla jsem na ně, což ale nevadilo; stejně bych nevěděla, co v nich je. Podívala jsem se přes rameno, a jakmile mág vystrčil hlavu, hodila jsem je po něm.

První mu explodovala o štít a rozsypala po něm jakýsi suchý oranžový prášek, který ale podle všeho neměl žádný účinek. Ale ta druhá, s takovou modrou kapalinou, mu ze štítu kousek vykousla. Pustila jsem se do hledání dalších takových, zatímco Agnes střídala střelbu s vrháním nejrůznějších věcí: kolem hlavy mi přeletěla dřevěná podnožka, vyhořelá pochodeň a mrtvá krysa, které se rozplácly o štít. Ucukla jsem před krysou, a vtom jsem ji uviděla – další modrou lahvičku, opřenou o dno sudu. Nemotorně jsem se přikrčila, tápala po špinavé podlaze, až jsem ji nakonec v prstech sevřela. Tentokrát jsem nechtěla čekat, až mág vykoukne, a hned jsem ji hodila přes hromadu sudů.

Projednou jsem zřejmě měla mušku dobrou. Zaječel a vystřelil zpoza barikády, jako by hořel. Proletěl kolem mě a po cestě z něj odpadávaly jiskry, a… Doprdele! „On hoří!“ zavřeštěla jsem.

Agnes mu podrazila nohy, takže se rozplácl hned za dveřmi. Sedla mu na zadek a omráčila ho rukojetí pistole. Zhroutil se jako pytel písku.

„Chtěla jsi nějakou nápovědu,“ vydechla a hasila plameny na zádech. „Tak tady ji máš. Jsi jasnovidka. Používej svůj dar.“ Několik sekund jsem čekala, ale nic dalšího neřekla. „A to je všechno? Tohle je ta tvá velká nápověda?“

„A cos čekala?“

„Něco jiného! Něco víc! Musí na to být… Co já vím, nějaký trik!“

„To ty jsi ten trik,“ řekla a znovu vytáhla jeho pouta. „Proč myslíš, že se za Pýthie vybírají jasnovidky? Kdyby to mohl dělat každý, tak by tihle magoři něco nepodělali pokaždé, když se snaží věci ‚vylepšit‘. Oni nevidí, jaký účinek budou jejich činy mít; nemají ani ponětí. Ale my to víme.“

Za očima mi začala tepat bolest hlavy. Jak moc jsem spoléhala na to, že mi Agnes pomůže, jsem si neuvědomila až do chvíle, kdy odmítla. „To víš možná tak ty,“ řekla jsem. „Můj dar takhle nefunguje. Někdy třeba nefunguje vůbec!“

„Tak ho možná musíš trochu víc procvičovat. Ale abych odpověděla na tvou předchozí otázku, to fixlování s časovou osou obvykle napáchá víc problémů, než jich vyřeší. Tohleto mi věř.“

„Takže to je všechno?“ zeptala jsem se vztekle. „To je všechno, co mi řekneš? Abych si nezahrávala s časem a abych věřila svému daru?“

„To je všechno, co doopravdy potřebuješ.“ Agnes mágovi přetáhla ruce za záda a zacvakla pouta. Jakmile byl zajištěný, zvedla ke mně hlavu a poprvé jsem v jejím pohledu zahlédla náznak soucitu. „Tvá moc bude pracovat s tvou přirozenou schopností, trénovat ji – a časem i tebe. A ty se nakonec dozvíš všechno, co potřebuješ znát.“

„Kdyby to bylo tak jednoduché, tak byste asi vždycky nestrávily celé desetiletí výcvikem nástupkyně!“ řekla jsem rychle, než se stihla ode mě odčasovat.

„Nikdy jsem neřekla, že je to jednoduché. Na téhle práci není jednoduchého nic. Řekla jsem, že se to naučíš.“

„A co když tak dlouho nevydržím?“ zakřičela jsem, ale Agnes už byla pryč.

Kapitola 3

K Dantemu, což je takové kasino ve Vegas ve stylu pekla a můj současný úkryt, jsem se vrátila vyčerpaná, špinavá a vzteklá. Nejhorší na tom celém bylo, že jsem z toho vytěžila přesně nulu. Klidně jsem mohla být hlavní světovou jasnovidkou, ale má moc to podle všeho nevěděla. Přicházela a zase odcházela, klesala a stoupala jako příliv a odliv, ale nikdy to nebylo podle žádného přesného plánu. Což znamená, že nemůžu mít vidění na požádání. Ani si nemůžu vybírat, co uvidím a co vidět nechci. Tak silná jsem nebyla a ani nikdy nebudu.

I přes ponurý styl, v jakém bylo kasino navrženo, byl podkrovní byt elegantní, skandinávský a moderní, s jemným modrošedým barevným schématem, které mi obvykle připadá uklidňující. Dnes to ale tak dobře neúčinkovalo. Dvojnásobnou pravdou se to stalo ve chvíli, kdy jsem vešla do obývacího pokoje a okamžitě se na mě vrhla dvojice napůl šílených hrdlořezů. Byla bych se jich i začala bát, kdyby nebyli mí. Tak trochu. Marco, ten, který si mezi prsty pohrával se čtvrťákem, zatímco si mě prohlížel, byl metr osmdesát vysoký a kolem krku měl aspoň půl metru. Sklápěčka vedle něj vypadala maličká. Že to byl upír, byla skutečnost téměř irelevantní.

Toho druhého jsem neznala, což ale nebylo nic neobvyklého. Marcovi partneři se neustále měnili, ale vždycky to byli po zuby ozbrojení upíři. Ani tenhle nebyl žádnou výjimkou, a byl Marcovi dost podobný – ulíznuté tmavočerné vlasy, mohutná hruď a nohy jako sloupy –, takže by mohli být příbuzní. Stejně snadno ale samozřejmě taky být nemuseli. Tento popis se totiž hodí skoro na veškeré hlídání, které jsem v posledních třech dnech měla.

„O co tady jde?“ zeptal se Marco hlasem hustým jako jeho svaly. „Tys řekla, že jdeš na zkoušku. Že se budeš kvůli tomu návrháři svlíkat donaha, takže klidně můžeme zůstat tady, protože bys nás do pokoje stejně nepustila. Řeklas, že jdeš jenom dolů. A že budeš hned zpátky.“

„Na tohle já nemám čas,“ řekla jsem mu. Bolelo mě skoro všechno kromě ramen, která se přestala ozývat a začala být necitlivá. Nutilo mě to zamyslet se nad nedostatečným krevním oběhem a nad snětí. „Můžeš mě těch pout zbavit?“

„Jo, hned jdu na to.“ Udělal prudké gesto rukou a čtvrťák vylétl otevřenými balkonovými dveřmi ven a rozbil okno na protější budově. Až jsem z toho poskočila, protože Marco zatím neprojevil vůbec žádné emoce. „Hned, jak mi řekneš, co se děje. Já si totiž myslím, že máme komunikační problém, jako ty a já.“

„Zneužila jsi naši důvěru,“ přidal se s pronikavým zavřeštěním jeho kolega.

„Děje se tady to, že se musím zbavit těch pout a dostat se do vany!“ odsekla jsem a můj vztek visel už jenom na vlásku. „Jde sem Mircea…“

„Jo. Já vím,“ řekl Marco sevřeným hlasem. „Z recepce volali, že už je na cestě nahoru.“

„Cože – on už je na cestě, jako teď? Proč?“

„Máte rande.“

„Schůzku. A ne dřív než ve dvě ráno!“ Prudce jsem se otočila, abych se podívala na hodiny, ale samozřejmě jsem žádné nenašla. Hodiny vás nutí myslet na spaní a na koupání a na jídlo místo toho, abyste noc prohráli v blažené nevědomosti. Kasino nemá hodiny rádo.

„Je za pět minut dvě,“ informoval mě Marco a strkal mi do obličeje své chlupaté zápěstí. „Byla jsi pryč celou noc.“

Doprdele!

„Ty mě chceš nechat zabít, že?“ zeptal se. „Nasral jsem tě nějak, ale nepamatuju si to? Máš proti mně snad něco?“

„Ne! Jáá… Jsem jenom ztratila přehled o čase. Měla jsem moc práce.“ Popravdě řečeno jsem v načasování svých přesunů ještě tak dobrá nebyla. Chtěla jsem se vrátit do doby o několik minut poté, kdy jsem odešla, abych té zabijácké dvojici nemusela nic vysvětlovat. Ne že bych něco takového vůbec dělat musela.

Marco mi z ramene seškrábl něco šedého a chlupatého, co určitě nebyla rozmáčklá krysa. „Moc práce s čím? Jezdilas s kukavozem?“ Počítala jsem do deseti a připomínala si, že nesmím reagovat přehnaně. Dvojčata Svalovcova dělala jenom to, co jim bylo řečeno. Abych se jich mohla zbavit, musela bych si promluvit s tím, kdo je poslal, a ani to by zřejmě nevyšlo. Jejich pán mě totiž taky považoval za svou, a tak byl rád, že mu někdo jeho majetek hlídá.

Mircea Basarab se narodil jako šlechtic v Rumunsku patnáctého století, kdy něčí žena byla skoro stejně ceněným majetkem jako jeho kůň. Také se s nimi zhruba stejně zacházelo: při důležitých příležitostech si je nastrojili a předváděli se s nimi, po zbytek doby je pod neustálým pečlivým dohledem hladili a hýčkali. A i když si od té doby modernizoval šatník, slovní zásobu i náplň práce, jeho postoj k ženám zůstával pozoruhodně neměnný.

Ne, že bych byla jeho ženou, jak jsem mu to několikrát zmínila. Shodou okolností to bylo přesně tolikrát, kolikrát neposlouchal. Nějak jsem nabyla dojmu, že by to dopadlo podobně, kdybych přišla s tím, že se chci zbavit Marca a jeho přítele. Na někoho, kdo slyšel spadnout špendlík o tři místnosti dál, dokázal Mircea být úžasně hluchý.

Nebylo to ale tak, že bych protestovala proti myšlence ochrany – vlastně to bylo přesně naopak. Na svém seznamu „Udělat jí něco ošklivého“ mě mělo až příliš mnoho lidí. Ale jakkoli jsou upíři impozantními protivníky – a to hlavně mistři, což podle moci, která z něj vyzařovala všemi póry, Marco rozhodně byl – si proti některým druhům jiných protivníků tak dobře nevedou. Jako příklad můžu uvést takové správně naštvané a pomstychtivé antické božstvo. Na to, proti čemu jsem stála, jsem potřebovala něco trochu bytelnějšího s mnohem větší palebnou sílou. Ne že bych zatím měla alespoň představu, co by to mělo být.

Zaslechla jsem cinknutí výtahu před apartmá a přepnula se do režimu paniky. S Marcem v těsném závěsu jsem utekla do ložnice.

Jeho kolega zřejmě zůstal v obývacím pokoji, aby pána pozdravil – a snad ho i zdržel. „Řekni mu, že ještě nejsem vzhůru,“ řekla jsem a snažila se zavrtat pod peřinu.

Marco zavrtěl hlavou. „To nevyjde. Věděla jsi, že jde. Předpokládá, že si spolu promluvíte. Očekává, že to bude příjemné. A jestli v tom mají sehrát nějakou roli pouta, tak očekává, že budou jeho.“

Zavřela jsem oči a zoufale jsem se snažila nemyslet na Mirceu a na pouta. A pak mě to napadlo. „Do koupelny. Honem!“

Vběhli jsme do šedobílé nádhery koupelny vedle a já jsem zabouchla dveře. „Rychle! Napusť vanu. A dostaň mě z těch pout!“

Marco se na nic neptal a hned pustil teplou vodu do obrovské vany, do které hodil půl nádobky koupelové soli. Zatímco se sklonil, aby prozkoumal pouta, začaly se vytvářet velké bubliny. Po několika sekundách pronesl sprosté slovo. „Jsou to magické pouta,“ řekl mi tak tiše, že jsem tomu přes tekoucí vodu skoro nerozuměla. Zřejmě se bál upířího sluchu. „Ty tak snadno dolů nepůjdou. Na to budeme potřebovat mága.“

Normálně by mou první volbou byl Pritkin, ale ten mou inteligenci už tak pokládal za bolestně nevyužitou. Kdyby mě viděl takhle, měla bych to na talíři do konce života. Ani nemluvím o tom, že by chtěl vědět, kde jsem byla, a já jsem zatím neměla čas vymyslet nějakou věrohodnou lež.

„Najdi Françoise,“ zašeptala jsem. Byla to čarodějnice a dobrá kamarádka. U ní existovala alespoň minimální šance, že se mi nebude smát. „A sundej mi podprsenku, rychle!“

Marco se ošíval a jeho drsnou fasádu poprvé prolomil nějaký výraz. Byl to výraz hrůzy. „Jsi sice krásná, ale jsi pánova žena. A na světě není taková žena, která by stála za takovou…“

„Ale já ti nedělám návrhy!“ zasyčela jsem. „Vážně se musím i s poutama schovat v bublinách do doby, než se vrátíš – pro případ, že by Mircea strčil hlavu do dveří. A aby mi to vyšlo, nemůžu na sobě mít podprsenku!“

„Tak to si přidej víc bublin nebo tak něco, protože neexistuje nic, kvůli čemu bych sakra…“

„Pomoz mi, Marco! Pokud teda nechceš, aby se dověděl, žes skoro na celou noc ztratil přehled o tom, kde jsem.“ Popravdě řečeno jsem tou myšlenkou nebyla moc nadšená sama. Mircea už tak zastával názor, že bych se měla kvůli vlastní ochraně někde schovávat, a já jsem přilívat olej do ohně nepotřebovala. Pýthiina moc není absolutní, a on je zatraceně mazaný.

„I tak ti tu podprsenku nesundám,“ prohlásil Marco umíněně.

„To rád slyším,“ ozval se hlas ode dveří.

Marco se otočil až příliš rychlým pohybem na to, aby něco viděl, a mrtvolně zbledl. Podíval jsem se za něj a zírala jsem do známé tváře. Měla plné rty, které byly dost zvlněné na to, aby mohly patřit ženě, a ostře kontrastovaly s jeho silnými mužnými rysy. Mircea.

„Není to Marcova chyba,“ řekla jsem rychle, protože upíra, který neuposlechl rozkazu svého pána, obvykle potkává velice vážný osud.

„Ne úplně,“ souhlasil Mircea. Hlas měl klidný, ale tváře měl zarudlé a ve spáncích mu tepal pulz. Vypadal, jako by se nacházel uprostřed pomalého a velice pečlivě ovládaného záchvatu vzteku. A to vážně nebylo dobré. Mirceovo železné sebeovládání bylo legendární, ale v nedávné minulosti jím přece jen trochu otřáslo několik incidentů.

Když nad tím kapánek přemýšlím, většina z nich nějak souvisela se mnou.

„Ven,“ řekl Mircea a Marcovi to nemusel říkat dvakrát.

Byla jsem mu v patách, dokud mi na rameno nedopadla těžká ruka a nezastavila se přímo nad tou podezřelou skvrnou. Nakrátko jsem se zahlédla v rychle se zamlžujícím zrcadle, a najednou toho všeho na mě bylo moc. „Mám ve vlasech rybí střeva,“ řekla jsem.

„To vidím.“

„A myslím, že tam může být i kr–krysa,“ přiznala jsem se slzami v očích.

Mircea si mě dlouhou chvíli prohlížel, načež jeho zamračený výraz vystřídal úlevný a povzdechl si. „Spíš mi dělá starosti ten střelný prach,“ řekl a přitáhl mě k sobě.

„Většina ho nevybuchla,“ řekla jsem a snažila se zase odtáhnout, aby mu to bůhvíco, co jsem měla potem přilepené k horní části těla, nepotřísnilo hedvábnou košili nebo mu to nespadlo na italské mokasíny.

„To je dobré vědět,“ řekl klidně, předtím než mě sevřel ve vášnivém objetí. Mircea mě líbal, jako by chtěl žít v mé kůži, pomalu a důkladně, zuby i jazykem, jako by nikdy nechtěl přestat. Jako by se bál.

Otevřít víčka mu trvalo o vteřinu déle než mně. Když je otevřel, zírala jsem do očí, které nabyly barvy světlého jantaru. Obvykle bývají sytě hnědé a barvy mění jenom tehdy, když mu narůstá síla. Z dálky je to velice působivé; z takové blízkosti to bylo oslňující. Ale ani zbytek balení nebyl špatný. Vlasy měl mahagonové a pod ramena, i když to se dalo těžko poznat, protože je měl vždycky stažené tenkou zlatou sponou u krku. Teda skoro vždycky. Myslí mi nečekaně prolétlo těch několik případů, když jsem je viděla rozcuchané, a vehnaly mi horkost do tváří.

I když se mnou udržoval těsný kontakt, oblečení neměl špinavé a jako obvykle bylo vzorem naprosté skromnosti. Dnešní oděv se skládal z košile s dlouhým rukávem s černým proužkem na černém podkladu a z černých kalhot. To oblečení bylo tak nenuceně elegantní, že jsem ho z něj okamžitě chtěla stáhnout a zmačkat. Samozřejmě s tím mohlo mít něco společného to tělo pod ním. Jeho prsty neomylně našly trhlinu na zadní straně mých džínů. Opatrně sklouzly po malé rance pod ní; sevřel rty, ale žádné informace nepožadoval. Já jsem ani žádnou otázku nečekala; na to byl Mircea příliš rafinovaný. Okomentoval to jen slovy: „Hledali jsme tě celé hodiny.“

„Ale Marco říkal, že ti neřekl…“

„Což je opominutí, které se už nikdy nebude opakovat.“ O-ou!

Mistři upíři chrání své rodiny a na oplátku dostávají bezvýhradnou poslušnost. Většina z jejich služebníků není fyzicky schopná neuposlechnout; jedinými výjimkami jsou ti, kteří sami dosáhli statusu mistra. Ale i v jejich případě je neuposlechnutí přímého rozkazu velice obtížné; hlavně tehdy, když slouží jednomu z mála mistrů první třídy na světě. Na to, aby Marco dokázal porušit Mirceovy rozkazy, musel být opravdu silný.

A teď měl průšvih za to, že mě kryl.

„Kam jdeš?“ zeptala jsem se v obavách.

„Potrestat svého služebníka.“ Obvykle měkký hlas byl najednou bezvýrazný a tvrdý.

„Mirceo…“

„Víš vůbec, co by ti někteří z našich nepřátel dokázali udělat za pět hodin, Cassie?“ Jeho prsty na mé kůži nepatrně ztuhly. „Vím. Celou noc se mi hlavou honily všechny možné scénáře.“

„On ale nevěděl, že jsem opustila hotel. Řekla jsem mu, že budu…“

„Věděl to.“

„Jak? A jestli ti to, že jsem pryč, neřekl Marco, tak jak to víš?“

Neodpověděl, jenom se naklonil a zavřel kohoutek. Přes okraj vany vypěnil kopec lehoučkých bílých bublin, spadajících na mramorové dlaždice, které teď byly ještě kluzčí než obvykle. Nezdálo se ale, že by to Mirceovi nějak vadilo, protože se posadil na bok vany a prohlížel si ta pouta.

„Ach, ano. Je to jedna ze starších verzí, ale myslím, že si vzpomenu…“ Něco udělal, a pouta se konečně rozevřela.

S úlevou jsem mu klesla do náručí, a dokud mi nepřejel palcem přes bradavku, ani jsem si nevšimla, že mi sundal podprsenku. „Mirceo…“ Chtěla jsem sice protestovat, ale nedostala jsem se ani na půl cesty.

Poklekl na jedno koleno a rozvázal mi boty, zatímco jsem se ho držela za ramena a kousala jsem se do rtu. „Většina mužů by tvé předchozí pozice využila,“ přemítal nahlas. Ve tváři měl pořád přísný výraz, ale oči se mu už smály.

„Ty nejsi většina mužů.“

„Je milé, že sis toho všimla.“ Hodil mé špinavé boty, ponožky a podprsenku do kouta. „A mám raději, když své ruce můžeš využívat naplno.“ Nasucho jsem polkla a on se konečně usmál doopravdy a položil mi ruce kolem pasu.

„Nelíbí se mi představa, že kvůli mně někdo trpí,“ řekla jsem.

„Nebude trpět kvůli tobě.“ Jeho prsty nahmataly knoflík na džínách, a já jsem ustoupila a byla jsem vděčná za všechnu tu páru, která snad mohla vysvětlit, že jsem najednou zrudla. Bylo to hloupé – nebylo to tím, že by mě Mircea předtím neviděl oblečenou ještě míň – to jenom pomyšlení na to, že tam stojím v tangách, dokud on je úplně oblečený, mi ošklivě zatočilo s krevním tlakem.

Pohnul se zároveň se mnou a nakrčil obočí. Přejel mi prstem podél linie pasu. „Je tam něco, co by mě mohlo překvapit?“

„To doufám, že ne,“ vyhrkla jsem honem. „Ale k tomu Marcovi…“

„Neuposlechl můj přímý rozkaz, abych byl okamžitě informován o jakémkoli nebezpečí, které by ti mohlo hrozit. Takové odmítnutí mé autority bych ignorovat nemohl, ani kdyby se to netýkalo tebe.“

„To neznamená, že bych se cítila líp.“

„Já ho nezmrzačím trvale, Cassie,“ řekl a znělo to, jako by mi dělal nějaký zásadní ústupek – což zřejmě dělal. Než jsem stačila zaprotestovat, rozepnul mi džíny a stáhl je přes boky. Vystoupila jsem z hromádky špinavé džínoviny a zmítala se mezi touhou a opravdovými rozpaky. Odhodil džíny stranou, zahákl prst za malou kličku na přední straně tang a přitáhl si mě k sobě.

Pořád se usmíval, ale ten úsměv se změnil. Něco v něm způsobilo, že mě u kořínků vlasů začal svrbět pot a zničehonic jsem mu ovinula ruce kolem krku. Jeho rty do těch mých zapadly jako chybějící kousek skládačky.

Temně a sladce, Mircea chutnal opojně, stejně jako voněl ostře a půlnočně. Úplně jsem z toho v břiše cítila tekutý chlad a zkroutily se mi prsty u nohou. Slyšel jsem se, jak mu v puse sténám, celé mé tělo sebou při jeho dotyku trhlo, a najednou jediný polibek nestačil. Chtěla jsem ho ochutnat celého, poznávat strukturu a smyslnost každého centimetru jeho těla.

Což ale bylo přesně to, co jsem udělat nemohla. Jestli jsem chtěla mít proti Kruhu alespoň nějakou šanci, musela jsem se vyhýbat věcem, které by jejich odpor vůči mně mohly ještě zvýšit. Jako byly třeba fámy, které mě spojovaly s jistým příslušníkem Senátu.

Severoamerický upírský Senát je jedním ze šesti svrchovaných orgánů, které celosvětovou populaci upírů řídí, podobně jako Kruh vládne mágům. Senát a Kruh byly v současné době spojenci, ale ten svazek byl příliš nový na to, aby dokázal vymazat celá staletí nevraživosti a nedůvěry. Pýthii, která se vymkla jeho kontrole, Kruh vnímal jako špatnou záležitost; ale takovou, která byla – jak tomu věřili oni – pod palcem upírů, viděli jako nejhorší z možných scénářů. Leda by to byla Pýthie, která by randila s některým ze senátorů.

Ne že bych tedy s Mirceou randila, to ne. Vlastně jsem se mu v poslední době záměrně vyhýbala. Když si k tomu přidáte přetrvávající stopy bláznivé lásky z dětství, teprve nedávno zrušené silné kouzlo oddanosti a chlapíka, který dokáže pobláznit i neokouzlené ženy, co vám vyjde? Zmatek.

Věděla jsem, co cítím k Mirceovi, ale nebyla jsem si jistá, proč; ještě horší bylo, že jsem neměla tušení, co cítí on ke mně. Dokud byl ovládán tím kouzlem, byl zamilovaný doopravdy. Ale když už bylo pryč, musela jsem přemýšlet o tom, co by ke mně toho pět set let starého upírského mistra táhlo, kdybych nebyla úřadující Pýthií a kdybychom nebyli uprostřed války.

Nechtěla jsem, aby se mi do doby, než to zjistím, zrychloval tep, kdykoli na něj pomyslím. Nechtěla jsem cítit ten úsměv, líný a sugestivní a plný příslibů kdykoli, když mě políbil; nechtěla jsem cítit tu opojnou vůni jeho krku pod límcem košile, ochutnávat jeho pot a slyšet, jak se mu láme hlas. Nechtěla jsem chtít.

„Dulceaţă,“ řekl Mircea tichým hlasem a použil důvěrnou přezdívku, kterou mi dal jako dítěti a která znamená „drahá“. Přes všechny výhrady mi to slovo, pronesené tímto hlasem, malinko popohnalo srdce za žebry.

Připomněla jsem si, že nezáleží na tom, co říká mé srdce. Srdce mi totiž říkalo blbosti celou dobu. Mé srdce mělo prostě sklapnout.

„Vrať se se mnou do MAGIC,“ zamumlal, nahmatal mi svaly na krku a odborně z nich začal vymasírovávat napětí. Nařídila jsem svému tělu, aby na to nereagovalo, a ono mě poslechlo stejně jako vždycky, když se to týkalo Mircey – vůbec. „Mé soukromé apartmá je velké. Můžeš mít vlastní pokoj,“ řekl a zlehka mě kousl do krku, „jestli chceš.“

„Já to v MAGIC nemám ráda,“ řekla jsem nejistě a odvrátila se. Shodila jsem tanga a ponořila se do vany.

„Je to pro tebe nejbezpečnější místo,“ nadhodil.

MAGIC, Metafyzická aliance pro globální interdruhovou spolupráci (anglicky Metaphysical Alliance for Greater Interspecies Cooperation), je takovou verzí Organizace spojených národů pro nadpřirozenou komunitu, tvořenou mágy, upíry, vlkodlaky a dokonce i bytostmi světla – pokud se tedy uráčí dostavit – a slouží k řešení jejich potíží. Má nejsilnější dostupná ochranná znamení, poháněná silným zdrojem energie, známým jako průsečík siločar. Mircea měl pravdu – bylo to nejbezpečnější místo v okolí. Ale pro kohokoli jiného, kdo nebojuje s bohem.

„Pro mě žádné bezpečné místo neexistuje,“ řekla jsem stroze a zašmátrala jsem pod bublinami po houbě.

„Ne, dokud se budeš i nadále vyhýbat ochraně, kterou kolem sebe máš.“ Mircea si vyhrnul rukáv a ponořil ruku do skoro vařící vody, v níž snadno našel houbu. Otočil mě a začal mi dlouhými uklidňujícími tahy mýt záda. Snažila jsem se neuvolňovat – zatraceně dobře jsem věděla, co má za lubem –, ale mé tělo mělo jinou představu. Když se mi soustředil na uzel na kříži, nedokázala jsem potlačit zasténání.

Dokončil záda a přitáhl mě k sobě. Pustil houbu, napěnil si na rukou mýdlo a začal mi mýt ramena a paže. „Zničíš si oblečení,“ protestovala jsem chabě.

„Mám jiné.“

Povzdechla jsem si, zavřela oči a nechala tělo, aby několik minut pracovalo na autopilota. Teplo jeho rukou pomalu zpracovávalo napětí mých svalů, takže jsem se znovu cítila skoro jako člověk. Brzy jsem natahovala ruce nebo nohy, když mě k tomu vyzval, aby mi mohl umýt lokty a pod ňadry, lýtka a kolena zezadu…

Když jsem se uvolnila a opřela se o vanu zády, cítila jsem na tváři jeho dech. Rukou jsem mu nevědomě hrábla do vlasů, abych cítila jejich měkkost, zatímco mě masíroval pomalými a promyšlenými tahy; mé bolavé tělo si zhluboka povzdechlo. Bože, bylo to tak nespravedlivé! Jak snadno docílil toho, abych roztála a každý můj dobrý úmysl se po pouhých několika dotecích rozpustil v čirém potěšení. „Zbožňuji to, jak jsi citlivá,“ zašeptal, zatímco mi jeho prsty po celé délce trasy po břiše vytvářely husí kůži. Když mi o okamžik později zajely mezi nohy, měla jsem pocit, že bych klidně mohla vyskočit z kůže vlastní.

Prudce jsem se posadila, vzala do ruky žínku a začala se drhnout, než abych nakonec odsouhlasila všechno, co by chtěl. „Co to děláš, Mirceo?“ zeptala jsem se nejistě.

Povzdechl si a posadil se na paty, ale nepředstíral, že nechápe, na co se ptám. „Snažím se tě udržet naživu.“

„Což se nestane, dokud mě budeš někde schovávat. A krčit se někde v koutě, dokud mě Apollon najde, není…“

„Apollon.“ V jeho hlase zaznělo pohrdání. „Tím, že pořád používáš tohle jméno, mu prokazuješ čest.“

Pokrčila jsem rameny. „Tak si říká sám.“

„Protože se mu líbí předstírat božství.“

„Zatímco ve skutečnosti je to jenom nesmírně mocné starověké magické stvoření z jiného světa,“ doplnila jsem sarkasticky.

„Ať je, jaký chce, Kruh je lépe vybavený…“

„Ne. Není. Ti jsou v ještě větším nebezpečí než já.“

Jak praví staré legendy, Apollon kdysi spolu s ostatními svého druhu vládl Zemi. Mezi jejich zákony patřila mimo jiné likvidace těch věřících, kteří se před nimi neplazili dostatečně, nebo ještě hůř, kteří se neplazili vůbec, protože měli plno práce se snahou o vyšoupnutí jistých božích zadků z planety. Jenomže tehdejší mágové s tím mnoho úspěchů neměli: ti „bohové“ měli svou vlastní formu magie, takovou, která byla naprosto odlišná od lidské, takže všechny pokusy o jejich vypuzení selhaly. Tak to pokračovalo do doby, než si Apollonova sestra Artemis uvědomila, že lidstvo spěje do záhuby, a několika mágům poskytla kouzlo, kterým její druh vyhnali a cestu zpět na Zemi mu zablokovali. Jediní, které kouzlo nepostihlo, byli spíš polobozi, kteří měli dostatek lidské krve na to, aby je na tomto světě udržela, a většina z nich byla stejně brzy pochytána a uvězněna magickou komunitou. Vláda lidí na Zemi byla obnovena a Stříbrný kruh vznikl proto, aby ji střežil.

Mohl by to být konec příběhu, až na to, že Apollon si díky moci, kterou jim udělil, dokázal udržet kontakt se svými služebnicemi Pýthiemi. Kruh to sice věděl, ale fakt, že se moc přestěhovala do nové hostitelky hned po smrti té staré, jim jednání s nimi malinko komplikoval. Nemohli zabít všechny jasnovidky na planetě, takže se spokojili s tím, že Pýthie pevně drželi pod svým magickým palcem. Tak to probíhalo po tisíciletí. Než jsem přišla já.

Hlavním důvodem jejich urputných pokusů dostat mě do smrtelně vážné situace byl strach Kruhu z toho, co by Apollon mohl mým prostřednictvím udělat. Byla to velká ironie, protože jsem zatím se svou mocí v podstatě dělala jenom to, že jsem s ní bojovala proti jejich starému nepříteli. Najednou mě chtěli zabít Kruh i Apollon, čímž jsem se dostala z příslovečného deště pod okap. Bylo hezké, že se dokázali shodnout alespoň na něčem.

Jestli vám ta ironie ještě nestačila, tak Kruh a já jsme byli v současné době spojenci, přinejmenším technicky vzato. Spojili se se Senátem, se kterým jsem měla dohodu, proti Apollonovi i každému, koho by mohl dokázat přemluvit k podpoře – nějakým odpadlickým upírům a jisté mocné skupině temných mágů, která sama sebe nazývala Černým kruhem. Pro naši stranu to zatím nevypadalo moc dobře hlavně proto, že k tomu, abychom prohráli, nemusel Apollon nutně zvítězit.

Artemidino kouzlo mělo jednu slabinu – jedinému člověku odebíralo příliš mnoho energie na to, aby ho dokázal zachovat. To taky byl jeden z důvodů, proč byl Kruh vůbec založen: aby se ta zátěž rozdělila na tisíce mágů. Kruh měl také výhodu věčnosti, čímž se vyřešila ona nepříjemná skutečnost, že kouzla obvykle nepřežívají skon toho, kdo je uložil. Díky tomu, že noví mágové byli získáváni stejně rychle, jako ti staří umírali nebo odcházeli na penzi, se Kruh nemusel obávat toho, že by smrt jednotlivých členů kouzlo nějak ohrozila – pokud by neumíraly tisíce příslušníků.

Jediné, co musel Apollon udělat, bylo neustále snižovat stavy Kruhu, a dříve nebo později by nezbylo dost lidí na to, aby kouzlo udrželi. Dveře by se znovu otevřely a on a jemu podobní by se vrátili pro přídavek. Nějak jsem pochybovala, že by se magické komunitě tento zážitek líbil nebo že by ho přežila. Druhá strana byla sjednocená, a jestli se nám to samé nepodaří brzo taky, vytřou s námi podlahu.

„Dělali jsme nějaké výzkumy,“ řekl mi Mircea; nalil si do dlaně šampon a začal mi mýt špinavé vlasy. Na chvilku přestal, aby z nich vytáhl něco, na co jsem se raději nepodívala, a pokračoval. „Když porovnáme velikost Kruhu v době, kdy bylo kouzlo poprvé uloženo, s tím, jaký je teď, odhadujeme, že na to, aby kouzlo padlo, budou naši nepřátelé muset zničit víc než devadesát procent současných mágů. A to není pravděpodobný scénář.“

Když mi prsty mnul vlasy, bylo trochu těžké přemýšlet, ale stejně jsem se snažila. „Ale není nemožný. A pokud se týká apokalypsy, raději bych měla jistotu.“

„A já bych byl raději, kdyby ses do toho nepletla.“ Zvedl mě na nohy a teplé mrholení ze sprchové hlavice, osazené ve stropě, ze mě začalo mydliny splachovat. Skrz stříbřité korálky vody jsem se na něj zamračila, protože jsem byla až příliš naštvaná na to, abych se styděla. „Apollon mi nedovolí, abych se do toho neplela,“ protestovala jsem. „Když nepočítáme Kruh, jsem na prvním místě jeho seznamu mrtvých já. Bude docela těžké ho vylákat ven bez toho, že by mě použili jako návnadu.“

„Mezi tím: být návnadou a být cílem, je obrovský rozdíl,“ poznamenal Mircea, zatímco kolem mě ovíjel obrovskou tureckou osušku. Černé hedvábí jeho košile zvlhlo a lepilo se mu na svaly na břiše a na pažích. Opravdu hodně jsem se snažila nezírat. „Je to zvláštní, ale z mého úhlu pohledu je to úplně stejné.“

Stydlivě jsem vylezla z vany a posadila se k toaletnímu stolku, abych zkontrolovala rozsah škod. Předpokládala jsem, že ta rýha, kterou mi udělala kulka do hýždě, zmizela díky Mirceovi. Měl jisté omezené schopnosti léčit zranění a už jednou mi pomohl. Na lýtku jsem měla jakousi bodnou ranku, u které jsem si ani nepamatovala, kde jsem k ní přišla, a na rukách jsem cítila několik popálenin. Docela ladily s pořád citlivými jizvami na břiše a zápěstí z jednoho nedávného dobrodružství, na které jsem se ze všech sil snažila zapomenout.

Mirceovy oči se k jizvám zatoulaly taky. „V porovnání se svými nemagickými protějšky dovedou magičtí léčitelé zázraky, ale jsou věci, které vyléčit nedokážou,“ řekl tiše.

„Tak to mám asi štěstí.“

Mircea neřekl nic, ale jeho výraz byl výmluvný. Štěstí netrvá věčně. Jak dlouho potrvá, než mě opustí to mé? Jedním prstem mi odhrnul vlasy a zlehka přejel přes dva hrbolky na krku. Nebyly ani vidět, jak byly maličké a ve stejné barvě jako ostatní kůže, ale Mircea je našel snadno. Což nebylo překvapující, protože je tam sám udělal. Byly to jeho značky, takové, které mě v upířím světě identifikovaly jako jeho.

Co se týče upírů, bylo to, jako bychom byli manželé, a to navzdory faktu, že se mě nikdo vlastně ani neptal. Já jsem si vlastně ani neuvědomila, co se děje, protože jsem je tam měla už dlouho. Nezáleželo by na tom jinému upírovi, který by měl to štěstí, že by patřil ke členům Senátu. Ale i když jsem mezi nimi vyrůstala, sama jsem upírkou nebyla. A nebyla jsem ani nijak nadšená představou, že by mě někdo vlastnil i bez ohledu na to, jaké sociální výhody to mělo.

„Ty mě rozptylovat nebudeš,“ řekla jsem Mirceovi přísně, protože mu to šlo zatraceně dobře. „Musím se usmířit s Kruhem a ti by neměli pochopení pro to, že bydlím u tebe.“

„Ale ty už u mě bydlíš. Tenhle hotel mi patří.“

„Ale je otevřený pro veřejnost a ty tady nepobýváš pravidelně. Přestěhovat se do tvých soukromých pokojů, i když jsou velké jako dům, není totéž. Kruhu se to líbit nebude.“

Mircea se sklonil a přejel rty přes dvojici značek, až jsem se roztřásla. „Víš, dulceaţă, poslouchat výčet, co se Kruhu líbí nebo nelíbí, mě už začíná velice unavovat.“

„To mě taky. Musíme ale čelit…“

Přerušil mě takovým polibkem, který mi páteř změnil v želé. Takto se přece spory neřeší, pomyslela jsem si nejasně, když jsem zaťala prsty do mokré látky jeho košile. Měla jsem pravdu; měla jsem vyhrát. A nikdo by neměl nikomu jinému strkat jazyk do pusy.

„Na to, abych tě ztratil, jsi příliš cenná,“ řekl mi, když jsem se odtrhla, abych se mohla nadechnout.

„Jsem si jistá, že kdyby se něco stalo, Senát by…“

„Ale já jsem nemluvil o Senátu,“ řekl a na rtech mu pohrával zvláštní úsměv.

Naše oči se setkaly a najednou se mi dýchalo velice těžko. „Aha.“ Připadala jsem si jaksi podivně maličká a zároveň neobvykle silná.

„A já ti nenabízím doprovod do MAGIC, tedy alespoň ne hned. Odvolali mě v jisté rodinné záležitosti.“

„Zase? Vždyť ses teprve vrátil.“

„A protože ti nemůžu věřit, že v mé nepřítomnosti nebudeš nahlodávat mé služebníky…“

„Já jsem nikoho –“

„… nebo že se obecně dokážeš vyhýbat problémům i jen na několik dní, jedeš se mnou.“

Kapitola 4

Upravený rodinný Boeing Business Jet není docela letadlem jako spíš létajícím hotelovým apartmá. Sedačky v jídelně, rozestavěné kolem stolu z lesklého javorového dřeva, jsou velké jako lenošky a potažené rukavičkářskou usní. Na zdech je javoru ještě víc, podlahu pokrývá luxusní koberec v barvě kávy se smetanou a koupelna se honosí skoro stejným množstvím žuly jako ta u Danta. Mircea seděl na krémové kožené pohovce v salonku a v šedé košili s kravatou a v elegantním černém obleku vypadal zcela ve své kůži. Zato já jsem si v džínových šortkách a modrobíle pruhovaném tílku připadala až trochu moc neformálně, ale než jsem se šla obléct, neměla jsem šanci se ani zeptat, kam jedeme. Alespoň že jsem byla čistá.

Mircea se místo na sedmačtyřicetipalcovou plazmovou televizi na stěně díval z okna, ale když jsem se vrátila z obhlídky, zvedl hlavu.

„Ve vedlejším pokoji je opravdová postel,“ informovala jsem ho předtím, než jsem si uvědomila, jak to zní. Rty se mu maličko zakřivily. „Tak daleko zase neletíme.“

„Kam přesně letíme?“

„Do Raduova domu poblíž Napa.“

Věděla jsem, že Mircea má bratra jménem Radu. Dokonce jsem se s ním při jedné velmi památné příležitosti setkala. Ale tentokrát mi to přišlo jako velice zvláštní doba na společenskou návštěvu.

„Ze zkušenosti vím, že rodinné záležitosti nikdy nečekají na vhodnou dobu,“ poznamenal, když jsem mu to řekla. „Ale tohle bude jenom rychlá návštěva. Konzulka předpokládá, že za dva dny přijme své africké a evropské protějšky, a já u toho musím být.“

„Oni sem přijedou?“

„I s doprovodem.“

„Ale… Já jsem si myslela, že konzulové moc necestují.“ Takový konzul je hlavou senátu a jako na takového je na něj nahlíženo jako na příliš cennou osobu, než aby takové riziko podstoupila. Ne že by ti, které jsem potkala, nějakou ochranu potřebovali. Ti bývají celkem děsiví i sami o sobě.

„Žijeme v těžké době. Nebezpečí z toho, že bychom nespojili své síly, je mnohem větší než veškerá rizika nutná k tom, abychom to udělali. Pokud své zájmy pro válku nesladíme, mohli bychom brzy zjistit, že vlastně ani žádné nemáme.“

Znělo to, jako kdyby tento argument v poslední době použil víc než jenom párkrát. „To je tvůj připravený projev?“ Přejel si dlaní přes obličej a poprvé vypadal unaveně. „Ano, ale nemělo to tak znít.“ Vstoupil stevard a na konferenční stolek položil stříbrný podnos s několika zakrytými ohřívacími miskami. Ukázalo se, že se v nich skrývají vejce, slanina a na silné plátky nakrájený francouzský toust. Stranou stál pomerančový džus v křišťálové karafě a vedle něj malá miska s čerstvými broskvemi. Slunce nevyjde ještě alespoň hodinu nebo tak nějak, ale můj žaludek se stejně ozýval. Večeři jsem prošvihla asi tak o čtyři sta let. Snědla jsem trochu ode všeho, dokonce i vejce, přestože mi na ně stevard prostě musel naházet hromadu perlově šedého kaviáru. Mircea si dal kávu. Stimulanty ale na upíry moc dobře neúčinkují, takže jsem pochybovala, že mu nějak pomůže.

Zatímco jsem jedla, zase se zahleděl z okna; už jenom to mi mohlo napovědět, že něco není v pořádku. V disciplíně nezávazného povídání přece byl úřadujícím mistrem. A to i s lidmi, které vůbec neznal.

Všichni v Senátu měli nějakou funkci; v případě prezidentského kabinetu by se nazývala ministerstvem. Mircea byl Konzulčiným hlavním vyjednavačem, mužem, který byl připravený vyrazit na cestu kdykoli, když jí někdo tvrdošíjně odmítal dát to, co chtěla. Za normálních okolností dokázal zázraky, aby i ty nejtvrdohlavější přinutil podívat se na problém jejíma očima. Tentokrát ale zřejmě žádala příliš. „Opravdu si myslíš, že se k nám ostatní senáty přidají?“ zeptala jsem se. „Co na to říkají tvé karty?“ opáčil, protože očividně nechtěl o ničem ani spekulovat.

Jediný balíček tarotových karet, který jsem s sebou měla, byl darem od jedné dávné přítelkyně, která je z legrace nechala očarovat. Ani jsem nevěděla, kdo to kouzlo udělal, ale bylo zatraceně dobré. Rozložit je sice byl obrovský problém, ale v předpovídání celkové magické atmosféry situace byly až děsivě dobré.

„Ale nebude to normální výklad,“ upozornila jsem ho, zatímco jsem je lovila v krabičce. „Nezmlknou ještě dlouho potom.“ Ještě než jsem ta slova dokončila, už samy od sebe z balíčku vyskočily dvě karty.

„Císař,“ prohlásil lehký tenor, načež hlubší hlas majestátně pronesl: „Smrt!“ Potom už bylo trochu těžší pochopit, co říkají, protože se obě karty snažily mluvit jedna přes druhou. Během procesu překřikování byly samozřejmě čím dám hlasitější, až se mi konečně podařilo zastrčit je zpátky do obalu a ten se zaklapnutím zavřít.

„Císař znamená sílu, sebevědomí, někdy agresi,“ řekla jsem Mirceovi, který se tvářil pobaveně. „Pokud se vztahuje k nějaké osobě, obvykle to znamená otce nebo otcovskou figuru, vůdce nebo zaměstnavatele, krále nebo despotu. Když je to k nějaké situaci, označuje dobu, kdy jsou k úspěchu nutné smělé činy.“

„Měl bych mít strach, že vyšla taky karta Smrt?“ zeptal se zlehka.

„Ani ne. Skoro nikdy to neznamená skutečnou smrt. Normálně předpovídá konec něčeho – snu, ambice nebo vztahu…“

„Z nějakého důvodu se necítím nijak zvlášť klidný,“ zněla jeho suchá odpověď.

„V tomto případě upravuje vlastnosti Císaře,“ vysvětlovala jsem. „Tyto dvě karty spolu bývají často spojované. Císař přece získává moc díky smrti svého předchůdce, u moci zůstává částečně díky strachu ze smrti, který vyvolává, a jeho moc taky končí vlastní smrtí.“

Mircea se zamračil. „Už brzy tu budeme, poprvé po několika staletích, mít tři konzuly pohromadě. Neber si to špatně, ale upřímně doufám, že tvůj výklad není správný.“

To já taky.

„Co máte v plánu s aliancí dělat, jestli se vám ji podaří vytvořit?“ zeptala jsem se.

„Porazit toho tvého boha. Nemůžeme se k němu dostat – není v tomto světě, což je situace, o které doufáme, že bude přetrvávat i nadále – ale jeho následovači tu jsou. Abychom mohli tuto hrozbu odstranit, musíme je zlikvidovat. Všechny. Ale taková operace bude vyžadovat společné úsilí.“

Společné úsilí. Proč já v tom jenom vidím problém? „Pokud budou ostatní senáty souhlasit, tak je povede?“ zeptala jsem se pomalu. „Jako Konzulka?“

Mircea si povzdechl a promnul si oči. „To je právě jeden z mnoha sporných bodů. Žádný z konzulů není zvyklý přijímat rozkazy někoho jiného, nic takového se nestalo stovky let.“

„Takže tvou prací je přesvědčit pět nejmocnějších upírů na světě, aby od ní přijímali rozkazy?“

„V podstatě ano.“

„A to jsem si myslela, že na hovno je moje práce.“

Maličko se pousmál. „Ve skutečnosti nečekám, že je budu muset přesvědčovat všechny. Konzulka má poměrně dobré vztahy s evropskými a africkými konzuly, a proto jsme je vůbec dokázali přesvědčit, aby přijeli. Já zase mám jistý vliv u čínského dvora. Ale v indickém durbaru máme vliv jenom malý, v Latinské Americe pak vůbec žádný. Kdyby se nám podařilo sem někoho z nich vůbec dostat, příjemně by mě to překvapilo.“

„Ale i tak, kdyby se sjednotily tři nebo čtyři senáty, byl by to svého druhu rekord, ne?“

„Jestli se nám ho podaří vytvořit, tak ano. Ale polovina senátorů nenávidí tu druhou půlku, v mnoha případech je to kvůli nějakým stovky let starým urážkám. Ani nemluvím o žárlivosti, rivalitě a příliš citlivých egách. Pokud jim nebudeme schopni nabídnout nějaký skutečný důkaz svých tvrzení, nevidím naše šance optimisticky.“

„Jsme ve válce. To mi připadá jako docela opodstatněné!“

„Ale proti komu? Apollon tu není. Uvidí jenom pořád ty samé nepřátele – Černý kruh a několik odpadlických upírů – se kterými se náš Senát v mnoha předchozích případech úspěšně vypořádal. Proto jsou vůči nezbytnosti nějaké aliance extrémně podezřívaví. Mám za to, že nás podezřívají z toho, že jsme si to spojení s bohem vymysleli ve snaze přivést je do Konzulčiny poroby.“

Zamrkala jsem, jak jsem se to všechno pokoušela pochopit. Mirceu jsem v posledních několika dnech moc nevídala, ale podle mě to asi bylo proto, že jsem byla vážně dobrá v tom, jak se mu vyhýbat. Nebo si spíš evidentní absence jakékoli Cassie ve svém okolí všiml hned, ale bylo mu to jedno. Při tomto pomyšlení jsem se ale začala cítit trapně jako odkopnuté štěně, takže jsem se raději zaměřila na to, že on měl ke své nepřítomnosti naprosto dobrý důvod. S Mirceou jsme byli zasaženi kouzlem lásky, které se vymklo kontrole, ale jeho zasáhlo mnohem silněji, navíc jím kvůli jistým komplikacím s časem musel trpět mnohem déle než já. Předpokládala jsem, že si vybírá nějakou dobu na zotavenou, a s ohledem na to, jak vypadal, když jsem ho viděla naposledy, jsem tomu byla i ráda. Teď to ale nevypadalo, že by odpočíval aspoň trochu. A teď do toho přišla ta rodinná záležitost, ať už to bylo cokoli.

„Měl bys zkusit na chvíli zvolnit,“ řekla jsem se zamračením. „Nejsi zrovna v nejlepší kondici.“

Jedno z těch výrazných obočí vyjelo vzhůru. „Prosím?“

Povzdechla jsem si. Nevyznělo to dobře. „Myslím tím jako, že si všichni myslí, že mistři upíři jsou skoro neporazitelní. Ale ona to není jaksi úplně pravda, že? Můžeš se unavit, a… vůbec.“ Sama jsem ho nedávno viděla zraněného a zranitelného a ta vzpomínka se mě držela jako klíště. Byl to v podstatě další důvod, proč si udržet odstup.

Tohle jsem se naučila už před lety – nikdy si nikoho nepustit příliš blízko. Záležet mi na nich může, ale zase ne moc, protože je dřív nebo později ztratím. Maminčin pokus o nový život ukončila bomba v autě nastražená upírem, který chtěl mít u svého dvora jasnovidku. Na to, aby tu práci vzala, byla až moc chytrá, on si ale myslel, že ideální bude její dcera – když za sebou nebudu mít ty otravné rodiče, kteří by mi říkali, ať nedělám kraviny.

Když jsem potom vyrostla natolik, že mi spousta věcí došla a utekla jsem od něj, Tony, ten zmiňovaný upír, taky v záchvatu zlosti umučil mou vychovatelku. Opouštěla jsem další a další, ať už u Tonyho nebo během střídání různých míst ve snaze být o krok napřed před jeho služebníky, kteří po mně pátrali. Ale ať to bylo jakkoli, dřív nebo později jsem se rozhlédla a zjistila, že ti, kteří pro mě něco znamenají, jsou pryč. Takto po zlém jsem se naučila, že když si budu udržovat odstup, bude to nakonec jednodušší pro všechny.

Zůstaň při povrchních známostech, drž se co nejvíc zpátky, a až odejdeš, nikdo si toho ani nevšimne.

„Děje se něco, dulceaţă?“

„Ne.“ Polkla jsem. „Nic. Jenom bych si přála…“

„Ano?“

„Přála bych si, aby sis mohl vzít na nějakou dobu volno,“ řekla jsem.

Pořád se sice tvářil vážně, ale oči se usmívaly. „Obávám se, že dovolená v tuto chvíli nepřipadá v úvahu.“

„No, tak bys možná mohl vymyslet něco jiného, co tě uvolní.“

Kdesi v hlubinách jeho očí se zatřpytil jantar. „Pár věcí mě napadá…“

Významně jsem se na něj podívala. „Myslela jsem, že bys možná mohl chvíli pracovat na něčem jiném. Říká se, že změna je stejně dobrá jako odpočinek.“

Rozrůstající se jantarové skvrny jako by zachytávaly světlo a ohřívaly je. „Já vždycky rád experimentuji.“ Za ucho mi zastrčil jeden zatoulaný pramínek vlasů. „Měla jsi na mysli něco konkrétního?“

Olízla jsem si náhle suché rty a snažila se nemyslet na to, co dokáže vymyslet po pěti stech letech zkušeností. „A–ani ne.“

„Tak asi budeme muset improvizovat.“ Přitiskl mě k hříšně měkkému čalounění pohovky a políbil mě. Když se jeho jazyk dotkl mého, můj mozek najednou začal navrhovat všechny možné druhy zajímavých možností.

A potom se v interkomu ozval kapitán s oznámením, že jsme úspěšně přistáli. Překvapeně jsem se rozhlédla. Ani jsem si nevšimla, že klesáme.

„Mohli bychom tu ještě chvilku zůstat,“ pronesl bez dechu někdo, kdo zněl hodně podobně jako já.

Mircea mě znovu políbil, tentokrát rychle, ale potom se zvedl. „Zní to lákavě. Ale musím jít.“

„Chceš říct, že my musíme jít.“

„Přivedl jsem tě s sebou proto, abych tě udržel v bezpečí, ne proto, abych tě uvrtal do nebezpečí ještě většího.“ Obrátil se k odchodu, ale já jsem ho chytila za rukáv, na jehož dokonalé látce se mi podařilo udělat pár záhybů. „Nebezpečí? Myslela jsem, že jedeme navštívit tvého bratra.“

„Já ano. Ty zůstáváš tady. Radu se dostal do několika problémů, a do nich nechci zatahovat tebe.“

„Možná bych mohla pomoct,“ řekla jsem a začala se zvedat. Jenomže jsem zjistila, že nemůžu.

Podívala jsem se dolů a kolem zápěstí jsem uviděla povědomý stříbrný náramek. Zatáhla jsem za něj, ale byl bezpečně upevněný skrz područku pohovky, jejíž luxusní kůží procházel, a byl zacvaknutý na něčem uvnitř – po hmatu bych řekla, že na rámu. Sakra, že já jsem si zapomněla vyžádat ta pouta zpátky! „Mirceo!“

„Nemělo by to trvat dlouho, a než se vrátím, bude o tebe dobře postaráno,“ řekl. A potom prostě jen tak odešel. Zakřičela jsem a zarachotila pouty dost hlasité na to, aby to probudilo mrtvého, ale nikdo mi na pomoc nepřišel. Zkusila jsem se přemístit a skončila na přistávací ploše vedle letadla – pořád připoutaná k pohovce – kde jsem ještě mohla sledovat, jak Mircea odjíždí. Nevěděla jsem, kde Radu bydlí, takže jsem ho nemohla sledovat. Ani nemluvím o tom, že jsem si jenom těžko dokázala představit, že bych mohla k něčemu být, dokud jsem připoutaná k obrovskému kusu nábytku. Vztekle jsem se přemístila zpátky do letadla, kde na mě vyskočil duch. Za normálních okolností bych se o tom ani nezmiňovala, protože se mi takové věci stávají často – je to jedna z mrzutostí, které jasnovidky potkávají. Tohle ale bylo trochu jiné, protože jsem toho ducha znala.

Billy Joe na sobě měl slušivý stetson a zmačkanou košili, ve které před jedním a půl stoletím zemřel. Ta košile normálně bývá skvěle karmínová a snadno upoutá pozornost. Momentálně ale měla vybledlou a zašlou barvu, jako by ji někdo moc dlouho nechal viset na šňůře. Takto se měnila jenom tehdy, když hladina jeho energie poklesla skoro na nulu.

„Nezačínej!“ řekla jsem mu předtím, než stačil otevřít pusu. „Snažila jsem se tě najít, předtím než jsme odletěli. Věděla jsem, že si potřebuješ cucnout.“ Měli jsme s Billym takovou dlouhodobou dohodu, podle které jsem já jeho krmila energií navíc a on mě za to informacemi. Ani jeden z nás z té dohody nikdy nedostal tolik, kolik jsme chtěli, ale pořád to bylo lepší než nic.

„To si sakra piš, že si potřebuju cucnout, ale proto tady nejsem.“ Všiml si mého zápěstí a zamračený pohled se změnil v úšklebek. „Takže jste se s tím upírkem dali na úchylárny?“

„Nechtěl, abych šla s ním!“

„Takže tě připoutal?“ zasmál se Billy. „A bylas aspoň jednou?“

Škaredě jsem se na něj podívala. Kůže na zápěstí mě pálila v místě, kde se mě Mircea dotkl; byl to takový tekutý žár, který se mi šíří celým tělem a vyvolal mi ve tváři odpovídající ruměnec. „Jenom to, že máš ve zvyku se mi zjevovat kdykoli ve dne v noci, ti nedává právo…“

„No, to asi ne,“ souhlasil a kecl si nehmotným zadkem na pohovku. „Takže se jich zbav a pojďme. Máš před sebou důležitou schůzku.“

„Kdybych věděla, jak se z nich dostat, už bych to udělala,“ odsekla jsem podrážděně. „A co je to za schůzku?“

„Já ti ani nevím. Ta, kterou ses snažila domluvit poslední tři dny?“

Vteřinu mi to trvalo. Pritkin totiž už od chvíle, kdy do rovnice vstoupil Apollon, otravoval Kruh s tím, aby se se mnou setkal. Ve skutečnosti jsem ale ani nečekala, že by se někam dostal. Pritkin sám býval příslušníkem Kruhu, ale potom se s nimi rozešel, proto aby mě mohl podporovat.

Měla jsem za to, že jeho hlavu chtějí na podnose hned vedle té mé. „Kruh se chce sejít? A odkdy?“

Billy obrátil oči v sloup. „Od včerejška. Doneslo se nám to krátce po tom, kdys zmizela honit Agnes. Copak nečteš vzkazy?“

„Jaké vzkazy? Žádné vzkazy jsem nedostala!“

„Pritkin k tobě šel snad desetkrát, ale nikdy jsi nebyla doma. Tak ti začal nechávat vzkazy u toho obrovského chlápka.“

„U Marca.“

„Jo. U toho.“

„Marco mi je nedal.“ Ani se o nich nezmínil – nebo o Pritkinovi nebo o schůzce. Začínala jsem si myslet, že má pravdu. Máme komunikační potíže.

Billy pokrčil rameny. „Tak to mu asi Mircea musel nařídit, aby to nedělal.“

Užuž jsem otevřela pusu, abych prohlásila, že Mircea by něco takového nikdy neudělal, ale zase jsem ji rychle zavřela, předtím než z ní ta slova vyšla. Koho se to snažím obelhat? Mircea by to rozhodně udělal.

„Senátu se líbí představa, že by měli Pýthii pod svou kontrolou,“ řekla jsem, když to přešlo. „A když se s Kruhem dohodneme…“

„Tak bys z toho taky mohla něco mít,“ dokončil za mě Billy.

„Proto Mircea dostal pověření, aby mě před tou schůzkou uklidil z cesty.“ Cítila jsem, jak při vzpomínce na tu scénu před zrcadlem rudnu. Takže jsem byla příliš cenná na to, aby mě ztratil, jo? Příliš důležitá pro něj?

„Ehm, Cass?“ Billy se na mě díval trochu pobaveně. „Ta schůzka bude u Danta – Pritkin na tom trval. Něco kvůli neutrální půdě. Každopádně máme necelou hodinu, než mágové přijdou.“

Začala jsem se zvedat, ale zase mě to prudce stáhlo dolů. „Jsem tak trochu připoutaná k pohovce,“ podotkla jsem.

Billy se zazubil. „Vsadím se, že tě Pritkin dokáže vysvobodit.“

Povzdechla jsem si. To jo, ale nepřežila bych to. „Je ve svém pokoji?“ zeptala jsem se odevzdaně.

„Myslím, že se tam vejdeš,“ prohodil Billy se smíchem. „Když zatlačíme.“

Povzdechla jsem si. Nikdy. A odčasovala se.

Stejně jako já, i Pritkin nedávno získal lepší ubytování. Bylo sice prostornější než ta původní verze, ale stejně jsem raději přistála na chodbě. A mé velké kožené příslušenství přistálo rovnou na tom Marcově příteli. Je to upír a pohovka byla navržena tak, aby byla odlehčená pro použití v letadle, takže ho to nebolelo. Ale ani ho to nepotěšilo.

„Marco říkal, že by ses mohla objevit,“ řekl, zvedl kanape a odhodil je na stranu. „A taky říkal, že ti nesmíme dovolit mluvit s tím mágem.“

Přimhouřila jsem oči. „Já si budu mluvit, s kým se mi sakra zachce!“ odsekla jsem a snažila se pohovku přetáhnout kolem něj, abych mohla zaklepat na dveře.

Položil nohu na nejbližší polštář a vytáhl mobil. „Je tu,“ řekl do něj, zatímco jsem tahala a škubala, ale nikam jsem se nepohnula. „Marco říká, že tě mám odvést nahoru,“ informoval mě.

„Ty a která armáda?“ zavrčela jsem. „A sundej tu nohu z mé pohovky.“

Upír si mé kožené příslušenství prohlížel asi vteřinu a pak se podíval k výtahu. Nezdálo se, že by měl myšlenkové pochody nějak rychlé, ale nakonec došel ke správnému závěru – určitě by se to tam nevešlo. „Tak ji budu muset rozlomit vejpůl,“ řekl a popadl ji za druhý konec.

„Je mi to líto, ale pán ti určitě koupí jinou.“

„Je Mirceova,“ vyhrkla jsem. „Je to jeho pohovka. A on k ní opravdu, ale opravdu přilnul.“

Upír se zatvářil podezřívavě. „K pohovce?“

„Je to originální model, ručně barvený, tak aby ladil s ostatním nábytkem v jeho boeingu. Jestli ho zničíš, nebude si moct koupit jiný, aby to sladil. Bude tam trčet jako bolavý palec. Bude to trapné.“

Celou dlouhou minutu jsme tam jenom stáli a zírali na sebe; potom upír zamrkal jako první. „Já nechci pána ztrapnit,“ řekl pomalu a sáhl po mobilu. Zapomněl ale zase vrátit nohu na gauč, takže jsem zatáhla ze všech sil a podařilo se mi dostat se ke dveřím na délku paže.

„Hej!“ Byl u mě během jediného srdečního tepu a položil mi ruku na paži. Proto jsem do dveří místo klepání kopla. „Musíš se vrátit nahoru. Marco to říkal!“

„Tak Marcovi řekni, ať jde k čertu!“

„Věř mi, že už tam jsem,“ informoval mě Marco ze schodů.

Sakra! Zkusila jsem do dveří kopnout znovu, ale Marco chytil konec pohovky a táhl mě zase zpátky, abych na ně nedosáhla. „Jdeš s námi. Smiř se s tím,“ oznámil mi.

Během té chvilky, kdy jsme tam stáli a škaredě se na sebe dívali, z vedlejšího pokoje vyšel nějaký starší pár. Muž byl oblečený v modré polokošili a kostkovaných šortkách, které mu začínaly někde u podpaží a spadaly až ke kostnatým kolenům. Žena na sobě měla tričko Chippendales z obchodu se suvenýry, světle červené šortky a tenisky ve stejné barvě. Mohlo jim být tak devadesát.

„Budete muset tu pohovku přesunout,“ prohlásil staroch. „My se s ženuškou musíme dostat do výtahu.“

„Když se nedostanete k bufetu brzy, vejce úplně vyschnou,“ přidala se žena. „Měli by těch vajec dělat víc.“

„Slyšels pána,“ prohodila jsem k Marcovi. „Uhni s tou pohovkou.“

Marco obrátil oči v sloup. „Je to tvůj posraný gauč. Proč si s ním neuhneš sama?“

„Takhle mluvit s dámou, to neexistuje,“ pokáral ho starý pán. „A stejně – jak by asi droboučká dívenka, jako je ona, dokázala pohnout s tak velkou pohovkou?“

„Vypadáte jako silní chlapci,“ vmísila se žena. „Tak co kdybyste mi s ní uhnuli vy?“ Zamrkala na Marcova kamaráda, který se zřejmě ocital na pokraji paniky.

„Běžte po schodech,“ řekl Marco. „Je to pro vás lepší.“

Zamračila se. „Jsem po operaci kyčelního kloubu. Nemůžu po schodech.“

„Neříkejte mé přítelkyni, co má dělat!“ ozval se starý pán a vypadal naštvaně. „Toto je veřejná chodba. Nemůžete blokovat průchod! Jestli s tou věcí hned teď neuhnete, oznámím to vedení!“ Stařenka mu věnovala zářivý úsměv. „No není úžasný?“ otázala se pyšně.

„Rytíři nevymřeli,“ souhlasila jsem.

„Chceš, abych s tou pohovkou uhnul?“ zeptal se Marco. „Tak jo.“

Zvedl mě, hodil na pohovku a prudce trhl za jeden konec. Kolega se chopil druhého a oba upíři začali pohovku odnášet chodbou.

Každý z nich by to dokázal i sám, pravděpodobně navíc jenom jednou rukou, ale měli jsme publikum.

Muž se ženou nás následovali k výtahům a stiskli tlačítko, načež jsme všichni čekali, až přijede prázdná kabina.

Dveře cinkly a hrdličky nastoupily. Žena držela dveře, ale já jsem zavrtěla hlavou. „To se tam nevejde.“

Marco přelétl pohledem od pohovky k výtahu a došel ke stejnému závěru. Zamračil se, položil svůj konec pohovky, odsunul mě na jednu stranu a nohou o velikosti třináct dupl přímo na střed. Ozvalo se hlasité prasknutí a pohovka se čistě zlomila na dvě poloviny.

„Božíčku!“ vydechla žena s nohou pevně zapřenou mezi dveřmi výtahu. Vypadalo to, že vejce můžou počkat.

„Ale, Ježíši!“ Marcův kamarád se díval střídavě na něj a na pohovku, sem a tam, jako by nemohl uvěřit svým očím. „Ale člověče, tohle jsi neměl dělat. Byl to speciální gauč. Oblíbený gauč lorda Mircey!“

„Lord Mircea žádný oblíbený gauč nemá!“ sdělil mu Marco a zkusil mě postrčit do výtahu. Ale ta část, ke které jsem byla připoutána, byla i tak moc velká; zvlášť, když už na palubě byli dva lidé.

Marco oběma rukama sevřel opěradlo pohovky, ke kterému byla pouta zacvaknuta, jako by je chtěl vypáčit, ale kamarád ho zadržel. „To ti nemůžu dovolit udělat,“ prohlásil vážně.

Marco na něj chvíli zíral. „Co že mi nemůžeš dovolit udělat?“ zeptal se nakonec.

„Nemůžu ti dovolit ještě víc poškozovat majetek lorda Mircey. Ta pohovka je speciální. Vidíš tu kůži? Byla barvená na zakázku. Nemůžeš jenom tak jít ven a koupit jinou, určitě ne takovou, která by ladila.“ Oba kousky přejížděl ustaraným pohledem. „Ta kůže se roztrhla ve švu. Možná by se to dalo opravit. Možná bychom mohli…“

Jeho návrh jsem už neslyšela, protože mu Marco zasadil ránu pěstí do brady s takovou silou, až po zádech odlétl ke zdi. Ta se při jeho dopadu otřásla a na koberec spadl nástěnný svícen, který se roztříštil na kousky. Ani samotný upír nevypadal dobře, když se pomalu sesouval na zadek.

Marco se na něj zamračil. „Už nikdy nezpochybňuj mou autoritu. Já tady tomu velím. A ty budeš dělat, co ti řeknu.“ Zase se otočil k pohovce a popadl ji.

„Nedělej to,“ varoval ho kamarád, když se pomalu zvedal na nohy.

„Co jsi to řekl?“ zeptal se tiše Marco a otočil se k němu.

„Řekl jsem: Polož to.“

„Fajn.“ Marco pustil pohovku a stařenčinu nohu opatrně vytlačil ze dveří. „Představení skončilo. Už tu není nic k vidění,“ řekl a stiskl tlačítko pro vstupní halu. Jakmile kabina výtahu odjela, skokem se vrhl na druhého upíra.

Věděla jsem, že to přijde, takže jsem byla připravená. Polovina pohovky váží míň než celá, a tak se s ní lépe manipuluje. Vyskočila jsem hned, když spadli na schody, a dokud se prali a nadávali, vlekla jsem se chodbou zpátky. Za normálních okolností bych se odčasovala, ale už jsem za sebou měla pernou noc – cesta přes čtyři staletí není žádná legrace – a potom jsem se musela odčasovat od letadla. Plus ještě ta malá zajížďka na přistávací dráze. Byla jsem utahaná. Navíc jsem si nemyslela, že by byl dobrý nápad chodit na schůzku se šéfem Kruhu úplně bez šťávy.

Ostře jsem zaklepala na Pritkinovy dveře. Tentokrát se otevřely a odhalily napůl oholeného válečného mága s břitvou v ruce. Na sobě měl krásně vyžehlené kalhoty od obleku a tílko bez rukávů, které mu padlo jako druhá kůže. Ale mou pozornost tentokrát neupoutaly jeho krásně tvarované paže a svalnatá ramena. Byly to vlasy.

Krátká blond hříva mu ve vlnách spadala do čela a těsně se dotýkala límce. Vypadaly jemně. Vypadaly, jako by je měl pod kontrolou. Vypadaly normálně.

„Ty vlasy.“ Zírala jsem na ně.

Prohrábl si je rukou. „Ještě jsem neměl šanci s nimi něco udělat.“

„A musíš?“

Zelené oči se zúžily. „Kdes byla?“ vyjel na mě. „A proč nejsi oblečená?“

Neodpověděla jsem, protože se tam najednou objevil Marco s úšklebkem ve tváři a s natrženým oblekem. „Tak jo,“ řekl přerývaně. „Jdeme.“

„Jak myslíš, že by se Mirceovi líbilo, že se mnou takhle zacházíš?“ zeptala jsem se s pohledem na ruku, svírající mi biceps.

„Pán chce, abys na něj počkala nahoře.“

„Tys mu volal?“

„Ne. Nechal tu zprávu pro případ, že by ses tady objevila. Myslím, že tě zná.“

To jsem ignorovala. „A odkdy ty vyřizuješ vzkazy?“ Otočila jsem se na Pritkina. „Žádný z těch tvých mi nepředal. Nebýt Billyho, ani bych nevěděla, že nějaká schůzka je.“

„Proč jsi jí nevyřídil mé vzkazy?“ dožadoval se Pritkin odpovědi.

„My máme s Billym takovou teorii,“ řekla jsem, „že Senát možná není příliš nadšený faktem…“ Zmlkla jsem, protože mi Marco přitiskl ruku na ústa. Pritkin ji odrazil a chvilku se navzájem měřili pohledy.

„Ještě jsem neměl večeři,“ oznámil mu Marco. „Přines mi ji.“

Pritkin se na mě podíval a konečně si všiml, že jsem k něčemu přivázaná. „Proč jsi připoutaná ke křeslu?“

„To je kus gauče,“ opravila jsem ho.

Výtah cinkl a vystoupili z něj zase ti stařečci. Obešli poškozený nábytek před výtahy a vydali se chodbou k nám; madam kvůli kyčli lehce napadala na jednu nohu. Konečně došli až k nám a starý pán se zamračil. „Myslel jsem, že jsem vám řekl, abyste dal tu věc pryč,“ řekl rozmrzele. „Zapomněl jsem si vzít léky. Musím si je vzít se snídaní, jinak mám zkažený celý den. A ta vaše pohovka mi blokuje dveře.“

Marco na chvíli zavřel oči a potom pohovku zvedl. Ulomil opěradlo, ke kterému jsem byla připoutaná, a podal mi ho. Pak pokračoval v trhání zbytku na malé kousky, zatímco ho starý pár pozoroval s očima navrch hlavy.

Už byl skoro hotový, když se na schodech objevil jeho kamarád – docela pěkně potlučený – i se skupinou hotelové ostrahy. Vzhledem k tomu, že hotel vlastní jeden upír a provozuje ho jiný, nikoho moc nepřekvapí, že ochranky také patří mezi životem handicapované.

„Jsem její bodyguard!“ zakřičel Marco, když se na něj vrhlo šest upírů. „Vy to nechápete, ona je v nebezpečí!“

„Ehm, ehm,“ zamumlal velitel hlídky s pohledem upřeným na starý pár. „Vypadá to, že jsme dorazili v pravý čas.“

„Řekni mu to!“ nařídil mi Marco.

Otevřela jsem pusu, ale pak jsem ji zase zavřela. Marco na lasvegaskou scénu dorazil teprve nedávno; Mircea si ho přivezl ze dvora ve státě Washington. Proto ho většina pracovníků kasin ještě neznala. S trochou štěstí by ochranka nemusela mít jeho identitu potvrzenou do doby, než má schůzka s Kruhem skončí. Takže jsem tam jen tiše stála, zatímco ho táhli pryč a on na mě zíral poněkud přimhouřenýma očima.

„Omlouváme se,“ říkal staříkům šéf ochranky.

„Můžete nám to kompenzovat formou bufetu,“ zkusila to paní s nadějí v hlase.

„To je sakra pravda,“ souhlasil starý pán. „Když se chlápek nemůže dostat ke svým lékům, není to v pořádku.“

„Co se to sakra děje?“ dožadoval se Pritkin odpovědi.

Zvedla jsem ruku s pouty. „Sundej mi to a já ti to povím.“

Kapitola 5

O půl hodiny později mě v hale hotelu Dante seřval blonďák. Protentokrát to nebyl Pritkin. „Přestaň!“ To štíhlé stvoření po mém boku mě praštilo přes ruce. Snažila jsem se tajně si otřít zpocené dlaně do široké sukně svých šatů, ale asi jsem to nedělala dost pokradmu.

„Vždyť tomu nic neudělám,“ řekla jsem, když někdo vedle mě začal čenichat. Rozhlédla jsem se, ale viděla jsem jenom skupinu ostražitě se rozhlížejících lidí na druhé straně haly. Vcházeli po dvou nebo po třech a snažili se splynout s davem. Ale moc se jim to nedařilo, přestože Danteho zaměstnanci nosili kdeco od ďábelských kostýmů s flitry až po kostýmy domin. Možná to bylo těmi těžkými kabáty, které na sobě měli navdory tomu, že venkovní teplota hrozila teploměrům prasknutím. Možná to byly ty zlověstné boule, které se jím pod kabáty rýsovaly. Nebo to možná mělo něco do činění s tím, že všichni vypadali, jako by strašně moc chtěli někoho zabít. A protože jsem ten někdo byla já, myslela jsem si, že se těch několik skvrn od potu dá omluvit. Augustine s tím bohužel nesouhlasil.

„Po tom, v jakém stavu jsi mi vrátila můj poslední výtvor?“ odfrkl si. „Ani mi nemluv.“

Provinile jsem přešlápla z nohy na nohu. Augustine byl oděvní návrhář, který měl o své práci opravdu hodně vysoké mínění. Proto jsem také pozůstatky posledních šatů, které pro mě udělal a které utrpěly několik neodstranitelných kazů, nacpala do pytle na odpadky a ukryla je do kontejneru. Nějak se mu je podařilo najít i tak. A když jsem se před třiceti minutami objevila v jeho obchodě na promenádě kasina, naprosto bez dechu a se zoufalou potřebou něčeho, co bych si mohla na tuto schůzku vzít, mi ty ubohé a roztrhané pozůstatky ukázal. Augustine mi dal jasně najevo, že pro mě je zbytečně dobrá i konfekce, a vyhodil mě. Ale o půl minuty později to musel vzít zpět; to proto, že ho Sal, má nová a samozvaná asistentka, s úsměvem plným vyceněných zubů zatlačila do dílny. Mircea zřejmě neměl čas celou rodinu upozornit na to, že by byl raději, kdybych tuto schůzku zmeškala. A Sal mě nehodlala nechat nás všechny před Kruhem ztrapnit.

Své šaty – z bohatého zeleného sametu, ve kterém jsem tak trochu vypadala, jako bych na sobě měla závěsy Scarlett O’Harové – jsem dostala právě včas na to, abych je na sebe hodila a uháněla sem. Protože je vyrobil Augustine, pořád jsem čekala, že se v něco promění nebo se mě budou snažit kousnout, ale zatím nic zajímavého neudělaly. Až na to, jak moc se snažily, abych v nich vypadala rafinovaněji.

Byla to práce pro ně jako stvořená.

Mou metr šedesát vysokou postavu nemohlo v sošnou změnit vůbec nic; neměla jsem šanci si znovu udělat mejkap, a když jsem se pokusila rozcuchané kadeře zkrotit lakem na vlasy, pořídila jsem si na hlavu helmu. Ne že by na tom záleželo: Kruh už stejně věděl, jak vypadám. S ohledem na to, kolik plakátů „Živou nebo mrtvou“ už rozeslali, by to vědět měli.

Zamračeně se ke mně přitočil Casanova, ředitel hotelu. V obleku barvy pšenice, který zdůrazňoval jeho španělsky dobrý vzhled a který mu seděl, jako by byl vyrobený speciálně pro něj – což pravděpodobně byl – vypadal jako obvykle stylově. Věnoval mi jednu sklenici a jeden plamenný pohled. „Co se děje? Máš snad moc těsný korzet?“

„Nemám korzet.“ Augustine se pro jednou zdržel pokusu mě udusit.

„A tak co kdyby ses pokusila vypadat trochu míň na to, že každou chvíli omdlíš? Máš snad vyzařovat auru síly.“

Vzala jsem si šampaňské, ale třásly se mi ruce, takže mi pár kapek spadlo do výstřihu. „Já se snažím!“ zasyčela jsem, když někdo nablízku začal tiše plakat. „A co je sakra tohle?“

„To jsme my, planoucí,“ řekl Casanova a odešel stejně náhle, jako přišel.

Augustine se tvářil trochu samolibě. „Oukej, tak co jsi udělal?“ obořila jsem se na něj.

„Říkejme tomu pojištění,“ pronesl tajemně, zatímco se dveřmi dovnitř trousili další a další „turisté“ v dlouhých kožených kabátech. Byli to váleční mágové, což jsou příslušníci jisté formy policie Kruhu, něco jako FBI a CIA v jednom šíleném balíčku. Čekala jsem, že jich kolem sebe v rámci preventivních opatření pár uvidím. Ale bylo jich o něco víc než pár.

Provedla jsem rychlou vizuální kontrolu a uvědomila si, že máme problém. A sice proto, že v dohodě, kterou Pritkin uzavřel, bylo výslovně uvedeno, že si každá strana na schůzku nesmí přivést víc než tucet členů. Ti naši byli rozmístěni po celé místnosti a byli to většinou upíři, vypůjčení od Casanovy. Mágové se taky rozptýlili, a i když bylo trochu obtížné je mezi všemi skutečnými turisty spočítat přesně, byla jsem si docela jistá, že jsem jich napočítala víc než tucet. S naprostou jistotou jsem si to uvědomila, když se dovnitř ledabyle vloudalo další trio.

Jednoho dne snad najdu nějaké spojence, kteří se mě nebudou snažit pravidelně zabíjet. Jednoho krásného, krásného dne.

Françoise, pěkná tmavovlasá čarodějnice, která mě doprovázela po druhém boku, se v nepohodlí zavrtěla. „Prítkín tu néní?“ zeptala se s výraznějším francouzským přízvukem než obvykle. To znamenalo, že je nervózní. Asi proto, že i když pořád ještě měla trochu problémy s angličtinou, počítat uměla stejně jako já. „Ale je.“

„Alé já chó nevidím.“

„O to tu tak trochu jde.“

Byla bych raději, kdyby se ode mě Pritkin nehnul pro případ, že by to šlo tak, jako při každém druhém setkání s Kruhem, které jsem absolvovala. On ale namítal, že když bude mít větší svobodu pohybu, bude mít lepší přehled o celkovém scénáři. Françoise tam byla proto, aby mohla spustit dočasné rušení v případě, že by se věci vymkly z rukou.

Já bych jí raději nic neříkala, ale ani tak jsem se necítila líp. O jejích schopnostech jsem nepochybovala, ale faktem bylo, že Kruh nehraje podle pravidel. Někdy si dokonce myslívám, že ani žádná pravidla nemají. A to měli být ti hodní. Není divu, že jsem pořád v průšvihu.

„Je tám mós mágů,“ zamumlala Françoise s pohledem ke vchodu, kde se přes most, oddělující zemi živých od podsvětí, sunuli další dva. Několik Charonů pod nimi odstrkovalo bidly loďky, naložené hloupými turisty, přes řeku Styx nebo přes to, co za ni vydávali. Všichni ti rekreanti se smáli a házeli do vody mince, přičemž vykřikovali takové ty obvyklé vtípky o zaplacení převozníkovi.

„Dokud jsme mezi normálními, o nic se nepokusí,“ řekla jsem spíš proto, abych přesvědčila samu sebe než ji.

„Ale oní už něsó skouší!“ podotkla a zamračila se jako někdo, kdo zoufale potřebuje, aby ho jeho velitel nějak povzbudil. Sama jsem se tak nějak cítila taky; bohužel jsem zároveň byla tím, kdo tady velel.

„Máš snad v plánu čekat, až zaútočí?“ ozval se mi v uchu Pritkinův zvučný hlas. Udělal nějaké kouzlo, abychom spolu mohli komunikovat, nebo to tak aspoň říkal.

Měla jsem vědět, že ho používá k tomu, aby nás odposlouchával.

„Když odejdu, co bude pak?“ namítla jsem rozumně. „My Kruh potřebujeme.“

„Ale potřebujeme taky tebe – živou!“

„Oni zatím nic neudělali.“

„Kromě toho, že nás podvedli,“ řekl Pritkin svým obvyklým způsobem „zkusím ti to vysvětlit jednoduše“.

„Řekli jsme dvanáct, a já jsem jich napočítal víc než dvakrát tolik. A jestliže porušili jeden slib, co jim zabrání porušit další? Budeme to muset zkusit někdy jindy.“

„A co když se s námi podruhé setkat odmítnou?“ Neměli mě rádi už tak; kdybych je naschvál urazila, mohla by to být poslední kapka. Jestli se máme vůbec kdy smířit, musí to někdo risknout a projevit trochu důvěry. Nevypadalo to, že ten někdo bude od nich. „Slečno Palmerová…“

„Myslela jsem, že jsme se shodli, že mi budeš říkat Cassie.“

„Existuje pár jmen, kterými bych ti rád říkal. Ale teď odtamtud zmiz!“

„Jestli přijdou potíže, odčasuju se,“ slíbila jsem.

„Ale jestli odpálí nulovou bombu, nebudeš se moct odčasovat!“

„O tom už jsme mluvili,“ připomněla jsem mu. „Jestli použijí nulovou bombu, vyruší veškerou magii kolem – včetně té jejich – a Casanovovi hoši s nima vytřou podlahu. Chci si jenom na pár minut promluvit se Saundersem.“

„Ale ten tu není! Místo sebe poslal jednoho ze svých poručíků. Richardsona. Právě vstoupil.“

A opravdu, od hlavního stáda se oddělili tři mágové a vykročili ke mně. Ani jsem se nemusela ptát, kdo z nich je nejvyšší.

Muž uprostřed byl ve středním věku a vypadal distingovaně; měl jasně modré oči a prošedivělé kaštanové vlasy, sčesané z čela.

Na sobě měl oblek s jemným šedým proužkem a se světlemodrou kravatou. Vypadal spíš jako diplomat než válečník. Možná si opravdu přišli povídat.

„Vypadni hned!“ opakoval Pritkin a znělo to naléhavě.

„Když odejdu, co pak?“ zašeptala jsem. „Ani nemáme plán B.“

„A když zemřeš, ani nebudeme mít šanci nějaký vytvořit!“

„Sakra, Pritkine! My Kruh potřebujeme!“ Neodpověděl. Možná proto, že se právě dostavil Richardson a ti jeho kamarádi s ledovými pohledy.

„Myslela jsem, že jsme se dohodli, že na žádné straně nebude víc než dvanáct lidí,“ řekla jsem a okamžitě jsem si přála, abych to mohla vzít zpátky. Tak podezřívavě jsem začínat nechtěla.

Kdyby k této schůzce došlo před měsícem, byla bych ji vedla jinak.

Ale týdny neustálého útěku, skoro umírání a častých zrad mi mou obvyklou obranyschopnost vytříbily spíš na něco, co se blížilo nepřátelské paranoii.

Richardson ale nevypadal, že by ho to vyvedlo z míry. „Kdybychom se setkali na neutrální půdě, tak bychom dohodu dodrželi. Ale tohle,“ řekl a máchl rukou, aby obsáhl gotické šero Danteho haly, „neutrální není.“

„Je to veřejný podnik! A jestli jste měli nějaké námitky, mohli jste se o nich zmínit dřív!“

„Veřejný podnik, který vlastní tvůj pán a který je provozován jeho služebníky.“

„Já žádného pána nemám.“

Shovívavě se usmál. „Takhle to říkají upíři. Mluví o tobě s respektem.“ Jako kompliment to neznělo.

„Ale ty jim nevěříš.“

„Pověz mi o Nicholasovi,“ řekl místo odpovědi.

Mně zase odpověď chvilku trvala, protože jsem Nicka znala jen pod jeho zkráceným jménem. Byl to válečný mág a Pritkinův známý, ten, kdo se obrátil proti Kruhu, ale nepřidal se na mou stranu. Raději zvolil svou vlastní. Odmlčela jsem se a přemýšlela o tom, jak mám vysvětlit tu komplexní sérii událostí, během níž jsem nechala jedinou knihu s překladem Artemidina kouzla v Nickových rukou, což Pritkina přinutilo ho zabít, aby kouzlo udržel v bezpečí. Vážně jsem doufala, že Nick a Richardson nebyli přátelé. „Chystal se Kodex použít pro své vlastní cíle,“ řekla jsem nakonec.

„Ano, tak nám to bylo řečeno. Bohužel v tomto smyslu neexistuje sebemenší důkaz. Leda bys ho snad ještě pořád měla? Třeba alespoň jednu stránku…“

„Shořel.“

Richardson našpulil rty. „Jaké neštěstí!“

„Pritkin udělal, co bylo nutné.“

„Na tvůj rozkaz.“

Tento bod jsem chtěla zpochybnit, ale potom jsem zavřela ústa, aniž bych něco řekla. Sice jsem Nickovu smrt nenařídila, ale věděla jsem, jak Pritkin pracuje a jak to pravděpodobně vyřeší. A nepodnikla jsem vůbec žádný pokus o to, abych ho zastavila. Bylo to jedno z mnoha rozhodnutí, které mi v posledních dnech tížilo svědomí, i když jsem ještě pořád žádnou jinou alternativu neviděla. Kdyby Nick uspěl, byli bychom teď všichni mrtví – a nejspíš i on.

„Udělali jsme to, co jsme udělat museli, ať už se tomu rozhodnete věřit, nebo ne,“ řekla jsem mu.

„To děláme všichni,“ okomentoval to Richardson mírným hlasem a podal mi ruku.

Naše konverzace sice neprobíhala tak dobře, jak jsem doufala, ale alespoň jsme spolu mluvili. Znamenalo to začátek.

Ruku měl teplou a trochu vlhkou, stisk byl pevný – až moc pevný. Sevření prstů ještě zesílilo, když mě přitáhl k sobě a sklonil hlavu, jako by mi chtěl něco říct soukromě. Ale jediné, co jsem zaslechla, bylo tichým hlasem pronesené zaklínadlo, které mi po kůži vyslalo ostrý mrazivý pocit. „Nick byl můj syn,“ řekl tiše.

Překvapeně jsem na něj zírala a teď už jsem viděla tu podobu, které jsem si měla všimnout už předtím – kaštanové vlasy, sice tmavší než ty Nickovy zrzavé, ale stejně přírodně zvlněné, a stejné oči, které bývaly za správného osvětlení překvapivě průsvitné a na okrajích temné jako safíry. A potom ten výraz, který mi stejně jasně, jako by křičel, říkal, že rozhovor není to, proč sem přišel.

Françoise zamumlala nějaké kouzlo, ale než je stačila dokončit, Richardson máchl rukou a ona odlétla. Dva muži z Casanovova bezpečnostního týmu vyrazili vpřed, ale mágové, kteří se shlukli kolem nás, vytvořili štít, kterým nemohli proniknout. Dlouho by nevydržel, ale to ani nemusel. Richardson znovu natáhl ruku a prudkým pohybem roztrhl vzduch.

Temnota haly kasina se náhle rozjasnila ledově modrým světlem, které zvýraznilo záplaty na koberci a skryté reproduktory v rozích.

Richardsonovy oči byly v tom světle ještě jasnější a chladnější než předtím, ale jinak mu veškerou lidskou barvu z tváře smylo.

Zkusila jsem se odčasovat, ale nic se nestalo. Vzepřela jsem se mu, ale měl stisk jako z ocele.

„Potřebujeme jeden druhého,“ připomněla jsem mu. „To přece nechceš!“

Ve tváři se mu objevil výraz, který nebyl úsměvem ani náhodou. „Ale já si opravdu myslím, že chci.“

Okem jsem zachytila nějaký pohyb a ohlédla se právě včas, abych viděla Pritkina seskakovat z balkonu ve druhém patře. Ale to už bylo pozdě. Richardson mě k sobě prudce přitáhl, sevřel mě kolem pasu a byli jsme pryč.

Co se stalo, jsem si uvědomila hned, když jsem kolem nás uviděla ten známý tunel s poskakující energií; k tomu poznání by mi bohatě stačil samotný pocit v žaludku – jak se zvedal, klesal a chvilku jako by letěl, jenom to bylo mnohem děsivější. Čeřili jsme hladinu siločáry, což je termín, který mágové používají pro řeky energie, vzniklé v době srážky světů: našeho, říše démonů, Pohádkové říše nebo kteréhokoli ze stovek dalších.

Na šířku několika fotbalových hřišť po každé straně se vlnilo třpytivě modré moře v tisících odstínů od drozdích vajec až po safírovou, které proudily jako nějaký oceán elektřiny. Před námi i za námi jiskřila energie v tančících zářivých pásech čiré síly, protahující se do nekonečného úběžného bodu. Nebyl to ale obraz klidu: všude se zmítaly uzly a kličky modře zabarvených blesků jako plovoucí trosky nebo – jak mi to kdysi kdosi vysvětlil – jako magma v tektonickém driftu.

Mágové se už dávno naučili, jak po povrchu těchto metafyzických aktivních bodů plout, takže po jejich proudech surfovali, aby se rychle dostali z jednoho místa na druhé. Tyto linie ale nevedly všude, což je jeden z důvodů, proč lidé z magických sfér ještě pořád používali vlaky, letadla a auta. Dalším důvodem je fakt, že většina lidí nemá dost silné štíty na to, aby mohli tento nadpozemský dálniční systém využívat. Bez štítů by energie ze siločáry člověka během několika sekund proměnila v prach.

„Odčasuj se, sakra!“ ozýval se mi v uchu Pritkinův hlas, i když spojení prskalo statickou elektřinou a bylo slabé.

Jo. Jako by mě to už nenapadlo samotnou. Hleděla jsem na proud živých barev, řítících se kolem nás, a přála si, abych na něj mohla zakřičet taky. Ale kdyby se Richardson dozvěděl, že spolu můžeme komunikovat, asi by vymyslel nějaký způsob, jak to zablokovat. Jediná možnost, jak to křehké spojení s Pritkinem zachovat, bylo udržet jazyk za zuby.

„Cassie! Slyšíš mě?“

Uvědomila jsem si, že musím něco říct. Když nebude vědět, co se děje, nemůže mi pomoct. „Proč se nemůžu přemístit?“ zeptala jsem se Richardsona.

„Nemůžeš se přemístit?“ opakoval Pritkin. Jeho hlas se vytrácel a zase sílil jako u špatně naladěného rádia a nebyla jsem si jistá, jestli mě slyší.

„Protože mi to, že se nemůžu přemístit, nedává smysl,“ zopakovala jsem tak nahlas, jak jsem si troufla. „A neříkej mi, žes použil nulovou bombu, protože to by vám pak nefungovaly vaše štíty. Oba bychom už byli mrtví.“

„Použil jsem nulovou síť,“ řekl Richardson až podivně věcným hlasem. Znělo to, jako bychom si povídali u oběda, místo abychom se řítili po magické řece, která se nás ze všech sil snažila pohltit. „Síla, kterou sis přivlastnila, ti nepomůže.“

„Nulovou síť?“ nadhodila jsem v naději, že mi to někdo vysvětlí. Je trochu těžké bojovat s něčím, o čem jsem nikdy ani neslyšela.

Richardson mě k mému překvapení poučil. „Bomba je určena k tomu, aby nulový efekt rozptýlila směrem ven – když chceš například zastavit bitvu. Síť funguje opačně, takže svou sílu promítá dovnitř, na mnohem omezenější plochu – v tomto případě na tvé tělo.“ Znělo to, jako by byl sám se sebou docela spokojený; pochopila jsem, že síť byla jeho nápad. „Zablokuje ti možnost přístupu k tvé magii, ale neruší kouzla nikoho ve tvém okolí.“

Podle toho, že Pritkin použil jednu ze svých oblíbených nadávek, jsem poznala, že Richardson nelže. „Pořád jste v linii Chaco Canyon?“ tázal se Pritkin, jako bych to snad měla vědět. Protože většina upírů nepovažuje ohnivé řeky za zábavný způsob cestování, jsem to napůl vzrušení a napůl hrůzu z cestování siločárou zažila až teprve nedávno. Tony je nepoužíval nikdy, takže jsem ani neznala všechna nástupní a výstupní místa. Věděla jsem, že různé světy, které se protínají, vytvářejí díky změnám v atmosféře různé barvy, ale ještě jsem ani nezačala rozlišovat, která barva vede kam.

Ani jsem nedostala šanci odpovědět, protože jako erupce na slunci přímo před námi explodoval výbuch energie. Paže kolem pasu se mi křečovitě sevřela tak, až mi skoro přerušila přívod vzduchu, a vzápětí jsme se nekontrolovatelně roztočili. Odstředivé síly jsou větší na okrajích linií, kde silné pruhy energie pomáhají mágy z té jejich verze podzemní dráhy vytlačit. Jenomže my jsme vystupovat nechtěli. Můj únosce jenom využil příležitosti k tomu, aby znovu získal kontrolu, předtím než se vrátíme doprostřed proudu.

„Ta modrá mě úplně oslepuje,“ řekla jsem bez dechu. „Nechápu, jak dokážeš řídit, když nevidíš?“

„Bere tě do MAGIC,“ potvrdil Pritkin.

„Ano, jsme v linii Chaco Canyon a jedeme do MAGIC, kde bude souzena za své zločiny. Chtěl bys vědět ještě něco, Johne?“ zeptal se Richardson zdvořile.

„Nemůže nás slyšet,“ informoval mě Pritkin rychle. „Jenom hádá na základě tvých poznámek. Nedá se říct, že by byly zrovna rafinované.“

No, tak to se teda kurevsky omlouvám, neřekla jsem.

„Nesmíš mu dovolit, aby tě do MAGIC doručil,“ pokračoval Pritkin. „Jakmile se ocitneš v celách Kruhu, bude skoro nemožné tě dostat ven. Zkusím ho něčím zaměstnat. Ty tu příležitost využiješ k tomu, abys ho přinutila vyskočit z linie, a já tě budu následovat.“

Jo. Sama jsem siločárou cestovala všehovšudy jednou a to ještě s použitím umělého štítu, protože ten můj by námahu tohoto druhu nevydržel ani náhodou. Málem jsem se přitom nechala zabít a to jsem ani nemusela zneškodnit žádného válečného mága – ale ani kdyby to teď bylo fyzicky možné, nemohla jsem ho ani třeba omráčit, protože pak by se mu deaktivoval štít a my bychom zemřeli oba. Totéž platilo i pro případ, že by ho to Pritkinovo „zaměstnání“ přinutilo ztratit koncentraci.

„Řekni mi, jestli aspoň tobě samotnému připadá, že by tyhle plány opravdu mohly vyjít?“ zeptala jsem se.

Richardson vydal takový funivý zvuk, který snad mohl být smíchem.

„Tak to už udělej!“ vyštěkl Pritkin.

Ignorovala jsem ho. Nehodlala jsem riskovat usmažení, předtím než bychom se dostali do MAGIC. Ano, byla to sice pevnost mágů, ale taky čirou náhodou upírů. A i když mě Konzulka moc ráda nemá, viděla ve mně potenciálně užitečný nástroj, což v řeči upírů znamená něco lepšího než náklonnost. Casanova už teď určitě Senát informoval, že jsem byla unesena, a o nikom z nich se nedalo říct, že by měl dlouhé vedení.

Až do MAGIC dorazíme, Richardson možná dostane víc, než čeká.

Protože jsem to ale dost dobře nemohla Pritkinovi říct, aniž bych varovala Richardsona, využila jsem ten čas k propočítávání toho, co bude Konzulka za záchranu mého života chtít. I když z toho bude mít užitek i ona, v žádném případě se z toho nedostanu zadarmo. Takto se ta hra nehraje.

O několik okamžiků později nás Richardson začal znovu směrovat k jedné stěně linie. Připravila jsem se na to, co obvykle bývá nejdivočejší částí jízdy; ukázalo se, že jsem udělala dobře. Ještě jsme se ani nezačali vynořovat, když do jeho štítu něco narazilo, až se kolem nás roztřásl.

Na zlomek sekundy jsem si pomyslela, že je to jenom další prskavka, ale potom se přede mnou objevila podivně zkreslená tvář. Byla zalitá poskakujícím modrým světlem, jako na podvodní fotografii, a byla vmáčknutá do mágova štítu, jako by ji tlačil do bubliny. Ale ty divoké blond vlasy a zuřivé zelené oči byly stejné jako vždycky.

Doprdele!

Mág na Pritkina celou překvapenou sekundu zíral, podle všeho byl stejně šokovaný jako já, ale potom se zamračil a prudce s námi trhl doleva. Odrazili jsme se od silného pásu síly podél stěny linie a odhodilo nás to na druhou stranu. Když jsme se míjeli s Pritkinem, který se nás snažil vybočit ze směru, ve kterém jsme právě cestovali, Richardson po něm vrhl kouzlo, které na štítu mého partnera explodovalo jako bomba.

Zaječela jsem, protože jsem věděla, co se stane, pokud Pritkinův štít selže. Ale ještě dřív, než se výbuch stačil rozptýlit, do nás narazil znovu a tak silně, že nás málem z linie vytlačil. Richardson se bohužel rychle vzpamatoval a udeřil znovu, přičemž Pritkinovu ochrannou bublinu odmrštil tak daleko, že se mi mezi všemi těmi modrými poskakujícími víry úplně ztratil z dohledu.

„Pritkine! Vypadni odsud!“ křičela jsem, protože teď už nebylo žádné rafinovanosti potřeba. Žádnou odpověď jsem nedostala. Opravdu jsem doufala, že se pro jednou zachová rozumně a ustoupí. Jinak by měl velkou nevýhodu. Sám nemohl Richardsona zasáhnout dost silně, aniž by riskoval zničení jeho štítu a oba by nás tím zabil, zato mág na něj mohl útočit beztrestně.

K tomu ještě ti mágové. Koutkem oka jsem zachytila nějaký další pohyb, a když jsem se ohlédla, viděla jsem za námi v toku energie asi tucet nebo snad i víc vlnek, jako když vodu prořezávají žraločí ploutve. A vlevo se na pozadí všech těch jásavých a poskakujících barev objevilo něco tmavého. Schválně jsem se tam nedívala přímo, abych na ně Richardsona neupozornila. On je sice neviděl, ale jeden z mágů, kteří nás doprovázeli, podle všeho ano. Kolem nás proletěl záblesk energie – červené místo modré – a explodoval o Pritkinův štít.

„Ne!“ zařval Richardson. „Ne uvnitř linie!“

Nikdo mu nevěnoval pozornost. O okamžik později kolem nás prosvištěly další dva záblesky a těsně minuly Pritkina, který se jim vyhnul na poslední chvíli. Kouzla explodovala v řece energie pod námi.

Neviděla jsem, co způsobila – pohybovali jsme se moc rychle a skoro okamžitě jsme kolem nich přelétli, ale cítila jsem to. Linie se kolem nás roztřásla a zakolísala a ty pásy energie, které ještě před chvílí byly rovné a více či méně stabilní, se nám najednou skláněly do cesty. Z už tak nebezpečného proudu siločáry se stala zuřící záplava, která s námi házela jako se smítkem prachu v cyklonu. Jak jsme rotovali, otáčeli se a nekontrolovatelně odskakovali od proudů energie, od mágova štítu se odrážely blesky nebo něco podobně nabitého energií.

Zahlédla jsem, jak se Pritkin jen taktak vyhnul nabodnutí na jakousi věž z modrého plamene. Nakonec se ale sehnul pod ohnivým obloukem o velikosti domu, který kolem něj neškodně proletěl. My jsme takové štěstí neměli. Richardson prudce odbočil, aby se vyhnul jakési bublající hmotě, která se rozlila přímo před námi, ale vzápětí do jiné vrazil tak tvrdě, že jsem náraz cítila ve všech kostech.

Všude kolem se svíjely zářící pruhy a podivné chuchvalce světla. Jediné, co jsem na chvíli viděla, byly výbuchy energie explodující všude kolem, propalující se naší ochrannou bublinou jako kyselina, předtím než mág udělal nějaký prudký a zuřivý pohyb a odtrhl nás od nich. Proud s námi mrštil proti stěně linie, odkud nás jiný mohutný pruh energie hodil ještě jednou zpátky, přímo do dráhy praděda všech puklin.

Její tyčící se sloupec zlostně modrého ohně zabíral polovinu šířky linie. Když jsme pronikli vnějším pláštěm, prolétla kolem mě přílivová vlna bodavé energie, která se potom změnila v oslepující jas. Nic jsem neviděla, protože jsem před očima a v mozku měla jenom zdrcující a nesnesitelné modrobílé světlo.

Oči se mi pomalu přizpůsobovaly tak, aby mi ukázaly, co je uvnitř té záře. V zářivých modrobílých proudech pulzovala energie, která každých pár sekund odřezávala kusy zbývajícího Richardsonova štítu. Tímhle tempem nemohly vydržet – a hned, až zmizí ony, půjdeme taky.

Totéž zřejmě napadlo i Richardsona, protože mi začal páčit ruce od svého pasu. „Je mi líto, ale žádný soud nebude,“ prohlásil, když jsem se bránila a snažila se s ním bojovat. „Těšil jsem se, až tě uslyším prosit o život.“

Sevřela jsem pěsti kolem jeho saka, kde jsem se chtěla udržet, ale on je strhl a chytil mě kolem zápěstí. „Prosím! To nesmíš!“ zakřičela jsem s očima upřenýma na poskakující ohnivou zeď venku.

„Domnívám se, že toto bude muset stačit,“ pronesl zarmouceně. A potom mě s velkou razancí poslal pozpátku přímo do srdce plamenů.

Kapitola 6

Když jsem si uvědomila, že se to opravdu stalo, výkřik mi uvízl v krku a pohltila mě bolest tak čirá, že přemohla úplně všechno: mé tělo, myšlenky a dokonce i mé jméno.

Snažila jsem se dýchat i přes tu paniku, která mě dusila, ale v ten moment jsem ani netušila, jestli ještě vůbec mám plíce. Snažila jsem se natáhnout ruce, abych kolem sebe něco nahmatala, chtěla jsem vidět, něco udělat, ale jestli jsem ještě pořád nějakou ruku měla, nebyla s ničím spojená. Dlouhou chvíli jsem si myslela, že jsem opravdu mrtvá. A potom byl konec.

Bolest zmizela mezi dvěma nádechy, takže už jsem byla jenom otřesená a velice, převelice zmatená. Zalapala jsem po vzduchu, který ale chutnal nějak špatně, byl ostrý a hořký, ale dýchat jsem mohla. Hlava se mi točila, nervy mi cukaly jako narkomanovi a srdce jsem cítila až v konečcích prstů. Ale už jsem neměla ten pocit, jako by mi někdo rval svaly od kostí, což jsem pochopila jako jasné plus.

Zariskovala jsem otevření očí a nevěřícně jsem se podívala na nezraněné ruce a na tělo, které z nějakého důvodu nebylo spálené. Jakmile si ale mé oči přivykly na intenzivní světlo uvnitř té záře, už jsem se nemusela ptát proč. Ze všech stran mě obklopoval povědomý zlatavý závoj, který se roztahoval až k tomu poskakujícímu modrému poli a udržoval ho ode mě v dostatečné vzdálenosti.

To mlhavé pole mělo tvar Agnesina ukradeného znamení, právě toho, které na mě přenesla maminka, předtím než zemřela. Předtím přecházelo jenom na Pýthie nebo jejich dědičky a bylo navrženo tak, že účinkovalo díky kolektivní energii Kruhu. Ale to už nebyla pravda – odřízli mě od zdroje hned, když si uvědomili, že by mohlo zasahovat do jejich plánů na můj předčasný skon – ale jednomu příteli se je podařilo opravit. Nastavil je tak, aby energii čerpalo z jediného jiného zdroje takového rozsahu, který byl k dispozici: z moci mé funkce.

Byla to stejná zásobárna energie, která by mi umožnila se odtamtud odčasovat, pokud by tu možnost nezrušila nulová síť. Zkusila jsem ji znovu vyvolat, ale nic se nestalo. Ale i tak mé znamení plálo mnohem jasněji, než jsem kdy viděla, navíc skoro oslepujícím zlatým světlem. Rozhodla jsem se, že nad tím zrovna teď moc dumat nebudu – prostě za to budu jenom vděčná. Obzvlášť vzhledem k tomu, co ta trhlina udělala s Richardsonovým štítem.

Jeho zbývající ochranou projel sloupec čisté energie, jako by mu v tom ani nic nebránilo. Silné světlo ho na okamžik ozářilo tak jasně, že jsem viděla každou řasu, každičký šev na jeho na míru šitém obleku a každou přízračnou pihu na nose. Křičel, oči měl slepě otevřené a doširoka vytřeštěné, pusu dokořán a bez zvuku, načež se přes něj přelilo tak ostré světlo, že jsem pod jeho spalovaným tělem na chviličku zahlédla i tmavé obrysy kostí.

A potom byl pryč a kromě pár hrstí popela, které proud hned odnesl, nezbyl žádný důkaz toho, že tam vůbec byl. I když jsem pevně zavřela oči, ten obraz přetrvával, jak mi ho do víček vypálilo doběla rozžhavené světlo. Žaludek se mi vzbouřil a v krku mě pálila žluč. Přitiskla jsem si ruce k břichu a čekala jsem, že se totéž stane i mně, protože i mé znamení nakonec podlehne. Potom do mě vrazilo něco, co mě roztočilo do středu hlavního proudu, a ten náraz mě přivedl zpátky k vědomí a do reality Vypadni, hned vypadni!

Jenomže jsem si nebyla jistá jak.

Se siločárami jsem měla zkušeností jenom málo, ale tahle už stejně jako jedna z nich nevypadala. Silné pruhy energie, které obvykle zůstávají podél vnějších okrajů, se třepily a vystřelovaly elektrické šlahouny z jedné strany linie na druhou. Kroutící se výboje smrtícího modrého ohně – některé silné jako velké kmeny stromů, jiné ne širší než prst – létaly koridorem křížem krážem a nutily mě vrhat se napřed na jednu a potom na druhou stranu; zkrátka jako bych hrála smrtící vybíjenou, ve které jsem měla tak jako tak prohrát.

Nejvíc smrtící byly ty nejmenší výboje, které nervózně kmitaly sem a tam tak rychle, že vyhnout se jim bylo skoro nemožné. Do té doby stabilní koridor změnily v masu poskakujících a žhnoucích plamenů, občas prokládaných černými skvrnami, kde průchod světla blokovaly tělesné orgány válečných mágů. Jeden třpytivý pruh zasáhl mága, který mě už skoro dohonil, výbuchem zlikvidoval jeho ochrannou skořápku a jeho hořící tělo vyslal přímo na mě.

Do mého znamení narazil jako pták, když vlétne do čelního skla jedoucího auta, a explodoval – jiné slovo pro to prostě neexistuje. Když planoucí kousky jeho těla odlétly dozadu, zápach spáleného masa pronikl až ke mně a přehlušil ostrý pach vzduchu v siločáře. Rozječela jsem se, protože mě pohybová energie znovu tlačila k okraji linie. Ale tentokrát jsem se zpátky neodrazila. Vnější pásy energie už byly narušené natolik, že mě tentokrát nic nezachytilo.

Když jsem odtamtud vylétla, zářivá modř se změnila ve tmu. Letmo jsem pohlédla na oblohu v barvě modřiny: byla modročerná, hnisavě žlutá a podebraně zelená. A potom už jsem padala k zemi desítky metrů pode mnou.

Padala jsem jako kámen a přistála s pořádným nárazem. Má hlava – znamení neznamení – s brutální silou dopadla na hlínu tvrdou jako beton, až žebra zaprotestovala. Na vteřinu bylo všechno bílé a zvonilo to. Ležela jsem tam, lapala po dechu a snažila se do plic zase dostat vzduch, ale nevypadalo to, že by měly náladu spolupracovat. Konečně se mi podařilo vtáhnout do nich trochu kyslíku a použít ho k zasténání. V podivných intervalech mnou probíhaly křeče, napodobující elektrické výboje linie, zatímco mě žaludek informoval, že ano, je možné cítit mořskou nemoc i tehdy, když naprosto bez hnutí ležíte na zemi. Otevřít oči mi připadalo jako špatný nápad, protože to, co si pro mě mágové připravili jako přídavek, jsem asi raději vidět nechtěla. Ale nevidět to bylo ještě horší. Podívala jsem se nahoru a zůstala ležet jako přikovaná; nedokázala jsem dělat nic jiného než zírat na tu modrou trhlinu, klenoucí se přes polovinu oblohy. Jako nějaká sluneční světlice chrlila všemi směry výbuchy energie a plivala kolem sebe uhlíky jako uhasínající hvězdy. Některé dopadly na zem, kde ožehly písek a zapálily nedaleký nízký podrost.

Připadalo mi, že jsme asi opustili Vegas a skončili někde v poušti. To ale na tom bylo to jediné dobré. Člověk siločáry vidět nemá – neexistují v našem světě ani v žádném jiném. Jsou to metafyzické hraniční čáry, nárazníkové zóny mezi jednotlivými říšemi. Najednou mě napadlo zamyslet se, co by se stalo, kdyby některá praskla a oba světy by přišly do přímého kontaktu.

Proč jsem si jenom nemyslela, že je to dobré?

Zatlačil na mě syrový vítr a rozcuchal mi vlasy, zatímco se mi žaludek ještě pořád pomalu otáčel. Zvedla jsem se na kolena, dávila se tím elektrizujícím vzduchem a zkusila jsem oblast přehlédnout, jestli nenajdu nějaké znamení, že se Pritkin dostal ven. Jenomže jsem pořád měla rozmazané vidění. Nebo to možná dělaly ty vlnky nebo spíš vlny, které přetékaly přes písek a zaplavovaly poušť jako nějaké podvodní světlo. Zdálo se, že se tam pohybuje všechno, ale nic z toho nebyl on. „Pritkine!“

Ani jsem nemusela křičet – komunikační kouzlo dokáže zachytit i šepot – ale stejně jsem to udělala. Protože všude kolem vřeštěl vítr vycházející z rozervané a svíjející se oblohy, bylo těžké něco zaslechnout. Dívala jsem se nahoru, dokud mi oči námahou nezvlhly, a znovu jsem v pravidelných intervalech křičela, ale odpovědi jsem se nedočkala.

Zoufale jsem si pomyslela, že kouzlo možná selhalo. Možná to byla jenom nějaká menší porucha. Nebo možná to, co se stalo se siločárou, naše kouzlo rušilo, a my jsme se neslyšeli. Muselo to být jedině tak, protože Pritkin je prakticky nezničitelný. A také proto, že jsem si nedokázala představit, že by v tom mohlo být něco horšího.

Má zkušenostmi potvrzená filozofie, že si musím držet lidi od sebe dál, dostávala v poslední době hodně na frak. Moc dobře nefungovala už s Mirceou, a Pritkinovi se nějak podařilo prorazit veškerou mou obranu, předtím než jsem si stačila všimnout. Ještě pořád jsem nevěděla, jak to dokázal. Zase tak dobře nevypadal, společenský byl asi jako mokrá kočka a trpělivosti měl jako kolibřík závislý na kofeinu. A když zrovna neprováděl ty své šílené kousky nebo mi – no dobře – nezachraňoval život, byl vážně hodně protivný. Když jsme začali spolupracovat, předpokládala jsem, že půjde jenom o to s Pritkinem vyjít; potom se do toho najednou zamotaly ty jeho pitomé vlasy, které mě přiváděly k úsměvu, jeho sporadické hrdinství mi rozbušilo srdce a kvůli tomu jeho neustálému nadávání jsem měla chuť ho umlčet polibkem. Asi mi na něm záleželo víc, než pro mě bylo dobré. A teď byl samozřejmě pryč.

„Pritkine!“ vykřikla jsem znovu a očima jsem pátrala v rozšiřující se trhlině nad sebou, ale žádnou tmavou tečku, která by mohla být mým partnerem, deroucím se ven, jsem neviděla. Viděl mě vylétat? Nebo mě pořád hledal? Ne, to určitě nemohl. Bylo by to šílené a nebezpečné a hloupé.

A typicky pritkinovské.

„… ono to už praská… teď!“ Ta zkomolená věta byla dost hlasitá na to, že jsem poskočila a skoro mi prorazila ušní bubínek – nikdy v životě jsem nebyla tak šťastná, že něco slyším.

„Já už jsem venku! Přestaň mě hledat!“ zakřičela jsem, ale vítr mi půlku slov odfoukal od pusy.

„Jsi v pořádku? Můžeš… Předtím než –“

„Nemluv! Proč pořád mluvíš? Vyskoč, sakra!“

„… k zemi. Zůstaň…“

„Sklapni! Přestaň mi rozkazovat a koukej odtamtud vypadnout!“

Jestli něco odpověděl, už jsem neslyšela, protože v tu chvíli obloha explodovala. Vířícími mračny se klikatily modré blesky a teď dolů sjelo jedno obrovské rameno, které do jednoho nedalekého kopce udeřilo s takovou silou, že písek vyletěl asi kilometr vysoko. Skrčila jsem se a rukama jsem si kryla hlavu, abych se pokusila ochránit se před následným krupobitím kamení a trosek. A na rameno mi dopadla něčí ruka. Otočila jsem se s vděkem i zuřivostí v duši a s několika vhodnými komentáři na roztřesených rtech – ale dívala jsem se do tváře nějakého cizího chlapa. Byl vysoký, měl černé vlasy na ježka a hnědé překvapené oči. Napadlo mě, že někdo jiný zřejmě vyskočil dřív. Vzápětí vzplálo mé znamení a odhodilo ho aspoň deset metrů daleko.

Viděla jsem, jak se jeho tělo – na pozadí temné noci bledé a ochablé – hroutí, otočila jsem se a rozběhla se opačným směrem. Někde poblíž do země udeřil blesk tak silný, až mě oslepil, a zároveň se krajinou rozlehlo ohromné zahřmění. Zakopla jsem a málem jsem spadla z vrcholu nějakého kopce; byla jsem zmatená a šílená. Už mě fakt nebavilo vyhýbat se lidem, kteří měli být mými spojenci v dobách, kdy jsem bojovala proti svým i jejich nepřátelům. A kde sakra byl ten Pritkin?

Když jsem se vyškrábala na nohy, zbytky statické elektřiny ve vzduchu mi zježila chlupy na rukou. Ohlédla jsem se na mága, ten ale v tom okamžiku moc nebezpečně nevypadal. Ležel ve stejně podivně zkroucené pozici, v jaké přistál – pohozený v prachu jako nějaká polámaná panenka. Chvíli jsem váhala; srdce mi divoce bušilo, útěkové reflexy naskočily a na kůži mi vyskákal pot. Normálně bych svými sympatiemi neplýtvala – mé znamení nikdy nevzplane, pokud nedošlo k nějakému vážnému ohrožení. Tento fakt plus to, že patřil ke chlapům, kteří se mě právě pokusili zabít, bohatě stačil jako motivace k tomu, abych co nejrychleji zmizela. Až na to, že jsem nemohla, protože přistál obličejem dolů v hromadě písku dost hluboké na to, aby se v něm udusil.

Vítr mi zápasil s vlasy a já jsem bojovala s rozhodnutím o životě nebo smrti, které se na mě nějak sneslo. Pritkinovy znalosti magie jsem neměla. Mými jedinými skutečnými obrannými prostředky byly mé znamení a schopnost přemístit se v čase, ale ani jeden z nich nebyl nevyčerpatelný. Kdybych ho nechala udusit se, mohl by to být jediný zaručený způsob, jak mu zabránit v tom, aby mě odvlekl k rychlému procesu a jisté smrti. Jenomže takovou úroveň bezohlednosti já prostě nemám. Ještě důležitější je, že jsem taková být ani nechtěla.

Cítila jsem chlad na prsou, který se vždycky dostaví těsně předtím, než udělám něco opravdu pitomého. Rozeběhla jsem se k němu s úmyslem ho kopnutím otočit obličejem nahoru a zmizet odtamtud. Ten jeho zatracený kabát ale vážil snad tunu a ani on neměl zrovna muší váhu. Když se mi ho konečně podařilo otočit, námahou jsem sotva popadala dech, ale on se stejně ani nehnul.

„Hej!“ Zatřásla jsem s ním. Nezdálo se, že by to s ním nějak hnulo. „Hej, ty!“ pleskla jsem ho do tváře. „No tak, neumírej mi tu!“

Neříkal nic. Ale taky se mě nepokoušel znovu chytit. Prostě tam ležel jako rozbitá panenka.

„Myslím to vážně. Nechtěj, abych na tobě vyzkoušela umělé dýchání. Andulu jsem zabila snad čtnáctkrát.“

Nevím, jestli to udělala ta pohrůžka, nebo jestli se prostě probral v mezičase. Vykašlal trochu písku, zalapal po dechu a snažil se vymrkat písek z očí. Když už mě viděl jasně, prudce vytrčil paži, chytil mě za rameno a strhl k zemi. Znamení sice zaplálo, ale tentokrát jenom slabě. A i když jsem slyšela, jak ho pálí do dlaně, nepustil mě. Takže jsem ho musela kopnout kolenem do rozkroku, a když se zhroutil, praštit ho zezadu do krku, jak mě to naučil Pritkin. S žuchnutím padl zpátky do písku. Nemohla jsem z něj spustit oči, jak jsem byla ohromená a trochu i vyděšená. Takže se ty tréninky, které Pritkin nazýval „malým rozehřátím“ a já jsem jim říkala „důkaz o tom, že ses zbláznil, ach můj bože, já mám asi infarkt“, opravdu vyplatily. V šoku jsem byla i přesto, že přesně o tohle šlo.

Docela mě vyděsilo i to, že znovu padl obličejem dolů. Ten parchant!

Když se mi ho konečně podařilo obrátit, v duchu jsem se usnesla, že jsem právě pro letošek udělala dobrých skutků dost, nadzvedla jsem sukně a rozběhla se. Když odhlédnu od faktu, že to byl bláznivý válečný mág, cítila jsem skoro úlevu nad tím, že to na chvíli odpoutalo mou pozornost od toho nevítaného pomyšlení, že Pritkin je ještě pořád uvnitř siločáry. I od toho, že se prasklina rozšiřuje a už brzy v ní nedokáže přežít nikdo bez ohledu na to, jak dobré má štíty – a sakra, jenom se podívejte – přece jenom jsem na to myslela!

Moc přirozených úkrytů tam nebylo, ale některé duny vrhaly dlouhé stíny, které – ve spolupráci s troskami a s matným, vlnícím se světlem – by mohly stačit k tomu, aby mě ukryly. Až na ty šaty. Proklela jsem Augustina všemi sprosťárnami, které jsem znala, ale vymyslela jsem i několik nových, protože mé šaty plakaly a fňukaly nad každou trhlinkou na lemu a nad špínou na zadku. Ten zatracený chlap je nejspíš očaroval tak, aby protestovaly – hlasitě –, kdykoli se zašpiní.

U Danta by mi to dost možná přišlo jako roztomilý vtip, ale tady to tak zábavné nebylo. Stejně tak mi mohl nad hlavu umístit do očí bijící neonový nápis TADY JE! Na chvilku jsem zůstala schoulená tam, kde jsem byla, a sledovala, jak vítr ze země zvedá závoje prachu v barvě pepře a roznáší je po zářivě modré obloze. Pokaždé když nás ta vlna polétavého prachu zasáhla, zasténaly šaty hlasitěji.

Zvedla jsem se v naději, že uteču tak daleko, až mi celá ta zatracená věc bude ukradená. Jenomže se zvedl takový vítr, až jsem se bála, že by mě mohl každou chvíli zvednout do vzduchu; viditelnost se rychle zhoršovala a nad hlavou mi poblikávaly blesky jako dosluhující žárovka. A pak mě někdo složil.

Padla jsem k zemi jako pytel vzlykajícího sametu těsně předtím, než se ze tmy natáhla ruka a sevřela mě kolem krku. Tentokrát mé znamení ani neškytlo, takže nezbývalo, než se postaru prát a ušpinit se. Nebyla jsem ani zdaleka tak silná jako mág, a bez ohledu na to, co tvrdil Pritkin, na síle záleží. Ani nemluvím o tom, že váleční mágové jsou vycvičeni v lidských, ale i v magických bojových technikách, a já jsem se pořád ještě nedokázala odčasovat.

Před očima mi začaly vybuchovat podivné stroboskopické efekty. Ale nebylo to z té kravaty, nebo přinejmenším ne úplně, protože na obloze nad námi se dělo něco opravdu nedobrého. Mág s rukou stále pevně kolem mého krku prudce otočil hlavu a v tichém úžasu jsme sledovali, jak jeden blesk stíhá druhý. Během několika sekund jich byla obloha plná, jak se rozpadaly masivní pruhy energie siločáry a ta protestovala tisíci praskajícími vztyčenými prsty.

Mým očím se nějak podařilo uprostřed vší té vřavy zahlédnout jednu maličkou tmavou šmouhu. Někdo vyskočil z výšky asi dvanáctého patra. „Vydrž, už jdu,“ oznamoval mi Pritkin klidným hlasem i přes všechnu tu pyrotechniku kolem. Neodpověděla jsem, ale mág ho viděl taky. Vytáhl mě do stoje a přitiskl mi pistoli ke spánku.

Pritkin dopadl tvrdě, protože nechal štít absorbovat náraz z dopadu místo toho, aby si z něj vytvořil padák, jak jsem ho to už jednou viděla udělat. Tryskem se k nám rozběhl, ale na východě se nad ním roztrhla obloha, jako kdyby se najednou zrodil tucet modrých hvězd. Každá z nich ale obsahovala tmavou postavu jednoho válečného mága. Buďto ho viděli linii opouštět, a došlo jim, že já už tam nejsem, nebo tam začínalo být moc horko dokonce i jim.

Viděla jsem, jak se jejich štíty nafukují do tuctu malých padáků, které je v nočním vánku zlehka unášely směrem k nám. Takovým manévrem si to, co jim ze štítů zbylo, ušetřili, kdežto ten Pritkinův byl nejspíš hodně oslabený bojem v siločáře i pádem, a já jsem neměla žádný. Byli jsme úplně v prdeli.

„Nebuď blázen, Johne,“ křičel mág. „Proti takové přesile bojovat nemůžeš! Budeš si muset najít někoho jiného, kdo ti pomůže naplnit tvé ambice!“ Pritkin se zastavil a podíval se nahoru k pulzující trhlině na obloze. „Nevím, co ti bylo řečeno, Liame, ale momentálně je mou jedinou ambicí přežít noc.“

„Tak utíkej! Řeknu jim, že jsi mě přemohl. Nech tady tu podvodnici a já je zdržím dost dlouho na to, abys utekl!“

Překvapením jsem zamrkala, ale Pritkin se překvapeně netvářil. „Dlužíš mi víc než jenom to,“ odpověděl káravě. „Půjde se mnou.“

„To se obávám, že ne,“ řekl Liam, ale tvářil se nerozhodně. Ale zase ne dost nerozhodně na to, aby mě pustil.

„Pusť ji, a já tu zůstanu a budu čelit tomu, čemu se v dnešní době říká spravedlnost Kruhu.“

„Chceš snad kvůli téhle zemřít?“ zeptal se Liam nevěřícně.

„Snažím se tomu vyhnout,“ zazněla jeho odpověď, drsná jako smirkový papír.

„Tak uteč, dokud ještě můžeš!“

„Bez ní ne.“

„Závazek za záchranu života je nepřenosný,“ odsekl Liam vztekle. „Možná ti dlužím svůj život, ale nedlužím ho jí!“

Pritkin se vrhl vpřed a Liam provedl výpad loktem, kterým ho zasáhl do brady. Náraz mu trhl hlavou dost silně na to, aby mu zlomil vaz, kdyby šlo o obyčejného člověka z masa a kostí. Což on naštěstí nebyl. Přetočil se do skrčené pozice a vymrštil ruku. Žádné zaklínadlo jsem neslyšela, ale něco udělal. Protože Liam sebou prudce trhl, jako by ho zasáhla kulka, a dopadl na zem tak tvrdě, až v hlíně zanechal brázdu.

Když zvedl hlavu, pospíchala jsem jim z cesty. Na obličeji mu poskakovalo rozptýlené světlo, které mu rysy deformovalo podivnými vlnkami a stíny. Kdybych nevěděla, kdo je kdo, byla bych se vsadila, že on je ten, kdo má otce démona. Vytvořil kouzlo, které Pritkina zasáhlo do horní části těla, srazilo ho k zemi a vyčerpalo poslední zbytky mé trpělivosti.

Nechtěla jsem na údajně přátelské setkání nosit zbraň, takže jediné, co jsem u sebe měla, byl pár přízračných nožů, obývajících náramek na mém zápěstí. I přesto, jak vypadaly, byly smrtící, což byl jediný důvod, proč jsem je ještě nepoužila – očekávalo se ode mě, že se budu Kruh snažit zachovat, a ne že ho budu pomáhat zničit. Jenomže jestli jsem si měla vybrat mezi Liamem a Pritkinem, byl na řadě Liam.

Pritkin se zapotácel a vypadal hodně přešle. Když ale viděl, co dělám, zavrtěl hlavou. „Nezabíjej ho!“

Liam už také zase stál na nohou, ale nezaútočil. „Takže ona má temnou zbraň – no to je ale překvapení!“ Díval se na mě a mlha v očích mu zhoustla do hodně nepříjemného výrazu. „Jaký otec, taková dcera!“

„Můj otec pracoval pro člena upíří mafie,“ připustila jsem, „ale to z něj přece nedělá –“

Ale Liam mě neposlouchal. „Buď ráda, že ti hned teď nevpálím kulku do hlavy,“ odplivl si. „Zaručuji ti, že by se mě nikdo na nic neptal!“

Nenávist v jeho tváři zabila jakoukoli snahu o to pokoušet se ho přesvědčit. Přestala jsem to protahovat a soustředila se na obranu. Neodpověděla jsem, jenom mu poslala výraz, který byl obličejovým ekvivalentem vztyčeného prostředníčku.

Už mi bylo zle z toho, jak se ke mně Kruh chová jako k přejetému ježkovi jenom proto, že jsem nevzešla z jejich drahocenného genomu novicek. No dobrá, mé záznamy nejsou nejlepší, ale vzhledem k tomu, kolik výcviku jsem před přidělením na tuto práci dostala, to mohlo být ještě mnohem horší. Možná by se mi vedlo trochu líp, kdyby někdy podnikli sebemenší pokus o to, aby se mnou začali pracovat. „To by bylo to poslední, co bys udělal,“ vyhrožoval Pritkin.

Liam se táhle nadechl. „Jak ji můžeš bránit?“ zeptal se. „Jenom se podívej, co je zač! Za otce má temného mága, matka je padlá dědička, za pěstouna měla upíra, a jestli jsou pravdivé ty zvěsti, co se povídají, tak dalšího má jako milence! Copak nevidíš, co se chystá? Sakra chlape, otevři oči! Už se jí podařilo rozdělit Kruh, a dokonce pomohla i rozpoutat válku, a to na trůnu ještě není ani měsíc! Co bude dál?“

„Pokud vím, tak na trůně nebyla ještě nikdy,“ odpověděl Pritkin, zatímco kolem sebe kroužili. „Díky tobě a ostatním z Kruhu ho ještě ani neviděla.“

„A taky ho nikdy neuvidí,“ pronesl Liam bezvýrazně. Skočil po Pritkinovi a oba muži se začali válet po písku. Mraky nad námi se mezitím zformovaly do něčeho, co až nechutně připomínalo tornádo. Velké modré tornádo, švihající blesky na všechno, co mu stálo v cestě. Točilo se a svíjelo jako posedlé a modročerné mraky stáčelo do divokého proudu čiré síly. Vycházelo z něj horko – závratný, kůži sžírající žár – a v jeho vnitřním sloupci plálo světlo, které prostupovalo i mraky. Obarvovalo krajinu šíleně poskakujícími tvary a vrhalo slabé stíny na ostatní válečné mágy, kteří už přistáli a teď k nám běželi plnou rychlostí.

Ignorovala jsem je, protože mi daleko větší starosti působilo to, jak se mraky necelou míli od nás zužují do ostrého trychtýře. „Má to takhle být?“ ptala jsem se hystericky.

Oba muži přestali a podívali se na mě, ale to už k nám dorazil i zbytek mágů a boj začal doopravdy. Půltucet jich skočil na Pritkina, ale já jsem tam jenom stála a dívala se, jak ta úžasná energie siločáry pulzuje, klikatí se – a uniká trhlinou, kterou si udělala do našeho světa. Někdo mě popadl za paže a brutálně mi je stáhl za záda, ale toho jsem si sotva všimla. Tornádo, nebo co to bylo, dokončilo spirálový pohyb k nějakému cíli dole, který jsem ale neviděla. A potom obloha vzplála bílým plamenem.

Měla jsem čas všimnout si, že Pritkin odvrátil obličej, a v tom jediném okamžiku jasného ozáření jsem viděla, jak se mu rýsují kosti pod kůží. Křoví a balvany i ta obnošená kůže jeho odřeného kabátu, to všechno najednou získalo nesmírně živě a jasné barvy, které jim propůjčil blesk. Po zážehu následoval zvuk hlasitější, než je úder hromu, a ještě k tomu byl horší; probodl mi ušní bubínky a celou hlavu mi naplnil vibracemi.

Sice jsem měla pevně zavřené oči, ale když se mi pod nohama otřásla země, víčky se mi propálilo neslyšitelné bílé světlo. Vlasy mi rozcuchal prudký závan horkého větru a mág, který mi držel ruce, je prudce pustil. Zvedla jsem je, abych si dlaněmi ochránila oči, světlo už ale bylo pryč. Po chvilce jsem opatrně vykoukla mezi prsty, abych vyzkoušela, jestli mi zrak už zase funguje. Na dlouhou chvíli jsem ale neviděla nic, jenom jakési poskakující červené pole.

Opar se nakonec zvedl a já jsem místo spalujících bílých nebo tančících modrých plamenů uviděla jenom hvězdami posetou černou oblohu. Jakkoli neuvěřitelně to vypadalo, najednou to bylo pryč. Až na to divoké krupobití trosek. Mágové spojili štíty, aby ochránili prostor kolem nás, a když na ně trosky začaly dopadat se záblesky červenooranžového ohně, já jsem se ještě přikrčila s rukama nad hlavou.

Potom to konečně přestalo a mágové štíty s kolektivním úlevným povzdechnutím zrušili. Něco mi dopadlo na ruku, a když jsem se tam podívala, uviděla jsem několik šedých vloček, které se párkrát zachvěly ve větru předtím, než je odfoukl. Popel.

Všude kolem nás padal déšť jemného popela, který zaplňoval vzduch a zakrýval písek. Něco za kopcem hořelo.

Nad obzorem visely velké chuchvalce mraků, jako by požírajících hvězdy; na vrcholcích byly tmavé, ale zespoda, odkud k obloze šlehaly ohnivé jazyky, získávaly červenavý odstín. „Můj Bože,“ hlesl někdo, „zasáhlo to MAGIC!“

Kapitola 7

Všichni jsme v tichosti zírali na kopec. Slyšela jsem, jak se mi v hlavě rozléhají duté ozvěny výbuchu, a cítila jsem, jak mi po tváři stéká pot, který mě štípal v rance na rtu. Potom někdo vykročil směrem ke hřebeni, taková černá silueta proti matné záři, a všichni jsme ho následovali.

Došla jsem na hřeben duny a strnula. Kaňon vypadal, jako by do něj dopadl nějaký obří meteorit. Tam, kde kdysi stál shluk budov z vepřovic, nebylo nic než rozšklebený černý kráter, ze kterého se pořád kouřilo. Ten prvotní žár musel být neuvěřitelný. Na některých místech získal písek hladký lesk, jako by se v jediném okamžiku roztavil na sklo. Nic se nepohnulo.

Ne, pomyslela jsem si, ale bylo to vzdálené a neurčité. Všichni jsme dlouhou chvíli zírali na místo, kde by mělo být MAGIC. Nakonec někdo vykročil a my ostatní jsme šli také. Kráčeli jsme po jedné staré cestě, dokud se neztratila pod nánosem hlíny a kamení, rozmetaných při výbuchu. Soudě podle barvy se sem některé kameny dostaly až z hlubokého podzemí. Kdysi světle snědá krajina teď měla žlutohnědou barvu starého zlata, zčernalého bronzu a šedého popela. Občas byla také kluzká v místech, kde bylo chladnoucí sklo skryté pod měkčím pískem, který pořád padal shora. Na nohou jsem se držela jenom díky tomu, že mi Pritkin svíral paži, a jeho stisk zrcadlil to, jak pevně měl sevřenou čelist.

Mágové jako by zapomněli, že tam jsem. Spolu jsme obcházeli rozbité kamení, procházeli závěje skvrnitě bílého popela, pod oblaky jemných černých částeček, které se s každým pohybem vzdouvaly a usazovaly se nám na oblečení, obličejích a ve vlasech. Cítila jsem je až vzadu v krku. Tohle nemohlo nic přežít.

Najednou to mé nohy vzdaly a složily mě do prachu. Položila jsem hlavu na kolena a začala pomalu a zhluboka dýchat, abych vypudila ten dutý bolavý strach, který mi tlačil na žebra, aby zastavil jejich pohyb. Nahoře se vznášelo čím dál víc a více popela, který mi hrozil udušením, ale mně to bylo jedno. Před očima mi defiloval celý průvod tváří přátel, kteří v MAGIC žili a pracovali – donedávna. Při vzpomínce na jednoho se mi zastavil dech. Rafe, můj přítel z dětství, byl tím, kdo se v mých očích aspoň trochu přibližoval postavě otce. A teď tam ležel pohřbený s ostatními, tedy za předpokladu, že neshořel při výbuchu.

Jedna část mého mozku byla zaneprázdněna výpočtem možností a hledáním úhlu, který by zajistil cestu ven – i když jsem zatraceně dobře věděla, že neměli šanci. Přitiskla jsem si ruce k tělu a otřásla se, ale ne žalem. Ještě ne. Byl to vztek, který se mi vzpříčil v krku tak, že jsem skoro nemohla mluvit. Cítila jsem se jako stažená, jako by mě někdo vydlabal a naplnil vroucí kyselinou. Nikdy jsem nezažila tak velký vztek a tak hořkou chuť to někomu oplatit. Protože tohle nebylo něco, co nám udělali naši nepřátelé. Tehdy jsem řekla, že se brzy navzájem roztrháme; jenom jsem si nemyslela, že to začne tak brzo.

Mágové se kolem šourali jako zombie s prázdnými a nevěřícnými výrazy v očích. Nohama vířili černošedá oblaka, která zakrývala uhlíky. Pod zemí něco hořelo. Pod popelem probleskovaly zářící červenooranžové skvrny, rozmístěné tu a tam jako obrovská pohřební hranice. Sledovala jsem je očima, které mě z čím dál víc částic ve vzduchu pálily a slzely. Senát už nebyl. Kromě osobní tragédie to byla vojenská katastrofa – naprostá katastrofa – která Apollonovi skoro určitě zajistí vítězství. Možná ne dnes, ale brzy. Ať už to díky své aroganci věděli nebo ne, proti silám, které Apollon nashromáždil, nemohl Kruh obstát sám. Kdyby vydržel jediný měsíc, mohl by mluvit o štěstí.

„Odčasuj nás dovnitř,“ řekl Pritkin hlasem drsným jako rašple. Několik nedaleko stojících mágů ho zaslechlo a obrátili se, aby se na mě podívali; bez výrazu a napjatí jako tažený drát.

Pomalu jsem zvedla hlavu a skrz mlhu žalu a vzteku jsem hleděla na Pritkina. Oči měl tmavé a divoké, panenky se utápěly v zelené a nechávaly kolem sebe jenom koronu z planoucího nefritu. Vypadal zraněně, vypadal tak, jako jsem se cítila já, ale také jako kdyby prováděl nějaké výpočty. Jako kdyby už věděl, že jsme prohráli.

„Myslela jsem, že aspoň budeme chvilku bojovat,“ řekla jsem.

„Některá spodní patra, Cassie, by – díky ochranným znamením MAGIC – mohla být neporušená!“ Sevřel mi ruce, jako by z nějakého důvodu bylo potřeba spěchat. Jako kdyby tohle dokázalo nějaké ochranné znamení ustát. „Vezmi nás tam!“

„Nulová síť,“ řekla jsem, ale nic dalšího jsem vyslovit nedokázala.

„Dej ji pryč!“ Slyšela jsem, jak Pritkin někomu něco přikazuje, ale ani jsem se neobtěžovala zjistit, komu. Po zádech mi stékal pot, který mi smáčel lem šatů, a zřejmě jsem se musela dotknout něčeho žhavého, protože jsem měla spálené dlaně. „Je nevinná ve všech obviněních. Dovol jí, aby to dokázala – odstraň tu síť, a ona nám pomůže!“

„Pomůže nám?“ Liam vykročil k nám; s ušmudlaným obličejem, vybarvujícím se monoklem a se zavrčením plným nenávisti jsem ho skoro nepoznala. „Jenom dnes večer zabila tucet mágů!“

„Zabila je ta puklina,“ odsekl Pritkin. „A s tím ona nemá nic společného.“

Liam jako by neslyšel. „Byli to dobří muži! Ze všeho nejvíc Richardson, který byl zabit v době, kdy stále truchlil po synovi – další z jejích obětí!“

Jeho obvinění bylo tak nefér, že by mi to mělo vadit. Ještě před deseti minutami by mi i vadilo. Teď jsem ani nemrkla. Z nějakého důvodu jsem se už nezlobila, místo toho jsem cítila prázdnotu, jako by mi někdo vykuchal tělo a kosti nahradil suchým dřevem; jako bych se měla rozbít, kdybych se pohybovala příliš rychle.

„Ona Nicka nezabila,“ řekl Pritkin a snažil se ovládat, i když pohledem by asi dokázal rozdrtit i diamant. „Dokonce ani nebyla u toho, když se to stalo. A Richardson zemřel v trhlině.“

„To říkáš ty,“ ušklíbl se Liam. „Ale ona to přežila.“

„Málem ne.“

„Nechápu, proč ses rozhodl všechno zahodit jenom proto, abys mohl podporovat ji, ale ještě nemusí být pozdě,“ řekl Liam najednou upřímně. „Pomoz mi ji předvést, a já se za tebe zaručím. Všichni se zaručíme. Můžeš říct cokoli – že tě očarovala, že ti ona a ti upíři něco udělali –, a pokud bude ona odklizena z cesty, Rada tomu bude věřit. Lidi, jako jsi ty, teď potřebujeme víc než kdy jindy!“

„A co ta dívka?“ dožadoval se Pritkin odpovědi.

„Dostane se jí soudu,“ řekl Liam se uzavřeným výrazem.

„Soudu, který prohraje.“

„Je to jeden život! Jeden život proti tisícům, kteří zemřou, pokud se nám nepodaří Kruhu zase vrátit soudržnost. Ty nebo já bychom za takovou věc ochotně položili životy. Jestli tedy je svým způsobem Pýthií, co menšího může udělat?“

„Nemůžeš mít obojí,“ opáčil Pritkin drsně. „Podle tvého zdůvodnění je ďábel a musí být zahubena, aby nemohla pomáhat našim nepřátelům, nebo je nevinná, a musí být zničena, aby se zachránil Kruh. Zemře tak nebo tak.“

„Ale pro dobro všech!“

„Pro dobro Kruhu. Nejsem si příliš jistý, jestli to má něco společného s tím, co je dobré pro všechny ostatní. Asi už ne.“

„Co s tebou provedla?“ zeptal se Liam hlasem plným tichého úžasu. „Přece jsi při víc než jedné příležitosti při obraně Kruhu málem zemřel!“

„Tehdy to byla jiná organizace.“

„Nic se nezměnilo! Já vím, že Marsden začal vyvolávat problémy, ale…“

Z noci vylétlo kouzlo a srazilo Liama na kolena. Zmateně jsem se rozhlížela, protože nevyšlo od Pritkina. Zatímco se Liam hroutil k zemi, vpřed vystoupil jeden vysoký Afroameričan. Měl vlasy na ježka a dost svalů na to, aby mu Marco odevzdal peněženku. „Na tohle nemáme čas,“ prohlásil drsně a máchl směrem ke mně rukou.

Najednou se do mě znovu nahrnula má síla, cítila jsem takové to stabilní hučení pod kůží, v kostech a i buňky mi zpívaly: připravená, připravená, připravená! Když se na mě mág zamračil, zahalila jsem se do ní jako do oblíbeného kabátu. „Calebe, seznam se s Cassie,“ prohlásil Pritkin suše.

Nezdálo se, že by mág měl náladu na zdvořilosti. „Žádný jiný způsob, jak je dostat ven – za předpokladu, že tam dole ještě někdo živý je – nemáme. Ale ty to dokážeš,“ řekl mi.

Hlavně kvůli jeho hlubokému barytonu to znělo mnohem víc jako rozkaz než jako žádost. Já jsem ale v té chvíli náročná nebyla. Ve skutečnosti jsem nevěřila tomu, že to někdo mohl přežít, ať už znamení účinkovala nebo ne. Ale chtěla jsem mít jistotu. „Můžu s sebou vzít jenom dva lidi,“ řekla jsem.

„Mě a Pritkina,“ prohlásil Caleb a natáhl ruku. Nešťastně jsem si ji prohlížela. Ten večer už jsem se jedné mágovy ruky chytla, a podívejte, kde jsem skončila.

Pritkin neříkal nic a pro jednou mě nechal, ať se rozhodnu sama. Jenomže tam toho moc k rozhodování nebylo.

Ať už byly mé pocity vůči Kruhu jakékoli, zrovna teď jsem jejich pomoc potřebovala. Vzala jsem ho za ruku. „Tak kam?“ zeptala jsem se Pritkina.

„Jak silné je tvé znamení?“

„Myslím, že ho ta siločára vyšťavila. Proč?“

„Takže nás čekají potíže,“ řekl s pohledem na druhého mága.

„Na mě se nedívej,“ na to Caleb ponuře. „Mě linie skoro usmažila předtím, než jsem se z ní dokázal dostat, a co zbylo, jsem použil na ochranu před troskami. Jsem hotový.“ Od přihlížejících jsem zaslechla obecné přitakávání. Nevypadalo to, že by někdo měl štít, který by za něco stál.

„Jaký je v tom rozdíl?“ nechápala jsem. V hlavě se mi zaklínila myšlenka, že by to tam opravdu mohl někdo přežít, vyťukávala mi do lebky divoké tetování. Z tak náhlé změny emocí jsem cítila závrať – bylo to od nevíry přes vztek a tupou hrůzu až po sotva rozpoznanou naději a to celé v intervalu možná půlhodiny.

„Nemůžeme riskovat, že se tam přemístíme bez jakékoli ochrany,“ pronesl Pritkin stroze. „Štíty MAGIC možná vydržely, ale jestli ne, tak se ocitneme uvnitř půdního sesuvu…“

„Tak nás odtamtud zase přemístím ven!“

„… nebo pevné skály.“

„Musíme to risknout!“ Na šílené kousky tu obvykle býval Pritkin. Teď ale nebyl čas na to, aby se začal učit opatrnosti.

„Nemůžeme.“ Znělo to jako konečné rozhodnutí.

„Tak mě sleduj,“ sdělila jsem mu vážným hlasem.

„Mezi odvahou a ztřeštěností je rozdíl! Zabít se nikomu nepomůže…“

„Ale ani to, když tu budeme jenom tak stát! Rafe si ode mě zaslouží víc než jenom to. Ten už mi dal mnohem víc než tohle!“

Caleb se tvářil zmateně. „Rafe?“

„Upír,“ na to stroze Pritkin.

„Chceš snad pro jednu z těch věcí riskovat život?“ zeptal se mě nevěřícně Caleb.

„Jo. Škoda že takové přátele nemáš taky. Ale jestli to jsou samí váleční mágové, nemůžu říct, že by mě to překvapovalo,“ odsekla jsem.

„Slečno Palmerová.“ To byl Pritkin, a podle toho, že zase přešel do formálního režimu, jsem poznala, že ho to netěší. Naneštěstí pro něj ani mě.

„Já tam jdu s tebou nebo bez tebe. Takže jak to bude?“

Díval se na mě, jako by se chtěl hádat, ale v tom, abych tam šla sama, mě zastavit nemohl a dobře to věděl. „Vezmi nás do senátní komnaty,“ řekl nakonec. „Je v nejnižším podlaží a je dobře chráněná. Jestli to něco přežilo, mělo by to být tam.“

„Nadechněte se,“ řekla jsem jim. „Jestli se přesuneme doprostřed nějakého zmatku, zase nás dostanu ven. Nepropadejte panice.“

Caleb se podíval na Pritkina. „Řekla mi právě teď, abych nepropadal panice?“

„Ona tě nezná.“

„No, to asi ne.“

Komentářem jsem se ani neobtěžovala. Zhluboka jsem se nadechla a přemístila nás.

Teď už pro mě bylo druhou přirozeností vrhnout se ven, když se mé myšlenky najednou převedly v pohyb; všechno se kolem mě rozmazalo a já jsem prolétala nehmotnými vrstvami kamene. To, že jsem přistála v obrovské blátivé jámě, už tak povědomé nebylo. Ale přesně tam jsme skončili, v dusivém oceánu bahnité vody, která mi sahala až nad hlavu, a nemohla jsem v ní vidět ani dýchat.

Už jsem se nás chystala odčasovat zase zpátky, dřív než zemřeme nešťastnou a velmi vlhkou smrtí, když hoši začali plavat a vzali mě s sebou. O chvíli později jsme se se šplouchnutím a lapáním po dechu vynořili. Vzduch byl teplý a plný prachu, ale už začal být i trochu zatuchlý. Ať už tady pro cirkulaci vzduchu používali jakoukoli metodu, podle všeho nefungovala.

Mrskala jsem sebou ve snaze uvolnit ruce z Pritkinova a Calebova železného stisku, abych si mohla vytřít bláto z očí. Ale i když se mi to podařilo, nepomáhalo to. Nebylo tam naprosto žádné světlo; ty ohromné železné lustry, které senátní komnatu obvykle osvětlovaly, byly buďto zhasnuté, nebo zmizely. Ale aspoň jsem mohla dýchat. Do té doby, než mi někdo zatlačil hlavu pod vodu.

Bylo to tak nečekané, že jsem se z plných plic nadechla bahna a začala se topit, zatímco mě někdo vlekl snad přes polovinu délky komnaty. Hlava se mi konečně znovu vynořila nad hladinu, ale nějak jsem do ní nedokázala dostat žádný vzduch. Pritkin mě asi pětkrát praštil do zad tak tvrdě, že mi asi udělal modřiny, ale naštěstí mi taky pročistil plíce. Chytila jsem se okraje něčeho pevného a chvilku jsem přemítala nad zázračnou mocí kyslíku.

Caleb měl v ruce nějakou kouli, ze které stoupalo světlo vzhůru a rozlévalo se do stran, takže jsem byla schopná ve tmě vidět aspoň na pár metrů. Ne že by tam toho k vidění bylo nějak moc. Hlavní zasedací sál Senátu obvykle býval převážně holý a s vysokým stropem, který mizel ve stínu a nechával dole dostatek místa pro masivní mahagonový stůl, tvořící jediný zásadní kus nábytku. To ale neplatilo dnes, kdy toho kromě zvlněného černého moře bylo vidět jenom málo. A pak jsem to málo konečně identifikovala jako senátní stůl, který i přes svou hmotnost plaval na vodě a posloužil nám jako dočasný záchranný člun.

Najednou jsem si někde nad hlavou všimla hlasitého řinčivého zvuku. Znělo to jako rezavé soukolí a drsně se to odráželo od stěn. Caleb zvedl kouli a světlo se odrazilo od zubatých kovových hrotů lustrů v komnatě.

Byly obrovské, měly snad tři metry v průměru, a tvořily je řady soustředných, jehlami nabitých kruhů. Kolik šipek v každém kruhu bylo, jsem říct nemohla, ale podle všeho to bylo hodně. Pokaždé když se některý kruh vyprázdnil, sklouzl do spodní řady, aby se na jeho místo mohl zařadit nový. Zvuk, který jsem slyšela, vydával nejbližší lustr, vystřelující naším směrem novou dávku smrtících šipek. Na zálibu svítidel senátní komnaty vystřelovat na vetřelce železné šipky jsem úplně zapomněla; bylo to hlavně proto, že mě za takového zatím nikdy nepokládala. „Proč na nás střílí?“ nechápala jsem. Jako kdyby mě slyšely, ze svých kotvišť se uvolnila další salva třiceticentimetrových střel a vyřítily se směrem k nám.

Naše celková hmotnost zatlačila polovinu stolu pod hladinu, takže se druhá polovina zvedla jako částečný štít. Ale ani jako kámen tvrdý mahagon je nezastavil všechny. Mimoděk jsem zašilhala, jak se oči zkusily zaostřit na jednu obzvlášť ošklivou šipku, která částečně pronikla dřevem a zastavila se mi sotva na palec od obličeje. Udeřila do desky s takovou silou, že před jako břitva ostrým hrotem vytlačila na prst dlouhé třísky, z nichž jedna se mi otřela o tvář. Někdo vyrazil tichý výkřik, spíš jako takové škytnutí. „Mlč!“ zasyčel mi Pritkin do ucha. „Tahle znamení jsou naváděna pohybem a zvukem.“

Teď mi to teda řekl!

„To porušení siločáry je zmátlo,“ zašeptal Caleb. „Zacílí se na všechno, co se hýbe. Přemísti nás na chodbu za dveřmi!“ Užuž jsem chtěla odpovědět, když se nám nad hlavami rozlehlo ohlušující prasknutí. Ze zdi trčela jedna z šipek, která nás minula, a síla jejího nárazu vykousla kus zdi a rozšířila trhlinu, kterou už tak prosakovala voda. Z toho, co bylo jenom chrličem, se teď stal vodopád, a podle zvuku bych řekla, že ne jediný v místnosti. Vypadalo to, jako by se protrhla nějaká podzemní bystřina. Zatímco mi hlavu smáčel proud ledové vody, napadlo mě: Věř mi, že dokážu najít způsob, jak se v poušti utopit.

Proud, sám dost silný na to, aby mě přinutil uvolnit stisk, mě poslal po zádech do prázdna. Natáhla jsem ruku v zoufalé snaze najít něco, čeho bych se mohla chytit, a něco se mi otřelo o zápěstí. Něco živého, ale ne s lidskou teplotou.

Ucukla jsem a po tom přízračném doteku se mi naježily chloupky na pažích. Na chviličku jsem to zahlédla – pohybovalo se to a mělo to něco jako oči, které se v té skoro tmě třpytily, zuby… Ale doprdele!

Něčí ruce mě hrubě chytily v podpaží a vytáhly mě zpátky na hladinu. Tam jsem rychle zjistila, že jsem odplula až za ochranný stín stolu. Pritkin mě prudce strhl těsně předtím, než do vody vlétly dvě šipky, a v propletenci klouzajících nohou a mlátících rukou jsme se zase skrčili.

Tvrdě jsem mu sevřela rameno a pohledem jsem kontrolovala oblast, v níž jsem před chvílí byla. Ale to jediné, co jsem v okolí viděla, bylo světlo z Calebovy koule, třpytící se na vlnách.

„Myslím, že ve vodě něco je,“ lapala jsem po dechu.

„Já mám větší starost s tím, co je ve vzduchu!“ vyštěkl Caleb. „Koukej nás odsud sakra dostat!“

„A kam půjdeme?“ chtěla jsem vědět. „Kdybys na to náhodou zapomněl, tak ta znamení jsou i na chodbách!“ Svícny s dýkami na okrajích špikovaly chodby MAGIC každých pět metrů. Nedostali bychom se ani ke schodům.

„Ano, ale ty nefungují Ještě jsme je nestihli opravit po tom posledním útoku!“ Myslel to, jak na komplex před měsícem zaútočila skupina sebevražedných temných mágů. Pro jednou jsem jim byla vděčná.

S úlevou jsem přikývla a vzala ho za ruku, ale když jsem hmátla po Pritkinovi, odtáhl se. „Je to na tobě,“ řekl mi vážně. „Ale nevíme, na co narazíme, až se odsud dostaneme. Jestli máš v plánu někoho zachránit, bylo by lepší šetřit energií.“ Caleb na něj nevěřícně zíral. „Opravdu si myslíš, že by se odsud někdo mohl dostat bez toho, že by skončil jako špíz? Ale i kdyby ano, tak je to tu víc než z poloviny zaplavené – a chodby venku jsou úplně pod vodou!“

„Což je něco, co upírům zase tak moc nevadí,“ řekl Priktin, který se mi do očí podíval chápavým pohledem. Caleb katastrofu vnímal z lidského hlediska, ale v této části MAGIC už lidé nebyli hodně dlouho.

Pokud přežili prvotní explozi, mohli by vlastně být i v pořádku. Rafe mohl být v pořádku. Najednou jsem ucítila, že se mi maličko zatočila hlava.

„Tak to ale nevypadá, že by ven existovala nějaká snadná cesta,“ připustila jsem neochotně.

„To nemůžeš myslet vážně!“ Caleb se na mě díval, jako bych se pomátla.

Naježila jsem se, protože jsem tím nebyla o nic nadšenější než on. „Můžu se přemístit jenom několikrát za den, a když s sebou vezu další dva lidi, vyčerpává mě to docela rychle,“ sdělila jsem mu kategoricky. „Pritkin má pravdu. Když se vyčerpám teď, nebudu schopná pomoct nikomu z přeživších. I kdybychom nějaké našli.“

„Jak tedy navrhuješ, abychom se odsud dostali?“ zeptal se a zlostně si mě měřil. Jako bych s tímhle nápadem přišla já, a ne ten jeho kámoš. „Jste snad váleční mágové,“ odpověděla jsem mu podrážděně. „Něco vymyslete. Pokud možno předtím, než se utopíme.“

„No jo, ty jsi teda Pýthie, to tedy ano,“ mumlal si.

„Já se podívám na chodbu,“ nabídl se Pritkin a svlékl si těžký kabát. „Možná to nebude tak zlé, jak to vypadá.“ Zhluboka se nadechl a potopil se – a nechal mě tam o samotě s válečným mágem, který ještě před několika minutami dělal, co mohl, aby mě uštval a skolil. Z jeho výrazu jsem mohla vyčíst, že Caleb myslí na totéž. „Myslím, že je to pro jednoho z nás kompliment,“ řekla jsem trochu nervózně.

„Ani ne. Kdybych tě zabil, jak bych se odsud dostal?“ Nevěřícně jsem na něj zírala, ale on se celou vlekle napjatou chvíli netvářil vůbec nijak. Pak mi věnoval maličký náznak úsměvu.

„John mě zná.“

No to jo, pomyslela jsem si zachmuřeně. Nicka znal taky.

„Co to bylo?“ vyskočil najednou Caleb a prudce kroutil hlavou sem a tam.

„Co bylo co?“

Strčil kouli pod vodu, ale kromě našich nohou, čeřících bláto, nebylo vidět nic. Po chvíli ji zase vytáhl nad vodu, kde ozářila zamračený obličej. „Měl jsem pocit, že cítím nějaké…“ začal, ale pak mu hlava zmizela. Tupě jsem zírala na místo, kde sekundu předtím byl, načež jsem se zběsile rozhlížela, kde uvidím šipku s kusem skalpu. Ale nic tam nebylo. Nic kromě drobných vlnek na vodě.

Přelétla jsem pohledem hladinu, ale jedinou známkou toho, kde by mohl být, byla strašidelná záře jeho rychle se potápějící koule. Nějak jsem si nemyslela, že by se zničehonic rozhodl si zaplavat. Potom do zdi za mnou udeřila trojice šipek, takže jsem se hned musela začít bát něčeho dalšího. Málem zasáhly jakousi tmavou postavu, která se krčila na jednom kamenném výstupku a která musela odskočit, aby se jim vyhnula. A samozřejmě skočila přímo na mě.

Ruka mi vylétla vzhůru a mé nože se s tím tvorem setkaly v polovině jeho oblouku těsně předtím, než by narazil on do mě. Mám pocit, že jsem krátce vnímala horký a páchnoucí dech a viděla zakrvácené zuby, ale potom to už bylo na mně. Svalnaté tělo, porostlé hustým kožichem, mě vyhodilo z vody a vrhlo mě zpátky na ožehnutou a prostřílenou stolní desku.

Když se jedna noha silnými drápy zasekla do dřeva, lebkou mi zavibrovalo hrdelní zavrčení. Drápy zachytily i lem mého rukávu a úplně ho utrhly. Odkulila jsem se bokem zrovna ve chvíli, kdy hned vedle mě dopadla těžká hlava a zabořila silné zuby do silných prken. Mým instinktem bylo utíkat, jenomže nebylo kam. Místo toho jsem skončila s plnými hrstmi mokré a páchnoucí kožešiny, jak jsem se snažila tu kluzkou hlavu udržet na stole, aby místo mě mohla přežvykovat dřevo. Ale i když to bylo částečně uvězněné, stejně to bylo silné a vzteklé.

Drápy se mi zasekávaly do šatů, a pro jednou jsem byla Augustineovi za hojné používání látky vděčná. Její těžké a promáčené záhyby mi chránily kůži před stejným rozcupováním jako textilie. Jeho silné nohy na hladké stolní desce škrábaly a snažily se najít nějakou oporu, a mé nože do toho mezitím znovu a znovu bodaly, ty maličké čepele do toho prorážely díry, z nichž mi na hrudník, paže a obličej prýštila horká krev. I když jsem se snažila hodně, tomu tvorovi se nakonec podařilo od dřeva osvobodit tím, že ho velký kus utrhl. S hadí rychlostí se to obrátilo, vzepjalo se to na zadních nohou přímo nade mnou – a pak to dostalo do zad zásah šipkou. Železný klín tomu vyletěl z břicha a přelétl mi nad hlavou, přičemž z něj na mě ukápla trocha krve.

Sklouzla jsem zpátky do vody a snažila se potlačit zaječení. Bylo to jednodušší než obvykle, ale jenom díky té bublině paniky, která se mi zaklínila někde mezi žaludkem a hrdlem. Křečovitě jsem prsty sevřela dřevěnou desku, lapala jsem přitom po dechu, dusila se a snažila se ani nehnout. Opravdu jsem nechtěla skončit jako cosi, co se mě právě pokusilo sežrat.

O okamžik později se z vody vynořila Calebova hlava. Kouli svíral v pěsti, i když se dávil a kašlal a plival ze sebe asi tak litr bahnité vody.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se, když jsem byla schopná promluvit.

Světlo se odráželo od kapek, kanoucích mu z krátkých vlasů, bylo to jako stříbro na černé, ze spánku mu stékal tmavý pramínek krve. „Asi víc než tamto.“

„Tys to zabil?“

„Doufám.“ To jeho kuřácké zavrčení teď bylo trochu výraznější.

„Fajn,“ řekla jsem nejistě. „A co to bylo?“

„Nevím.“ Zaostřil pohled na něco za mnou. „Tys zabila tohle?“

Nechápavě jsem se na něj podívala, než jsem sledovala jeho pohled k místu, kde mé nože na desce stolu ani ne metr ode mě porcovaly něco chlupatého a šupinatého a opravdu, ale opravdu ošklivého. Zaječela jsem a ucukla a nože můj pohyb následovaly; vykašlaly se na kořist, nechaly se zase pohltit mým náramkem. Zakrvácené tělo, které už teď nic nedrželo, teď z nakloněné desky pomalu sjelo. Caleb to odstrčil stranou, aby si šipky našly jiný cíl než nás. Krčili jsme se ve tmě, a než se mi o několik okamžiků později vynořil u lokte Pritkin, poslouchali jsme stejnoměrné zvuky kovu, prorážejícího maso.

Zhluboka se nadechl a nabral plné plíce vzduchu, a až teprve potom si všiml tmavého obrysu toho tvora, plovoucího na hladině několik metrů od nás. „Co to je?“

„Uvítací výbor,“ pronesl Caleb s kamennou tváří. „Co jsi našel ty?“

„Chodby jsou zaplavené, ale nejbližší schodiště je asi od poloviny volné. Dalo by se to.“

„Pokud se tak daleko dostaneme,“ zavrčel Caleb a podíval se nahoru.

Jako kdyby ho lustry slyšely, konečně se přestaly točit. Bez toho škrábavého zvuku kovu o kov bylo v komnatě skoro ticho. Jediný hluk vycházel z vody, šplouchající o zdi a odrážející se zpátky. Pak tu byly ještě takové tišší zvuky nešťastného vzlykotu.

Oba muži strnuli a Caleb mával světlem kolem sebe, ale samozřejmě nic neviděl. „Odkud jde ten zvuk?“ dožadoval se Pritkin odpovědi.

„To je Augustineova představa o vtipu. Očaroval mi šaty,“ vysvětlovala jsem.

Pritkin si mě chvilku měřil. „Sundej to.“

„Cože?“

„To jejich kouzlo můžu použít ke zmatení ochranných znamení.“

Ruku, kterou jsem se nedržela stolu, jsem si v ochranném gestu přitiskla k hrudi. „Ale… Já pod tím nic nemám.“

„Nic?“

„No, možná kalhotky.“ Alespoň jsem si myslela, že je mám. Ale po takovém dni, jaký jsem prožila, jsem si nebyla úplně jistá.

Pritkin si stiskl kořen nosu. „Pomohlo by vůbec něčemu, kdybych ti připomněl, že už jsem tě viděl?“ „Jednou! A bylo to dávno! A kromě toho byla opravdu, ale opravdu velká tma!“

Začal něco říkat, ale potom se sám zastavil. „Tak mi dej to, co tvá dívčí skromnost může postrádat.“

„K čemu že to potřebuješ?“

„No, pro – ale, dej mi ty zatracené šaty, a já ti to ukážu!“ Než jsem stačila odpovědět, vytáhl nůž, sáhl pod vodu a odřízl podle mě tak půlku sukně.

„Proč tvé plány vždycky počítají s tím, že budu nahá?“ šeptala jsem zlověstně – ale nikomu konkrétnímu, protože už byl pryč.

Za okamžik se s ohlušujícím rachotem drceného kovu rozletěla další řada šipek. Ignorovaly nás ve prospěch Pritkina a pruhu vzlykající látky, který vmačkával mezi praskliny a pukliny ve zdi. Textilie se rychle měnila v cáry, jak se do ní zabodávala jedna šipka za druhou, drtila kámen za ní a pouštěla dovnitř něco, co bych teď klidně mohla nazvat povodní. Kromě nás tedy znamení najednou měla dost terčů, na které musela střílet – plačícími šaty počínaje a hučící vodou konče.

„Pojďme!“ Caleb mě táhl z ochranného stínu stolu. „To kouzlo nevydrží věčně!“

Naplno jsme plavali k protější zdi a co možná nejdéle jsme se drželi pod vodou. Znamení se od nás odvrátila, aby mohla vypálit salvu Pritkinovým směrem; v uzavřeném prostoru se jejich rezavé řinčení rozléhalo jako kakofonie. Kdykoli jsme se vynořili, rozhlížela jsem se do tmy a ze všech sil jsem se ho snažila zahlédnout, ale prostě tam bylo příliš málo světla. Maximum, co mé oči dokázaly zachytit, byly velmi krátké záblesky mnoha jako nože ostrých čepelí, jak vzduchem prolétaly desítky šipek.

Ještě pořád jsem se na to dívala, když jsem vplavala do zdi. Caleb mě zachytil a potom asi na minutu zmizel pod vodou. „Dveře jsou přímo pod námi,“ řekl, když se vynořil. „John měl pravdu: chodba je úplně pod vodou. Ale schody jsou jenom asi čtyři a půl metru vlevo.“ Znovu se chtěl potopit, ale já jsem ho chytila za ruku.

„John bude v pořádku.“

Ohlédla jsem se za krupobitím šipek, které za námi pořád zuřilo. V místech, kam dopadly, ze zdi vykusovaly kusy o velikosti balvanů, a od okrajů těch větších se rozbíhaly pavučinovité praskliny. „Jak by v tomhle mohl být někdo v pořádku?“

„Věř mi – já ho znám.“

„To já taky,“ opáčila jsem zprudka. „To je taky to, proč mám největší starost!“

Místností se rozlehlo prásknutí dost hlasité na to, aby na chvíli přehlušilo znamení. V další sekundě odpadl obrovský kus zdi, který do vody padl skoro v celku, jako když se odlupuje ledovec. Do záplavy spadl jako praotec všech placáků. Výsledná vlna dosáhla až k nám a hodila mnou proti Calebovi. „Nehýbej se,“ zašeptal, když se naším směrem otočil nejbližší lustr, jehož pozornost přilákal nezvyklý pohyb vody. Prudce se tím směrem otočil a začal chrlit šipky, které rozrážely vlny všude kolem nás. „Jdeme,“ řekl mi Caleb do ucha. „Ano?“

Ještě jednou jsem zapátrala v temnotě, jestli po Pritkinovi neuvidím alespoň nějaké stopy, ale nebylo tam nic. Zatraceně! Neměla jsem ho nechat odejít!

„Cassie!“

„Tak jo.“ Vyšlo to ze mě spíš jako zakrákání. Nikdy jsem se necítila tak bezmocná.

Bylo to nejdelších čtyři a půl metru mého života. Ponořila jsem se a černým obdélníkem dveří jsem následovala slabé světlo Calebovy koule. A skoro okamžitě jsem si uvědomila, že něco nehraje. Měla jsem v úmyslu prostě Caleba následovat, ale i když jsem věděla, že je někde přímo přede mnou, neviděla jsem ho. Ve vodě bylo moc špíny a trosek, které tlumily i to málo světla, které koule vydávala, takže zatopená chodba zůstávala dál skoro ve tmě.

Rychle jsem ztratila orientační smysl a v té temné ledové vodě jsem nedokázala poznat ani to, kde je nahoře a kde dole. Všechno vypadalo stejně a pálení v plících mi soustředění ještě ztěžovalo. Ve spáncích mi ošklivě bušil pulz a končetinami mi prolétla studená vlna, která je zpomalila a hodně ztížila jejich reakce na zběsilé povely mozku.

Tápajícími prsty jsem konečně nahmatala něco, co by mohly být dveře, a nohama jsem zaškrábala po jakémsi zubatém povrchu, který by mohl být schody. Instinktivně jsem se od nich odrazila, ale daleko jsem se nedostala. Zatímco jsem se snažila probojovat si cestu k matnému vlnění, o kterém jsem upřímně doufala, že představuje hladinu, zbytky vodou nasáklého oblečení mě táhly dolů.

Potom mi přední část šatů sevřela něčí ruka, až se zdálo, že mě chce uškrtit, načež jsem se s kopáním a lapáním po dechu vyhoupla nad hladinu. Sevřela jsem rukávy mokré bílé košile a prohlédla si muže, který ji měl na sobě. Na chviličku jsem všechno kromě jeho obličeje viděla šedě. Jeho oči vypadaly až příliš zeleně, příliš jasně a s jako diamanty ostrými okraji i neskutečně. Chvíli mi trvalo, než jsem si všimla, že má tvář zarudlou, ale oči jasné jako blesk. Ten šílenec se opravdu bavil.

„Jak ses sem sakra dostal dřív než já?“ tázala jsem se a po dechu jsem lapala rovným dílem nedostatkem vzduchu i úlevou.

Pritkin pokrčil rameny. „Vzal jsem to zadním vchodem a obešel to.“

„Pritkine! Tady žádný zadní vchod není.“

„Teď už je. Jeden lustr prorazil díru do jižní chodby.“

„Tak trochu konstrukční chyba,“ zabručel Caleb.

„Nemyslím, že by ta znamení byla někdy testována po delší dobu,“ odpověděl mu Pritkin. „Což bychom měli mít na paměti, až to tu budeme přestavovat.“

Konečně si všiml mého výrazu a zamračil se. „Jsi v pořádku?“

„Je mi fajn.“

„Ale na fajn nevypadáš.“

„Snažím se vzpomenout si na všechny důvody, proč bys měl být nepostradatelný a proč bys neměl být pomalu a bolestivě zabit.“

Ignoroval to a zvedl mě na nohy. Posbírala jsem potrhanou sukni a s ní i to, co se mi podařilo zachránit ze své důstojnosti.

A potom už jsme všichni tři uháněli po schodech nahoru.

Kapitola 8

Calebově kouli se nad temnotou dařilo vítězit jen chabě a brzy byla pokryta silnou vrstvou prachu. Byl přesně stejný jako ten, který jsem cítila na kůži, hrubý a všudypřítomný, jako kdyby se tomu místu nelíbilo, že nás nedokázalo utopit, tak se nás snažilo alespoň pomalu pohřbít zaživa. Nemuselo to ani dlouho trvat.

Chaotická destrukce, způsobená siločárou, natolik daleko dolů nedosáhla, ale vypadalo to, že některým z následných otřesů se to podařilo. Ve zdech jsem viděla praskliny, velké jako můj prst, a většině schodů chyběl nějaký kus. Po těch pevnějších částech jsme se cikcak dostali nahoru, kde jsme ale narazili na další jako noc temnou chodbu.

Pritkin kráčel vepředu, Caleb tvořil zadní voj. Místnosti v této části byly většinou obytné včetně honosného apartmá, které užíval Mircea, když tu přebýval. Prošli jsme dveřmi do jeho pokojů, a najednou bylo dost těžké poznat, že se nacházíme v podzemní pevnosti uprostřed krizové situace.

Stěny byly pokryté freskami namalovanými ve vkusných tlumených odstínech vínové a tmavě zlaté barvy. Doplňovaly podlahy z italského mramoru, zlacené vlysy a ručně malované stropy. Mircea byl hlavním diplomatem Senátu, takže jeho obydlí svým způsobem přebíralo roli velvyslanectví. Právě tady, mezi drahocennými starožitnostmi, lustry od Swarovského a neznámými obrazy největších světových mistrů, vítal hodnostáře, uhlazoval jim naježené peří a uzavíral dohody.

O kus dál od hlavního vchodu už byly stopy po katastrofě patrnější. Na několika místech ta elegantní benátská omítka popraskala na surový červený kámen, jako by přes obložení vykukovaly kosti domu. A všechno bylo pokryté vrstvou jemného červeného prachu. Jeho chuť jsem cítila až vzadu na patře a cítila jsem jeho povlak v nosních dírkách. Byla jím pokryta dokonce i jedna přehlédnutá pavučina vysoko v jednom koutě.

Pritkin našel pár svícnů a zápalky, takže jsme každý získali jeden zdroj světla a rozdělili jsme se, aby hledání probíhalo rychleji. Oba mágové se soustředili na společné prostory a já jsem se vydala hlavní chodbou, kde jsem otevírala dveře do ložnic. Většinou byly netknuté, jenom zaprášené, elegantní nábytek v nich byl nedotčený. Zato v Mirceových soukromých pokojích byl nepořádek větší. Povlečení bylo z velké postele na podstavci napůl stažené a jeden polštář držel na matraci jen díky tichému souboji vůle s gravitací. Zdobený šatník byl otevřený, ale většina oblečení v něm zůstala, stejně jako drahocenné obrazy na stěnách. Přesto ale v místech, kde bylo nedávno vystaveno rumunské lidové umění, zbyly jen prázdné výklenky ve zdech.

Mirceův domov daleko od domova byl překrásný, elegantní a navržený tak, aby udělal dojem. Na druhou stranu ale o muži, který v něm žil, vypovídal příliš málo. Stejně jako ten business jet a oblečení od Armaniho, i tohle bylo to, co lidé chtěli vidět. Podle mě to ale znamenalo, že když jeho služebníci prchali o život, nechali na místě S?vrese a Swarovského a místo nich popadli sbírku malovaných cínových krucifixů a bezcenných dřevěných vařeček.

Tížil mě fakt, že být na jejich místě, nevěděla bych, co vzít. Prohlížela jsem si všechny věci, které tam nechali – třeba sadu pečlivě vyřezávaných nefritových figurek na polici – a uvědomila jsem si, že já bych asi udělala samá špatná rozhodnutí. Nevěděla bych, co jsou drahocenné vzpomínky a co je jenom na ozdobu. Jako kdybych nevěděla, jaké má naděje, sny a obavy – pokud vůbec nějaké měl… Podpatek se mi zachytil ve smotku hedvábí u postele. Když jsem se ho snažila uvolnit, našla jsem jednu osobní věc, kterou zřejmě ve spěchu přehlédli: starou odřenou knihu. Černé kožené desky byly na okrajích ohmatané a zlacená písmena na titulní straně už byla většinou vybledlá; ve světle svíček se třpytilo už jen několik nezřetelných skvrnek. Ale nepochybně to bylo album s fotografiemi.

Rozhlédla jsem se, ale chlapi nebyli nikde v dohledu. Klekla jsem si na podlahu a mírně třesoucí se rukou jsem otevřela obálku. Mircea měl tu diplomatickou schopnost, že dokázal celé hodiny mluvit, aniž by toho vlastně hodně řekl, a to, co řekl, bylo často podezřelé. O tom, jak se stal upírem, jsem slyšela dvě verze – zatím – ale pořád jsem netušila, jestli je jedna z nich pravdivá.

Fotky ale nelžou. Alespoň ne tak často jako upírští mistři. A teď jsem najednou byla konfrontována s celým albem se stovkami Mirceových fotografií. Až na to, že tam nebyla ani jedna.

Fotografie nějaké téma měly, to ano, ale nebyl na nich on. Z každé stránky na mě hleděla stejná tvář – tvář krásné, tmavovlasé ženy zhruba v mém věku. Žár tmavých očí se snoubil s krásou drobné ženy, a provoz ve špičce by dokázala zastavit, i kdyby na sobě měla havajské roucho a neměla mejkap. Až na to, že upřednostňovala přiléhavé oblečení, které zdůrazňovalo její štíhlou sportovní postavu. Na jednom snímku byla zachycená při jídle v nějaké kavárně. Měla na sobě staromódní oblečení – odhadovala bych to na čtyřicátá léta – sestávající z bílého kostýmku s krátkým rukávem a pruhované šály. Mávala kolem sebe vidličkou a smála se na někoho mimo obraz. Vlasy měla lesklé a elegantní v takovém rozpustilém drdolu, který byl parodií na přeleželé vlasy. Koneček nosu se jí nezvedal, lícní kosti měla jako vymodelované, a pokud nějaké pihy měla, nebyly vidět. Klidně by mohla být modelkou některého ze starších vydání Vogue.

S albem otevřeným na kolenou jsem na ni zírala a zmocňoval se mě zvláštní pocit závratě. Cítila jsem i něco jiného, něco, co jsem nedokázala definovat přesně, ale zahřívalo mi to tváře a v žaludku mě to pálilo jako kyselina. V celé místnost nebyly žádné mé fotky. Ani jediná. Ale v rukou jsem držela album, které bylo celé věnováno této záhadné ženě. Ať už byla kdokoli, evidentně byla pro Mirceu nějak důležitá. Víc než já.

Něco spadlo na průhledný plast, chránící fotografie, skoulelo se to k okraji knihy a tam se to vsáklo do rozpraskané kožené vazby. Ještě pár dalších takových jsem vymrkala a cítila přitom mírné zděšení. Tohle je přece hloupé a malicherné, říkala jsem si. Se vším tím, kvůli čemu jsem si musela dělat starosti – jen se na mě podívejte, zabývám se tu někým, s kým snad Mircea mohl být – bože, já jsem na to nedokázala ani pomyslet. A to bylo ještě hloupější. Co jsem si jako myslela, že těch zhruba pět set let žil jako nějaký mnich? Po tom, kdy jsem viděla, jak se mu ženy běžně vrhají k nohám? Navíc jsem dost dobře nemohla žárlit kvůli něčemu, co se stalo dávno předtím, než jsem se vůbec narodila, i když takové události zahrnují krásné a rafinované brunetky.

Podívala jsem se směrem, odkud jsem zaslechla takový mačkavý zvuk, a viděla jsem, jak se mi pěst kolem stránky s fotografií sevřela, rozdrtila plastový obal a hrozila, že trvale zohýbá papír. Dobrá, možná jsem mohla. No jo, rozhodně jsem mohla. Mirceova sexuální historie byla něčím, co jsem dokázala vypudit z mysli, alespoň většinou, protože jsem žádnou ze zúčastněných žen neznala. Nebo jsem si to myslela. Teď jsem nad tím přemýšlela.

S čínskou Konzulkou si byli bližší, než se mi líbilo – ta si ho oblíbila, když byl na diplomatické misi u jejího dvora, a každý rok mu posílala drahé dárky. Celkem přátelské vztahy měl také s jistou ledově blond senátorkou a s vášnivou hraběnkou s havraními vlasy – a to byly jenom ty, o kterých jsem věděla. Ty ženy byly docela rozdílné, co se týče postavení, osobností a původů, ale jedno měly společné: všechny byly tak krásné, až srdce přecházelo. Jako tato. Nalistovala jsem zadní část knihy, kde mě čekal další šok. Znovu se tam objevila stejná brunetka, ale tentokrát při běhu parkem. Přes levé rameno jí spadal kabel od pecek iPodu. Zalistovala jsem v albu pozpátku a uvědomila si, že obrázky jsou seřazeny chronologicky – staré fotografie v odstínech sépiové kosti, možná z devatenáctého století, ustupovaly prvním černobílým, ty pak zase křiklavě barevným z éry šedesátých let, a na konci už byly ty současné. A s výjimkou nějakých povrchových detailů vypadala na každém snímku stejně. Byla to upírka, nestárnoucí a věčně krásná. Stejně jako Mircea.

Třesoucíma se rukama jsem album odložila a uvědomila si, že se musím vzpamatovat. Byla jsem jenom opravdu hodně rozrušená, nic víc. Proto jsem se tak cítila – jako bych jí ty krásné tmavé oči chtěla vydloubnout palci.

Tohle jsem tak strašně moc nebyla já, až mě to děsilo. Já jsem přece vůči jiným lidem majetnická nebyla, vůči žádným lidem. To jsem nikdy nedělala.

A s Mirceou jsme ani neměli žádnou exkluzivní dohodu; my jsme vlastně neměli dohodu vůbec žádnou. Mohl se vídat, s kým chtěl. Jenomže mě z nějakého důvodu ani nenapadlo, že by se s někým skutečně mohl vídat – že by toho vlastně mohl dělat sakra víc, než se jenom vídat – s někým, vedle koho bych vypadala jako jedna z Popelčiných ošklivých nevlastních sester.

Vydloubnout palci.

„Našla jsi něco?“ Při otočce jsem uviděla, jak do dveří vstupuje Pritkin. Bez zájmu se rozhlédl kolem. Možná si neuvědomil, čí pokoj to je, nebo ho to možná prostě nezajímalo. Mircea pro něj byl jenom dalším upírem, a ty Pritkin nikdy rád neměl. „Ne. Nic.“ Ani jsem se nepokoušela album schovat, ale on po něm stejně jenom bez zájmu přelétl pohledem. „Ani my.“

„Je to jako město duchů,“ zamumlal Caleb, který se k nám připojil. S tím jsem nesouhlasila. Duchové bývají živější než tohle.

„Museli se dostat ven,“ řekl Pritkin. „Věřte tomu, že upíři mají únikovou cestu i z údajně nedobytné pevnosti.“

„Ale pochybuji o tom, že by tady zůstali, aby pomohli někomu jinému,“ dodal Caleb s pohledem upřeným na mě. Nepopírala jsem to; stejně jsem pochybovala o tom, že by zůstali. „Někde výš nějací lidé být mohou. Pojďme.“

Zrovna jsme procházeli halou k hlavnímu vchodu, když se křišťálový lustr nad námi rozcinkal. Na stole uprostřed se roztančila modrobílá váza, o které jsem upřímně doufala, že není z období dynastie Ming, a než jsem ji stihla chytit, spadla na zem. Země mi pod nohama zasténala a dlouhou chvíli se otřásala, a já jsem se musela jednou rukou zapřít o stěnu, abych udržela rovnováhu.

„Zemětřesení?“ otázala jsem se nevěřícně. „Co přijde dál? Tsunami?“

„To si asi sedají horní patra,“ řekl Pritkin, ale moc přesvědčeně se netvářil. „Měli bychom si pospíšit.“

Vyšli jsme do chodby a Caleb vyrazil ke dveřím poblíž schodiště, vytesaného do skály a vedoucího vzhůru. „To bych nedělala,“ doporučila jsem mu.

S rukou na klice se zastavil. „Proč ne?“ Zpod staženého obočí na mě vrhl pátravý pohled, jako kdyby měl podezření, že upírům pomáhám skrýt nějaké ohavné tajemství. Jako kdyby mou pomoc potřebovali.

„Jsou to Marlowovy pokoje.“ Kit Marlowe, někdejší dramatik, teď byl Konzulčiným hlavním špionem. A kdyby se v paranoii pořádala olympiáda, získal by zlato. Vsadila bych se, že si své pokoje hlídal i v magické pevnosti plné stráží. A jak jsem ho znala, nejspíš něčím smrtícím.

Caleb ruku pod záminkou urovnání klop odtáhl. A potom už ji tam nevrátil. Nejspíš se mnou souhlasil.

Nouzová světla v dalších podlažích ještě fungovala a starým kamenům dodávala červenavé odstíny. Chodba na vrcholu schodiště se několikrát stočila a provedla nás temnými místnostmi plnými divných věcí. Po zemi se plazily kabely, stěny byly obložené spoustou slizkých věcí ve sklenicích, všude ležely převrácené klece a zářivky na stropě blikaly jako hororová světla.

„Jestli se teď odněkud vynoří Sigourney Weaverová, mizím odsud,“ ucedila jsem a Caleb se tomu překvapivě zasmál.

„Vetřelce jsme už zabili,“ připomněl mi.

„Jste si jistí?“ zeptal se Pritkin.

Šel kousek před námi a zrovna procházel jednou ze zatáček chodby. Doběhli jsme ho a zjistili, že toto podlaží je také prázdné – liduprázdné. Zato tam byla spousta jiných věcí, které se plazily, létaly a zanechávaly za sebou sliznaté stopy. Vypadalo to, jako by tam někdo provozoval zvěřinec, který se při té katastrofě otevřel. Nějaký hodně strašidelný zvěřinec, uvědomila jsem si poté, kdy se mi naskytl podrobný pohled na něco světle růžového a oranžového, co se právě vydalo na slizkou cestu z díry v jedné bedně. Uvnitř jsem viděla velkou spoustu dalších rosolovitých tvorů, čekajících, až přijde řada na ně. Skutečnost, že to bylo děsivé jako nějaký obrovský slimák, nemohly zakrýt ani pěkné barvy. Jenomže to mělo malé a vzteklé oči, černé jako uhlíky. A byly inteligentní.

Uskočila jsem a zatímco jsem bojovala s nutkáním reklamovat večeři, Caleb zaklel a vytáhl pistoli. Chytila jsem ho za ruku. „Co to děláš?“

„Jako co ti to připadá?“

Kratičké období jeho dobré nálady bylo pryč.

„Nemůžeš to jenom tak zabít.“

„V zasedacím sále jsi s tím žádné cavyky nedělala!“

„V zasedacím sále nás to napadlo!“

„A teď už víme, co to bylo. Některé zvrácené experimenty, které tu prováděli ti tví upíři!“

Znovu zamířil, ale myslím, že mu zvlhl prach, protože zbraň nevypálila. Zamračil se, zamumlal nějaké kouzlo a zkusil to znovu.

Zbraň tentokrát fungovala dobře, ale já jsem mu srazila ruku a výstřel šel mimo.

Ale jeho zvuk stačil k tomu, aby vyvolal bezhlavý útěk chodbou pryč od nás. „Řekla jsem, žádné zabíjení!“

Caleb se na mě ošklivě podíval.

„Je to Pýthie,“ připomněl mu Pritkin rychle.

„Ale ne má,“ opáčil Caleb ponuře.

„A která je tvá? Nebo snad v téhle válce chceš bojovat bez ní?“

Oba na sebe chvíli hleděli a potom Caleb zaklel. „Ale tady nemůžeme pracovat, když na nás na každém kroku vyskakují tyhle věci!“

„Mně nepřipadá, že by měly nějak velký zájem na nás útočit,“ podotkla jsem.

„Ale co ty, které zájem mají?“

„O ty se postaráme, jestli a až na ně narazíme.“

„A když si tihle tvorové najdou cestu ven? Chceš snad, aby něco tak potenciálně smrtonosné, jako byly ty věci, které jsme zabili, uteklo někam mezi normální populaci?“

„Jsme devět pater pod zemí! A mně nijak zvlášť nebezpeční nepřipadají.“

„Zdání může klamat. Nevíme nic o jejich schopnostech ani o tom, proč je tady upíři chovali,“ namítal umíněně.

Dívala jsem se, jak se od nás ta slimáčí věc soplí pryč. Podzemní proudy by zřejmě hrozící zhroucení přežily. Co když se tihle tvorové dostanou do vodního systému? Co když už se to několika podařilo a začali se množit? Během několika týdnů jich můžou být tisíce.

„Většina jich tak jako tak zemře,“ podotkl Pritkin tichým hlasem, „hlady nebo utopením nebo rozdrcením pod hromadou kamení.“ Pokývl hlavou k místu, kde párek v podstatě ptáků hodoval na něčích ostatcích a svými dlouhými černými zobáky odtrhávali proužky masa. „Nebo ve spárech větších predátorů. Takto je to milosrdnější.“

Dívala jsem se na tu improvizovanou hostinu a cítila jsem, jak se mi zvedá žaludek. „Dělejte, co musíte,“ řekla jsem nakonec. „Já budu nahoře na schodech.“ Za sebou jsem zanechala zvuky střelby a pach kouře. S výjimkou slabého načervenalého světla zespoda byla nahoře tma a ticho. Posadila jsem se, objala kolena rukama, opřela jsem hlavu o zeď a snažila se na nic nemyslet. A přesně v tu chvíli se po mně ze tmy natáhla ruka a zakryla mi pusu.

Kopající a bojující jsem byla odtažena do jakési ztemnělé místnosti. Vzplálo světlo – sice jenom jediná svíčka – ale v tak husté tmě zářila jako reflektor. Osvětlovala malý stůl plný papírů a muže sedícího za ním. Vlasy měl šíleně rozcuchané a kašmírový svetr byl špinavý a roztrhaný. Ale ty světlehnědé oči a rychlý úsměv byly stejné jako vždycky. „Rafe!“ Vstal a obešel stůl, a já jsem se mu v podstatě vrhla do náruče. Věděla jsem, že asi bude v pořádku, ale až doteď jsem tomu nevěřila úplně. Při pohledu na něj se mi srdce v hrudi rozbušilo, protože byl naživu a nezraněný; žílami mi protékalo veselí jako čistá voda.

„Podívej, co jsem našel slídit po chodbách,“ prohodil za mnou bodře Marlowe. „Má s sebou dva mágy, Pritkina a jednoho, kterého neznám.“

„Předpokládám, že to oni mají na svědomí ty výstřely?“ zeptal se Rafe a hladil mě po rozcuchaných vlasech.

„Provádějí milosrdné zabíjení těch experimentů,“ řekl Marlowe a znělo to pobaveně.

„Teď?“

„Proč ne teď?“ zeptala jsem se.

„Protože znamení za třiapadesát minut přestanou fungovat,“ odpověděl Marlowe, „což ten problém nejspíš vyřeší.“ Půda pod nohama nám znovu zahřměla, jako by chtěla jeho slova podtrhnout.

„Tak proč tu vy dva ještě jste? Nenašli jsme žádné mrtvoly, takže si myslím, že odsud nějaká cesta ven existuje.“

„Existuje jich několik,“ souhlasil Rafe s rychlým pohledem na Marlowa.

Když jsem se otočila, zjistila jsem, že si mě senátní mistr špion zamyšleně prohlíží. Světlo svíčky se odráželo od malé smyčky v levém uchu a přeskakovalo do tmavých očí. Ten pohled jsem znala; v poslední době jsem si ho užívala hodně. Obvykle znamenal něco jako: Zajímalo by mě, jestli je opravdu tak pitomá, aby na to skočila? A odpověď obvykle bývala ano.

„Tohle se mi líbit nebude, že?“ zeptala jsem se odevzdaně.

„Možná že ne.“ Marlowe poklepal na role papírů na stole, o kterých jsem si až teď uvědomila, že to jsou plány, pravděpodobně budovy MAGIC.

„Vy jste se sem přišli pokusit někoho zachránit?“

„Jo. Až na to, že jsme zatím nikoho k záchraně nenašli.“

„Většina z těch, kteří výbuch přežili, už byla evakuována. Jedna oblast ale zůstává obydlená – zadržovací cely mágů.“

„Takže vězni jsou pořád tady? Proč?“

„Zával,“ řekl Rafe. „Z bezpečnostních důvodů do cel vede jenom jedna cesta, a znamení v této části nefungují.“

Jedním dlouhým prstem přejel na mapě čáru dvě podlaží nad naší pozicí. „Odřízl je od jakékoli naděje na záchranu.“

„Prošli jsme plány a vyptali jsme se mágů, ale žádná vhodná zadní vrátka tam nejsou,“ dodal Marlowe.

„A ten zával je příliš rozsáhlý na to, abychom ho odstranili v čase, který na to máme. Chodba byla zasažena téměř po celé délce.“

Zamrkala jsem. „Já jsem asi špatně slyšela. Vy jste tu zůstali proto, abyste zachránili lidi?“

Usmál se pod bradkou. „No, jednoho určitě.“

„A co ostatní?“

Pokrčil rameny. „Jestli chceš, můžeš je zachránit.“

„Ale děkuju! A teď mi řekni, o co tady ve skutečnosti jde.“

„O odpověď na modlitbu,“ pronesl zbožně.

„Ty se modlíš?“

„Přirozeně,“ odvětil nevinně. „Samozřejmě jsem ale neřekl, k čemu.“

„Přestaň si ji dobírat, Kite,“ káral ho Rafe. Potom se podíval na mě. „Jestli chceme někoho zachraňovat, musíme si pospíšit.“

Uvědomila jsem si, že to, co za tím je, můžu z Rafea vypáčit později. „Tak jednoduché to není,“ řekla jsem jim. „Přemísťování v prostoru nefunguje stejně jako cestování v čase; má síla mi neukáže, do čeho jdu. A když to nebudu vědět, mohla bych skončit někde ve zdi nebo, v tomto případě, uprostřed skály.“

„Je to třicet metrů uvnitř oblasti, o které si myslíme, že je čistá,“ řekl mi Marlowe. „Vy si to myslíte?“

„Znamení tuto oblast hlásí jako bezpečnou. Nicméně…“

„Nicméně co?“

„Nemusí být naprosto spolehlivá. Ne, když jsou takto poškozená.“

Nevěřícně jsem zírala. „Nemusí být naprosto spolehlivá znamená, že se můžu přemístit doprostřed skály, Marlowe! Žádné dohady – tohle bude dost těžké už tak, jak to je. Já to musím vědět!“

On se na mě sice jenom mlčky díval, ale Rafe sklouzl očima doprava k jednomu místu, které bylo pořád zahalené úplnou tmou. Z šera se ozval syčivý vzdech a o chviličku později se mezi námi objevila Konzulka tak náhle, že to skoro vypadalo, jako by se dovnitř přičasovala. Věděla jsem, že to tak není – nejspíš tam s námi byla celou dobu, ale byla tak tiše, že jsem si jí nevšimla. S přihlédnutím k tomu, že na sobě měla svůj nejběžnější oděv ze živých, svíjejících se hadů, to byl dobrý trik.

Měřila si mě starověkýma očima, lemovanýma velkým množstvím černidla; jako obvykle vypadaly, že se jim to, co vidí, nelíbí. „Tak já ti to řeknu přesně, Pýthie,“ prohlásila. „A ty potom uděláš to, co požadujeme.“

Žádost to nebyla. Vznešeně proplula dveřmi a my jsme ji s Rafem i Marlowem následovali. Rafe šel dolů přivolat Pritkina a Caleba, ale já s Marlowem jsme vyběhli po dvou křídlech schodiště za Konzulkou.

Čím výš jsme vystoupali, tím byl prach hustší, a s každým miniaturním zemětřesením začala po stěnách stékat drobná zrníčka písku. „Co se stane, až to znamení nevydrží?“ zeptala jsem se, když jsme se dostali ke zhroucené hromadě kamenů a hlíny na horním konci druhého schodiště.

„Všechna podlaží nad tímto ztuhla na pevnou hmotu,“ řekl mi Marlowe. „Bez pomoci znamení svou hmotností rozdrtí všechno pod sebou.“

„Takže žádné tlaky.“ Zahleděla jsem se po chodbě vlevo, která byla, jak říkal Marlowe, zcela zablokována. Červený pískovec z nižších pater se v ní mísil s tmavě žlutým z horních podlaží a vytvářel neuspořádanou masu, která vypadala, jako by na povrchu neměla ani jedinou sebemenší trhlinu. Chodba vyhlížela jako znovu pohlcená okolní skálou.

„My si myslíme, že je zavalená až skoro k samotným celám, které pro zvýšení bezpečnosti mají nezávislý systém ochranných znamení,“ řekl mi Marlowe rychle.

„Já ale potřebuju víc než jenom dobrý odhad,“ připomněla jsem mu.

„Budeš to mít,“ řekl a zavedl mě o několik schodů níž.

Oba jsme se podívali na Konzulku, která zůstala nahoře. „Tohle jsi nikdy neviděla,“ rozkázala mi.

„Co jsem neviděla?“ zeptala jsem se zmateně. Ona tam ale jenom tak stála a já jsem si najednou uvědomila, že i když má štíhlou postavu, vysoká je v podstatě stejně jako já. Bylo to zvláštní, protože mi vždycky připadala vyšší.

Marlowe mě objal paží kolem pasu a nasměroval ještě trochu víc doprava, když došlo k náhlé explozi pohybu. Najednou byli všude hadi – silná vrstva černých, svíjejících se těl, která Konzulce vířila kolem chodidel a nohou. Hemžili se jí po těle, omotávali se kolem krku, zaplavovali jí obličej a vplétali se jí do vlasů. Jeden obzvlášť tlustý se jí protlačil přes rty a pronikl až do krku; tím, jak se vlnil, jí napínal kůži na obou stranách krku. „Marlowe! Udělej něco!“ vykřikla jsem zděšeně.

Neřekl nic a jenom mě sevřel ještě pevněji, když se objevili další hadi, kteří jí začali protrhávat kůži, a jak do ní pronikali, jejich černá těla se barvila doruda. Viděla jsem, jak se jí v klikatících se vzorcích pohybují pod kůží; menší v ní tepali jako přeplněné žíly, zatímco ti větší jí ve snaze proplazit se dovnitř, jako by byli odhodláni ji sežrat, příšerně deformovali postavu. Ozval se zvuk, jako když praskne zralé ovoce, a najednou tam žádná žena vůbec nebyla. Viděla jsem jenom chodbu plnou slizkých a třpytících se tvorů, svíjejících se v kaluži krvavé břečky.

„Bože!“ Ucouvla jsem, a nebýt Marlowovy ruky kolem pasu, byla bych upadla. Zatímco mi pomalu docházela pravda, stála jsem tam jako přikovaná šokem a odporem. Konzulka tam pořád byla, jenom změnila podobu.

Hadi si nacházeli cestu závalem, kterým by běžný člověk nikdy neprošel. Pozorovali jsme je, jak se kroutí a pronikají do země stejně snadno, jako se vsakuje voda, dokud nezmizeli všichni. Potom mě Marlowe pomalu stlačil do sedu. „Nebude ti zle?“

Zavrtěla jsem hlavou. Na to, aby mi bylo špatně, jsem byla moc vyděšená. „Slyšela jsem vyprávění…“

Posadil se na schod vedle mě, s pohledem upřeným do tmy pod námi, a pohodlně natáhl nohy před sebe. „O tom, jak se proměňujeme v mlhu nebo vlky nebo netopýry?“

„Ano. Ale nevěřila jsem jim… Myslela jsem, že to jsou mýty.“

„Z větší části ano. Existuje jenom velice málo takových, kteří žijí dost dlouho na to, aby získali ten druh energie, který je pro transformaci těla potřebný.“ Znělo to obdivně, jako kdyby Konzulka předvedla nějaký obzvlášť povedený salonní trik.

„Slyšel jsem, že to Parendra – to je Konzulčin indický protějšek – dokáže také. Prý se proměňuje v kobru.“

Já jsem neříkala nic. Měla jsem spoustu práce s tím, jak jsem se snažila spolknout ten knedlík, který se mi vyšplhal do krku. Měla jsem pocit, že by se mi nakonec mohlo udělat zle, a potom jsem zapřemýšlela nad tím, jak by to Konzulka vzala, jestli by se urazila, až se vrátí, ve všech svých sto kusech… Zase jsem ten knedlík spolkla.

„Ono to může být trochu… znepokojující… když to vidíš poprvé,“ řekl s pohledem na mě. „Vzpomínám si, že mě to samotného poněkud zaskočilo.“

Zaskočilo. Jo. To je přesné.

Chvilku jsme tam seděli, zatímco drahocenné sekundy odtikávaly. A potom se vrátila. Desítky zaprášených šupinatých těl se vysoukaly z mezer v závalu a spadly na lepkavou podlahu. Zamrkala jsem, a potom už Konzulka byla zase Konzulkou. Dopotácela se k protější stěně, kde se zastavila a trochu se třásla; vypadala otřeseněji, než jakou jsem ji kdy viděla. Marlowe k ní vykročil, ale ona ho gestem poslala zpátky.

„Je to zavalené v délce třicet dva a půl metru,“ řekla a znělo to naprosto klidně. „Až k zadržovacím celám mágů. Jejich znamení je to jediné, co toto podlaží udržuje neporušené, ale příliš dlouho už nevydrží.“ Podívala se na Marlowa. „Ty Pýthii na její cestě doprovodíš.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Čím víc lidí s sebou vezmu, tím rychleji se má síla vyčerpá.“ A ta už tak byla na dost nízké úrovni.

„A čím zoufalejším se člověk stává, tím méně jasněji mu to myslí,“ odpověděl Marlowe. „Tyto cely patří mezi ty nejbezpečnější, jaké má Kruh ve své moci. Proto je také obývají ti nejnebezpečnější zločinci. Tam sama jít nemůžeš.“

Nebyla jsem si jistá, jestli tam dokážu jít vůbec. Už při představě přemístění někam, kam nevidím, na mě šly trochu mdloby; nemluvě o tom, že jsem si nebyla úplně jistá v tom, kolik že to vlastně měří metr. „Takže je to asi třicet yardů, jo?“ zeptala jsem se nervózně.

Marlowe si povzdechl. „Něco málo přes pětatřicet. Ale možná bys měla kvůli bezpečí jeden připočítat.“

Jo. Jako kdyby cokoli na celém tom podniku bezpečné bylo. Ale měla jsem možnost to buďto zkusit, nebo přijmout porážku a jít domů. A nám už docházel čas. Země se znovu otřásla, o něco déle a silněji než předtím, až mě to srazilo na kolena. Vibrace mi proběhly kůží až do morku kostí a prováděly mi divné věci s rovnováhou, i když jsem byla tak blízko u země. A potom se přímo před námi otevřela puklina, odhalující zubatou, rýhovanou skálu, přes jejíž okraj jako voda přetékal písek.

Marlowe mnou trhl zpět, a podlaha pod námi se úplně rozpadla. Upíři nelétají, ale on se pohyboval dost rychle na to, abych z toho ten pocit měla. Další věcí, kterou si uvědomuji, bylo, že jsme se ocitli dole v zatáčce schodů, a dusili jsme se valícími se mračny prachu.

„Běžte ihned!“ nařídila nám Konzulka. Neviděla jsem ji se pohybovat, ale prostě se nějak ocitla vedle nás. Nečekala jsem na to, o kolik půdy pod nohama ještě přijdeme, jenom jsem zesílila stisk Marlowova ramene a odčasovala se.

Přistáli jsme v jiném světě – studeném, sterilním a bezprašném, který měl prskající světla a šedé betonové zdi. „Tudy,“ řekl a táhl mě chodbou.

Prošli jsme kolem dlouhé řady cel, z větší části obsazených. Brzy jsem si všimla, že na rozdíl od lidských žalářů nejsou lidé, uvěznění zde, při vědomí. Byli zmrazení v nějaké formě stáze, o stěny svých metr hlubokých cel se opírali jako nějaké figuríny v obchodním domě a na svět hleděli s výrazy, lišícími se od překvapení přes zlost až po vzdor. S narůstajícím zájmem jsem si je prohlížela. Deset, patnáct, dvacet – a to byla jenom jedna polovina jedné chodby. Na druhé straně jich pravděpodobně bylo alespoň jednou tolik, a nejspíš tam měli chodbu víc než jednu…

Bylo to prostě nemožné. Cítila jsem to v kostech jako údery svého srdce. Prostě neexistoval vůbec žádný způsob, jak bych dokázala přemístit tolik lidí. I kdybych byla dobře odpočatá, mohla bych udělat jenom tak čtyři nebo pět cest, přičemž bych s sebou brala dva najednou. Podle toho, jak se věci měly, jsem mohla být ráda, jestli se mi podaří zachránit toho člověka, o kterého se upíři tak zajímali, a ještě mi zbude dost energie na to, abych odtamtud dostala nás.

Zastavili jsme se před jednou celou, ve které byl muž ve středních letech s hnědými kudrnatými vlasy. Marlowe se snažil uvolnit ochranné znamení na jeho dveřích, a já jsem si zatím prohlížela cely po pravé a levé straně. Jedna věznila rusovlasou ženu s mazaným, vypočítavým výrazem ve tváři. Ve druhé byl další muž ve středním věku, který prohrával boj s typickou mužskou plešatostí, přestože na takové věci už dávno existují kouzla. Možná byl příliš pyšný na to, aby je používal – výraz měl určitě povýšenecký dost – nebo možná Kruh takovou marnivost ve vězení nedovoloval.

Žádný nevyhlížel nijak zvlášť sympaticky, ale už jenom pomyšlení na to, co se s nimi stane, mi způsobilo mrazení na kůži. A mohla jsem za to já. Ne že by to byla moje chyba – já jsem Richardsonovi neříkala, aby nás podrazil, ani jsem to kouzlo, které to celé způsobilo, nevrhla. Ale kdybych z té schůzky odešla tehdy, když mě Pritkin varoval, nic z toho by se nestalo. Najednou se mi znovu vybavil jeho hlas:

„Zemřou hlady nebo utopením nebo rozdrcením pod hromadou kamení.“ Podívala jsem se tomu muži do obličeje a otřásla se.

Jedno ochranné znamení prasklo, ten zvuk mi zazvonil v kostech jako úder ladičkou a ten muž s kudrnatými vlasy se jako pytel kostí zhroutil Marlowovi do náruče. „Kolik jich můžeš pobrat?“ zeptal se Marlowe. „Já… tak moc ne,“ řekla jsem, ale spíš jsem konstatovala něco evidentního.

„Tak mi řekni, které.“

„Jak – které?“ zírala jsem na něj. „Ty po mně chceš, abych vybrala, kdo bude žít a kdo zemře?“

„Někdo to udělat musí,“ řekl s pokrčením ramen, načež si toho muže přehodil přes rameno. „A Senát tu taky nemá co ztratit. Toho, kterého chceme, už máme.“

Znovu jsem se podívala na tu rudovlasou ženu. Měla šedé oči, které mi v tom mihotavém světle připadaly jako skoro při vědomí, skoro bdělé. Hleděly jsme na sebe, ona byla ztuhlá a bez života jako panenka, já zase zdřevěnělá jako vyřezávaná socha. Za pár minut bude mrtvá. Nebo vezmu ji a umřou ostatní. Tak jako ti lidští služebníci, které upíři ubytovali nahoře, nebo jako všichni, kteří se v horních podlažích ocitli náhodou. Zdálo se to být tak děsivě náhodné.

„Nějaký způsob musí existovat,“ řekla jsem zoufale.

„Způsob, jak udělat co?“ zeptal se Marlowe s obočím staženým k sobě.

„Jak je zachránit. Všechny. Nemůžeme je tady jenom tak nechat!“

Marlowe se na mě nechápavě díval. „Ale ano. Můžeme. Přibližně za čtyřicet minut se celé toto podlaží propadne, a vezme s sebou všechny, kdo jsou pod ním. Tvůj soucit je sice obdivuhodný, ale pokud brzy neodejdeme, nedostane se odsud nikdo. A já bych například sám sobě docela chyběl.“

„A já jsem si jistá, že by někomu chybělo hodně z těch tady dole, Marlowe!“

Světlo přímo nad námi si vybralo přesně tento okamžik na to, aby prasklo; podlahu chodby zasypalo plastem a sklem a Marlowovu tvář zahalilo do stínu. Temnější atmosféra zvýrazňovala drsné rysy jeho tváře a na jinak bodré masce je zvýrazňovala. Na okamžik vypadal přesně tak nebezpečně, jak vždycky všichni říkali, že je.

„Kdyby nějaký způsob, jak se zachránit, existoval, udělali bychom to. Ale on neexistuje,“ pronesl stroze. „A nezapomeň na to, kde jsme. Protože pokud vím, tihle lidé si svůj osud zaslouží.“

Sevřel se mi žaludek a má obvyklá metoda popření-potlačení-ignorace, s jejíž pomocí se vyrovnávám s nepříjemnými fakty, najednou tak skvěle neúčinkovala. Přelétla jsem pohledem po chodbě nahoru a dolů, abych si prohlédla ty tváře, mladé i staré, drsné i jemné. Znepřátelili si Kruh, ale to já taky. Kdyby bylo po Richardsonově vůli, byla bych v jedné z cel i já. V ničem se ode mě nelišili, snad kromě toho, že měli brzy zemřít. Byli zatracení proto, že jsem udělala jednu hloupou chybu.

Kapitola 9

Zelené světlo zevnitř jedné z cel mi na ruce vrhalo děsivou, přízračnou barvu. Tiskla jsem je k sobě tak pevně, až začaly bolet, a rozhlížela jsem se po desítkách obličejů. Pokušení konečně použít svou moc bylo skoro nepřekonatelné. Přemýšlela jsem o tom, kdesi vzadu v mozku se to usadilo už ve chvíli, kdy jsem uviděla tu spálenou a mrtvou krajinu, tu bezcílně se potulující skupinu otřesených mágů a to prázdné místo, kde mělo být MAGIC. Protože Marlowe se pletl – já jsem to dokázat mohla. Jenom jsem nevěděla, jestli bych měla.

„Cassie, ústí nejbližšího únikového tunelu je deset minut odsud a dalších deset minut je to pak z něj do bezpečí,“ řekl. „Čas není naším spojencem.“

Cítila jsem, jak mi do hrdla proniká hysterický smích, ale zatlačila jsem ho zpátky dolů. „No jo, to je teda otázka dne, co?“

Čelo mu zbrázdila maličká vráska. „Cassie –“

„Potřebuju minutku, Marlowe.“

„Na co?“

„To ještě nevím!“

Tohle byl přesně jeden z těch okamžiků, kdy jsem opravdu zatoužila po nějakém tom neexistujícím výcviku. Během posledního měsíce jsem se už tak nějak smířila s tím, že jsem něco jako údržbářka času, takže musím uklízet nepořádek, který zůstává po pokusech jiných lidí, kteří si chtějí hrát na Boha. Ale tohle nebylo to, kvůli čemu jsem v noci nespala. Bylo to tohle. Představa, že se dříve nebo později dostanu do situace, kdy tou osobou, která chce změnit čas, budu já.

Mohla bych se vrátit, zařídit to tak, abych tu schůzku nestihla, čímž bych tomu všemu tak snadno zabránila. K žádnému zničení MAGIC by nedošlo, nebyly by žádné ztráty na životech… Zdálo se to být až příliš snadné. A to bylo to, co mě na tom děsilo. Předtím jsem změnila jedinou maličkost, a málem jsem zabila Mirceu. Co by se stalo, kdybych změnila něco tak velkého? Nevěděla jsem a to mě právě děsilo.

Agnes řekla, abych si s časovou linií nezahrávala, že to skoro vždycky způsobí mnohem víc problémů, než kolik vyřeší. Ale taky řekla, že důvodem, proč jsou Pýthie jasnovidky, je to, že se dokážeme podívat do budoucnosti a vidět výsledky svého počínání. Řekla, že mám svému daru věřit. Ale to bylo právě ono – já jsem mu nevěřila nikdy.

Celý život mi neukazoval nic než špatné zprávy a místo sladkých snů pro mě byl zdrojem nočních můr. Jednou z mála věcí, které se mi na tom, že jsem se stala Pýthií, líbily, byla skutečnost, že frekvence mých vidění poklesla. Místo toho, abych je měla jedno každé dva nebo tři dny, uplynuly někdy i týdny, a nic. A teď jsem se najednou ocitla v situaci, kdy na tom mém opovrhovaném daru závisely životy. Opravdu jsem doufala, že Agnes měla pravdu.

„Chci něco zkusit,“ řekla jsem Marlowovi. „Zabere to jenom minutku.“

„Ale ty sis minutku už vybrala.“

„No, a teď si beru ještě jednu!“

Zavřela jsem oči a snažila se soustředit. Prakticky jsem cítila ten nesouhlas, který z něj ve vlnách vyzařoval, ale neřekl nic, a já jsem se po několika sekundách uklidnila natolik, abych to zkusila. Jenomže jsem si nebyla jistá jak.

Celý život jsem se svým nadáním zápasila, ale většinou proto, abych ho v sobě potlačila. Vidět věci záměrně jsem se snažila jenom málokdy, a většina z takovýchto snah skončila neúspěšně.

A teď jsem žádala o nemožné – chtěla jsem vidět potenciální budoucnost místo té skutečné. Opravdu jsem nečekala, že to bude fungovat.

Jenomže to fungovalo.

Přes zčernalé sutiny jsem se probírala ke vchodu do Danta – nebo k tomu, co z něj zbylo. Budovu půlila linie destrukce, byla prasklá jako zlomený zub. Na vyřezávaných písmenech nad hlavním vchodem, které se otevíraly do nikam, se nahromadila vrstva nečistot.

Zůstala stát jenom část jedné věže, zničené místnosti byly otevřené a vystavené živlům. Po stranách se povaloval vodou nasáklý a vybledlý nábytek a ve větru se stále pohupovalo několik potrhaných záclon. Zbytek tvořil zčernalou skořápku, ze které místy trčely jenom falešné stalagmity jako spálené a vrásčité prsty, ukazující k nebi.

Prolezla jsem dveřmi, napůl skrytými sutinami, které vítr na podlahu navál až do výšky kolen. Byla to součást vstupní haly, ale toto jsem poznala jenom podle umístění a celkového tvaru tohoto prostoru. Most byl pryč stejně jako řeka Styx, recepční stůl a šatny pro zaměstnance. Bar v hale tam byl pořád; tvořila jej změť převrácených stolů, rozbitých lahví a zvyšující se hromady písku, který do místnosti přitékal dvěma rozbitými okny. Také se stal domovem pištící kolonie krys. Rychle jsem zase vycouvala ven.

Prudce jsem se posadila do stínu zbývající věže, čímž jsem zvířila malý oblak prachu. Chybějící střechou už nesnesitelně pálilo slunce, a věž vrhala jediný dostupný stín. Bylo to ale za nějakou cenu.

Kdykoli jsem zvedla hlavu, uviděla jsem nějakou novou hrůzu: stářím zažloutlý lidský hrudní koš, ve kterém se zabydlela rodina lišek; náhodně poházené kosti se stopami po zubech v místech, kde na nich hodovalo nějaké dávno mrtvé zvíře, a zmačkanou Danteho uniformu za uschlými pozůstatky palmy v květináči. Tam, kde kdysi vládl trvalý život a činorodá akce, byl najednou jenom prach a rozklad; všechno bylo hnědé, vysušené a také velice tiché.

Potom se mé vidění otřáslo a ten mrtvý svět se závratným tempem roztočil vzad. Podívala jsem se vzhůru a uviděla Marlowa, klečícího vedle mě. Ležela jsem na podlaze, ale nedokázala jsem si vzpomenout, jak jsem se tam dostala. „Co se stalo?“ ptal se. „Cos viděla?“

„Nejsem si jistá.“

Agnes měla částečně pravdu – má moc se mi snažila něco sdělit. Já jsem ale nevěděla co. Zničené bylo MAGIC, ne Dante. A i kdyby siločára pukla v Las Vegas, tak velké kasino by nikdo nenechal jenom tak ležet ladem, beze známek pokusů o opravu nebo o demolici. Nic z toho nedávalo smysl.

Jedna věc ale byla jasná: Já jsem svou moc požádala, aby mi ukázala, co by se stalo, kdybych změnila čas. Té zprávě jsem nerozuměla, ale už ve své podstatě se mi nezdála být pozitivní. A bez toho, že bych se o některých věcech přesvědčila lépe, jsem se neodvažovala si s ničím zahrávat. „Dokázala bys to popsat?“ ptal se Marlowe, když mi pomáhal na nohy. Když jsem se mu podívala do obličeje, viděla jsem jenom obavy. Ten jeho děsivý pohled za maskou byl pryč a zase se vrátil ten laskavý a upřímný muž, kterého jsem vždycky znala. Ne že by to něco znamenalo.

„Byla… tam spoušť. Takhle se to občas stává.“ Čas jsem změnit nemohla, ale mohla jsem využít čas, který jsem měla. Kdybych k tomu měla nějakou pomoc, mohla bych toho za čtyřicet minut udělat spoustu. Ale od Marlowa bych ji nedostala. Nebylo pravděpodobné, že by Senát riskoval tak užitečný nástroj, aby pomáhal tlupě odsouzenců.

„Myslím, žes měl pravdu,“ řekla jsem. „Musíme se odsud dostat.“

Marlowe svého vězně zvedl jako pytel brambor a vzal mě za ruku. Přemístila jsem nás zpátky, kde jsem zjistila, že se na maličkém schodišti tísní Rafe, Pritkin a Caleb. „Co je tohle?“ vyptával se Caleb, když si všiml Marlowovy přítěže. Ruka mu klesla ke zbrani za opaskem.

„Jeden zachráněný,“ řekla jsem a chytila Pritkina za rameno. „Cely jsou plné a průchod je zablokovaný. Nějaké nápady?“

„Ano.“

„Doufala jsem, že to řekneš,“ řekla jsem a přemístila nás.

Přistáli jsme zrovna uprostřed jednoho otřesu, který nás srazil na kolena. Chodba se otřásla, což rozhoupalo závěsná svítidla nad hlavou a jeden blok vystřelilo ze stěny jako kulku z hlavně. Roztříštil se o celu na protilehlé straně chodby. Znamení to nenarušilo, zato nás to zasypalo úlomky jako miniaturními kroupami a po podlaze to rozsypalo šedý prach. Zavřela jsem oči a odolala nutkání stočit se do klubíčka a zakrýt si hlavu rukama.

Když jsem znovu zvedla hlavu, Pritkin si ten roztříštěný blok s úšklebkem prohlížel. „Nemáme moc času,“ řekla jsem mu, když jsem se znovu zvedla na nohy. „Marlowe řekl, že odsud na povrch je to dvacetiminutový výstup.“

„Já vím. Rafael nám ukázal nákresy. Caleb pracuje na nějaké rychlejší alternativě.“ Ale dál tam jenom klečel a divoce se mračil.

„Pritkine! Dělej! Na co čekáš?“

„Na inspiraci,“ řekl a ukázal na cely. „Je to horší, než jsem si myslel. Kdyby vydržela vnější znamení, stěny by byly stabilní. Jenomže ona se pod tlakem shora prohýbají. To znamená, že jediné, co to tady zatím udržuje nepoškozené, jsou vnitřní znamení.“

„Vnitřní znamení?“

„Ano, ta na celách.“

Podívala jsem se na řadu vězňů a spadla mi čelist. „Ale… „Ale… jak je dostaneme všechny ven?

Kdybychom ta znamení vyřadili…“

„Tak by nás hmotnost shora všechny rozdrtila,“ dokončil za mě pochmurně. „A když jednou spadnou, už znovu nenaskočí. Ne, když jsou takto poškozená.“

„Sakra!“

„Přesně tak.“ Několik sekund se na cely díval. „Kdyby se nám podařilo zachovat znamení alespoň na polovině cel, mělo by nám to získat dost času k tomu, abychom se dostali pryč.“

„Ale jak se dostaneme pryč? Protože já nás tolik přemístit nemůžu!“

Podíval se na mě, jako by ho překvapovalo, že si dělám starosti s takovými maličkostmi. „Můžu je osvobozovat, dokud znamení vydrží natolik, aby udržela strop.“

Podle jeho tónu se zdálo, že dostat se přes pětatřicet metrů skály za zhruba stejný počet minut není zase nic tak těžkého.

Otevřela jsem pusu, abych se zeptala na podrobnosti, ale potom jsem si uvědomila, že na to vlastně nemáme čas. Kromě toho, když Pritkin řekl, že má plán, tak ho měl, a zřejmě bude i fungovat. To ale neznamenalo, že se mi bude líbit. „Říkáš, že polovinu z těch lidí necháme umřít.“

„Možná že ne.“ Pro změnu se zatvářil přemýšlivě. „Můžeš se přemístit k nim.“

Vteřinu mi to trvalo. „Mohla bych obejít znamení a vzít ty lidi s sebou!“

„Pokud se dokážeš přemístit tak přesně. Moc místa pro chyby tam není.“

Podívala jsem se na nejbližší celu, zadržující velkého, chlupatého a tetovaného muže v tílku. Viděla jsem, že kolem sebe má jenom velice malý prostor. Ale hned ve vedlejší cele byla štíhlá žena a mezi ní a znamením bylo asi půl metru. „Můžu to zkusit,“ souhlasila jsem. Přemístila jsem se za znamení a ocitla se uvnitř ženiny cely. Bylo to natěsno, navíc tam bylo nějaké energetické pole, které mi obalilo ruce a nohy jako přikrývka a snažilo se mě paralyzovat. Nedopřála jsem mu k tomu čas, chytila jsem ji za zápěstí a přemístila se ven. „Kolik energie tě to stálo?“ zeptal se Pritkin a zachytil ji, předtím než by upadla. „Ani moc ne. Ale do všech cel se nevejdu.“

„Dělej, co můžeš,“ řekl a zvedl pohled ke kymácejícím se světlům. Bylo to tam čím dál nestabilnější. S každým okamžikem, kdy jsme tam zůstávali, se zvyšovala možnost, že nás zabijí padající trosky, načež se to celé zhroutí a rozdrtí nás. „A nezapomeň si nechat dostatek energie k tomu, aby ses odsud dostala, kdyby se to zvrtlo.“

„Jasně, protože ono to není tak, že by něco z toho byla moje vina,“ opáčila jsem sarkasticky.

Sevřel mi paži dost silně na to, aby to bolelo. „Myslím to vážně.“

Zamrkala jsem na něj a všimla jsem si toho, jak pevně má sevřenou čelist a o něco víc než jenom mírně šílený lesk v očích. Nikdy jsem to Pritkinovi neřekla, ale byly chvíle, kdy mi opravdu připomínal upíra. Měl zvláštní schopnost, že se dokázal během okamžiku stylizovat do nejděsivější osoby v historii, a pak se zase vrátit do normálu, aniž by si toho rozdílu sám všiml. „Dobře,“ souhlasila jsem pokorně.

Krátce přikývl a přešel k cele s tím tetovaným mužem. Začal pracovat na znameních, zatímco já jsem se vrhla do práce tam, kde jsem se jim mohla vyhnout.

Ty maličké skoky, vždycky jenom o necelý metr, mi moc energie nespotřebovaly, ale zase tam bylo cel hodně. A bez ohledu na to, co jsem Pritkinovi slíbila, jsem se nedokázala lidem jenom podívat do tváře a říct jim: Hele, omlouvám se za to, že musíš umřít, ale jsem opravdu hodně unavená.

Když jsem se dostala na konec řady, byla jsem promáčená potem, kůži jsem měla nezdravě bílou a ruce se mi silně třásly.

Opřela jsem se o zeď a dívala se, jak Pritkin ostatní osvobozuje postaru. Celkem jsme osvobodili asi třicet lidí, kteří se teď většinou opile klátili u zdi nebo v bezvědomí leželi na podlaze.

Pritkin se na mě ohlédl a zamračil se. „Dej si pauzu,“ prohlásil stroze.

„Jak? Ještě nejsme ani v polovině.“ A to jsem ani neviděla, co je v další chodbě.

Pritkin těkal očima mezi mnou, celami a napůl bezvědomým mladým mužem, který se mu právě zhroutil do náručí. Měl vlnité černé vlasy stažené do krátkého copu, bledou pleť a tělo sportovce. Přišlo mi, že mu může být kolem třiceti. Pritkin ho opřel o zeď a zatřásl jím. Mladík se zavrtěl, se zamrkáním otevřel oči a omámeně zvedl hlavu. Právě včas, aby dostal silnou facku.

„Co to děláš?“

„Přivádím ho k sobě. Někteří vězni jsou váleční mágové – nebo jimi bývali. Můžou mi pomoci s otevíráním cel.“

„Co tady dělají válečné mágové?“

„Současné vedení má takový zvyk zavírat všechny, kteří mají příliš hlasité námitky proti jeho politice,“ řekl stroze. Než jsem to stačila okomentovat, vystřelily ze zdi další dva bloky. Kdysi hladká zeď začínala vypadat jako batole s chybějícím zubem. „Za tímhle blokem cel je ještě jeden,“ řekl Pritkin. „Ale kdybychom měli trochu štěstí, nemusel by být plně obsazený. Můžeš to tady dokončit?“

Přikývla jsem a on zmizel za rohem. Klopýtala jsem chodbou a klekla si vedle mága. „Probuď se! Potřebujeme tvou pomoc!“

Podíval se na mě kalnýma očima. Měly nějakou divnou barvu, nebo spíš neměly barvu skoro žádnou, jako když vidíte kamení přes vodu v řece. Znovu jsem se podívala na spoustu zbývajících cel a potom jsem napřáhla ruku dozadu a dala mu tak silnou facku, jaké jsem byla schopná.

„Ale já jsem vzhůru!“ vykřikl rozhořčeně a rychle zaostřoval oči. „Co se děje?“

„Praskla siločára a zničilo to většinu MAGIC. My se snažíme všechny odsud dostat, ale došlo k závalu, který odřízl chodbu od vězeňského křídla. Potřebujeme tvou pomoc, abychom mohli vysvobodit ostatní vězně, zatímco budeme hledat cestu ven!“

„Žádná cesta ven není,“ řekl a s rukama na hlavě se posadil, jako kdyby trpěl kocovinou. „Tohle je vězení. Má lidi zadržovat vevnitř.“

„Tak jestli chceš přežít, pomůžeš nám nějakou vymyslet,“ řekla jsem ponuře.

„Kruh nás zachrání.“

„Kruh se evakuoval asi před hodinou!“

„Tak to asi ne,“ odpověděl uštěpačně. „Jsme váleční mágové. My své kolegy jenom tak neopouštíme.“

„Tak co tu teda děláš?“

Zamračil se na mě. „Do toho ti nic není! Jde o to, že se mýlíš.“

„Asi za dvacet minut zjistíš, že je to jinak,“ řekla jsem. „Ale to už bude trochu pozdě.“

„Ale doprdele!“ To k sobě přišla ta rusovlasá žena, které jsem si všimla předtím. Přešla na druhou stranu chodby a začala pracovat na znamení, zadržujícím nějakou vysokou Asiatku. „Já dnes umřít nehodlám.“

Chodba se znovu otřásla, což válečného mága polekalo. Všiml si chybějících bloků, které s ním z nějakého důvodu zřejmě pohnuly. „Vnější znamení jsou pryč. Proč?“

„Protože je rozdrtil tlak několika tisíc tun skály shora!“

Ten starší plešatící muž sklouzl na jeden bok a snažil se vratkýma rukama zvednout, ale vždycky zase upadl. „Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se.

„Budu,“ zadrmolil nezřetelně. „…a chvi-ičku.“

„Čím déle člověk ve stázi je, tím horší to bývá,“ prozradila mi zrzka, když se jí kamarádka zhroutila do náručí. „Co je za den?“

Řekla jsem jí to, a ona bez nějaké viditelné reakce přikývla, ale válečný mág mi sevřel ruku. „Lžeš!“

„Jo, protože přesně tohle mívám tendenci dělávat, když se mi chystá na hlavu spadnout hora!“ řekla jsem mu naštvaně. „Lhát o pitomostech!“

„Tohle není pitomost. Jestli říkáš pravdu, jsem tady víc než šest měsíců!“

„A jestli nepohneš tou svou válečnou mágovskou prdelí, tak tady zemřeš,“ sdělila mu zrzka. Chodba se už teď otřásala skoro pořád, situace se zhoršovala každou sekundou. Zdálo se, že ho tohle přesvědčilo víc než její slova, protože se pracně zvedl na nohy.

Plešatý muž už stál taky, i když vypadal spíš jako mrtvola – měl šedivou pleť a spadlou bradu. Ale zase se dopotácel k jedné cele a začal na ní pracovat. Asiatka už byla na nohou taky a urputně se činila vedle zrzky. „Jestli je cesta zablokovaná, tak jak ses sem dostala?“ osopil se na mě válečný mág, který už ale začal pracovat na dveřích vedlejší cely.

„Jsem Pýthie.“

Zamrkal a přelétl pohledem mé mokré a potrhané oblečení – které teď bylo bohatě umazané prachem – i rozcuchané vlasy. „Co se stalo s Lady Femononou?“

„To samé, co se asi stane s námi! Akorát, že ji to nerozdrtilo. Záleží na tom?“

„Ne, ne.“ Tvářil se zmateně. „Omlouvám se, lady. Neuvědomil jsem si, kdo jsi. Peter Tremaine, k vašim službám.“ A doopravdy se uklonil!

Nevěřícně jsem na něj civěla. Zdvořilý válečný mág. Tak to asi byl opravdový konec světa.

A potom zpoza rohu přiběhl Pritkin, následovaný asi půltuctem klopýtajících lidí. Pohledem spočítal cely, které ještě nebyly prázdné. „Ještě jste neskončili?“ divil se.

Svět byl zase takový, jaký býval.

„Veliteli!“ Tremaine se postavil do celkem přijatelného pozoru – s přihlédnutím k tomu, že se ještě pořád trochu kymácel. „Ve vyprošťování postupujeme rychlým tempem, pane!“

Zamrkala jsem na něj a potom jsem se podívala na Pritkina. „Veliteli?“

„Později. Dostaňte ven i zbytek!“

„Budeme hotoví za minutu,“ řekla jsem. Teď už byla při vědomí polovina osvobozených vězňů, kteří se potýkali s celami.

„Ale my nemáme minutu!“

„Najdi nějaký způsob, jak nás odsud dostat, a vězně nech na mně!“ řekla jsem podrážděně.

„Naší cestou ven jsou vězni.“ Na chvilku se zadíval ke stropu, kde najednou zhasla polovina divoce se houpajících světel, a potom zase pohledem sklouzl na podlahu. „Horní patra jsou pryč; musíme jít níž. A abychom to mohli udělat, budu potřebovat uživatele magie – ale silné.“

„A potom co?“

„A potom propálíme díru do podlahy. Když jsou vnější znamení pryč, tak to jediné, co stojí mezi námi a dalším podlažím, je asi tak tuna skály.“

„A ty bys jí dokázal tolik přemístit za několik příštích minut?“

„Se správnými lidmi ji dokážu přemístit během několika příštích sekund.“

„Tak mi je ukaž.“ Šli jsme chodbou a zastavovali se u každé cely a Pritkin pod vousy drmolil něco o tom nebo onom. Z několika jeho komentářů jsem získala dojem, že většina lidí, které jsme propouštěli, nejsou ve stejné kategorii jako Tremaine. Pritkin hledal sílu, ne politiku nebo morální přesvědčení. Já jsem jenom doufala, že je dokáže uhlídat.

„To by mělo stačit,“ řekl nakonec, když jsem se přemístila s posledním. Což bylo dobře, protože jsem se mu chystala říct, že už nedokážu udělat ani jediný další skok. Měla jsem potíže už jenom s tím, abych zaostřila pohled. Pritkin měl naštěstí jiné starosti. „Ale nemůžeme to udělat a zároveň vás všechny chránit,“ řekl.

„Vykliď tuhle chodbu a odveď všechny za roh,“ řekla jsem Tremaineovi, který okamžitě uposlechl. Sakra, na tohle bych si dokázala zvyknout! O pár minut později jsme byli připraveni to zkusit. Já jsem se s většinou vězňů krčila za rohem, Pritkinův tým se rozmístil na konci první chodby. Myslela jsem, že bude odpočítávat nebo nám dá nějakou jinou výstrahu, ale sotva jsem se dostala na místo, když podlahou pod našima nohama otřásla masivní exploze, která nám na hlavy shodila polovinu obložení stropu. Někdo křičel, někdo jiný nadával a já jsem věděla, že tohle je konec. Jenomže nebyl.

Skála za stropními obklady zůstala na místě, stěny se pořád prohýbaly, ale nepraskly, a ve vzduchu ani nebylo tolik prachu. Opatrně jsem vykoukla za roh a na betonu zanechala potem rozmazané otisky prstů; čekala jsem to nejhorší. Ale místo toho jsem spatřila obrovskou díru v kdysi pevné podlaze.

Z díry vyskočil Pritkin, celý pokrytý červeným prachem jako indián, pomalovaný válečnými barvami. „Ještě jednou,“ rozkázal. Stáhla jsem hlavu ve chvíli, kdy vzduchem otřásla další obrovská exploze.

Otřesy ještě ani nedozněly, když se od jeho skupiny ozval sborový řev. „Prorazili jsme!“ Slyšela jsem, jak tohle někdo řekl, a potom už jsem objímala zeď, abych se uchránila před ušlapáním, když dav vyrazil vpřed.

„Cassie!“ Pritkinova ruka si za rohem našla mé zápěstí a prudce mnou trhla. „Pospěš! I kdyby se to Calebovi podařilo, dochází nám čas!“

„A co přesně se snaží udělat?“ zeptala jsem se, ale odpověď jsem nedostala.

Všichni se strkali a tlačili a ti, na které někdo šlápl, křičeli. Někteří z těch tvrdších po cestě doslova přebíhali po starších a slabších vězních. A to byl problém z víc než jednoho důvodu. Ta díra, kterou mágové vyřízli, byla dost velká jenom pro dva, možná tři lidi najednou. Taková zácpa, způsobená těmi, kteří se ve frontě předbíhali, mohla celou tu věc zablokovat.

Pritkin vytáhl pistoli a do toho, co zbývalo ze stropu, vypálil několik ran. „Popořadě!“ vyštěkl.

Většina lidí se zastavila a zvedla hlavy, a když viděli, že se někdo ujal velení, hrůza jim poněkud zmizela z očí. Ale jeden velký muž asi v polovině fronty tak poslušný nebyl. Měl zrzavý cop a na bradě strniště, které barvou skoro odpovídalo jeho zdravé tváři. „Já jsem pomáhal tu věc rozříznout!“ volal na Pritkina. „Nebudu čekat ve frontě, abych zjistil, jestli budu žít dost dlouho na to, abych ji použil!“

„Nedělej to,“ varoval ho Pritkin. Mužovou reakcí bylo to, že z cesty odhodil jednoho štíhlejšího muže a začal se tlačit dopředu, čímž dav zase efektivně přiváděl do režimu paniky. A Pritkin ho střelil.

Několik sekund jsem si ani neuvědomila, co se stalo. Dokud muž nezavrávoral, nepadl na jedno koleno a na lemu bílého trička, které měl na sobě, se neobjevila skvrna jasné barvy. Pak se pomalu převrátil na bok. „Řekl jsem popořadě,“ zopakoval Pritkin chladným hlasem. Dav se zase rychle uspořádal do pěkné, rovné řady.

Jako omráčená jsem na toho padlého muže zírala. Nikdo se mu nesnažil pomoci a několik lidí ho dokonce překročilo, aby neztratili místo v řadě. Já jsem vyskočila vpřed, ale na zátylek mi dopadla něčí těžká ruka. „Odčasuj nás odsud,“ řekl Pritkin. „Hned.“

„Já… já nevím, jestli to tak daleko ještě dokážu,“ přiznala jsem. Leda bychom se vynořili jenom o malý kousek dál.

Pritkin zaklel a hlavou pokynul Tremaineovi, který se k nám už prodíral davem. „Vezmi ji dopředu,“ řekl a podal mu zbraň. „Vypadni odsud. Zastřel každého, kdo se tě pokusí zastavit.“

„Cože?“ Odhrnula jsem si z očí chumáč zacuchaných vlasů. „Nebuď směšný. Já bez tebe nikam…“

„Můžu tu zůstat,“ nabídl Tremaine tiše.

„Tys mě neslyšel, mágu?“ Pritkin skoro ani nezvýšil hlas, ale Tremaine se stejně postavil do pozoru. „Ano, pane!“ Jeho ruka mi dopadla na rameno a Pritkin mě pustil. Vzala jsem svého bláznivého partnera za ruku. „Co si myslíš, že děláš?“

Pritkin se mi nepodíval do očí od chvíle, kdy mě vytáhl zpoza toho rohu, ale teď to udělal. Jeho oči vypadaly nějak divně, ale možná to bylo tím osvětlením. „Jsi jedním z nejadaptabilnějších lidí, které jsem kdy potkal. Ty si své místo najdeš,“ řekl mi v naprosté nesouvislosti s čímkoli. Začala jsem si myslet, že ho do hlavy trefil kámen. „Pritkine! Co to sakra…?“

Neodpověděl, nebo jestli ano, neslyšela jsem ho. Protože Tremaine mě už se zbraní v ruce vlekl davem. Nikdo se nás nepokusil zastavit.

„Nejdu!“ řekla jsem, když jsme se dostali až k té zející díře v podlaze. Díky těm červeným rozeklaným kamenům hned vedle světlého betonu vypadala jako hladová ústa.

„Velitel řekl, že…“

„Ale mě nezajímá, co řekl velitel!“ řekla jsem rozčíleně. „Jsem Pýthie. Přísahal jsi mi věrnost, nebo ne?“ Tremaine se zatvářil rozervaně. Váleční mágové museli skládat přísahu poslušnosti úřadující Pýthii. Což v mém případě ve skutečnosti samozřejmě neplatilo, protože mě Kruh za legitimní neuznával. On ale nebyl v takové pozici, aby to věděl. Odtáhl mě stranou a lidem za námi pokynul, aby pokračovali. Než mi ukázal zápěstí, jáma pohltila další tři vězně. „Čas,“ zasyčel mi Tremaine do ucha. Zamrkala jsem na ciferník hodinek. Do doby, než znamení na tomto podlaží úplně padnou, jsme měli čtrnáct minut.

Ohlédla jsem se na řadu zbývajících vězňů a provedla několik rychlých výpočtů. „Můžeme to stihnout. Mělo by na to být dost času.“

„Na to, abychom se dostali z tohoto podlaží, to ano. Ale dostat se úplně ven?“ Zachoval si bezvýrazný obličej, nejspíš proto, aby zabránil davu v panikaření. Jeho oči ale měly výraz jakýkoli, jenom ne klidný. „Všichni to nezvládnou.“

„Ale… Pritkin…“

„Velitel tady zůstává, aby řídil davy. Jinak by se nikdo ven nedostal.“

Zvedla jsem pohled a zkřížila ho s Pritkinovým. Pozoroval mě s přimhouřenýma očima, a já jsem ten výraz znala. Znamenalo to, že potrvá zhruba dvě sekundy, než ke mně přiběhne, popadne mě a do díry hodí po hlavě.

„Oukej. Jdeme.“ Nedala jsem Tremaineovi čas cokoli říct. Otočila jsem se, a jakmile lidé, kteří právě do jámy vstoupili, zmizeli z dohledu, následovala jsem je.

Narychlo postavený tunel spadal asi dva a půl metru rovnou dolů, byl ale schůdný díky všem těm ostrým a rozbitým kamenům po stranách, které poskytovaly jednak opěry pro ruce, jednak příležitosti k pořezání dlaní. Na malou římsu na konci prvního tunelu se mi podařilo dostat s minimální ztrátou krve, tam jsem ale uviděla další, svažující se ve strmém úhlu pětačtyřiceti stupňů. Došlo mi, že tohle asi bylo místo dopadu druhého kouzla.

Musela jsem počkat, dokud jeskyňáři přede mnou neuvolní cestu, a potom jsem zaujala jejich místo. Několik sekund poté, kdy jsem vstoupila do druhého tunelu, na mě ze tmy vykoukla Calebova tvář. „No, už bylo na čase,“ zabručel. Vyškrábala jsem se vpřed a podala mu ruku. Pomohl mi ven, ale pod nohou mi uklouzl jeden kámen, takže jsem upadla do baňatého zeleného zábradlí. Caleb mě postavil na nohy a já jsem rychle uhnula z cesty, aby mohl pomoct vyjít ven dalšímu. Ukázalo se, že tím dalším je Tremaine, který se ke mně u zdi připojil. Na okamžik jsme hleděli na velice zvláštní výjev, který se nám naskytl – chodba byla, kam oko dohlédlo, plná automobilů. Ale nebyla to nějaká ledajaká stará auta. Značky většiny z nich jsem neznala, ale nedaleko od nás se pod nouzovými světly blýskalo pár bentleyů a jeden stříbrný rolls-royce. V dlouhé řadě se od nás táhla přehlídka kůže v barvě másla, nablýskaného chromu a duha dalších barev na zakázku.

„Co to je?“ zeptal se Tremaine tiše.

„Naše cesta ven,“ prohodil Caleb přes rameno. „Konzulka nám velkoryse darovala svou sbírku starožitných aut – když jsem jí řekl, že jediným způsobem, jak ji zachránit, je nechat v nich odjet odsouzené.“

„Ale já jsem si myslela, že garáže MAGIC jsou na povrchu,“ řekla jsem. Jasně jsem si vzpomínala, jak jsem jim odtamtud jednou ukradla auto.

„To ano, ale ty jsou pro takové ty obyčejné porsche, jaguáry nebo ferrari,“ pronesl Caleb ironicky. „Prostě pro ty šunky, které mají pro služebnictvo. Ty ale podle všeho nejsou pro Její Výsost dost dobré.“

„Naštěstí pro nás,“ zamumlal Tremaine. Podíval se na mě. „Musíme získat místo v některém autě.“

„Ten upír, Rafael, pro ni jedno drží v tom černém bentleyi,“ sdělil mu Caleb. „Raději si pospěšte. Už začínají vyjíždět.“

A opravdu, zepředu řady aut jsem už slyšela vrčení silných motorů a cítila jsem výfukové zplodiny, jejichž katalyzátory nefiltrované emise unikaly volně do vzduchu.

„Které auto si bereš ty?“ zeptala jsem se Caleba.

„To, které tady zůstane jako poslední.“

„Tak to pojedu s tebou,“ prohlásila jsem, založila si ruce na prsou a opřela se o zeď.

„Říkala jsi, že odjedeš!“ připomněl mi Tremaine a chytil mě pod loktem.

„Nic takového jsem neřekla. A dej ze mě tu ruku.“

Tremaine se bezradně podíval na mě a potom na Caleba. „Vezmi to tady za mě,“ nařídil mu starší válečný mág. Tremaine se přesunul do tunelu právě včas, aby pomohl nějaké ženě středního věku, která mu za to skrz slzami zalité oči věnovala zářivý úsměv. Caleb mě podél řady aut vedl do stínu jednoho vchodu. „Co se sakra děje?“ obořil se na mě.

„Odjedu s tebou a s Pritkinem,“ opakovala jsem a záměrně jsem udržovala hlas v klidu. Nebylo to jednoduché. Měla jsem pocit, že bych měla začít poskakovat nahoru a dolů a na všechny křičet, aby si pohnuli, zatraceně! Aby se přestali plazit a začali odsud vystřelovat. Věděla jsem, že by to nepomohlo, že se už tak pohybují nejrychleji, jak můžou, a že vyvoláním paniky bych věci jenom ještě víc zpomalila. Ale ani tak nebylo jednoduché tam jenom stát.

„Jsi Pýthie,“ řekl mi Caleb. „Nemůžeš tady zemřít.“

„Já že jsem Pýthie?“ Pomaličku jsem zamrkala. „A to odkdy? Když jsem to zjišťovala naposledy, byla jsem zběhlá novicka, kterou ses snažil uštvat.“

„Ale vždyť víš, jak to myslím.“

„Ne,“ opáčila jsem upřímně. „Nevím.“

Caleb si přiložil masitou rukou za krk a několikrát ho promnul, jako kdyby ho bolela hlava. „Zřejmě ohledně tebe došlo… k jistému druhu… nedorozumění…“

Při vzpomínce na to, jak jsem v posledních čtyřiadvaceti hodinách asi dvanáctkrát těsně unikla smrti, mi panika sevřela hrdlo, kde se ale přetlačovala s mnohem aktuálnějšími obavami. Jako třeba, že se Pritkin z té smrtící pasti, do které jsem ho zatáhla, nestihne dostat. Nebo třeba to, že ten jeho malý projev mi najednou hodně připomínal rozloučení. Nebo skutečnost, že s tím, jak jsem byla vyčerpaná, jsem nemohla udělat skoro nic. Opravdu jsem potřebovala někoho, na koho bych se mohla vykřičet, a Caleb byl po ruce.

„Nedorozumění?“ zeptala jsem se vztekle. „Které z nich asi myslíš? Když vydali rozkaz k mému zatčení? Nebo když vydali rozkaz s povolením mě zastřelit? Hej, nebo možná to, když na mou hlavu vypsali tu kurevsky velkou odměnu?“

Teď byla s pomalým zamrkáním řada na Calebovi. „Pokud došlo k chybám, máš oprávněný důvod si stěžovat,“ zkusil to. „Když ale zemřeš proto, abys dokázala, že máš pravdu ty, nepomůžeš nikomu. Pritkin měl pravdu: je válka, a my potřebujeme Pýthii. Pokud jsi to ty, máš nějakou zodpovědnost.“

„Já mám zodpovědnost za ty lidi, které jsem sem dolů přivedla!“

„My se odsud s Pritkinem dostaneme!“ řekl Caleb s rozhořčeným výrazem.

„A já u toho budu s váma.“

„Cassie!“

„Kdyby to bylo potřeba, můžu se odčasovat,“ připomněla jsem mu. „Neměli byste v tom autě poslat ven někoho, kdo takovou životní pojistku nemá?“

Přísně se na mě podíval. „Ty se ještě můžeš přemísťovat?“

„Samozřejmě.“

Caleb se sice netvářil nijak šťastně, ale přikývl. „Tak dobrá. Zůstaň tady. Přijdu si pro tebe za pár minut.“

„Raději bych něco dělala.“

„Fajn. Mohla bys pomáhat třídit lidi do aut tak, aby každé mělo schopného řidiče. Nepotřebují navigátory – ven vede jenom jedna cesta. Ale musí být schopní řadit pákou.“

„Chápu.“

Caleb se zase vrátil k řízení akcí v ústí tunelu a my s Tremainem jsme se ujali zaprášených vězňů a strkali je do aut. Řada teď postupovala rychleji; vnímala jsem jenom rozmazanou šmouhu barev a hluk, jak auta odjížděla tunelem, sotva širším, než byla některá z nich. Předpokládala jsem, že Konzulčini řidiči jsou upíři, s jejichž reflexy nebyl problémem ani tak těsný prostor. Ale někteří z našich tak zkušení nebyli. Viděla jsem víc než jenom jeden pomačkaný nárazník po tom, kdy se zadní auto rozjelo trochu moc rychle, a od oděrek z neústupné skály bude potřeba znovu nalakovat hodně naleštěných bočních plechů.

A pak už se na místo řadil konec fronty, poslední vůz pro poslední skupinu mířící ven. Vyklouzla jsem k ústí tunelu právě včas, abych viděla, jak se z něj vynořuje povědomá blond hlava a dvě široká ramena. Pritkin se z nějakého důvodu díval dozadu.

„Pritkine!“ S hlavou skoro zamotanou úlevou jsem k němu běžela, ale vzápětí jsem shora uslyšela burácející zadunění a hned nato ho zakryl nadýmající se oblak hustého červeného prachu.

„Do auta! Všichni do auta!“

Kdesi v dálce jsem slyšela Calebův hlas, ale lokalizovat jsem ho nedokázala. Výfukové plyny a prach vytvářely dusivou oslepující mlhu, podlaha se mi pod nohama silně třásla a na hlavu mi pršelo kamení a štěrk. Potom mě něco udeřilo do spánku, srazilo mě to na kolena a svět mi před očima zrudl. A potom už nic.

Kapitola 10

Po probuzení jsem si uvědomila, že ležím na zadním sedadle, kam mě hodili na párek páchnoucích červených chlapů. Tremaine a Caleb vypadali, jako kdyby skupina Blue Man Group najednou změnila barevné schéma – od hlavy k patě byli zcela pokrytí hustou červenou pastou. Když se mi konečně podařilo zaostřit, uvědomila jsem si, že je to prach s potem. Sama jsem nebyla v o nic lepším stavu.

Měla jsem pocit, jako bych v plících měla tak tři centimetry pouště, a cítila jsem potíže s dýcháním. Podařilo se mi zakašlat, což bylo dobře i špatně zároveň, protože se mi sice dýchací trubice otevřela trochu víc, ale pak už jsem nemohla přestat. Kašlala jsem a sípala a dusila se a ještě trochu kašlala, až jsem si byla jistá, že vykašlu i plíce.

Bylo by mi pomohlo, kdybych se trochu napila vody, ale žádná tam nebyla. Ještě jsme nebyli z nejhoršího venku. Vklouzla jsem do nepatrné mezírky mezi oběma mágy a vykoukla přes sedadlo. Za volantem seděl jakýsi rudoch, ve kterém jsem neurčitě poznávala Rafea. Rychloměr ukazoval skoro stovku i přesto, že ten úzký červený tunel, kterým jsme se řítili, nemohl být na obou stranách auta širší než asi centimetr.

Pritkin seděl na sedadle spolujezdce, ale neotočil se na mě. Opřela jsem se a snažila se necivět do toho skoro hypnotického tunelu, který před námi uháněl.

Zaslechla jsem jakési vzdálené zadunění, a stěny se otřásly. Nikdo nic neřekl, ale Tremaine sevřel kliku dveří dost pevně na to, aby mu vrstva bahna na ruce popraskala.

„Co to bylo?“ zeptala jsem se, když to třesení konečně přestalo.

„To na nás padá další podlaží,“ odpověděl Tremaine a znělo to trochu přidušeně.

„Museli jsme nákladním výtahem sjet do nižšího podlaží, aby nás to nerozdrtilo,“ doplnil Caleb. Hlas měl bezvýrazný, ale pořád svíral a rozevíral ruce na stehnech.

„Pod námi je teď už jenom senátní podlaží,“ přidal se Rafe. Mluvil stejně jako vždycky, ale všimla jsem si, že volant svírá docela pevně. „A to je úplně zatopené. Níž už bohužel jít nemůžeme.“ Pritkin ještě pořád nic neříkal.

Seděli jsme v nějakém baňatém autě z poloviny století, velkém a šedivém a pravděpodobně vyrobeném z masivní oceli. Škoda že několik tisíc tun skály asi neudrží. „Kolik podlaží ještě nad námi je?“ zeptala jsem se, ale nebyla jsem si jistá, jestli to vědět chci.

„Tohle bylo poslední před tím naším,“ řekl Tremaine, a než je zase pevně sevřel, mezi rty mu unikl slabý úsměv.

„Ty se dokážeš odčasovat?“ zeptal se mě najednou Pritkin a jeho hlas v tom tichu zněl krutě.

„Proč?“

„Calebovi jsi řekla, že se můžeš přemístit. Byla to pravda?“ Olízla jsem si rty a viděla, jak mě pozoruje ve zpětném zrcátku. „Lhala jsi.“

Tremaine se zatvářil mírně šokovaně, jako by ho překvapovalo, že je Pýthie něčeho takového schopná. Evidentně neznal Agnes. Caleb se chytil za hlavu. „Měl jsem tě omráčit a strčit do auta.“

„Ano! Tos měl!“ vyštěkl Pritkin.

Rafe si jenom povzdechl. „Neměla bys lhát, mia stella,“ pokáral mě a šlápl na to.

Auto poskočilo vpřed a jeho benzinový motor nás hnal tunelem rychlostí, kterou ručička tachometru indikovala jako něco přes sto čtyřicet kilometrů v hodině. Rozhodla jsem se, že už se na ni dívat nebudu. Jenom jsem doufala, že to bude stačit.

Při této rychlosti nejsou dokonalé ani upíří reflexy, nemluvě o tom, že jsem si nebyla úplně jistá, jestli je tunel v některých místech pro auto dost široký. Prach a kameny jenom lítaly a časem se k nim připojila obě vnější zrcátka a kus zadního nárazníku. Jeho zbytek se za námi táhl a na kamenné podlaze vytvářel dost jisker na to, aby založil požár, kdyby tam bylo něco hořlavého. Potom do panelu za mým sedadlem něco udeřilo dost silně na to, aby mi to způsobilo modřinu na kříži. Posadila jsem se, a když jsem se otočila, uviděla jsem, že mezi čalouněním vykukuje mužská pěst. „Kdo to je?“ ptala jsem se a sklonila jsem se, abych lépe viděla.

„Ten muž, kterého byl velitel nucen střelit,“ řekl Tremaine v okamžiku, kdy se mi ta tajemná ruka ovinula kolem krku.

Caleb vytáhl pistoli a udeřil pažbou do mužova zápěstí. Zaslechla jsem zavytí a ruka se stáhla. Posadila jsem se na krajíček a dávala pozor, abych se od opěradla držela v dostatečné vzdálenosti. „Myslela jsem, že je mrtvý,“ řekla jsem.

„Ještě ne,“ na to Caleb.

„Takže jsi ho dal do kufru?“

Pokrčil rameny. „Tohle bylo poslední auto.“

Vjeli jsme do jednoho zvlášť úzkého místa a všichni se mimoděk posunuli doprostřed sedadel, protože se dveře na obou stranách promáčkly jako plechovka od limonády v obří pěsti. „Kdo tenhle tunel vlastně navrhoval?“ zaječela jsem, když se rozbila boční okna.

„Nepoužívá se už celé roky,“ řekl Rafe. Zagumoval a v oblaku suti a skla jsme vylétli do trochu širšího pruhu.

„Proč ne?“

„Zavřeli ho ve třicátých letech, když vzniklo Lake Mead. Jezero starou cestu rozpůlilo.“

„Jak jako rozpůlilo?“ Odpověď jsem nedostala, protože se za námi ozval rachot a skřípot a vyvalila se další vlna prachu. A pak jsme najednou letěli ven do oslnivého slunečního světla.

Jízda byla najednou neuvěřitelně hladká a kromě hvízdání větru v rozbitých oknech jsem necítila vůbec žádné tření. Proč, to jsem si uvědomila, když jsem si vykroutila krk, abych se podívala za nás, a uviděla jsem z bledé stěny útesu vylétávat malý obláček. Z toho útesu, ze kterého jsme právě vyskočili. „Ale doprdele!“

Padali jsme víc než tři metry, načež jsme čelně narazili do balvanu o velikosti VW Brouka, překulili se přes něj a nakonec jsme dopadli na třpytivou vodní plochu. Auto bylo vyrobeno někdy kolem roku 1955, takže nemělo žádné airbagy, a já jsem ani nebyla připoutaná. Mohli jsme být mrtví. Tremaineovi se ale nějak podařilo kolem nás vytvořit jakýsi elementární štít, který sice krátce po setkání s balvanem praskl, ale nejhoršího nás ušetřil.

My jsme to přežili; auto tolik štěstí nemělo. Aspoň, že se potápělo dost pomalu na to, abychom stačili vyklouznout okny a Caleb stihl vytáhnout z kufru zrzka. Podařilo se mu to tak, že vykopl přepážku mezi kufrem a zadním sedadlem, a myslím, že několikrát mohl kopnout i zrzka. Buďto to bylo tak, nebo ten chlap neuměl plavat, protože nám po cestě ke břehu moc problémů nedělal. Mobilní telefony po potopení moc dobře nefungují, takže nám nezbývalo nic než pěší túra podél břehu Lake Mead. Na jedné straně se do dálky mihotala prašná půda, zakrslý podrost a vzdálené fialové hory. Na druhé straně se tyčily jílově červené útesy s ostře bílou linií minerálů, která označovala hladinu vody. Pustý kaňon zpříjemňovala jenom trocha vegetace, která tomu místu dodávala ještě jakési podivné cizí vibrace: velké vodní těleso v téměř holé krajině působilo jako jezero na Měsíci. Ale s kobaltovou oblohou a s temně azurovou řekou to rozhodně bylo impozantní.

Brodila jsem se mělčí vodou u břehu a boty na podpatcích, které mi nějakým zázrakem pořád držely na nohou, se zachytávaly za potopené kameny a hrozily, že kvůli nim zakopnu. Bylo mi to jedno. Jenom jsem se kolem sebe pořád rozhlížela a cítila nejspíš úctu. Všechno bylo sžíravě horké a úžasně krásné.

Několik okamžiků mi trvalo, než jsem si všimla, že se na mě všichni divně dívají. Jenom jsem se skoro závratně zasmála. Dokázali jsme to – zaprášení, s rudými tvářemi a mokří, ale živí. Rafe se usmíval také a o sekundu později se úsměvu neubránil ani Caleb. Konečně jsme došli do malého kempu karavanů. Většina parcel, vyznačených namalovanými bílými čárami, byla až na závěje navátého štěrku prázdná. Bylo léto a jenom několik málo lidí si myslelo, že teploty kolem padesáti stupňů se rovnají příjemné dovolené.

Zatímco se chlapi vloupávali do jednoho z přívěsů, který tam stál celoročně, pozorovala jsem prachové víry, které vítr rozfoukával po písku jako miniaturní cyklony. Přívěs vypadal, jako by pocházel ze stejného období jako naše auto – byl robustní a trochu dokulata, měl bílé hliníkové boky a malou krytou terasu. Tu se ze všech sil snažil zdobit ucouraný šlahoun zimolezu spolu s větrnou zvonkohrou, vyrobenou ze starých vidliček.

Když se dveře otevřely a ven vyšel Rafe, v silném větru od jezera zacinkaly. „Žádný telefon,“ řekl. Pokrčila jsem rameny. Vlastně jsem ho tam ani nečekala. V ruce držel velkou žlutobílou láhev, ze které se vyklubal opalovací krém. „Nechal jsem jim na stole nějaké peníze,“ řekl, jako by se bál, že bych o něm mohla ztratit mínění, kdybych si myslela, že ho ukradl.

„Chrání před osmdesáti procenty UV záření,“ četla jsem. Skepticky jsem se na něj podívala. „Myslíš, že ti to pomůže?“

„V tomto okamžiku jsem ochoten zkusit cokoli,“ řekl, zatímco si tu mléčnou věc roztíral po obličeji a rukou. Rafe byl pořád jasně rudý, přestože většina prachu se z něj po cestě sem smyla. Polední slunce je pro upíry peklo.

„Na, vezmi si to.“ Pritkin vystrčil hlavu z přívěsu a podával mi láhev s teplou vodou. Protože jsem jí při plavání ke břehu spolykala už aspoň litr, předala jsem ji zrzkovi, který vypadal poněkud nejistě. Pritkinova střela nemusela být fatální, ale ten chlap ztratil spoustu krve.

Potřeboval lékařskou pomoc a my všichni jsme se potřebovali dostat z toho vedra.

O minutu později se vynořil Tremaine s několika plastovými křesílky. „Zajdu po silnici k pokladně, jestli tam nemají funkční telefon,“ oznámil.

„Půjdeš s ním?“ zeptal se Caleb Pritkina, zatímco jsme s Rafem zvedali zrzka z betonu do křesla.

„Neměl jsem to v úmyslu. Proč?“

„Je to trestanec. Na tom se nic nemění.“

„Na Cassie a na mě jsou také vydány příkazy k uvěznění,“ namítl Pritkin. „Máš snad v úmyslu nás vydat také?“

„Mám v úmyslu dělat svou práci,“ odpověděl Caleb. „Nebo si snad myslíš, že bych ho měl také nechat jít?“ Dloubl do zrzka kolenem.

Zrzek vyplivl doušek vody a začal vypadat trochu nadějněji. „Kde si narýsujeme čáru, Johne?“

„Víš, co udělal.“

„A já vím, co říkají, žes udělal ty.“

„A já jsem si myslel, že mě znáš lépe, než abys tomu uvěřil.“ Oba muži na sebe dlouhou chvíli hleděli a já se zrzkem jsme zatím pozorovali Rafea, jak se patlá dalším faktorem 80.

Caleb zaklel. „Ty tam jít musíš. Musíš to ukončit. Pokud se stala chyba, a ona je opravdu legitimní, lidé to musí vědět.“

„Tak jim to řekni,“ odsekl Pritkin. „Už žádné neurčité zvěsti nebo oběžníky shora, ale to, co jsi slyšel, co jsi viděl a co jsi prožil. Ale nebuď překvapený, jestli za své problémy skončíš ve vězení.“

Bez dalšího slova pak s Tremainem odešli a Caleb se opřel zády o přívěs, odkud se založenýma rukama a zachmuřeným obličejem sledoval svého vězně. Proč, to netuším. Nebylo to tak, že by kdokoli z nás mohl někam jít.

Rafe se zase vrátil dovnitř a o několik minut později se objevil s několika bílými prostěradly, do kterých se začal balit. Díky těm neukázněným hnědým kadeřím a bezstarostnému úsměvu vypadal jako nějaký obzvlášť okouzlující beduín. Beduín s obličejem se silnou vrstvou opalovacího krému a se značkovými slunečními brýlemi. „Kdes přišel k těm brýlím?“ zeptala jsem se.

„V Římě. Jsou od Gucciho.“

„Velice hezké.“ Otočila jsem se k zrzkovi. „Upíři mají ve slinách srážedla, které pomáhají při léčení. Jestli ještě krvácíš, Rafe to může zastavit.“

Zrzek se v panice podíval na Caleba. „Ať se ke mně ta věc nepřibližuje! Já znám svá práva! Nesmíš mu dovolit, aby se krmil!“

„Ale on se nabízí, že by ti pomohl,“ řekl Caleb mírným hlasem.

„Jo, že by mi pomohl od pár litrů! Já vím, jací jsou!“

„Mám za to, že krvácení se zastavilo, mia stella,“ pronesl Rafe suše. „Já se z této… ehm, anatomické oblasti… také obvykle nekrmím.“

„Z jaké oblasti?“

„Pritkin ho střelil do prdele,“ pronesl Caleb bez obalu.

Teď už jsem se na zrzka pohlížela soucitněji. Věděla jsem, jak se cítí.

Slabý závan větru nám nafoukal trochu písku do tváří, až jsem se z toho rozkašlala, a zavál jej i do vlasů, až mi z toho lehce zrůžověly. Zvedla jsem si zpocené vlasy z krku a zalitovala, že nemám čelenku. Bože, tam bylo vedro!

Naštěstí netrvalo dlouho, než se Pritkin vrátil i s nějakým starším mužem s golfovým vozíkem. Podle všeho žil v domnění, že se nám stala nějaká nehoda při plachtění a musíme se vrátit do Las Vegas. Už nám i zavolal taxi. „Kde je Tremaine?“ tázal se Caleb.

„Čeká v taxíku,“ pronesl Pritkin neurčitým hlasem.

Caleb se zamračil, ale před normálem si nechal komentář pro sebe. Spolu se zrzkem se posadil do golfového vozíku vzadu a Pritkin dopředu.

Takže jsme je s Rafem museli následovat pěšky.

„To nebylo moc gentlemanské,“ poznamenal Rafe, sledující jejich odjezd.

Já jsem neříkala nic.

Než jsme z tábořiště vyšlapali na kopeček a potom po silnici sešli k pokladně, trvalo nám to pět minut. Pritkina jsme našli venku, jak se opírá o budku. Caleb se zrzkem byli v golfovém vozíku, kde si nakrátko zdřímli. Muž od pokladny byl uvnitř, kde jej očividně fascinovaly vlastní tkaničky, které si zavázal do poměrně hodně komplikovaných tvarů. Tremaine nikde v dohledu nebyl.

„Chci to vůbec vědět?“ zeptala jsem se.

„Máme asi tak půl hodiny, než se probudí,“ informoval mě Pritkin. „Peter šel na silnici zařídit dopravu.“

„Myslela jsem, že přijíždí taxi.“

„Tak dlouho si nemůžeme dovolit čekat. McCullough na sobě má lokalizátor; preventivně ho mají všichni vězni. Sbor má momentálně spoustu práce, což vysvětluje, proč ho sem ještě nedorazil vyzvednout žádný tým. Ale s naším štěstím tu budou každou chvíli.“

Sbor je bojovou odnoží Kruhu, neboli ústředím válečných mágů. Rozhodně jsem byla pro to, abychom vyrazili, dřív než tihle Pritkinovi staří kamarádi dorazí. Mou pozornost ale upoutalo něco jiného z toho, co řekl.

„Lokalizátor?“ snažila jsem se vymrkat si prach z očí. „Chceš říct, že když někam jde, oni to vědí?“

„V podstatě ano.“

„Nic na něm nevidím.“

„Kouzlo, nikoli fyzický přístroj,“ řekl Pritkin netrpělivě. „Máš k tomu zájmu nějaký důvod?“

„Ano. Mohl by ses podívat, jestli ho nemám taky?“

Podal mi láhev vody z lednice muže od pokladny a jinou si polil obličej. „Máš tři.“ Vykročil po cestě dost rychle na to, abychom s Rafem museli pospíchat, pokud jsme s ním měli udržet krok.

„Počkej chvilku! Jak to víš?“

„Jeden z nich je můj.“

„Tys mě napíchl?“

„Ono to není odposlouchávací zařízení, slečno Palmerová. Jenom to zaznamenává tvou polohu. Což je rozumné opatření vzhledem k tomu, kolik lidí tě chce unést nebo zavraždit.“

„Jestli se ti zdá rozumné, proč ses o něm nezmínil?“

Jinak bledé řasy se mu díky vodě a potu změnily v tmavé a huňaté, což teď zdůraznilo barvu jeho očí, když je obrátil v sloup. „Protože jsem chtěl, aby fungovalo! Což by se asi nestalo, kdybys přesvědčila tu čarodějnici, aby je odstranila!“

„Jmenuje se Françoise a máš sakra pravdu v tom, že by ho sejmula!“

„Což je právě důvod, proč jsem se o tom nezmínil.“

Kdybych nebyla tak vyčerpaná, asi bych byla vzteky bez sebe. Takhle se mi podařilo maximálně se tvářit znechuceně. „Když jsem vyrůstala u Tonyho, sledovali mě úplně všude,“ řekla jsem. „Ať už bodyguardi, vychovatelka, prostě pořád mě někdo hlídal. Neměla jsem žádné soukromí. Ale ani Tony nezašel tak daleko, aby mě zaklel kouzlem!“

„Tak to nepochybně neměl nikoho kompetentního k tomu, aby je uložil,“ řekl Pritkin a vykročil vpřed.

„Řekls, že tvoje je jedno,“ zakřičela jsem za ním. „To ti nevadí, že mě sledují další dvě skupiny?“

Rafe si odkašlal. „Ehm, Cassie… “

„Mircea mne napíchl taky?“ hádala jsem.

„A mám za to, že i Marlowe.“

„Proč? Bál se, že by mu Mircea neříkal všechno?“

Rafe se zatvářil šokovaně. „Všichni máme stejnou touhu mia stella: udržet tě v bezpečí. A nedávno byla zdokonalena nová verze tohoto kouzla. Odhalit je je mnohem těžší dokonce i pro mágy.“

„Tak proč neodstranili to staré?“

„Nebyli jsme si vědomi toho, že mág má v plánu je na tebe uložit také. A kdyby tě někdo unesl, očekával by, že takové kouzlo najde.“

„Takže to původní tam nechali proto, aby měli co sejmout, a doufali, že únosci už žádné další hledat nebudou.“

„Přesně tak!“ Zdálo se, že je Rafe rád, že jsem ho pochopila tak snadno. I tak se mu ale podařilo naprosto nepochopit mě. Občas zapomínám na to, že se Rafe, jenž se v moderním oblečení a autech, hudbě a umění vyznal skoro lépe než jakýkoli jiný upír, kterého jsem znala, narodil ve stejném století jako Mircea. Není divu, že nechápal, proč bych mohla něco namítat proti tomu, že sledují každý můj pohyb. Ženám v jeho době se to nejspíš líbilo.

Pritkin si všiml mého výrazu. Pochopil ho; jenom mu to bylo jedno.

„Mohl ses zeptat mě,“ podotkla jsem a snažila se udržet nervy na uzdě, protože na cokoli jiného jsem byla moc unavená.

„Přiznala jsi, že bys je nechala odstranit.“

„Kdybys mi vysvětlil, že je to pro mé bezpečí…“

„Ano, protože bezpečí je pro tebe tak důležité!“ Obešel mě. „Je vlastně natolik důležité, že jsi úmyslně lhala, abys mohla zůstat v situaci, o níž jsi věděla, že je nebezpečná. Naprosto bezdůvodně!“

„Bezdůvodně?“ Cítila jsem, že mi obličej plane něčím víc než jenom opálením. „Měla jsem dojem, že jste potřebovali mou pomoc!“

„Ano, do doby, než byli vězňové osvobozeni. Potom už jsi nemohla nic víc udělat a nebyl důvod, abys tam zůstávala. Měla jsi odejít, když jsem tě k tomu vyzval!“

„Partneři se navzájem neopouštějí, aby umřeli.“

„Pokud je jedinou alternativou zůstat a zemřít s nimi? Ale ano! Opouštějí!“ Říkal to vztekle, ale tvář měl podivně klidnou, napjatou a bledou.

Zkusila jsem to znovu. „Mně na bezpečí záleží. Ale nemůžu pořád dělat svou práci a –“

„Tohle nebyla tvá práce. Záchrana vězňů neměla nic společného s časovou osou! Kdybych tušil, že jsi natolik bláznivá, že se kvůli nim necháš téměř zabít, nikdy bych nesouhlasil s tím, že ti budu pomáhat!“

„Možná to nebyla moje práce, ale bylo to mé dílo. Kdybych na tu schůzku nešla –“

„Tak bychom nevěděli, že máme nějaký problém se siločarami.“

Zamračila jsem se. „O čem to mluvíš? Ten boj –“

„Na to neměl mít žádný vliv. Pokud jsou siločáry tak nestabilní, nejsou nám k ničemu. Někdo nebo něco muselo oslabit strukturální integritu této linie už před bojem.“

„Někdo? Myslíš, že to bylo úmyslné?“

„To nevím. Ale nikdy jsem neslyšel, že by se něco podobného stávalo přirozeně, navíc je tu ten velice podezřelý fakt, že trhlina zasáhla MAGIC.“

Myslela jsem na neuvěřitelnou sílu siločáry, na všechny ty hektary poskakující zářivé energie, a nevěřila jsem tomu. „Ale jak?“

„Nedokážu to vysvětlit. Takovou moc nemá nikdo. Ani temní, dokonce ani my.“

„Apollon ji má.“ A jestli měl někdo důvod zničit MAGIC, byl to on.

Ale nezdálo se, že by se Pritkinovi tato možnost nějak zamlouvala. „Kdyby svým stoupencům dokázal poslat takové množství energie, byl by to udělal už dávno, aby zničil Kruh hned na začátku. Ty naštěstí disponuješ jenom špetkou jeho moci na Zemi.“

V tom okamžiku jsme museli rozhovor přerušit, protože k nám přijel Tremaine a hned za ním i jeho představa odvozu. Střelil po nás omluvným pohledem.

„Zdá se, že všechno jídlo, které se nedostane do žaludků turistů, se stane vysoce kvalitním krmivem pro prasata,“ vysvětloval. „A tady pan Ellis odváží zbytky z několika kasin k recyklaci. Laskavě souhlasil s tím, že nás po cestě pro další várku vyhodí u Danta.“

„Mám to po cestě,“ opakoval stařec bodře. „Jenom se někam posaďte. Sudy jsou prázdné, ničemu neublížíte.“

Jak se ukázalo, prázdné je relativní pojem. Kuchyňské pomyje, které přetékaly přes okraje půl tuctu černých plastových sudů, se mísily s několik týdnů zaschlými zbytky, které se na korbě přesýpaly sem a tam. Ve stínu byla teplota kolem čtyřiceti stupňů, takže se Rafe musel hrbit pod prostěradly, která si přetáhl přes hlavu.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se s obavami. Rafe sice byl mistrem, ale jenom čtvrté třídy. Někomu jako on mohlo slunce nejen vysát všechnu sílu, ale v dostatečné intenzitě jej mohlo zranit nebo i zabít.

„Docela fajn,“ řekl mi, ale moc dobře to neznělo. Naštěstí to do města bylo jenom asi čtyřicet kilometrů.

„Já to nechápu,“ řekla jsem Pritkinovi, který zavrtěl hlavou ještě předtím, než jsem stačila otázku vůbec zformulovat.

„Tady ne.“

„Nemyslím, že by poslouchal,“ řekla jsem a kývla hlavou k řidiči. Z rádia vyřvával Johnny Cash, až nám decibely zvonily v uších, a to jsme seděli kus od něj. Zvuk v kabině musel být ohlušující.

Pritkin se na mě jenom podíval, tak jsem se obrátila k tomu milému válečnému mágovi. „Nechápu, co tu věc zastavilo. Jestli vznikla trhlina v textuře mezi oběma světy, proč nepokračovala až na konec linie? Jako když se rozpáře šev, když se přetrhne nit?“

Tremaine se nervózně podíval na Pritkina, který něco zamumlal, ale na otázku odpověděl. „Tak podle mě je to tak, že průsečík energetických siločar v MAGIC měl dostatek energie na to, aby trhlinu utěsnil. Podle té tvé analogie by to bylo, jako bys na niti narazila na uzel.“

„Ale co kdyby to nestačilo? Co by se stalo?“

„Prasklina by pokračovala, až by se dostala k víru dost velkému na to, aby ji pohltil.“

„A to by bylo kde?“ zeptala jsem se s velice špatným pocitem.

„Ta linie, ve které došlo k výbuchu, vede od MAGIC přímo do kaňonu Chaco, kde je velký vír – kříží se tam víc než dva tucty siločar. Je jedním z nejsilnějších na této polokouli.“

„Kaňon Chaco?“

Pritkin se zašklebil. „Nové Mexiko.“

Chvíli jsem na něj zírala s jistotou, že jsem špatně slyšela. „Nové Mexiko? Říkáš, že ta věc mohla pokračovat stovky kilometrů?“

„A při tom by každou magickou stavbu ve třech státech srovnala se zemí,“ souhlasil zachmuřeně.

„A spoustu nemagických taky,“ dodal Tremaine se zděšeným výrazem. „Ten druh energie, která ze siločar vyzařuje, dokážou zachytit i někteří normálové. Tradičně se kolem linií stavěly spousty lidských staveb, i když stavitelé ani nevěděli proč.“

Pritkin přikývl. „Jestli někdo objevil způsob, jak linie narušit, mohlo by to mít katastrofální následky. Pro nás i pro celou lidskou populaci.“

Vzpomněla jsem si na tu sežehnutou planinu, smrt a destrukci, které jsme za sebou nechali. „Myslím, že to už tu bylo,“ řekla jsem tiše.

Alespoň jsem se už nemusela starat o žádné válečné mágy, kteří by se mohli pořád plížit kolem kasina. V době, kdy jsme se tam dostali, by nás už nepoznali ani naši nejbližší přátelé. A určitě by se k nám nechtěli přiblížit na méně než tři metry.

Vytáhla jsem si z vlasů vysušený papírový obal na příbory, poděkovala řidiči a obešla dlouhou řadu taxíků před hlavním vchodem. Byli jsme sice od hlavy k patě pokrytí odpadky a zanechávali jsme za sebou pachovou stopu, za kterou by se nemuselo stydět stádo prasat, nikdo se za námi ani neohlédl. Vládl tam naprostý blázinec.

Stovky turistů se tlačily kolem recepce, kde křičeli a mávali papíry na obvykle zdvořilé Dantovy zaměstnance, kteří teď ale vypadali maličko vystresovaně. Zavazadla se v hromadách válela na podlaze a na přeplněných vozících, s nimiž uštvaní pikolíci pobíhali sem a tam a snažili se udržet krok s poptávkou. Děti plakaly a hrozily, že spadnou do Styxu. Přetížená klimatizace se snažila snížit teplotu na možná třicet stupňů. Bar v hale navíc zahltil houf nových, životem handicapovaných hostí.

Na chvilku se mi podařilo tu scénu vidět dvojitě, když se mi přes skutečný bar promítl ten zničený z mého vidění. Potom jsem zavrtěla hlavou a ono to zmizelo, takže se mi naskytl pohled na jednoho svalnatého týpka, který kolem pasu svíral jednu z těch servírek ve fetišistickém kostýmu. Kopala kolem sebe a křičela, nikoli však radostí, ale senátorovi to zřejmě bylo jedno. Narodil se ve starém Římě, kde se k barovým štětkám prostě chovali jinak. Jižanská kráska po jeho boku naštěstí v dobré náladě nebyla. Škaredě se na něj zamračila a koktejlovým míchátkem mu přibila ruku ke stolu. Sice se na ni zlostně díval, když si ruku uvolňoval, ale zase pustil tu servírku.

„Co tady dělá Senát?“ zeptala jsem se Rafea, jenom abych zjistila, že zmizel. Rozhlížela jsem se, ale nikde v tom zmatku jsem ho neviděla. „Kam šel Rafe?“ zeptala jsem se Pritkina.

„Odešel hned, když jsme přijeli,“ řekl mi s pohledem upřeným na tucet upírů, kteří se zavazadly v ruce čekali u výtahu.

Ani jeden z nich nebyl Rafe. „Neříkal, kam jde?“

„Ne. Ale asi se šel ubytovat. Zdá se, že Senát a jeho zaměstnanci dostali instrukce sejít se tady.“

„Mně to spíš připadá, jako by se sem stěhovali.“

„Taky, že ano,“ řekl Casanova, který k nám přispěchal. „A během toho procesu mě zruinují. Mám na tento týden rezervované tři konference a dvě další na příští, a teď jsem dostal nařízeno je všechny zrušit! Jo a tebe jsme přestěhovali z apartmá. Konzulka má vyšší šarži.“

„Odkdy?“ odsekla jsem.

„Od té doby, co je tohle upíry provozovaný podnik a ona je šéfkou Senátu.“

„Ale jsou tu i další hotely! Proč musí bydlet zrovna tady?“

„Ostatní hotely nemají tak dobrou magickou ochranu ani portál do Pohádkové říše. Vítejte v MAGIC dvě,“ pronesl znechuceně.

„Promiň,“ hlesla jsem, protože jsem měla pocit, že čeká, že něco řeknu.

„Já ale potřebuju trochu víc než jenom to, například vstupní kartu do apartmá. Náš stroj je rozbitý.“ Všiml si mého výrazu. „Ale nebudeš kvůli tomu dělat scénu, že ne?“

„Momentálně náladu na scénu docela mám,“ připustila jsem. Řekl italsky něco, co nehodlám opakovat. „A tohle ti taky v ničem nepomůže.“

Hloubavě se na mě zadíval. „A co tohle? Měl jsem v plánu vyhodit ta zparchantělá děcka, která jsi mi sem vecpala…“

„Jsou to sirotci!“ vyhrkla jsem naštvaně.

„Všichni ne.“

„Nemají kam jinam jít!“

„Uvnitř jsem zmítán pláčem.“

Povzdechla jsem si. „Co teda chceš?“

„Už jsem ti to říkal. Pěkně a v klidu se vystěhuj z apartmá, a já najdu nějaké místo, kam dát děti.“

„Tak já se pěkně a v klidu vystěhuju z apartmá a ty je necháš tam, kde jsou,“ kontrovala jsem. Na tohle jsem byla příliš unavená, ale kdybych mu to neřekla jasně a zřetelně, Casanova by děti nechal spát v kontejnerech za domem. Navíc to nebylo tak, že bych jim mohla sehnat pokoje někde jinde.

Řečené děti si říkají Zatracenci, protože se jejich magické schopnosti rozhodly projevovat abnormálně a zajistily jim, že do středního proudu nadpřirozené komunity nikdy nezapadnou. Ty s poněkud nebezpečnějšími schopnostmi jsou zavírány do série Kruhem založených „škol“, kde se mají naučit svou často nebezpečnou moc ovládat. Většina z nich ale nikdy nepředvede, že ji dokážou kontrolovat dostatečně, na to aby to vyhovovalo normám Kruhu, což jinými slovy znamená, že nikdy neodmaturují. Nebo neodejdou.

Tamika Hodgesová, moje kamarádka a maminka jednoho ze Zatracenců, se snažila legálními prostředky dosáhnout synova propuštění. Když to nevyšlo, nasadila mnohem přímější přístup a dostala ho ven násilím. Když už tam byla, propustila taky pár jeho přátel, což jí vyneslo druhé místo na seznamu nejhledanějších osob Kruhu – hned za mnou. S pomocí Senátu jsem nedávno s Kruhem uzavřela dohodu, díky níž ji přestali za její nejrůznější zločiny stíhat. Dohoda ale nezahrnovala děti, které se právě proto ukrývaly u Danta do doby, než jim to u Kruhu vyžehlím. A podle toho, jak se věci vyvíjely, tady zřejmě ještě chvíli budou. Pokud je ovšem Casanova nevyhodí na ulici.

„Ale zabírají dvě velice pěkná apartmá!“ zaprotestoval.

„Je jich osm – když počítáš to dítě, tak devět! Cos s nima jako chtěl udělat – nacpat je do komory na smetáky?“ Zatvářil se vyhýbavě. „Zůstanou, kde jsou, nebo žádná dohoda nebude,“ řekla jsem bezvýrazně.

„Tak jo! Ale mám to u tebe.“

Než jsem mu stačila dát takovou odpověď, jakou si jeho komentář zasloužil, střetla jsem se pohledem s jakousi vysokou a elegantní bytostí na druhé straně haly. Ubohé, roztrhané a špínou a odpadky pokryté zbytky mých šatů začaly najednou vřískat jako mlhový roh. Dost nahlas, aby to přilákalo pozornost všech očí v okolí.

„Vypni to!“ zakřičel Pritkin.

„Jak?“

Zkusil nějaké kouzlo, ale žádný znatelný vliv nemělo. „Sbor je asi ještě tady!“ informoval mě, jako kdybych s tím mohla něco udělat.

A potom se to zhoršilo. „Ty vrahu!“ zavřeštěl Augustine a ukazoval na mě zvednutou rukou. Takže se na mě podívali úplně všichni, kteří se ke mně zatím ještě neotočili. „Vražedkyně!“

„Sundej to!“ naléhal Pritkin a sevřel jejich lem.

„Ať tu Sbor je nebo není, já v té zatracené hale nahá lítat nebudu!“

„Vezmi si tohle.“ Tremaine shodil standardní kabát válečných mágů, který měl na sobě, a podal mi jej. Jemu byl do půli lýtek, což znamenalo, že já jsem ho za sebou tahala po zemi, ale na stěžování jsem se necítila. Přehodila jsem ho přes sebe a snažila se nemyslet na publikum, které jsem najednou získala.

„Hlavním vchodem právě přišly dva týmy,“ upozorňoval nás Tremaine.

„Dej mi je,“ nařídil Pritkin.

Třesoucími prsty jsem si ječící šaty rozepnula a s pocitem exhibicionisty jsem je spustila po nohách. Pritkin je popadl a hned s Tremainem vyrazili, mávali jimi nad hlavami davu a přitahovali na ně pozornost válečných mágů – na chvíli.

Já jsem si kolem sebe těsně přitáhla kabát a vyběhla jsem opačným směrem – k šatnám zaměstnanců. Naštěstí jsem už v kasinu pracovala skoro měsíc, takže jsem měla i vlastní skříňku. Jejím jediným obsahem naneštěstí byl zdobený korzet a pár deseticentimetrových jehel.

Zabouchl jsem ji a s jedním okem na dveřích jsem si začala okusovat nehet. Několik zaměstnanců se zastavilo a zahledělo se na mě, přičemž si prohlíželi můj opálený obličej, rozcuchané vlasy a špinavé tělo v dlouhém kabátě. Opravdu jsem potřebovala sprchu, ale dát si ji tady a teď prostě nepřicházelo v úvahu. Jediná věc, která mi připadala horší než se nechat chytit Kruhem, bylo nechat se chytit Kruhem nahá. Potřebovala jsem se někde dobít, někde, kde bych se mohla převléknout a vykoupat, prostě někde v bezpečí. V mysli mi vytanulo jenom jediné místo. Někdy je opravdu dobré mít za kamarádku čarodějnici.

Kapitola 11

Vodpověď na mé klepání se ozval řetězec rozčílené francouzštiny. „Mám áš do štýř!“ byla jsem informována skrz dveře. „Běžte prýč!“

Znovu jsem zaťukala – opatrně – protože taková mocná čarodějnice ve špatné náladě není někdo, koho bychom měli brát na lehkou váhu. Zejména když zná tolik starodávných kouzel jako tahle. „Françoise, to jsem já.“

Dveře se prudce rozlétly a odhalily opravdu nešťastnou brunetu. Dlouhé vlasy měla úplně všude, elegantní zelenobílé letní šaty byly umouněné od prachu a v jedné ruce držela nadouvající se pytel na odpadky. Jak to tak vypadalo, měla v něm většinu svého oblečení.

„Cassie!“ Oči se jí rozšířily a o sekundu později jsem se ocitla v objetí, kterým by snad dokázala i rozdrtit kosti. „Měla jsem takový strach! Bála jsem sé, že tě Krůch vsál do medžík!“

„Taky že ano.“

„Ale… jak sí uteklá? Říkají, to byló snišenó!“

„Je to dlouhý příběh.“ Sjela jsem pohledem k pytli na odpadky. „Chápu to dobře, že tě vystěhovali?“

Zamračený výraz se vrátil. „Casanová žíká, že Senát potřebujé můj pokój pro někochó ze zaměstnansů. Tak musím jít! Dnés!“

„Tohle se teď děje všude.“

„Myslelá sém, že septám, jestlí můšů bydlét s tebóu,“ přiznala.

„To je ale náhodička!“

„Nešíkéj, še jé tó nemóšné! Jsi pšesé Pýthié!“

„Jenomže Konzulka má ráda pokoj s výhledem.“

Françoise na adresu Konzulky pronesla několik nehezkých slov. Vzhledem k tomu, že byla ve francouzštině – kterou já údajně nemluvím –, neodporovala jsem jí. Faktem nicméně bylo, že byla všechna pravdivá.

Padla jsem na postel. Chtěla jsem se jenom posadit, ale přísahám, že ta matrace byla očarovaná. Prostě mě do sebe vtáhla. Snažila jsem se skopnout boty, ale bahno mi je přilepilo k nohám. Zjistila jsem, že je mi to jedno.

Několik minut jsem tam ležela a poslouchala, jak Françoise rozebírá pokoj. „Nějaké nápady?“ zeptala jsem se nakonec.

Françoise se zašklebila. „Randolph má nějaký být.“

„Randy?“ Otevřela jsem jedno oko a sledovala, jak se lehce červená. „Takový ten vysoký, kukuřicí krmený nakrátko ostříhaný blonďák s bicepsama jako šutráky? Tenhle Randy?“

„Kdýž slýšél, že zaměstnancí musí stěchofát, volál mí.“

Překulila jsem se na břicho a podepřela si bradu rukou. „Ano?“

Červenání přešlo ve zrudnutí. „Má místnost na vís.“

„Ehm…“ A určitě chtěl, aby se v ní ubytovala.

Povzdechla si. „Je felicé pěkný, non?“

„To jo.“ Pokud jste na takové ty pohodové surfařské týpky, je Randy tím pravým. Na to, že byl posedlý inkubem, byl vlastně i docela milý.

„Takže v čem je háček?“

Françoise po mně střelila pohledem. „Ty víš, co jé sa problém!“

„On se z tebe krmit nebude,“ ujistila jsem ji. Už proto, že by ho za to zaklela až do příštího týdne.

„To fím!“ Do dalšího pytle narvala polštář s přikrývkou ze skříně, lampičku a hotelovou žehličku. Když zvedla tu poslední věc, zezadu z ní vypadl kabel.

„Tak o co jde? A tu dlouhou tenkou černou věc budeš potřebovat.“ Zatvářila se nechápavě. „Díky ní to funguje,“ dodala jsem a ona přikývla a vyrazila na lov pod postel.

Françoise má s moderním zařízením problémy. „Moderní“ znamená cokoli vynalezené po sedmnáctém století. Tehdy se totiž narodila a taky potkala bandu temných mágů s podnikatelským duchem.

Za atraktivní a plodné mladé čarodějnice, které by jim pomohly s populačním problémem, by Světlí zaplatili velké peníze, ale většina z pravděpodobných kandidátek je buď příliš dobře střežena, nebo jsou příliš silné na to, aby něco takového akceptovaly. Mágové ale Françoise zastihli v choulostivé situaci a rychle ji svázali a dopravili na aukci otroků v Pohádkové říši. Než dostala příležitost utéct, nějakou dobu u Světlých žila – přišlo jí to jako několik let –, ale po návratu zjistila, že v našem světě uplynula čtyři staletí. V porovnání s ní se mohl nějaký Hibernatus jít vycpat.

„Tochlé?“ zvedla kabel.

„To bude ono.“

Skončil v pytli spolu s obrazem, kvůli kterému vylezla na postel, aby jej mohla strhnout ze zdi. „Je tú problém s jinýmí šenamí,“ řekla, zatímco tahala za obraz. „Já mu žeklá, še nebudú – jak jé tó slovó? Mnochó šén s jedním mušém?“

„Harém?“

„Oui. Já nebudú charém!“ řekla a zatahala opravdu silně. Obraz odlétl od zdi, přeletěl přes celý pokoj a udělal díru do dveří. Françoise seskočila a zkontrolovala škody. Zdálo se, že rám je trochu nakřivo, ale protože skončil v pytli, kontrolou zřejmě prošel.

„Tak už chápu, proč by to mohlo představovat problém. Musí totiž živit toho inkuba v sobě.“

„Já mu žeklá, ať se chó sbaví,“ řekla s jedním z těch divokých francouzských gest, která znamenají cokoli a nic. „Ale on že non. Směniló to můj šifót,“ parodovala ho.

„Možná, že jo,“ řekla jsem opatrně. „Casanova rekrutuje spoustu kluků z malých měst, kteří si nemyslí, že by před sebou měli nějakou velkou budoucnost.“

„Ale teť jé tadý,“ pronesla ostře. „Uš tó nepotřebujé. Myslím, šé sé těch druhých šén nechcé vsdát!“

Snažila jsem se přijít na něco, co na to říct, ale všechno v hlavě jsem měla příliš zmatené a příliš mimo kontrolu. Dopředu se tlačily myšlenky a pocity, které jsem nechtěla zkoumat. Napadlo mě, jestli to tak cítí i Mircea – teď, když už nás nevázalo žádné kouzlo. Chtěl by jiné ženy? Nebo už nějakou měl?

Pocházel z doby, kdy bylo běžné mít manželku, která hrála roli hostitelky, a jednu nebo dvě milenky, jež hrály role jiné. V souvislosti s Mirceou jsem nikoho neslyšela mluvit o nějaké dlouhodobé lásce, na druhou stranu jsem se na to ani neptala. A nikdy jsem nebyla u jeho hlavního dvora ve státě Washington. To i navzdory tomu, že on se o mé existenci dozvěděl, když mi bylo jedenáct, když mu to vzkázal Rafael, jeho nastrčená figurka u Tonyho dvora.

Mircea byl Tonyho pánem, což mu podle upírského zákona dovolovalo, aby na mě vznesl nárok. Doufal, že bych v nejlepším případě mohla zdědit Pýthiinu pozici, a nabídnout tak upírům první možnost kontroly tohoto druhu moci. Přinejhorším jsem byla skutečnou jasnovidkou a ty taky nejsou úplně běžné. Stejně se nakonec rozhodl, že místo toho, aby mě odvedl ke svému dvoru, mě nechá vyrůstat u Tonyho. Vždycky jsem si myslela, že tím chtěl zajistit, aby se o mně nedozvěděl Kruh. Ti totiž mají majetkový zájem o uživatele magie obecně a o jasnovidce zvlášť, a mohli by mu dělat problémy. Tonyho dvůr byl v porovnání s Mirceovým mnohem méně viditelný a tím i bezpečnější. Teď mě ale napadlo, jestli v tom snad nebyl ještě nějaký další důvod. Nějaký krásný tmavooký důvod.

Zasténala jsem a zakryla si oči rukou. Sakra! Co se týkalo Mircey, existovaly jenom samé otázky, odpovědi nikdy. Už jsem začínala být opravdu stará.

Bolela mě hlava, bolelo mě i tělo, a jediné, co jsem chtěla, bylo prostě na chvíli jenom přestat přemýšlet. Něco na těch fotkách ve mně ale hlodalo. Najednou jsem si uvědomila, že Mircea ani na jediné nebyl, což mi přišlo malinko divné vzhledem k tomu, kolik jich tam bylo. Byla bych předpokládala, že je to proto, že je fotil on, ale ta žena se na žádné nedívala do aparátu, alespoň jsem si na žádnou takovou fotku nepamatovala. Připadalo mi to, jako by o focení ani nevěděla.

Tak jak to teda sakra dělal? Platil někomu, aby ji fotil místo něj, aby ji sledoval? A jestli ano, tak proč? Jestli do ní byl tak zamilovaný, proč si ji prostě nevzal? Koho mohl chtít mistr upír šmírovat?

Dokázala jsem vymyslet jenom několik možností, z nichž mi žádná nepřišla jako pravděpodobná. Nemohla patřit nějakému jinému mistrovi, třeba jinému členovi Senátu? V tom případě by mu ji mohl odmítnout vydat. Ale mistři se svými služebníky neustále obchodovali, a když Mircea chtěl, dokázal přemluvit i měsíc, aby sestoupil z oblohy. Kdyby byl tak motivovaný, určitě by našel něco nebo někoho, koho by pán té ženy vzal jako protiobchod.

Takže ona sama byla senátorkou, která ho odmítla? To mi přišlo ještě nepravděpodobnější. Většina upírů na sexualitu nahlíží jako na pouhou další obchodovatelnou komoditu. Ani jsem si nedokázala představit, že by nějaká senátorka odmítala Mirceovy návrhy, kdyby bylo pravděpodobné, že s nimi může získat nějakou významnou politickou alianci. Upíři skoro vždy přemýšlejí v termínech zisku a ztráty, a to se týká i intimních vztahů. A odmítnutí by žádný zisk nepřineslo.

V tom případě zůstávala už jenom jediná představa, a ta se mi ani trochu nelíbila. Senát v nedávné válce utrpěl jisté ztráty. Bylo tedy možné, že žena na fotografiích je jedním ze senátorů, kteří zemřeli? Mohlo by toto album být něčím jako památníkem, který Mircea sestavil pro svou ztracenou lásku?

Při představě, že by mohl předstírat zájem o mě, i když truchlil pro někoho, koho miloval celá desetiletí nebo možná i staletí, se mi udělalo skoro fyzicky špatně; co mě na tom bolelo nejvíc, bylo to, že aby mě získal na svou stranu, nemusel mě ani svádět. Já už jsem na ní byla. On si toho jenom nevšiml.

„Só sé dějé?“ zeptala se Françoise a znělo to znepokojeně.

Uvědomila jsem si, že jestli něco říkala, úplně jsem to zazdila, protože jsem byla příliš zaměstnaná přemýšlením o svém milostném životě v troskách. Posadila jsem se a zkusila nasadit neutrální výraz, ale ona jenom pozvedla obočí. Zatraceně. Už to bylo tak dávno, kdy jsem musela svůj výraz pravidelně kontrolovat. Vyšla jsem ze cviku.

„Ale nic. Já jenom, že… Tak trochu vím, jak se cítíš.“

Zatvářila se překvapeně. „Lord Mircea má nějakou ženú?“

„To nevím.“ Vstala jsem a začala přecházet sem a tam, ale v těch zatracených vysokých podpatcích mě bolely nohy. Zase jsem si sedla. „Já nevím nic. Nikdy jsme o tom nemluvili.“

„Pourqoui pas?“

„V poslední době je pořád pryč, má nějakou práci pro Senát. A když už se vidíme, má toho v hlavě tolik jiného, že je těžké vytahovat ještě nějaké záležitosti se vztahem.“ V porovnání s válkou, politikou a s tím, že hrozila zkáza nadpřirozeného světa, se mi to zdálo poněkud triviální. V důsledku toho jsem ale jaksi skončila provdaná – přinejmenším z upíří perspektivy – za někoho, o kom jsem skoro nic nevěděla.

„Měla by sis s ním promluvít,“ řekla Françoise s pohledem upřeným na stropní světlo. Naštěstí pro Danta bylo ke stropu přišroubované.

„To jo.“ Akorát že pokaždé, když jsem se o to snažila, neskončili jsme u mluvení. Ani nemluvím o tom, že jsem neměla naprosto žádnou představu, jak bych měla téma nedávno zesnulé bývalé milenky nadhodit. Nebo co byla zač.

Françoise nakrčila obočí a chtěla něco říct, vtom mě ale zachránilo klepání na dveře. Rozhodila rukama, otočila se a prudce je otevřela. Stál tam rozpačitě se tvářící Randy, pokud je to vůbec možné u chlapíka v přiléhavých černých džínách a stejnobarevném tričku bez rukávů. Alespoň si myslím, že to bylo triko. Taky to mohla být barva.

„Só tú děláš?“

Pokrčil rameny a rozvlnil spoustu svalů. „Myslel jsem, že ti pomůžu se stěhováním. Ať jdeš kamkoli,“ dodal rychle, když Françoisin výraz potemněl.

„To jsme se ještě nerozchodlí,“ řekla v celkem dobrém pokusu o nonšalanci.

„Myslím, že o jednom místě vím,“ řekla jsem a ztěžka zvedla své unavené tělo z postele.

O několik minut později jsme já, Randy, Françoise a její pytle s kořistí dorazili tam, kde ve čtvrtém patře hotelu kdysi býval tiki bar. Nedávno utrpěl nešťastným požárem a stále tu probíhala rekonstrukce. Přestavěné pódium páchlo fermeží a holý sádrokarton na stěnách teprve čekal na barvu. Bylo to asi jediné klidné místo v celém hotelu.

Klid ale bohužel byl asi tak jedinou věcí, kterou nám místnost za barem mohla nabídnout. Bylo to tam malé a bez koupelny a ještě jsme museli vytahat krabice s plastovými květinovými věnci a balíky s kořením, abychom měli místo pro druhou postel. Ale dalo se tam bydlet. Měla bych to vědět; ještě nedávno to byl můj pokoj.

„Oukej. Je to tu… útulné,“ řekl Randy a rozhlížel se kolem sebe.

„Býval tu příruční sklad.“

„To by mě nikdy nenapadlo.“ Střelila jsem po něm pohledem a on pokrčil rameny. „Aspoň vás odsud nevyhodí.“ Ne, to asi ne. Žádný upír se špetkou sebeúcty by tady umřít nechtěl.

„Mně sé tó líbí,“ řekla Françoise a snažila se projít asi tak třícentimetrovou uličkou mezi postelí a stěnou.

„Je to jenom dočasné,“ slibovala jsem.

„Ano. Lord Mircea pro tebe něco zařídí.“ Úplně jsem viděla, jak v duchu stěhuje mou postel. Já jsem spíš přemýšlela o vedlejším pokoji. Byl sice menší, ale zato veselejší než tenhle – bylo v něm mozaikové okno od podlahy ke stropu, zobrazující jakousi bitevní scénu. To okno potkala nešťastná nehoda – od doby, kdy jsem se tu objevila, tu k nim nějak docházelo celkem často – a ještě nebylo vyměněno. Přes díru po něm byla nalepena plastová fólie potištěná tak, aby vypadala stejně, ale ta dovnitř propouštěla horko. Musím se Casanovy zeptat, kdy myslí, že můžeme očekávat výměnu.

To ale mohlo počkat. Momentálně jsem před sebou měla mnohem naléhavější problémy. Nechala jsem Françoise, ať si to tam uspořádá podle sebe, a půjčila jsem si klíč od jejího starého pokoje. Jestli budu mít štěstí, stihnu si dát sprchu, předtím než mě zase vyženou.

O mnoho hodin později mě probudila rána a křik. Ten zvuk začal fistulí a skončil barytonem, což mi k tomu, abych poznala, že to není Françoise, stačilo ještě předtím, než začaly sprosťárny. Ztuhla jsem, víčka se mi prudce otevřela a nad sebou jsem viděla tyčit se mohutný, dva a půl metru vysoký stín. Vykřikla jsem.

„Ale drahoušku, já vím, že je ta paruka loňská,“ vyštěkl někdo. „Ale je to Liza. Ta je nadčasová.“

Natáhla jsem ruku a rozsvítila stropní světlo; stín nabyl podoby dva a půl metru vysoké ženy, mnoucí si holeň. Svou výšku získala zčásti díky již zmíněné paruce, zčásti díky dvaceticentimetrovým platformám. Zbytek byl zahalený v přiléhavém a natolik krátkém pláštíku, aby mohl být pokládán za košili, a vyrobeném výhradně z černých zdobených motýlků. Napínal se na ramenou širších, než má většina mužů, a vystavoval nesmírně svalnaté nohy. Celkově to na mě působilo jako fotbalový obránce v ženských šatech. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, že je to proto, že žena ve skutečnosti fotbalovým obráncem v ženských šatech je.

„Kdo jsi?“ tázala jsem se hystericky.

Zatvářila se uraženě. „Ale drahoušku, copak žiješ někde pod kamenem? Jsem Roz Toužená.“

Jenom jsem na ni hleděla.

„No ta z těch Tří R?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Kdysi jsme bývaly Dvě R, ale potom jsme přibraly třetí…“

Neměla jsem ponětí, o čem to mluví, ale rychlým průzkumem jsem zjistila, že ať je to kdokoli, zbraň u sebe podle všeho nemá. Leda by ji měla nacpanou v té obrovské paruce. Do ní by si mohla nacpat i kalašnikov, a nikdo by si toho nevšiml.

„Co děláš v mém pokoji?“ zeptala jsem se o něco klidněji.

„Já vím, jak to je: dala sis o panáka víc, hledala jsi, kudy se jde na dámy, a vpadla jsi sem. To je sice fajn, zlato, ale tohle není tvůj pokoj.“

„Momentálně je,“ řekla jsem opatrně a rozhlížela se kolem sebe.

Françoise nebyla nikde k vidění, zřejmě byla pořád někde venku s Randym. Ukecal ji na večeři a ona mě pozvala taky, ale Randy na mě za jejími zády dělal prosebné oči, a já jsem stejně byla na jídlo moc vyčerpaná. Ani nemluvím o tom, že jediné čisté oblečení, které jsem měla, bylo tričko s logem Danta a tepláky, které jsem si v obchodě se suvenýry koupila na spaní. Zdálo se, že nikdo neví, kde jsou moje zavazadla, a všechno, co měla Françoise, mi bylo o dvacet centimetrů delší.

„Co chceš?“ zeptala jsem se a prsty si pročísla vlasy.

„Nemusíš se hned vztekat. A jestli se nechceš probouzet ve skladu s tím, že nevíš, jak ses tam dostala, tak se na ten chlast asi vykašli.“

„Já nepiju! A vím přesně, jak jsem se sem dostala. Byla jsem – počkej minutku!“ zarazila jsem se, když mi pohled sklouzl od ní na pořád zamčené dveře. „Jak ses sem dostala ty?“

Róza neposlouchala. Z monstrózního výstřihu vytáhla stříbrný a klenoty zdobený telefon a bodala do něj karmínovým nehtem. „Dej mi Roz Božněnou,“ řekla a na chviličku se odmlčela. „Ty kecy si nech! Řekni jí, ať přestane dělat ciráty a vezme si ten zasraný telefon!“ Nastala delší pauza, během níž obracela oči v sloup. „Leda hovno, a ne Roz Božněná!“ řekla mi. „Měla by si říkat Roz Ložená; té děvce musí být aspoň šedesát. S ní už nic nezmůže žádné množství mejkapu – no ahoj, Rózo, ty krasavice…“

V žaludku mi žalostně zakručelo jako kontrapunkt k pulzující bolesti v hlavě. Mé poslední jídlo byla snídaně s Mirceou, a to muselo být… Nebyla jsem si ani jistá. Ale bylo to už dávno. Začala jsem hledat boty.

„No to já nevím, že?“ otázala se Róza. „Jediný další člověk tady je nějaká ochlasta ve zmačkaných teplákách…“

Podívala jsem se na sebe a ošklivě jsem na ni pohlédla. Poslala mi pusinku, ale neomluvila se. Jednu botu jsem našla pod Françoisinou postelí, ale druhou jsem nikde neviděla. Prostě zmizela jako ponožka v sušičce.

Róza do telefonu ještě něco zabručela a potom hovor ukončila zavřením telefonu. „Přesunuli zkoušku a ani se neobtěžovali mi to říct.“ Dívala se, jak se plazím po podlaze. „Co to děláš?“

„Snažím se najít svou druhou botu.“ Zvedla jsem tu, kterou jsem našla, a ona mi ji s přidušeným výkřikem vytrhla.

„Ach můj bože! To je gladiátorský sandál Jimmy Choo Atlas!“

„Hmmm…“ Vybírala je Sal. Byly sice trochu křiklavé, ale aspoň mi je všechny ty pásky držely na nohou. Jinak bych kromě modřin určitě měla ještě hodně rozedřená chodidla.

Róza sandál rozkošnicky zvedla a podržela před obličejem. Jeho patentní povrch byl po posledních dobrodružstvích trochu odřený a na patě byl místo patníku kus zaschlého bahna. Něžně jej hladila na boku. „Ale ne, ty můj ubohý chudáčku!“

Kdysi dávno jsem se taky trochu zajímala o módu, pokud mi to omezený rozpočet dovolil. V poslední době mě ale spíš než to, jaká značka je na krabici, mnohem víc zajímalo, jestli v těch kterých botách můžu utíkat. A se svou obuví jsem nikdy necukrovala.

„Je to jenom bota,“ řekla jsem netrpělivě.

Přitiskla ji k mohutné hrudi a vrhla na mě zlostný pohled. „Lidi jako ty by neměli mít dovoleno vlastnit něco módního.“ Položila své obrovské lýtko na postel a dlouhým nehtem ukázala na lesklou červenou botu na platformě. „Vidíš tohle? Čtyři roky, a nejsou ani škrábnuté. A je to konfekce!“

„Měla jsem těžký den.“

Zavrtěla hlavou dost silně na to, aby si skoro shodila paruku. „To není výmluva. Tím jsme prošli všichni, ale značkové boty si musíš napřed sundat a pak teprve zvracet.“

„Já nejsem opilá!“

Na to, aby mě poslouchala, měla moc práce s tím, jak se mazlila s tou botou. „V takových bych mohla i pracovat.“

Zadívala jsem se na její nohy s velikostí dost možná i čtrnáct. „Nemyslím, že se dělají i ve tvé velikosti.“

„Ale prosím tě! Co znamená trocha krve? Kdybych si je mohla dovolit, ovazovala bych si nohy jako gejša…“

„No, a já bych je klidně vyměnila za kecky a dobré jídlo,“ zamumlala jsem, a když jsem zvedla hlavu, viděla jsem, jak mi těsně před očima jako velcí a rozzlobení moli poletují její dlouhé falešné řasy.

„To bys udělala?“ zeptala se Róza maličko bez dechu.

„Jo. A jestli něco k jídlu nedostanu brzo, tak asi –“

Strčila do mě a já jsem narazila do zdi – ale padala jsem dál. Měla jsem pocit jízdy na tobogánu, jenomže v něm nebyla voda. Místo ní tam byly jenom rozostřené barvy a ohlušující řev – a potom jsem střemhlav vlétla do nějakého výklenku. Byla tam drsná dřevěná podlaha, štukované zdi a telefonní budka s nápisem Mimo provoz. Přímo před nosem mi leželo něco tmavošedého a blátivého. Popadla jsem to. „Moje bota!“

„Moje bota,“ řekla Róza, která vyklopýtala ze zdi za mnou. Vytrhla mi ji z rukou. „Kecky a jídlo – tak zněla dohoda, že?“

„To jo, ale…“ Zírala jsem na zeď, ze které jsme právě vypadly.

„V mém pokoji byl portál!“

„No to víš, že jo!“ Róza vyhlédla zpoza červených sametových závěsů před výklenkem.

„Proč?“

„Protože tohle býval noční klub s nemrtvými umělci,“ prohodila přes své mohutné rameno. „Nebo jak myslíš, že je dostávali dovnitř a ven? Že procházeli hlavním podlažím kasina, aby si po cestě mohli pochutnat na pár turistech?“

Zaškaredila jsem se. „Takové věci ale nemůžeš říkat lidem na potkání. Teprve jsi mě potkala. Co víš, klidně bych mohla být normálka…

„Atrapa.“

„Cože?“

„Celá skupina, Roz Božněná, Roz Milá a já. Všechny jsme atrapy.“

„Co se tím mění?“ Atrapy jsou jenom mágové, kteří neprodukují hodně magické energie. Co se schopností týče, liší se od těch, co nejsou v magii moc dobří, až po ty, kteří nedokážou uložit ani jednoduché kouzlo. V magické komunitě jsou oblíbení asi jako Zatracenci, ale nezavírají je, protože je nikdo nepovažuje za hrozbu.

„Atrapy dokážou detekovat magii,“ řekla netrpělivě. „Jsme jako chrti na stopě, přitahuje nás jako móda teplouše. Mimochodem, ty mrchy, se kterýma pracuju, by pro tyhle boty zabíjely. A to doslova – třeba jehlovým podpatkem do krku. Musíš si dávat pozor.“

„Hele, já chci jenom sendvič…“

„Pořád se všechno musí točit kolem tebe, co?“ zasyčela. „Já teď dělám dobrý skutek. Mám jednoho kamaráda, který těmhle děťátkům dokáže vrátit jejich náležitý lesk, ale musím je nějak propašovat kolem těch ježibab. Ale kurva! Jedna tu už je!“

Prudce zatáhla závěs a začala si boty cpát do už tak přecpaného dekoltu. Sotva skončila, už se závěs zase s trhnutím rozevřel a odhalila vysokou a vyzáblou osobu v černých průhledných punčochách, skrovném flitry posetém topu a v černých saténových minišortkách. „Ona“ měla fialovou rtěnku, fialová peříčka na dlouhých falešných řasách a bledý bezvýrazný obličej s příliš velkým množstvím botoxu.

„Tenhle vzhled vyšel z módy v osmdesátkách,“ protáhla a podezřívavě se zadívala na Rózina ultrašpičatá prsa.

Róza mi přehodila ruku kolem ramen. „Drahoušku, seznam se s Roz Padající…“

„Roz Božněnou!“ vyštěkla žena.

„S těma emocema opatrně, lásko. Mohlo by ti upadnout čelo.“

Někdo se zasmál a vecpal se do miniaturního prostoru, který vedle vychrtlé postavy Roz Božněné zbyl. Nově příchozím byla dva metry dvacet vysoká Afroameričanka v blond paruce, jejíž objemné křivky se rozlévaly přes okraj dlouhých červených šatů s flitry. „To jsem jí právě říkala! Pak jí můžeme říkat Roz Kládající.“

Tím si od své spoluhvězdy vysloužila hodně ošklivý pohled. „Jako bys nikdy nemusela pracovat. Tobě je přes čtyřicet a nemáš ani vrásku!“

Nově příchozí si rukama ve večerních červených saténových rukavicích nad lokty přejela po křivkách. „A všechno je to přírodní, zlato. Copak jsi to neslyšela? Černí se nezvlní.“

„No a bude ta zkouška, nebo ne?“ chtěla vědět Roz Božněná. „Tahle pajza bude otvírat za dva dny!“

„Napřed musím sehnat něco k zakousnutí,“ řekla Roz Toužená a tlačila mě miniaturní mezírkou mezi oběma transsexuály.

„Ještě pár kilo, a jediné, co se tu bude vlnit, bude tvá prdel z těchhle šatů!“ dolétlo za námi, ještě když jsme vstoupily do potemnělého klubu.

Zařízený byl ve stylu Divokého západu, měl dlouhý bar a několik ostrůvků kulatých stolků, na podlaze piliny a staromódní dvoukřídlé lítačky. Prošly jsme jimi do středu města duchů. Nebo alespoň do Dantovy představy, jak by mělo vypadat. Většina kasin ve městě se snaží od příliš kýčovitých vegaských kořenů odklánět, ale tady ne. Dante si velice zakládal na zachování pověsti domova divokých, praštěných a zanedbaných. Bylo to vlastně ještě děsivější; ono to bylo Dantovo motto. Jak o tom svědčila vstupní hala, celkovým tématem kasina měly být různé verze pekla. To se ale postupem času změnilo v mišmaš všeho nadpřirozeného. Čím víc tam bylo věcí na odvrácení pozornosti, tím menší byla pravděpodobnost, že si někdo všimne toho, že ne všechny „scénky“ jsou nahrané.

Tohle si člověk nemohl nikde uvědomit lépe než na hlavní promenádě kasina. Dřevěné chodníky tajemně skřípaly a sténaly, i když po nich nikdo nechodil. Bylo tam tolik úvazníků pro přízračné koně, že byly vidět jen v potemnělých oknech obchodů, před nimiž stály. Na jednom konci byla vodárenská věž s oběšencem, který se v neexistujícím vánku mírně otáčel. Obloha nad hlavou byla trvale tmavá s výjimkou několika falešných blesků, které jí občas prolétly. Samozřejmě to bylo Vegas, což znamenalo, že staré dřevěné krámy byly osazené neony, představujícími zářící kaktusy, tančící sklenky martini a stepující kostlivce. Před saloonem, z něhož jsme právě vyšli, byl neon s reklamou „Potáhněte si na tahu“. A všude byli turisté.

„Podívej se na tohle!“ rozhořčila se Róza. „Já bych v takových frontách na pětasedmdesátiprocentní slevu v Saks nečekala, natožpak na Tombstone Taco.“

„Mně je to fuk. Momentálně se spokojím s čímkoli, co si můžu dát do pusy.“

„Ale, zlato, kdybys tak byla kluk,“ povzdechla si a vytáhla mě do blázince na Main Street.

Nejen že byla frekventovanější než obvykle, ale byla i děsivější. Kromě turistů v pestrobarevných košilích a zaměstnanců Danta v kostýmech a s barvou na obličejích tam bylo i velké množství bledých, elegantních pozorovatelů, kteří ten zmatek sledovali netečnýma očima. Služebnictvo senátorů dorazilo ve velkém a o půlnoci byl čas oběda. A ulice pro ně představovala pohybující se švédský stůl.

„To je směšné,“ řekla Róza, když se lidé neustále snažili s ní zapózovat. Zřejmě si mysleli, že patří mezi kostýmované účinkující, kteří se semtam objevovali pro potřeby fotografování. Jenomže ti byli oblečeni v gotických verzích oděvů z Divokého západu, ne ve třpytivých šatech jako Róza.

„Víš, mohla bych si jenom zavolat pokojovou službu –“

„Ani náhodou! Dohoda je dohoda.“ Všimla si skuliny v davu a protáhla mě jí.

Skončily jsme na vlakové stanici Poslední zastávka. Byl to steakhouse plný průvodčích s nabílo nabarvenými obličeji, s hlubokými černými kruhy pod očima a s divokými vlasy ve stylu Beetle-Juice. Menu mimo jiné nabízelo porterhouse Procvaklý lístek, zpožděné T-bony a rib eye bez návratu. Už jenom vůně stačila k tomu, aby si můj žaludek začal hlasitě stěžovat, ale podnik byl našlapaný po střechu a fronta se táhla až za roh.

Róza mě zaparkovala pod vývěskou s nabídkou. „Znám jednoho chlapíka v kuchyni. Zůstaň tady. Budu hned zpátky.“ Projela davem jako buldozer na podpatcích a turisty odhrnovala vlevo i vpravo.

Opřela jsem se o vývěsku, snažila se nenechat pošlapat a sledovala jsem procházející lidi. O pár minut později se ulicí nesla brunetka v kostýmu z černé krajky a saténu barvy burgundského, flirtovala, smála se a pózovala pro fotografie. A při tom se neustále přibližovala ke skupině tří až příliš bledých pobudů.

Umělkyně se poblíž trojice zastavila, aby si narovnala podvazek, a koketně se na ně usmívala. Zřejmě měla ráda obdiv, jehož se jí od nich dostávalo bohatě. Když ji obklopili, úsměv se jí rozrostl ještě víc a nezaváhala, ani když se jí začali rukama otírat o paže. Když se začali krmit, ještě pořád se usmívala.

Asi ten nejbezpečnější způsob, jak to udělat, je nasávat krev přes kůži v tak malých molekulách, že by si toho nevšimla snad ani ona, ale tři na jednoho, to je definitivně špatně. Tři hladoví upíři dokážou člověka vysát ani ne za minutu, a ona byla v kolenou nejistá už teď. Rozhlédla jsem se, ale nikdo z ochranky v dohledu nebyl. Úžasné.

Prolétla jsem přes ulici, dřív než jsem si to stačila sama rozmluvit, a zrovna v tu chvíli se k nim z opačného směru přiblížil jeden mistr upír. Popadl dívku za paži a v piruetách ji poslal do skupinky japonských turistů. Šťastně s ní začali pózovat pro fotografie, zatímco ona na ně s bledou tváří pod velkým ruměncem omámeně mrkala.

Úlevou jsem si oddechla. Vypadalo to, že Senát má na místě vlastní ochranku, která teď vypadala pěkně naštvaně. Mistr zvedl jednoho ze tří provinilců za široké klopy do vzduchu, s pohrdlivě našpuleným rtem jej přelétl pohledem a jakoby nic jej odhodil do vodárenské věže. Což by bylo skvělé, kdyby věž nebyla jenom rekvizitou, v níž vlastně žádná voda nebyla. Nebyla navržena tak, aby vydržela náraz devadesátikilového upíra v rychlosti devadesát kilometrů za hodinu, což také prokázala tím, že zasténala a pomalu se skácela do davu.

Když spadla, lidé se rozkřičeli a rozeběhli na všechny strany, a to včetně obou zbývajících ničemů, kteří celou tu věc vlastně začali. Mistr zaklel a vyrazil za nimi, takže jsem zůstala stát na ulici před zhroucenou věží. Všichni, kdo zrovna neběželi po chodnících, se dívali přímo na mě – včetně dvou válečných mágů.

Naše pohledy se na okamžik střetly a pak jsem v jejich očích viděla, jak se rozšiřují poznáním. Doprdele! Vyrazila jsem k nejbližšímu chodníku a měla jsem v úmyslu dostat se z dohledu a přemístit se – za předpokladu, že bych mohla. Jenomže dav byl na obou stranách pěkně hustý, a nikdo mě nechtěl nechat projít. Ohlédla jsem se a viděla, že mágové už jsou skoro u mě. Změnila jsem směr a pelášila k padlé věži. Možná že kdybych se dokázala dostat pod ni… Zpod hliníkového boku věže se natáhla něčí ruka a přitáhla mě dovnitř. Jenomže jsem neskončila tam. Nastal okamžik dezorientace, po němž jsem se zhmotnila na balkoně zavěšeném na fasádě kašírovaného obchodu s krmivem.

„Myslela jsem, že jsem ti říkala, abys zůstala tam!“ řekla Róza a odhodila si spadlou kadeř z obličeje.

„Cos to… Kolik portálů tu vlastně je?“

„Nikdy jsem je nepočítala. Pár jich tady před pár lety udělali pro jedno kouzelnické číslo, ale nikdy je nikdo nezavřel. Dokud nejsou aktivované, nespotřebovávají žádnou magii, takže…“ Pokrčila rameny. „No nic, ale sehnala jsem ti hambáč Konečná stanice s hranolkama. Bude to stačit?“ Vzala jsem si mastný sáček, který voněl přímo nebesky. „Rozhodně,“ řekla jsem nadšeně. „Tak tedy dobrá. Děláme pokroky. A teď zůstaň tady, než se ti podívám po nějakých botách.“

„Rozumím.“ Balkon byl spíš pro okrasu než pro cokoli jiného, a široký byl necelý metr. Budu muset jíst vestoje, ale v tu chvíli mi to bylo fuk.

Róza přikývla a znovu prošla bokem budovy, přičemž se naprosto nestarala o nějaké pozorné oči, které tam stejně asi nebyly. Davy byly fixovány na mágy, kteří si podezřívavě prohlíželi zřícenou věž. Jeden z nich do ní ze strany opatrně strčil ruku, která mu tam zmizela až po rameno – a objevila se na mé straně portálu.

Chvilku tápala kolem a dvakrát se o mě málem otřela, zatímco on natahoval krk a vyhlížel, kudy vyleze na druhé straně věže. On mě neviděl, zato někdo z davu ano, a ukázal na mě. Máchající paže po mně hmátla, já jsem uskočila a ona místo mě popadla sáček s jídlem. A zmizela. „Sakra!“

Mág na své straně portálu vytáhl můj oběd, hodil jej na zem, jako by měl strach, že je to něco nakažlivého, a vrhl na něj ohnivou kouli. Dav zaburácel potěšením, protože si zřejmě myslel, že je to nějaká neplánovaná zábava. Málem jsem se rozplakala.

„To byl můj oběd, idiote!“ vykřikla jsem těsně předtím, než portálem prošel.

Zhmotnil se mi přímo před obličejem, polekal mě a já jsem ho instinktivně odstrčila. Propadl portálem zpátky, vypotácel se z věže a přistál na zadku. Ošklivě se zatvářil, vyškrábal se na nohy a vytáhl pistoli.

Na okamžik jsem nevěřila, že to udělá. Kolem bylo několik stovek lidí; přece nebude riskovat, že při pokusu sejmout mě zabije i někoho z nich. Kruh na mě svou příčetností sice velký dojem neudělal, ale takhle šílení zase nebyli.

Potom pistoli namířil, ale ne na mě: na tu zřícenou věž.

Uskočila jsem z cesty přesně ve chvíli, kdy z bezprostřední blízkosti vystřelil do portálu. Kulka vylétla na mé straně, po cestě kolem mi rozcuchala vlasy a rozbila světelnou reklamu na druhé straně ulice. Ještě pořád jsem nevěřícně zírala na jiskry a střepy, když se do portálu vrhl znovu a celý – a tentokrát mě chytil.

Zpanikařila jsem a přemístila se – a vzhledem k tomu, že se mě pořád držel, svezl se se mnou. Přistáli jsme na střeše protější budovy, nebo tam spíš přistál on. Já jsem zůstala viset z boku. Byl natolik překvapený, že mě pustil.

V letu jsem se přemístila zpátky tam, kde jsem začala; bylo mi na omdlení i na zvracení. Přemístění dvou lidí na lačný žaludek po možná pěti hodinách spánku mě vyčerpalo. Nemyslela jsem, že bych to dokázala ještě jednou. Což se ukázalo jako komplikace, když portálem prošel druhý mág a v podstatě mi vlezl na záda.

Udělala jsem to jediné, co jsem mohla. Chytila jsem ho za kabát, otočila jím a po zádech jsem padla do portálu, předtím než mě stačil zaklít. O sekundu později jsem se z věže skutálela do poloviny ulice, přičemž jsem do sbírky zranění přidala pár modřin. Zatímco jsem se snažila postavit, všichni tleskali.

„Používají na to dvojníky,“ slyšela jsem někoho říkat. „Ta holka na balkoně byla mnohem blonďatější.“

„Člověk by řekl, že si na něco takového dají pozor,“ opáčil někdo jiný.

Mág vystoupil z portálu, zakopl o mé tělo a bolestivě mě kopl do žeber. Jeho partner na ulici seskočil ze střechy a vyrazil davem k nám. Nějak se mi podařilo skrčit nohy pod sebe, kopnout ještě hořící zbytky mého oběda mágovi do obličeje a utéct.

„Sem!“ Viděla jsem, jak na mě Róza mává; její paruka se tyčila nad všemi ostatními. Nějaká ruka mě chytila za záda mikiny, ona mnou ale trhla nad hlavami několika posledních lidí a ruka se pustila. Otočila se na podpatku, po hlavě se vrhla na dámské toalety a mě strčila do skříně údržby. Neměla jsem čas ani popadnout dech, a už jsme padaly skrz zeď. O sekundu později jsme se zase vkutálely do mého pokoje. Já jsem dopadla na postel, ale Róza se o její čelo bolestivě praštila do holeně. „Ale doprdele, to je dnes podruhé!“

Ležela jsem tam, zírala na zeď a přemýšlela, kdo asi projde jako další. Ale nikdo nešel. Myslím, že se mágové nedokázali prodrat uličkou naštvaných ženských ve frontě.

„Tumáš!“ Róza hodila na postel nějaký balíček a z podprsenky vytáhla mé boty. „Bože, co já neudělám pro to, abych vypadala dobře,“ řekla a přitiskla si je na ňadra dmoucí. A zmizela.

Kapitola 12

Zkoušela jsem pokojovou službu, ale když jsem deset minut v kuse dostávala obsazovací tón, obula jsem si nové tenisky a rozhodla se vyjít ven. V Las Vegas existují věci, které se mi nikdy nebudou líbit: neúprosné slunce, které se odráží od písku, skla a betonu, kamkoli se podíváte. Neustále se měnící panorama, které vypadá, jako by se na něm bytová výstavba a křiklavé pasti na turisty objevovaly a zase z něj mizely přes noc, jako kdyby celé město bylo nastaveno na rychlopřetáčení. A neustále máte všude kolem davy turistů. Ale místo, kde podávají pizzu a pivo s sebou i o půlnoci, si zase musíte zamilovat aspoň trochu.

Bočním vchodem jsem se potom zase vrátila do Danta a měla jsem v úmyslu najít si nějaké klidné místo na piknik. Někdo jiný ale zřejmě měl jiné představy. Ze schodiště po mně hmátla něčí svalnatá ruka a chytila mě kolem zápěstí. „Jestlis chtěl kousek pizzy, stačilo říct,“ řekla jsem Marcovi.

Škaredě se na mě zadíval krví podlitýma očima, ale neřekl nic. Jenom ztěžka oddychoval a strčil mi k uchu telefon. „Cassie? Jsi tam?“ zeptal se nějaký hlas.

Sakra! Byl to Mircea. A já jsem si ještě ani nezačala představovat, co mu řeknu – o spoustě věcí.

„Co jsi udělal Marcovi?“ obořila jsem se na něj, rozhodnutá začít rovnou s útokem.

„Přidělil jsem ti ho jako permanentního strážce.“ Mirceův obvykle teplý hlas zněl chladně jako ocel.

„Ale já jsem myslela, jak jsi ho potrestal.“

„Já taky.“

Chvilku jsem na telefon civěla a potom jej zaklapla. Skoro okamžitě zazvonil znovu.

Hodila jsem ho po Marcovi a pokračovala v chůzi. Šel za mnou. „Šéfovy telefony brát musíš.“

„Nebo co?“

Kratičká pauza. „Nebo se naštve.“

„On už naštvaný je.“

„Ale na mě.“

Podívala jsem se pořádně a všimla si, že se Marco ve svých botách prakticky třese. Obličej měl bledý a oči mu skoro lezly z hlavy. Tvářil se vyděšeně.

V tu chvíli jsem Mirceu moc ráda neměla.

Telefon zvonil.

Marco mi ho podržel a já jsem hovor přijala. „Co je?“

„Myslel jsem, že bys chtěla vědět, že Rafael je na ošetřovně.“

Zastavila jsem se. „Proč?“

„Doktoři mi řekli, že umírá.“ Mircea řekl ještě něco jiného, ale já jsem ho neslyšela. V tu chvíli jsem už upustila telefon i pizzu a běžela ke schodům.

Nevzpomínám si, jak jsem se dostala do haly, a ani vám nemůžu říct jméno osoby, která mě tam nasměrovala. Po cestě jsem smykem vletěla do jednoho stolu a málem jsem upadla, ale podařilo se mi ho sevřít oběma rukama a udržela jsem se. Zaklela jsem a znovu vystartovala, ale narazila jsem do pevné stěny, tvořené jediným upírem.

Alphonse, někdejší Tonyho vrchní mordýř, mě postavil zpátky na nohy. Jeho dva metry dvacet vysoké tělo bylo jako obvykle oblečené v obleku na míru. Tento byl tmavě bronzový s brusinkovým proužkem, a místo spony na kravatu měl rubín o velikosti křepelčího vejce. Další rubíny se třpytily na několika prstenech a na zápěstí jeho dlouholeté přítelkyně Sal. Oblek měl volně střižený, proto aby zakryl půl tuny zbraní, které nosil, i když je nepotřeboval. Ve dvojici se Sal by dokázali vyřídit celou četu.

Sal byla celá v červené, aby ladila s rubíny: od přiléhavých šatů, navržených tak, aby zdůrazňovaly její bujné křivky a odváděly pozornost od chybějícího oka – přišla o ně kdysi dávno během salonní rvačky s jinou „hosteskou“ – až po hněvem zrudlé tváře. „Přála bych si, aby mu to udělal někdo, abych ho za to mohla vykuchat,“ řekla místo pozdravu.

„Vidělas ho?“

„Jo.“ Sal si otřela předloktím tvář a rozmazala si řasenku. Mlčky jsem ji pozorovala; takhle naštvanou jsem ji nikdy neviděla. Všimla si toho a ponuře se usmála. „Když někoho znáš jedno a půl století, tak nějak k němu přilneš.“

„Na hošana-malíře není špatný,“ souhlasil Alphonse. „Tys tam byla?“ Ukázal palcem na dvojité zdobené dveře o kus dál po chodbě.

„Ne. Teprve jsem to zjistila –“

„My taky. Ti posraní idioti nikomu neřekli, že tady je, a on byl moc slabý na to, aby to udělat sám. Chceme ho nechat přenést do soukromého pokoje.“

„Jak… jak mu je? Mircea říkal něco, že…“

„Špatně,“ řekl stroze.

„Jestli ho chceš vidět, zřejmě raději hned,“ dodala Sal smutně.

Běžela jsem.

Casanova řekl, že museli zrušit ty konference, ale já jsem si myslela, že proto, že potřebovali místo. To ano, ale nejen v pokojích. Muranské skleněné lustry v hlavním sále, které obvykle shlížely na módní přehlídky a obchodní obědy, teď osvětlovaly jednu řadu lůžek za druhou. Matně jsem je viděla přes skleněné výplně hlavních dveří, ale nedostala jsem se k nim. To proto, že sál získal ještě další nový prvek – dvojici ozbrojených strážců.

Byli to upíři, ale ke Casanovově ochrance nepatřili. Ty už jsem tou dobou znala všechny a oni znali mě, ale ani jeden z těchto chlapů nepodnikl ani nejmenší pokus uhnout mi z cesty. „Návštěvy lidí nejsou povoleny,“ řekl jeden z nich, aniž by se obtěžoval se na mě podívat.

„Já to risknu,“ sdělila jsem mu, on se ale ani nehnul. „Mám tam přítele.“ Ani slovo, dokonce ani jediný pohled. „Umírá!“ Nic.

„Je tu se mnou,“ řekl Marco, který se tam najednou objevil.

„Žádní lidé,“ zopakoval strážný stejně úsečně, ale Marcovi se do očí alespoň podíval. „Na rozkaz Senátu.“

„Jsou nějaké problémy?“ zeptal se Marco ostře.

Upír pokrčil rameny. „Nedovolené krmení. Někteří ze zraněných se zbláznili. Sestry říkají, že už to mají pod kontrolou, ale Senát nechce žádné nehody. To znamená žádné lidské návštěvy.“

„Dobře, ale tenhle člověk na návštěvu jde, ať už se to Senátu líbí nebo ne!“ obořila jsem se na něj vztekle.

„Uklidni si ji, nebo to udělám za tebe,“ vyzval strážný Marca.

„Seru na to,“ řekla jsem a přemístila se dovnitř – a málem jsem se nechala přejet ošetřovatelkou s vozíkem. Sem a tam jich zde křižovalo víc než tucet a záplatovaly pacienty jako posádky dep závodních aut. Jeden pacient hned vedle dostal novou deku, natřepala mu polštář, dolila džbán vodou a podala léky asi za stejnou dobu, kolik jsem potřebovala k zamrkání.

Strážný najednou stál vedle mě. Neviděla jsem ho vcházet, ale viděla jsem, jak se zastavil, když mu rameno sevřela Marcova ruka.

Marco mi trochu nadzvedl vlasy, aby mu ukázal dvě malá znamení na krku. „Patří lordu Mirceovi.“

Oči strážného malinko roztály. „Nenech ji tu volně pobíhat,“ upozornil ho.

„Jo. To teď slýchám často.“ Marco mi položil ruku na záda a postrkoval mě nejbližší uličkou.

Zastavili jsme se u jednoho lůžka, přesně stejného jako všechna ostatní podél jedné ze stěn. Pacient mužské postavy, ležící nahý na prostém bílém prostěradle, byl od hlavy k patě pokrytý rozpraskaným a zpuchýřujícím masem, lesknoucím se všemi mastmi, které ale podle všeho vůbec nepomáhaly. Jeho holé chlupaté kotníky a dlouhá růžová chodidla vypadaly relativně nedotčené, ale zbytek těla… Napadlo mě, že je vařený v páře.

To ty boty, pomyslela jsem si nepřítomně. Stejně jako opasek, po němž mu uprostřed trupu zbyl bledý pruh, i těžké kožené boty ušetřily nejhoršího jeho nohy. Ale ty lehké letní šaty a tenké bavlněné prostěradlo, které kolem sebe omotal, mu nebyly skoro k ničemu. Možná na několika místech snížily popáleniny třetího stupně na druhý, ale to jsem opravdu nedokázala poznat. Člověk by takové trauma nepřežil. A i Rafe byl znetvořený tak, že bych ho bez Marcovy pomoci nepoznala. Ale on poznal mě.

„Cassie…“ Byl to drsný šepot, jako by měl plíce v jednom ohni.

Mé nohy to vzdaly a já jsem padla na kolena.

„Říkají, že byl na slunci celé hodiny,“ řekl Marco ohromeně i zděšeně současně.

Já jsem neodpověděla. Nával adrenalinu způsobil, že místnost kolem mě najednou jako by pulzovala, ale nebylo kam utéct ani co udělat.

Zalapala jsem po vzduchu a nadechla se trochu moc a příliš rychle, takže jsem se začala dusit, až mi Marco sevřel rameno pevněji.

„Proč to udělal?“ zašeptala jsem. „Mohl tam přece zůstat – byl tam úkryt.“

„Slyšel jsem, že jste se vrátili s několika mágy.“

„Ti unikli s námi.“

„Jo. Lidi spolupracují, když jsou v sázce jejich životy. Ale když se situace uklidní, zase se vrátí k původním vztahům.“

Vzpomněla jsem si na to, co si povídali Caleb s Pritkinem. Mohl to Rafe slyšet a rozhodl se, že jim nemůže věřit? Když mi to došlo s celým důsledkem, žaludek se mi vzbouřil – skončil takto kvůli mně?

Rafe na nás zamžoural a pokusil se něco říct, ale měl natolik oteklé rty, že jsem mu vůbec nerozuměla. „Myslím, že chce své sluneční brýle,“ překládal Marco. „Nevíš, jak vypadají?“

„Jsou od Gucciho,“ zašeptala jsem.

Marco je našel na stolku vedle a zkusil mu je nasadit na obličej, ale neexistoval způsob, jak to udělat tak, aby ho to nebolelo. V okamžiku, kdy se dotkly jeho syrového masa, ucukl a zasyčel a Marco mu je zase strhl. To zřejmě vysvětlovalo fakt, že neměl nemocniční košili či přikrývku. Nedokázala jsem si představit nic, co by se ho mohlo dotknout, aniž by mu to způsobilo nesnesitelnou bolest.

Zatímco se Marco stále snažil vyřešit to dilema s brýlemi, zaslechla jsem takové vlhce znějící zalapání po dechu; obrátila jsem se a uviděla Sal zírat na Rafea. Bledou pleť měla samou skvrnu. Po tváři jí stékaly a koulely se slzy, ale jí to podle všeho bylo jedno; jenom zvedla ruku, aby si tvář otřela, ale nespustila oči z postele. Za celý život jsem nikdy nebyla tak vděčná za to, že někdo pláče. Protože plakala Sal, nemusela jsem já.

„Řekli, že… s ním nemůžou hýbat,“ řekl mi Alphonse stojící za ní. Ve vzduchu mezi námi visela nevyslovená slova: nemusel by to přežít.

„To je blbost!“ řekla Sal a jako kobra hbitým pohybem popadla jednoho z procházejících ošetřovatelů. „Proč pro něj nikdo nic nedělá?“

„Nic se dělat nedá,“ řekl upír. Vypadal mladě, což sice nic neznamená, ale také z něj vycházelo jenom velice malé množství energie. A moc dobře se mu nedařilo ani ovládat svůj výraz. Letmo se podíval na Rafea a maličko zamžikal. „Měli jsme tu léčitele, kteří se na něj podívali, ale řekli, že škoda je příliš rozsáhlá. Prý by jenom jeho mistr měl šanci…“

„Jeho mistr skrývá svůj zbabělý zadek v Pohádkové říši!“ zavrčela Sal a zaryla své krvavě rudé pařáty upírovi do paže hlouběji. „Vymysli něco jiného!“

„Nic jiného není,“ řekl upír a začal vypadat maličko zpanikařeně. „P-prosím… Já p-patřím lady Halcyoně. Jestli jsem nějak urazil…“

Sal ho se znechuceným odfrknutím pustila a on utíkal pryč. Z jejího výrazu bylo patrné, že má štěstí, že jeho paní a ochránkyně je členkou Senátu. Měl ale pravdu. Upíři se buďto vyléčí sami, nebo se nevyléčí, což byl také důvod, proč mi opravdu naháněl strach fakt, že Rafe ještě neupadl do léčebného transu. Nebo v něm možná už byl, ale probral se z něj beze změny. Žaludek mi zaplavil odporný příval strachu.

Dívala jsem se na něj a vzpomněla si, jak tichý byl po cestě zpátky a jak zmizel v hale. Už tehdy jsem si měla uvědomit, že to je špatné znamení, a jestli ne, tak nejpozději tehdy, když jsem si pak dávala sprchu. Špičku nosu a výstupky lícních kostí jsem měla sežehnuté tak, že mě pod vodou pálily jako žihadla. Jak to, že mi nedošlo, že Rafe na tom musel být hůř? Ať už jsou natření krémem s ochranným faktorem proti jadernému záření nebo ne, upíři pod první třídu nesmí nikdy chodit na přímé sluneční světlo. Tohle ví všichni; dokonce i ti, kteří nevyrůstali u upířího dvora. Ale jak jsem to sakra mohla přehlédnout já? Jak jsem mohla usnout a dovolit, aby se stalo tohle?

„Rafe, prosím,“ škemrala jsem zlomeným hlasem. „Prosím…“

Sal zase odchytila někoho jiného, řekla bych, že jednu z léčitelek Kruhu, a násilně ji táhla k lůžku. Měla černé vlasy, které se jí pod bradou kroutily, rovnoměrné opálení a krásné rysy. I tak se jí ale podařilo nevypadat atraktivně. „Ihned mě pusť!“ požadovala. „Toto je urážka!“

„Zdá se, že máme každá jinou představu o tom, co je to urážka,“ řekla Sal. „Udělej něco tady pro mého přítele, nebo ti budu demonstrovat tu svou.“

Žena zrudla do odstínu ošklivé červeni. „Už jsme udělali, co jsme mohli. Konvenční medicína není k ničemu, pokud je tělo, na němž je praktikována, už mrtvé!“

„Tak zkuste něco nekonvenčního.“

Dohady pokračovaly, ale já jsem přestala poslouchat. Něco nekonvenčního. To by snad měla být moje parketa. Já jsem byla ta, která zdědila všechnu moc, ta, od které se čekalo, že bude schopná napravovat věci. Jenom jsem nevěděla, jak napravit tohle. Pokusila jsem se vyvolat svou moc, ale nešlo to. A když jsem se ji pokoušela vynutit, mělo to stejný následek jako vždycky – obrovskou bolest hlavy a snahu utéct jako splašené hříbě. Zkusila jsem si tedy věci zdůvodnit, ale nepomohlo ani to.

Mohla bych se vrátit v čase a varovat Rafea, říct mu, aby odjel s Marlowem a ostatními. Ale nemyslela jsem si, že by to udělal – na to ho znám dost dobře –, a i kdyby to udělal, jenom by všechny ostatní v našem autě odsoudil k smrti. S Rafem za volantem jsme se dostali ven jenom taktak. Bez upířích reflexů bychom to nezvládli v žádném případě. A on byl jediný upír, který tam zůstal. Něco přece existovat musí, říkala jsem si zoufale. Něco, co mi ušlo, něco, co jsem ne…

Má moc mě přerušila uprostřed myšlenky. Rozhodla se ke mně vrátit: a to s velkou slávou. Provizorní klinika najednou zmizela a její místo zaujala vize tak silná, že jsem nemohla vidět nic jiného.

Kráčela jsem po popraskané dálnici, napůl zarostlé pouštními rostlinami. Nepotkávala jsem žádné lidi, ale když jsem vystoupala na jeden kopec a zadívala se do dálky, viděla jsem, že úplně sama tam nejsem. Silnice nebyla jenom rozbitá a zoufale zarostlá, byl to hřbitov aut.

Sluneční paprsky tupě ozařovaly zaprášené karoserie osobních i nákladních aut a SUV. Tak daleko, kam až jsem dohlédla, stála vyrovnaná v řadách jako v zarezlé dopravní zácpě. A i když většina z nich byly novější modely, nevypadala, že by se během posledních padesáti let pohnula.

Začala jsem se tou masou brodit, ale auta stála prakticky nárazník na nárazníku, a tak jsem se rozhodla, že by mohlo být jednodušší jít po písku. Když jsem ale sešla ze silnice, půda pod nohama mi připadala nějaká divná. Dole byla suchá a spečená dotvrda, ale nahoře byla vrstva rozpadajícího se prachu, který mi pod podrážkami tenisek podivně skřípal. Proč, to jsem si uvědomila příliš pozdě, a cukla jsem nohou zpátky. Ale ta kost, na kterou jsem šlápla, byla natolik suchá a křehká, že se stejně rozdrolila na kusy. Všude kolem byly další kosti, rozeseté jako ulity na hodně frekventované pláži. Zadívala jsem se před sebe a viděla jsem písek, posetý bílými a křehkými kousky snad na míle daleko.

Asi minuti po tom, kdy jsem tím bludištěm pokračovala, mi pod nohama zakřupalo sklo z rozbitých oken. Některá auta vypadala jako vyhořelá, ale ta byla roztroušena náhodně, ne jako po útoku. Možná že slunce, které se odráželo od střepů skla, zapálilo palivo vytékající z rozpadajících se karoserií. Řadu občas vyšperkovaly zčernalé kostry pokrouceného kovu, tmavé skvrny na jinak žlutém poli, jako třeba na levhartí kůži.

Zničená byla dokonce i auta, která neshořela, a nánosy písku a zarůstající plevel zakrýval jakékoli stopy toho, co se stalo. Jednou za čas jsem narazila na auto s dosud neporušenými skly, ale ta byla tak pokrytá nahromaděnou špínou, že nahlédnout dovnitř bylo těžké. Panty byly zničené vrstvami rzi a prachu.

Zkusila jsem asi půl tuctu těch nejzachovalejších aut, než jsem konečně našla nějaké, které jsem dokázala silou otevřít. Ven se vyřinul závan zatuchlého vzduchu jako z otevřené hrobky, a uvnitř se něco pohnulo. S tichým výkřikem jsem uskočila.

Na sedadle řidiče stále ještě sedělo vysušené tělo, které na místě držel bezpečnostní pás, který už byl od slunce skoro vybělený. Jak jsem se do dveří opřela, otřáslo to s ostatky, takže se hlava oddělila od zbytku mrtvoly a spadla na podlahu. Zíral na mě její obličej, který se působením suchého vedra změnil v kůži, zpod baseballové čepice ještě trčely malé chomáčky křehkých vlasů a ústa zůstala otevřená ve výkřiku, který zamrzl.

Odpotácela jsem se pryč, ale všude, kam jsem se obrátila, to bylo stejné – jenom další automobilové hrobky, pečící se na slunci. Takže odtud jsou ty kosti, uvědomila jsem si tupě. Z aut, která nezůstala zavřená, z těch, do nichž se mohla dostat zvířata, a – dřepla jsem si s rukou na nárazníku a s hlavou mezi nohama. Dlouhou chvíli jsem myslela, že budu zvracet. Ale nic se nestalo kromě toho, že závrať nakonec přešla a mým očím se podařilo znovu zaostřit – na prachem spečené zbytky jedné poznávací značky.

Dech se mi zrychlil a srdce mi v hrudi najednou prudce bušilo. Zkusila jsem ten prach shrnout, ale byl tam skoro připečený, a tak jsem na něj zaškrábala nehty. Konečně se mi podařilo odkrýt malý plastový štítek s rokem. A potom už jsem jenom zírala a všechny barvy se mi rozmazaly v jediné šmouze těch základních – červená nálepka, žlutý prach, modrá obloha. Byl tam letošní letopočet.

Vidění se mi otřáslo stejně náhle jako předtím a já jsem se snažila prodýchat přes paniku, bodající jako rozžhavené jehly. Něčí ruce mně sevřely ramena a já jsem se z jejich stisku nemohla vymanit. Slyšela jsem hlasy, ale byla jsem hysterická, málem jsem hyperventilovala, a nedávaly mi žádný smysl. Až potom nějaký nový hlas vyslovil mé jméno a to jednoduché slovo se změnilo v bohatý a zlatavý tón, který mě zalil jako požehnání.

„Bude to v pořádku, Cassie.“ Mircea to mumlal pořád dokola, zatímco mě hladil po zádech a po vlasech. A já jsem se mu snažila říct, že nebude, že to v pořádku nebude. Protože místo odpovědí, které jsem tak zoufale potřebovala, mi má moc ukazovala noční můry. Protože jsem nechápala, co se mi snaží říct. Protože Rafe umíral a nebylo nic, co bych mohla udělat, abych to zastavila.

„Ale je tu něco, co můžu udělat já, dulceaţă,“ řekl, jako by mi rozuměl. „Přinejmenším je tu něco, co můžu zkusit. Brzy budu u tebe.“

„Brzy? Co jsi…“ Otevřela jsem oči a zjistila, že z poloviny ležím Alphonseovi na klíně, a ten mi rukama svírá zápěstí, zatímco na mě Sal a Marco zírají. Mirceu jsem nikde neviděla.

Než jsem stačila cokoli říct, zavládl venku nějaký rozruch. Dveře se otevřely a vstoupili dva velcí upíři v tmavých oblecích. „A tak to už stačilo!“ prohlásila sestra. „Pravidla pro návštěvníky jsou snad jasně vyvěšena!“

Upíři ji ignorovali a zkontrolovali prostor, s podezřením si prohlédli dokonce i pacienty po obou stranách Rafeova lůžka, načež k němu přitáhli několik velkých bílých zástěn. Tou dobou je nikdo nepoužíval, ale myslím, že jim to stejně bylo jedno. „Máme tady omezený prostor, a vy ucpáváte uličky,“ informovala nás sestra. „Až na dva budete muset všichni odejít.“

Marcovo „Jasně“ se dalo přeložit jako: „Až zamrzne peklo.“ Sal a Alphonse se jí neobtěžovali odpovídat vůbec. Svou pozornost upřeli na hlavní dveře s intenzitou loveckých psů, větřících kořist.

Upíři dokončili sestavování zástěn kolem Rafeovy postele, takže nás zcela obklopovaly, jenom s výjimkou úseku směrem ke dveřím. Zaujali pozice na obou stranách otvoru, načež jeden z nich zamumlal: „Všechno je čisté.“

„Sem nemůžete jenom tak vtrhnout,“ chrlila ze sebe ošetřovatelka. „Jdu zavolat ochranku –“ Když se dveře znovu otevřely, zastavila se a otočila.

Dovnitř vešel Mircea.

Rozhlédl se po místnosti, jediným rychlým pohybem očí, kterým jako by přehlédl všechno: řady lůžek, pobíhající zřízence, kteří se snažili nevypadat, jako že dychtivě přihlížejí, postel s od mastí umaštěnými prostěradly, až se nakonec zastavily u Rafea.

Mircea si jej chvilku prohlížel a potom se obrátil k sestře s pusou dokořán. „Děkuji vám za poskytnutí tak vynikající péče o mého druha,“ řekl jí. „Vaše činy nebudou zapomenuty.“

Ta slova byla prošpikována ironií, ale ona ji nepostřehla. „J-já… To nestojí za řeč. Opravdu. Byli jsme rádi, že můžeme dělat, co bylo v našich silách,“ řekla a pořád ještě mluvila, ale Mircea už zašel za zástěnu a mlčky ji přinutil zmlknout.

Už nikdo nemluvil a nikdo nás nevyhazoval a nepřerušoval. Ne že by si toho Mircea všiml, kdyby to pokračovalo. Svou pozornost zaměřil výhradně na Rafea, který vypadal, že upadl do lehkého spánku.

„Rafaeli! Vnímej mě!“ Jeho hlas štěkl jako bič a požadoval poslušnost. A kdesi v mlze bolesti, která na něj spadla, jej Rafe uslyšel. Otevřel oči jenom na štěrbinu a mezi syrovým masem se maličko zatřpytily. „V tomto bodě tě může zabít už jenom samotný proces,“ informoval jej Mircea. „Co si přeješ udělat?“

Já jsem nevěděla, o čem Mircea mluví, ale Rafe to zřejmě věděl. Něco řekl, ale bylo to nesrozumitelné. Hlas měl tlumený, praskavý, a já jsem byla najednou ráda, že tomu nerozumím. Nechtěla jsem vědět, co ty měkké a rozbité zvuky znamenají. Jedna ruka se stočila do bolestivé pěsti a on ji s hrozivou, pevnou silou přitiskl na měkký povrch postele.

„Pak musíš být ochoten bojovat,“ odpověděl Mircea. „Život není dar, Rafaeli, je to výzva. Povstaň k němu!“ Mirceovy oči se rozsvítily, rozjasnily se a jejich zlatavý bronz získal mahagonový nádech. Věř mi, požadovaly, divoké a pyšné a nekonečně přesvědčivé. Byl to ten pohled, který mě nutil dělat opravdu idiotská rozhodnutí, která by skončila jedině zlomeným srdcem. Rafe pomalu, téměř neznatelně přikývl.

Sal mě táhla z prostoru za závěsem ven. Rozhlédla jsem se a zjistila, že jsem obklopena rodinou. Byli tam Sal a Alphonse, Marco, dva muži z ochranky a Casanova, kterému se nějak dařilo vypadat zdvořile a roztřeseně současně. „Co to děláš?“ bránila jsem se, když mě Sal táhla ke vchodu. „Pusť mě! Chci zůstat s Rafem!“ Hlas se mi během této krátké věty zvedl o tři oktávy, což znamenalo, že jsem byla k nervovému zhroucení blíž, než jsem si myslela.

Snažila jsem se z jejího sevření vytrhnout, což ale samozřejmě neúčinkovalo, a její slova mě dostihla, předtím než jsem se vůbec zkusila přemístit. „Je to soukromé,“ řekla ostře.

„Co je soukromé? O co tu jde?“

„Mircea se pokusí zlomit Tonyho pouto s Rafaelem,“ řekla Sal a kousla se do rtu. „Normálně to není velký problém, ale když je Rafe tak slabý…“

„O čem to mluvíš? Když ho nemůžou zachránit, proč by mělo záležet na tom, kdo je jeho pán?“

„Slyšela jsi, co říkala ta ošetřovatelka. Poškození je příliš velké na to, aby s ním mohli něco udělat, ale ne že bych si myslela, že se nějak moc snažili, předtím než jsme si je vzali na paškál. Stačil jim na něj jediný pohled a rozhodli se, že je vyřízený.“

Svalila se na jednu ze židlí, které Alphonse a Marco dovnitř protáhli hlavními dveřmi, a mě stáhla na jinou. Seděly jsme u stěny nedaleko od vchodu v jedné z mála oblastí, kde nebyla žádná lůžka. Zato sem nastrkali neuspořádanou změť zdravotnického zařízení – vozíčků, nosítek a lehátek, stojanů na kapačky – aby nepřekáželo jinde. Momentálně je nikdo nepotřeboval. Jako nás.

„Pořád nechápu, jak by mu mohla pomoct změna pána!“ Cítila jsem nervozitu a horko a takové podivné sevření hrudníku, jako bych nemohla dýchat. Jako kdybych musela něco udělat, jinak bych mohla vybuchnout.

„Mircea stvořil Tonyho, ale Tony udělal Rafea,“ řekla stručně Sal. „A krev znamená život.“

Tuhle frázi jsem slýchala celý svůj život; mezi upíry to byla mantra. Její význam mi ale teď unikal. „Ale Rafeovi jeho krev teď nepomůže!“

„Protože je Tonyho,“ řekla Sal, jako kdybych byla obzvlášť nechápavá. „Není dost silná na to, aby Rafemu umožnila takový druh poškození opravit. Ale Mircea není Tony.“

Alphonse si odfrkl. „Ale hovno.“

„My svou sílu získáváme částečně z vlastních schopností a částečně od svého pána,“ vysvětlovala Sal a natáhla se po cigaretě. Potom si všimla několika nedalekých kyslíkových bomb a s frustrovaným výrazem se zarazila. „Čím silnější je pán, tím silnější jsou jeho služebníci. Jestli má Rafe dost síly na to, aby absorboval Mirceovu krev, aby se stala jeho novým zdrojem života, měl by se vyléčit.“

„A co když ne?“

„No co myslíš?“ odsekla, evidentně unavená mými dvaceti otázkami. Podívala se na Alphonse. „Potřebuju se napít.“

„Pošli Marca,“ řekl a zaujal trvale vyhlížející pozici u zdi. „Jestli to mistr zvládne, bude hodně slabý. A teď už všichni vědí, že je tady. Kdyby ho chtěl někdo sejmout, bylo by to nejlepší teď.“

„Má s sebou ochranku,“ řekla Sal.

„Dva muže,“ namítal Alphonse. „Mám na cestě deset dalších chlapů, a dokud sem nedorazí, ani se nehnu.“

„Ale já mám ochranku,“ řekl Casanova a tvářil se uraženě. „Ani nemluvím o těch gorilách, které mi sem přidělil Senát.“

Alphonse pro jednou upustil od jízlivého komentáře o kvalitách Casanovovy stáje. „A teď jich máš víc.“

Sal se podívala na mě a já jsem jí pohled vzdorovitě oplatila. Dokud se nedozvím, jak je na tom Rafe, nehnu se ani já. Povzdechla si. „Tak půjdu já. Kurevsky mě to tady deprimuje. Co kdo chcete?“

Hned, když odešla, vrhla jsem se na Alphonse. „Jak může mistra první třídy oslabit to, že někoho předělá? Vždyť to dělají pořád!“

Alphonse zaklonil hlavu a opřel ji o zeď. Na chvilku jsem si myslela, že se ani nebude obtěžovat odpovědět. Potom ale zabloudil očima mým směrem, a zřejmě jsem musela vypadat docela zoufale, protože si povzdechl. „Když má pán předělat nějakého nemagického člověka, to jo – v tom není žádný problém,“ řekl. „Tři kousnutí od stejného upíra v rychlém sledu za sebou a v podstatě je hotovo. Ale Rafe už přeměnou prošel.“

„A co?“

„Takže aby mohl to pouto rozbít, musí Mircea odsát Tonyho krev a nahradit ji vlastní. Normálně to bývá vyčerpávající, ale žádná tragédie. Krev mistra první třídy je docela silná, takže jí není potřeba hodně. Ale protože je Rafe už skoro pryč, bude mu Mircea muset půjčit nějakou sílu navíc jenom proto, aby tu změnu dokázal přežít.“

„Což znamená, že se při tom sám nebezpečně vyčerpá,“ hádala jsem a přála si, abych se na to nezeptala.

Alphonse se zamračil na několik ošetřovatelů, kteří tam postávali jako fascinovaní teenageři od chvíle, kdy se Mircea objevil. Hned si našli jakékoli jiné místo, kde jim bylo líp. „Ať už to bude působit nebo ne, pán přijde o docela hodně krve,“ zaburácel. „A já jsem tu, abych dohlédl na to, že za to nezaplatí.“

Zdálo se, že už nic dalšího ani říkat nemusí. Všichni tři jsme jenom seděli, tiše a nehybně, a upíři dokonce ani nedýchali. Nemám tušení, co Casanova a Alphonse cítili, protože nasadili takové ty bezvýrazné obličeje, které upíři používají, když nemají důvod nějak působit na lidi. Tudíž jsem si připadala nervózní, nešťastná a naprosto zbytečná.

Z nějakého důvodu mi mozek zabloudil k dárkům, které mi Rafe vozíval, pokaždé když někam jel. Vždycky byly promyšlené a přesně splňovaly to, co jsem v té době zrovna potřebovala. Jako hlučná divoška jsem dostala plastovou gladiátorskou helmu z Říma a k ní i meč, se kterým jsem ho pak honila po chodbách Tonyho usedlosti. Jakožto dospívající dívka, která chtěla vypadat dospělejší, než ve skutečnosti byla, jsem dostala malé lahvičky parfémů z Paříže, které byly v dokonale dětské velikosti, ale s pravými dospělými vůněmi. A těsně před mým útěkem od Tonyho mi Rafe propašoval mé úplně první falešné doklady.

Nikdy nežádal o nic na oplátku, nikdy ani nevypadal, že by za to něco čekal nebo chtěl. Pravděpodobně byl jedinou osobou v mém životě, o které jsem tohle mohla říct. A teď umíral.

Obvykle násilnickou osobou nebývám. Během vyrůstání jsem násilí kolem sebe viděla tolik, že pro mě ztratilo své kouzlo ještě předtím, než na mě začal útočit každý, kdo má díru do zadku. Proto mi několik minut trvalo, než jsem dokázala pojmenovat ten pocit, který mi zaplavoval tváře a vířil v žaludku. Nevěděla jsem, kdo za tím dnešním útokem stojí, ani jsem si vlastně nebyla jistá, jestli to vůbec něčí dílo je. Zato jsem věděla jednu věc.

Jestli to někdy zjistím, zabiju je.

Kapitola 13

Nevím, kdy jsem usnula, ale probudila jsem se s hlavou opřenou o Marcovo rameno, které někdo evidentně poslintal. Oči jsem měla gumové a cítila jsem se, jako by mě srazil velký náklaďák. Ramena a záda jsem měla samý uzel a v hlavě mi bušilo. Mircea už stál mimo zástěny a ztěžka se opíral o Alphonseovo rameno, a Rafe byl…

„Rafe!“ Vyrazila jsem uličkou, sevřela ho a pevně k sobě přitiskla, přičemž jsem mu šeptala věci, které mě bolely v krku. Sice ještě pořád vypadal na umření, ale stál na vlastních nohou a kůže, která prosvítala pod světle modrou nemocniční košilí, byla protkána jizvami, ale byl v celku. Trhliny byly pryč, zarudnutí bylo pryč a on stál. I když jsem to viděla, uvěřit jsem dokázala jenom stěží.

„Zlomil tvé pouto,“ řekla Sal a pohledem, kterým se na Rafea zadívala, vyjadřovala napůl úlevu a napůl žárlivost. Sama po Mirceovi chtěla totéž pro sebe a pro Alphonse od té doby, kdy do Vegas přišli, ale on zatím neměl čas ani energii na rozdávání.

Rafe si toho druhého významu ani nevšiml. Jenom přikývl a vypadal omámeně a ohromeně a naprosto vyčerpaně. Podíval se na mě, ale nebyla jsem si jistá, jestli vůbec ví, kdo jsem.

„Můj syn potřebuje nějaký pokoj,“ oznámil Mircea Casanovovi.

„Mám něco připraveno. Tvé pokoje čekají samozřejmě také. A Konzulka vyžaduje audienci hned, až se ti to bude hodit.“

„Řekni jí, že za ní přijdu za hodinu,“ řekl Mircea. Casanova zamrkal a začal něco říkat, ale pak svá slova spolkl. Místo toho nás mlčky odváděl z ošetřovny.

U Danta jsou dvě podkrovní apartmá, po jednom v každé z identických věží, přičemž to druhé je vyhrazeno pro majitele hotelu. Z mého pohledu na nich byla nejlepší jejich naprostá nepřístupnost. Každé apartmá zabíralo celé podlaží a jediná cesta dovnitř vedla soukromým výtahem, ovládaným zakódovanou kartou. A pro případ, že by se po budově rozhodl vyšplhat Spiderman nebo by se tam chtěla z vrtulníku spustit banda nindžů, se k nám při průchodu halou připojil tucet strážných.

Šest z nich odjelo výtahem napřed a ostatní čekali s námi. Jela jsem s Marcem, Mirceou, dvěma strážnými, Casanovou, Sal a s Alphonsem. Dokonce i v tom luxusním výtahu, který se honosil vlastní polstrovanou lavičkou a poblikávajícím lustrem, jsme se mačkali jako sardinky. Všechno se to odehrávalo v zájmu bezpečnosti, já jsem ale nechápala, jak by někdo mohl tasit zbraň, když jsme se ani nemohli pohnout.

„Copak potřebujeme celou četu?“ zeptala jsem se, když se nám konečně podařilo zavřít dveře.

„Když padlo MAGIC, Senát vydal rozkaz: nikdo ze senátorů nesmí nikam chodit bez doprovodu,“ informoval mě Mircea.

„Ale ty jsi mistr upír!“

„A ty jsi Pýthie,“ upozornil mě. „Naše moc z nás v současné době dělá jenom lepší cíle.“

„Ne na dlouho,“ řekl Casanova tlumeným hlasem, protože stál vmáčknutý mezi dvěma obrovskými upíry. „Senát už zadal úkol posílit ochranná znamení.“

„Znamení nemají oči ani uši,“ namítl Marco. „Dobře vycvičeného bodyguarda nikdy nenahradí.“

Možná že ne, pomyslela jsem si, ale nejsou tak strašidelná. Ty nové strážné jsem neznala, ale předpokládala jsem, že jsou součástí Mirceovy osobní stáje. V uzavřeném prostoru totiž vydávali tolik energie, až jsem měla husí kůži. A nebylo to žádné obvyklé lehké mrazení. Energii ve vzduchu jsem vnímala jako elektrickou bouři, kdy se mi elektřina plazila po rukách a brněla mě ve vlasech, až se mi z toho chtělo křičet. Takže dva mistři.

Dokázala jsem se ubránit tomu, abych se začala škrábat, ale když se na mě ten nejbližší podíval svýma zlatýma očima, zapomněla jsem na svůj výcvik a maličko se stáhla. Usmál se, zvolna vycenil zuby a při tom se na mě díval jako na něco odporného, co našel růst vzadu v ledničce. Potom se dveře otevřely a my jsme se vyhrnuli do soukromé chodby.

Byla v ní palma v květináči, malý proužek koberce a těch šest strážných, kteří jeli před námi a teď z obou stran lemovali jediné dveře. Jeden z nich je urychleně otevřel a my jsme prošli do velké haly. Chvilku jsem jenom zírala. Na rozdíl od mých předchozích pokojů, které mohly patřit ke kterémukoli hotelu na Stripu, tento byl tematický. Motivem, který se za každou cenu snažil dodržet, byl podle všeho Starý západ nebo přinejmenším jeho představa nějakého návrháře. Dvoupatrové lustry z paroží, na zdech s červenými tapetami byly olejomalby kovbojů, na podlaze se jako černobílá louže rozlévala kravská kůže a na hrubém dřevěném stole u vchodu se vzpínalo bronzové sousoší kovboje na koni.

Casanova si všiml mého výrazu. „Konzulka má raději modré apartmá,“ pronesl upjatě.

„No kdo by to byl řekl…“

Dobelhal se k nám scvrklý, nešťastně se tvářící starý upír. „Co to má znamenat?“ dožadoval se třesoucím se hlasem.

Většině lidí by stačil jediný pohled na jaterními skvrnami poseté paže a na divoké shluky bílých vlasů a odhadli by ho tak na sto let. A spletli by se o čtyři staletí. Na dlouhém nose měl skřipec i přesto, že byl slepý jako netopýr a k tomu ještě i skoro hluchý. Ale Horatiu byl Mirceovým soukromým učitelem z dětství a také jediným člověkem, kterého jsem kdy slyšela šéfovi odmlouvat.

„Pán musí odpočívat!“ řekl Horatiu a zle si měřil armádu strážných, kteří se snažili procpat dveřmi. „Ven, všichni ven!“

Když jej strážní jako jeden muž ignorovali, přišoural se k jednomu z větších upírů a pokoušel se jej ze dveří vytlačit. Docílil tím asi tak stejného účinku, jako kdyby se moucha snažila odtlačit balvan, ale nezdálo se, že by si toho Horatiu všiml. Strážný se nebránil, jenom tam stál s trpělivým výrazem ve tváři a nechal do sebe bušit.

„Omlouvám se,“ řekl tichým hlasem Casanova Mirceovi. „Přidělil jsem do těchto místností personál, ale pak s uprchlíky z MAGIC přišel Horatiu a –“

„Vyhodil je.“

Casanova přikývl. „Řekl, že se jim nedá věřit. Snažil jsem se ho uklidnit, ale…“

„To je v pořádku,“ zamumlal Mircea.

„Řekl jsem ven. Jste hluší?“ rozčiloval se Horatiu a hned se uchýlil ke kopancům. „Jak to, že je nechají vyrůstat tak moc?“ slyšela jsem ho drmolit.

Sal vzdychla a zapálila si další cigaretu. „Ti strážní jsou potřeba pro pánovu ochranu.“

„A k čemu myslíte, že jsem tady já, mladá dámo?“

Alphonse otevřel pusu, ale Mircea po něm střelil pohledem. Sklapl. „Jsem si jistý, že Horatiu je dokonale schopen na mou bezpečnost dohlédnout,“ pronesl Mircea mírně.

„Propašuju je sem později,“ zamumlal Casanova a Mircea přikývl.

Ten obrovský upír, do něhož Horatiu bušil, neochotně ustoupil a nechal se postrkovat celou cestu až k výtahu, kde se stařec konečně uklidnil. Potom se dveře z kartáčovaného niklu otevřely a do už tak zaplněné chodby vyvrhly další čtyři strážné. Horatiu začal něco rozzuřeně vykřikovat rumunsky a my ostatní jsme následovali Casanovu do velkého obývacího pokoje. Marco se dvěma strážnými, které s sebou přivedl Mircea, rychle prošli apartmá a zkontrolovali, jestli v něm nejsou nějací vetřelci. Napadlo mě, jak by to asi poznali. V hale se ten evidentně šílený návrhář jenom rozehříval; když se dopracoval až sem, už jel na plné obrátky.

Na každé stěně byly hlavy – od jelenů a dlouhorohých krav až po bizony a soby včetně dvou holých lebek na obou stranách ploché televize nad předimenzovaným krbem. Čestné místo pode dvěma protilehlými pohovkami, potaženými hovězí kůží, po stranách lakovaného konferenčního stolku z rohoviny zaujímal koberec z grizzlyho a to celé osvětloval další lustr z paroží. Neonový kaktus osvětloval rustikální rohový bar se stoličkami ve tvaru sedel. Jako celek to vypadalo nechutně draze a kýčovitě současně.

Mircea na vrcholu schodů, vedoucích do toho semeniště kýče, na okamžik zaváhal, jako by byl mírně omráčený. „Takhle to bylo, když jsem to přebíral,“ řekl Casanova a znělo to defenzivně. „Samozřejmě mám v plánu to nechat předělat.“

„No já nevím.“ Sal se svalila na hovězí kůži a v popelníku ve tvaru plivátka zamáčkla cigaretu. „Je to nějaké jiné.“

„Je to vulgární,“ odsekl Casanova. „Copak zbytek tohohle podniku není?“

„To je dobré,“ řekl Mircea a po podlaze z ohoblovaných prken k ní přešel.

Casanova došel ke zdi a stiskl vypínač. Bylo slyšet zvuk tichého motoru a to, co se zdálo být pevnou zdí, se začalo zatahovat. Pomalu se otevřela a odhalila obrovský balkon s dlouhým temným obdélníkem nekonečného soukromého bazénu, v němž se odráželo třpytivé panorama Stripu. Tak jo, pro takový výhled by člověk ten dekor snad mohl odpustit.

Byt se kromě hlavního apartmá honosil ještě třemi dalšími ložnicemi, z nichž jedna byla vyčleněna pro Rafea. Marco mu do ní spolu s jedním z Mirceových strážných pomohl; podpírali jej, aniž by bylo zřejmé, že to dělají. Nemyslím, že by se Rafe v tomto bodě nějak moc staral o důstojnost. Když zvedl hlavu, aby se otupěle rozhlédl, vypadal jako troska, oči měl těžké a rty oteklé.

„Potřebuješ něco?“ zeptala jsem se a vešla s nimi dovnitř. Odpověď jsem ale nedostala. Rafe odpadl hned, když se jeho hlava dotkla polštáře.

„Znovuzrození je těžké samo o sobě,“ řekl Marco, když si všiml mého výrazu. „Když k tomu připočítáš ty popáleniny… bude chvíli mimo.“

„Ale bude v pořádku, že?“

„Přežil ten proces, takže jo. Měl by být v pořádku.“

Pečlivě jsem zkoumala Rafeův obličej. Pod očima měl hluboké prohlubně a do čela mu spadlo několik schlíplých kadeří. Holá zápěstí nad přikrývkou vypadala velice křehce. Podle mě moc v pořádku nevypadal. „Potřebujeme ošetřovatele,“ rozhodla jsem.

„My víme, jak se o jednoho z nás postarat,“ pronesl strážný přezíravě. Byl to ten, který se na mě ve výtahu tak ošklivě díval. Nevypadalo to, že bych si ho měla nějak zvlášť oblíbit.

„Tím jsem si jistá,“ řekla jsem a snažila se zůstat klidná i přes ty nervy, které jsem několik posledních hodin prožívala. „Ale vzhledem k rozsahu jeho zranění bych u něj raději měla profesionálku.“

„Vysvětli jí to,“ řekl strážný Marcovi; mě ignoroval.

„Do pokojů senátorů nemají neoprávněné osoby přístup,“ řekl Marco. „Včetně zdravotního personálu.“

„Tak sežeňte někoho oprávněného!“ Cítila jsem, jak mi ve spánku začíná tepat pulz. „A i když bych asi měla být ráda, že o mně nemluvíš jako o ‚tom‘,“ řekla jsem strážnému, „je obvykle považováno za zdvořilé se na toho, s kým mluvíš, dívat.“

„Cassie…“ začal Marco.

„Rafe málem umřel, Marco! Potřebuje řádnou péči. Ne nějakého chlapa, který má moc práce s tím, aby slepě dodržoval rozkazy –“ Najednou jsem sebou prudce trhla, protože jsem pohlédla do dvojice oslnivě zlatých očí, třpytících se hypnotickým pohledem hada. Strážný se sice usmíval, ale v tom výrazu nebylo nic teplého – oči byly příliš ploché, úsměv příliš pobavený… na to, aby byl milý, se tvářil trochu moc hladově. Jako kočka, která do kouta zahnala malé zvířátko a vychutnává si ten okamžik předtím, než mu zlomí vaz.

„Takže ty chceš, abych se na tebe díval, smrtelnice?“ zeptal se hlasem jako hedvábí. „Bude mi potěšením.“ Ovzduší v místnosti se zelektrizovalo.

Tohle jsem už zažila tolikrát, že jsem hned neupadla do celkového šoku a neztuhla. Když nebylo nic lepšího na práci, někteří upíři u Tonyho s velkým potěšením děsili smrtelníky, a já jsem se za ty roky naučila pár rozumných strategií. Ale i ti nejsilnější z Tonyho hrdlořezů měli jenom zlomek jeho moci.

I přes všechny ty triky, které jsem se naučila, proto abych si udržela bdělou mysl, se mi před očima začalo mlžit. V pokoji se setmělo stejně rychle, jako kdyby někdo otočil vypínačem. Plíce mi ucpala dusivá temnota a nedovolila mi dýchat. Jedinými světlými body byly šarlatově zbarvené oči s obrovskými černými panenkami, které to zlato málem pohltily. Jediné, na co jsem dokázala myslet, bylo, že měl Nietzsche pravdu: někdy, když se dost dlouho díváte do propasti, začne se propast dívat do vás.

Na paži se mi ocitla něčí ruka, ale já jsem to sotva cítila, a neslyšela jsem vůbec nic. Mozek mi vyplnila mistrova moc, která si pohrávala s mými nervy a všechno ostatní zablokovala. Začala jsem zapomínat, co jsem říkala a co se mi zdálo být tolik důležité. V několika sekundách jsem toho zapomněla mnohem víc – kde jsem, možná dokonce i kdo jsem –, až mi v hlavě nezbylo nic než jediná jednoduchá myšlenka: uposlechnout.

Nezapomeň, říkala jsem si, zatímco jsem si nehty tak silně, jak jsem dokázala, zarývala do dlaně; ta bolest trochu přehlušila ten naléhavý hlas v mé hlavě. Zírala jsem do starobylých, mimozemských očí a byla jsem příliš prázdná na to, abych hrála nějaké hry. „Tak dobře, jenom všem ukaž, jak jsi silný,“ řekla jsem nejistě. „Ale až s tím skončíš, tak tady chci nějakého zatraceného ošetřovatele!“

Oči do těch mých hleděly ještě další sekundu nebo dvě – a pak zamrkaly a odvrátily se. Nato se znenadání napětí zlomilo, rozsvítila se světla a ten svištivý zvuk byl nahrazen tichým dechem klimatizace a Marcovými kletbami. Sice jsem vzadu v krku pořád cítila žluč, kyselou a tmavou, ale věděla jsem, kdo jsem.

„Tohle už nedělej,“ říkal Marco někomu, zatímco mě pevně držel, abych neupadla. „To je šéfova žena!“

Strážný zúžil oči. „Vždyť je to člověk!“ Tvářil se překvapeně a také trochu znechuceně. „Nic jsem neslyšel o –“

„Jo. Mistr teď má moc práce. Ale nakonec se k formálnímu představení určitě dostane. Zatím buď trochu opatrnější, ano?“ Marco mě od šokovaného strážného odtáhl zpátky směrem k hlavnímu obytnému prostoru.

Došli jsme do chodby, kde jsem se zastavila, protože jsem si musela upravit obličej, předtím než budu jednat s ostatními. Marco si povzdechl a s rukama zkříženýma na prsou a s obočím nakrčeným se na mě zadíval. Takže jsem si říkala, že když už je stejně naštvaný, mohli bychom si klidně něco vyjasnit.

„Musíš mě přestat představovat takhle,“ řekla jsem vážně. „Mluvit o mně, jako bych byla nějaký majetek –“

„To je jediná věc, které někteří z nich rozumějí.“

„Tohle si říkej někomu jinému. Já jsem vyrůstala u upířího dvora; znám protokol. A takhle to není!“

„Ty jsi vyrůstala u dvora nějakého druhořadého gaunera s falešnými představami o důstojnosti,“ odsekl Marco. „Budeš si muset zvyknout na skutečnost, že Mirceovi přívrženci jsou starší a mnohem víc lpí na tradicích než ti, se kterými jsi vyrůstala. A podle toho, co jsem zatím viděl, ty nevíš o protokolu ani hovno.“

„Ale já jsem jenom požádala o sestru!“

„Není to tím, co říkáš; jde o to, jak to říkáš. S mistrem ze staré rodiny nemůžeš mluvit stejně jako s nějakým úplně novým upírem nebo s člověkem.“

„Už jsem potkala spoustu starších upírů!“ vyhrkla jsem naštvaně. „Mluvila jsem se Senátem –“

„A kdybys nebyla nějak spojená s mistrem a taky Pýthie…“ zavrtěl hlavou. „Tak nevím.“

„Předsudky druhých nejsou moje starost,“ řekla jsem vztekle. Nemohla jsem uvěřit, že mě ze všech lidí na světě poučuje zrovna Marco.

Chlap, který se choval jako statista z Kmotra, mi říkal, že musím zlepšit své způsoby?

„Jestli se nenaučíš aspoň trochu etikety, tak budou,“ prohlásil rozhodně. „Spousta starších upírů je nedůtklivých. Jsou tu asi pět šest set let, někteří i déle. Čekají už jenom na to, až dosáhnou statusu první třídy, až budou osvobození a stanou se pány svého osudu. Ale ještě se to nestalo. A většina z nich už zjistila, že k tomu ani nikdy nedojde.“

„Co má tohle společného s tím, o čem mluvíme?“ zeptala jsem se upřímně zmateně.

„Někteří naši upíři nezačínali u nás,“ zasyčel. „Někteří, jako třeba tady Nicu vevnitř, měli tři nebo čtyři pány. Stovky let si je prodávali jako dobytek, a oni neměli vůbec žádnou kontrolu nad tím, komu slouží nebo co dělají – neměli vůbec žádnou kontrolu nad ničím. Jediné, co měli – a taky to jediné, co kdy mít budou –, je respekt k jejich věku a schopnostem. A když mají pocit, že jim ten respekt neukazuješ, reagují na to.“

Nasucho jsem polkla; byla jsem příliš vyčerpaná na to, abych právě teď absolvovala přednášku, ale cítila jsem, že možná právě tuhle potřebuji. U Tonyho nebyl tak starý nikdo kromě něj a Rafea. A když nad tím tak přemýšlím, Tony byl na svou důstojnost zatraceně citlivý. Vždycky jsem si myslela, je to jeho obrovským egem, což možná taky bylo. Nebo možná ještě existovalo pár věcí, kterým jsem na upírech pořád nerozuměla.

„Omlouvám se,“ řekla jsem tiše. „Neuvědomila jsem si…“

„Jo, já vím. Ale to jsou věci, nad kterými prostě musíš přemýšlet. Protože víš, co si Nicu právě teď myslí? Přemýšlí nad tím, jestli to nebylo nějaké znamení, jestli to, že ho šéfova dáma znevažuje, je Mirceovým způsobem, jak mu sdělit, že upadl v nemilost. Přemýšlí nad tím, jestli náhodou nebude odmítnutý – znovu – a předaný k jinému dvoru, kde bude muset strávit dalších padesát let tím, aby se vydrápal na nějakou respektovanou pozici. Pokud tak dlouho přežije. Přemýšlí nad tím, jestli se sekera nechystá dopadnout.“

S pocitem žaludeční nevolnosti jsem na Marca zírala. „Promluvím si s ním. Vysvětlím mu –“

Marco obrátil oči v sloup. „Jo. Protože tím se to skvěle vyřeší. Nedělej si starosti; já mu řeknu, že to prostě jinak neumíš. Ale musíš si uvědomit, že teď se věci změnily. Už nejsi nějaká maličká přisluhovačka u dvora, která nikoho nezajímá. Lidé věnují pozornost tomu, co říkáš, takže ty musíš dělat to samé.“

„Oukej,“ řekla jsem a připadala si tak pět centimetrů vysoká. Bože, může to dnes být ještě horší?

„Já ale nejsem ten nejlepší člověk, který by ti tohle měl říkat,“ řekl Marco a vypadal frustrovaně. „Musíme ti najít nějakého učitele, ale ne někoho z těch balíků, se kterými jsi přišla –“

„Možná byste vy dva chtěli přijít sem,“ volala Sal z obývacího pokoje. „Nedá se říct, že by vás stejně všichni neslyšeli. A my balíci k tomu taky máme pár slov.“

No super!

Když jsme se vrátili do obývacího pokoje, Casanova byl pryč – zřejmě se vrátil k pokusům o organizaci chaosu. Zato na kravské kůži seděli Alphonse, Sal a Mircea. Mircea a Sal byli na obou koncích téže pohovky, v jejímž středu spočíval oběd v podobě mladého světlovlasého muže. Tím pádem pro mě a chlapce zbývala pohovka druhá, ale na tu jsme dokázali sotva stěsnat – mohla mít tak dva a půl metru.

Sal a Alphonse si šli k tomu nevkusnému baru doplnit drinky a Mircea zatím dojídal dezert. Poznala jsem v něm muže z Casanovovy stáje, který obvykle pracoval v recepci. Odsloužili jsme spolu několik směn, a teď mi věnoval slabý úsměv, zatímco se snažil na poněkud nejistých nohou postavit. Jeden ze strážných pak jeho i hlavní chod – bruneta něco přes dvacet – doprovodil směrem k hale.

Mircea kupodivu vypadal unaveně i po dvojitém krmení. Seděl tam mírně sklesle, s rukama zkříženýma na břiše a se zakloněnou hlavu. U kohokoli jiného by to byla naprosto normální póza, obzvlášť po náročném dni. Mircea ale nevypadal, jako by odpočíval. Obvykle kolem sebe míval takové to elektrické mrazení a to nejen z energie, kterou vyzařoval. Dnes večer mu zcela evidentně chyběla.

Upřeně jsem ho pozorovala a snažila se soustředit na jeho oči, a ne na vrásky únavy kolem nich. Mircea přece neměl být unavený. Nebo nemocný. Nebo zraněný. To bylo právě jednou z věcí, díky nimž mi připadal tak atraktivní, už když jsem byla dítě. Ve světě, kde se neustále mění aliance a lidé pořád umírají, představoval Mircea stabilitu, sílu a věčnost. Až na to, že takový nebyl.

Což znamenalo, že jednoho dne bych mohla ztratit i jeho.

Kdybych byla upřímná, byl by to hlavní důvod, proč jsem s ním nechtěla být o nic bližší, než jsem už byla. Mít někoho je prvním krokem k tomu ztratit jej. Stává se mi to pořád. Mnohem jednodušší je nic nechtít – od Mircey ani od nikoho jiného. Touha a potřeba – ty věci si jsou tak blízko, a potřebovat někoho vždycky bolí.

„Cassie?“ Mircea mě sledoval divným pohledem. Najednou jsem si uvědomila, že jsem zůstala stát na místě a civěla na něj.

„Kolik krve si Rafe vzal?“ vyhrkla jsem.

Mircea mi věnoval slabý úsměv, zato Marco svěsil hlavu a Sal vybuchla smíchy. „Co je?“ nechápala jsem.

„Vyptávat se na něčí změnu je považováno za nezdvořilé,“ informoval mě Horatiu, potácející se s rozkládacím stolkem s plně naloženým tácem.

Vyskočila jsem, abych mu pomohla – a nejen proto, že to božsky vonělo –, ale za své dobré vychování jsem si vysloužila jenom zamračení. „Posaď se, posaď se! Kde tě vychovali – mezi vlky, mladá dámo?“

„Ne, u Tonyho,“ řekla Sal a znovu se posadila na své místo.

„Aha. To je ale totéž,“ řekl Horatiu a snažil se vyvažovat pohyb tácu, zatímco zápasil s rozkládacím stolkem.

„Nevšímej si ho,“ řekl Alphonse a zachránil mou večeři těsně předtím, než dopadla na koberec. „Ten starý kozel mi dává přednášky celá léta.“

To mě zrovna úplně neuklidnilo; Alphonse si dobré mravy představoval tak, že si stačí zapamatovat, že musí pohřbít všechna těla.

„Ten starý kozel tě slyší,“ pronesl Horatiu kousavě.

„Tak to by bylo zaprvé,“ zamumlal Alphonse a položil mi večeři na kolena.

Dokud jsem neucítila hovězí sendvič, který Horatiu narychlo udělal, ani jsem si neuvědomila, jaký mám hlad. Byla v něm grilovaná cibulka a žampiony a pikantní malé papričky a v podstatě splňoval mou představu nebe. Jediná věc, která by mi udělala ještě lépe, by byly hranolky místo hory salátu na straně talíře, ale na stěžování jsem se necítila.

Zakousla jsem se do toho, i když se na mě Sal mračila. Netrvalo dlouho, a přišla jsem na to, proč. Byla přímo posedlá vzhledem, nebo jsem si to alespoň vždycky myslela. Ale když jsem se setkala s rodinou, najednou mi její přístup začal dávat větší smysl. Věk ani moc Mirceových mistrů sice neměla, ale radši by se propadla do pekla, než aby je netrumfla v oblékání.

„Takhle vypadám proto, že mě Konzulka vyhodila z mého pokoje a někdo mi ukradl věci,“ řekla jsem jí mezi sousty.

„Tvá zavazadla jsou tady, kde mají být. Na co jsme ale nemohli přijít, bylo, kde jsi ty, když ses ani neobtěžovala kohokoli informovat.“

„Ale vždyť mě máte napíchnutou – věděli jste přesně, kde jsem!“

„Věděli jsme, že jsi někde v hotelu,“ souhlasila, jako by sledování každého mého pohybu nebylo nic velkého. „Ale zdejší ochranná znamení se ruší s naším kouzlem, takže jsme to nedokázali nějak víc zúžit. Marcovi se tě podařilo najít až tehdy, když jsi vyšla ven.“

„Pro pizzu. Na vlastní pěst,“ bručel si pod vousy.

Mircea nic neříkal a tvářil se schválně bezvýrazně. To mě hodně znervózňovalo.

„Mohlo to bejt horší,“ řekl Alphonse. „Vlastně jsme si půl dne mysleli, že to horší je. Štěnice hlásila, že jsi naživu, ale potom přivezli to auto –“

Sakra! Na to jsem zapomněla.

„Je Konzulka hodně naštvaná?“ zeptala jsem se nervózně.

„Kvůli čemu?“

„Kvůli autu. Vím, že asi bylo fakt vzácné…“

„Bylo to jenom auto,“ krčil rameny Alphonse. „Zase tak moc na něm nezáleží. Ale všichni by rádi věděli, jak se ti podařilo přežít.“

„To je dlouhý příběh.“

„To bych řekl. Viděl jsem ho a byl jsem ochotný se vsadit, že to nikdo nepřežil. Shořelo na uhel.“

Zamračila jsem se. Tomu autu se přihodilo hodně věcí, ale tohle jedna z nich nebyla. „Vždyť nehořelo. A i kdyby jo, voda by to uhasila.“

Mircea zvedl hlavu a divně se na mě podíval. „Jaká voda?“

„No ta voda v jezeře. Víš, ta, jak jsme do ní skočili šipku?“

Chvilku byl zticha. „Ne, dulceaţă, to nevím. To auto explodovalo uprostřed pouště.“

Chvilku jsem jenom žvýkala sendvič. Pak jsem polkla a napila se vína. „Explodovalo,“ opakovala jsem.

„Máme za to, že v něm byla nastražená bomba, určená pro Konzulku. Bentley byl jedním z jejích oblíbených.“

Ta šedá velryba, již jsme opustili na dně Lake Mead, byl packard. Jasně jsem tu značku viděla napsanou na její cibulovité zádi velkými stříbrnými písmeny, když se potápěla. Nic z toho mi nedávalo smysl.

„Informovala nás, že požádala Rafaela, aby jí ho vyvezl ven,“ dodal.

A potom jsem si vzpomněla. Rafe mi držel místo v černém bentley. Viděla jsem ho v řadě, elegantní, starožitný drahokam lesknoucí se v nouzovém osvětlení. Až doteď jsem na něj málem zapomněla, protože jsme tím autem nejeli. Jel v něm někdo jiný.

Někdo, kdo byl teď mrtvý.

„Předpokládám, že ses před výbuchem přemístila?“ zeptal se Mircea a bedlivě mě sledoval. Věděl, že něco není v pořádku.

„My jsme jeli jiným autem,“ řekla jsem otupěle. Kdyby ne, Rafe by dnes nebyl na ošetřovně. Byl by mrtvý. Kdybych se k němu vrátila v čase, abych se ho pokusila zachránit, byla bych ho zabila.

Kapitola 14

„Na, vezmi si tohle.“ Sal mi strčila do ruky sklenici. Podle pachu jsem hádala, že je to čistá whisky.

Zatímco jsem ji pomalu upíjela, nepřítomně jsem zírala na konferenční stolek, ale jediné, co jsem viděla, byly stovky zničených vozů, rozpálených pod bezmračnou oblohou. A všude kolem nich byla prázdná a mrtvá krajina plná kostí. Mohl to celé být jenom takový způsob, jakým mi má síla sdělovala, že už brzy všechno poseru na celé čáře? Nebo se mě snažila varovat před Rafeovou smrtí?

Tenhle nápad se mi moc líbil, protože v tom případě by ty obrazy nebyly něčím, čeho bych se měla bát. Krize skončila, Rafe to přežil, my jsme se pro jednou kulce vyhnuli. Jenomže, i když jsem tomu chtěla věřit, něco mi na té představě vadilo.

S přihlédnutím k tomu, co se stalo s bentleym, jsem dokázala pochopit ta vyhořelá auta. Ale proč jsem neviděla rovnou to? Skutečnou explozi bych dokázala rozluštit mnohem jednodušeji než nějakou tajemnou krajinu plnou rozpadajících se aut. A když už jsem u toho, tak proč mi ukazovala zničeného Danta, když jsem chtěla vědět, jak zabránit útoku na MAGIC?

Už jsem měla plné zuby toho, že si musím předávané zprávy vždycky nějak vyložit sama, ne prostřednictvím jazyka, ale nočních můr! Byl to jenom další důvod, proč jsem svůj dar tak nenáviděla. Jednou za čas jsem dostala nějaký obraz, který byl jednoznačný a nezaměnitelný. Jako třeba v den mých čtrnáctých narozenin, kdy jsem byla obdařena vidinou smrti rodičů v autě s bombou, komplet se zvuky a v živých barvách. Vidiny tohoto typu sice byly dost špatné, na druhou stranu ale byly lepší než ty mystičtější, které mohly znamenat cokoli, nebo taky nic. V polovině případů jsem je nepochopila až do doby, kdy se popisované události staly, a to už bylo pozdě.

„Takže co to teda je? Třetí útok na Konzulčin život za poslední měsíc?“ ptala se Sal.

„Tohle je trvalý problém,“ souhlasil Mircea. „Bez komplexního ochranného systému MAGIC jich určitě bude víc.“

„S tím jejím odmítáním se ukrýt,“ řekla Sal zřejmě souhlasně.

Mircea si promnul oči. Už jsem si na to gesto začínala zvykat. „Ano, a i když nám to umožnilo identifikovat několik zrádců, je to… nervy drásající.“

„Ona se ale nemůže krčit ve tmě,“ namítla Sal. „Představuje symbol. Lidé od ní získávají odvahu.“

„To je i její názor. Kit tvrdí, že z toho bude mít vředy.“

Sal se zamračila a najednou se vzrušeně naklonila vpřed. „Ona chápe, že tady nemůžeš jenom tak sedět a doufat, že to nějak dopadne! Že musíš zařídit, aby se věci děly –“

„Myslel jsem, že se jí líbí tvrdohlavé, silné a komplikované typy,“ přerušil ji Alphonse.

„Má je ráda živé,“ prohlásil Mircea důrazně.

Předstírala jsem, že jsem si toho nevšimla.

„Jak se mohla do jednoho z Konzulčiných aut dostat bomba?“ zeptala jsem se. „Copak o ně nepečují její služebníci?“

„Ano,“ souhlasil Mircea zamračeně. „Zdá se, že tu máme dalšího zrádce.“

„Kolik jich ta zatracená holka zkorumpovala?“ zeptal se Alphonse rozzlobeně.

„Ta zatracená holka“ byla Myra, Agnesina bývalá učednice, která se přidala na Apollonovu stranu. Přišla na způsob, jak prostřednictvím návratu v čase a otrávení budoucích upírů oslabit pouto mezi mistrem upírem a jeho poddaným. Upíři, kteří byli v době přeměny nemocní nebo umírali, nejsou vůlí svého pána vázáni tak silně. Například Horatiu byl na smrtelné posteli, když ho Mircea přeměnil, ale to největší, co se svou větší svobodou udělal, bylo, že mluvil upřímně.

Ostatní si našli nebezpečnější zábavy.

„O moc víc už jich být nemůže,“ řekl Mircea a vypadal, jako by tomu opravdu chtěl věřit. „Myra se zaměřovala na přední sluhy členů Senátu a oslabovala jejich pouta, aby je mohla přesvědčit ke zradě nebo zabití jejich pánů. To počet podezřelých zužuje na relativně malou skupinu. A podle toho, jakým tempem to jde, se všichni vzbouří velice brzo!“

„Nebylo by moudré je izolovat nebo tak něco?“ navrhla jsem. „Alespoň než se věci uklidní?“ Nelíbilo se mi pomyšlení, že ho jeden z těch mistrů s tvrdým pohledem bodne do zad. Nebo kamkoli jinam.

Mircea zavrtěl hlavou. „Právě ti podezřelí pro nás mají bohužel nejvyšší hodnotu. A v současné době potřebujeme naši sílu.“

„To jo, ale jestli jsou nebezpeční…“

Mnohem nebezpečnější by bylo se připravit o jejich podporu,“ pronesl pevným hlasem. „A my už možná víme, kdo je zrádce.

Jeden ze starých příznivců mého domu se nedávno pokusil zavraždit někoho mně drahého. Neuspěl a byl zabit. Ale pár měsíců předtím byl mým zaměstnancem v MAGIC. Tehdy měl dostatek příležitostí nastražit na Konzulku past.“

Stejně jako všichni ostatní, pomyslela jsem si, ale neřekla to. Jak jsem znala Marlowa, během vyšetřování zřejmě nenechá jediný kámen na kameni.

Někdo mu přímo před nosem málem zavraždil jeho paní. A to muselo bolet.

„Co by se stalo s válkou, kdyby Konzulka umřela?“ zeptala jsem se, i když jsem si byla docela jistá, že odpověď už znám.

„Do doby, než by se rozhodlo o náhradě, byla by naše účast velice omezená. Mohlo by to trvat celé měsíce, protože naše zákony umožňují, že se o tuto pozici může ucházet každý, kdo dosáhl úrovně první třídy. To znamená i mistry od jiných dvorů. A mnozí z nich jsou toho názoru, že od lidí nepotřebujeme nic než jejich krev.“

„Tolik tedy k alianci s Kruhem,“ řekla jsem neurčitě. A tolik možná i k válce. Dopila jsem obsah sklenice a byla jsem vděčná za to teplo, které do mě z ní přeteklo. Na kůži jsem najednou cítila chlad.

Na Mirceovu žádost jsem dalších patnáct minut strávila tím, že jsem všem v rychlosti vyprávěla, jaký jsem měla den. Nepřerušoval mě, ale šťastně se netvářil. A tu jantarovou tekutinu ve své sklenici opravdu vypil místo toho, aby jí jenom vířil jako obvykle.

„Nechám někoho prohlédnout tvé znamení,“ řekl, když jsem skončila. „Nelíbí se mi představa, že bys byla bez něj.“

„Jo. Zvlášť, když po mně Kruh pořád jde.“

„Ano, a k tomu ještě něco mám,“ řekl Mircea a nechal si od Sal dolít. „Dnes odpoledne mi volal Lord Protektor a ptal se na tebe.“

„To je od něj tak milé…“ Nabodla jsem vidličkou rajče.

Mirceovi nadzvedlo koutek úst něco, co nebyl úsměv. „Ujistil mě o tom, že mág Richardson jednal zcela bez jeho vědomí či souhlasu, čistě jen v duchu pomsty.“

„A jaká je jeho výmluva pro poslední měsíc?“

„Požádal mě, abych ti vyjádřil jeho osobní omluvy… a abych co nejdříve zařídil další setkání.“ Usmála jsem se. Čekala jsem na příležitost, kdy budu moci použít některou z Pritkinových barvitějších nadávek. A jestli k tomu existoval vhodnější okamžik…

Mirceovy se zavlnily rty. „Přesně tohle jsem si myslel, že řekneš. Proto jsem s tím setkáním tvým jménem souhlasil.“

„Cože?“

„Tradice říká, že vláda nové Pýthie oficiálně začíná až tehdy, když je do funkce během slavnostního ceremoniálu jmenována Lordem Protektorem Kruhu,“ řekl klidným hlasem.

„Ale mně je nějaká tradice ukradená!“

„Jenomže magické komunitě není. Abys byla přijata jako Pýthie, potřebuješ legitimitu, kterou ti takový obřad poskytne.“

„Dnes ráno jsi ale takový názor neměl!“

„Ve skutečnosti měl. Jenomže takové setkání bylo považováno za nevhodné z bezpečnostních důvodů. Kit se někde doslechl, že by mohly být problémy.“

„Což je něco, o co ses se mnou mohl podělit.“

Mircea pozvedl jedno ze svých výrazných obočí. „Opravdu by ses rozhodla si takovou příležitost nechat ujít?“

„To nevím. Ale bylo by hezké, kdybych si mohla vybrat!“

„Budu si to pamatovat.“

Ten určitě. Leda až mu dojdou pouta. „Na žádné setkání s Kruhem stejně nejdu,“ oznámila jsem mu. „A to jejich požehnání nechci ani nepotřebuju. Klidně mě můžeš citovat.“

„Senát ti zajistí bezpečnost.“

„Tomu nevěříš. Nemůžeš věřit ničemu, co ti říkají!“

„Také jim nevěříme. Což je důvod, proč jsme si stanovili, že se setkání uskuteční během recepce hostujících konzulů.“ Mircea se odmlčel a oči se mu poprvé za večer rozzářily obvyklým ohněm. „Všech šesti.“

„Šesti?“ Alphonse se zakuckal whisky a my ostatní jsme jenom zírali.

„První konvokace šesti konzulů v historii se sejde za dva dny,“ potvrdil Mircea. Hlas měl pevný, ale do tváří se mu evidentně nahrnula barva. Vypadalo to hodně podobně, jako když mistr první třídy ztrácí kontrolu. Tak už to ale s takovými zprávami chodí. Konzulka by možná i zamrkala.

„Ty teda pracuješ rychle,“ řekla jsem. „Dnes ráno jsi dokázal sehnat jenom dva.“

„Zdá se, že dnešní tragédie přesvědčila senáty, že tato válka je jiná než všechny, které jsme dosud viděli.“

„A vyděsila je k posrání,“ tipoval Alphonse. „Ne, že by to byli ochotni přiznat.“

Mircea se nepatrně pousmál. „Utrpěli ošklivý šok – což je u nich něco neobvyklého. Jejich dvory jsou také postaveny na siločárách nebo v jejich blízkosti.“

„Bojí se, že to, co se stalo jednou, se může stát znovu,“ přemítala jsem.

Nezdálo se, že by mu to dělalo těžkou hlavu. „Ta možnost je tu samozřejmě vždycky. Ale linie se používají po tisíciletí, a k podobné katastrofě nikdy nedošlo. Náš nejlepší odhad v tuto chvíli je, že to byla tragická nehoda.“

„Nehoda, ke které náhodou došlo poblíž MAGIC?“

„Pokud byla linie nestabilní, mohlo k protržení dojít kdekoli. Zdá se ale, že ta bitva posloužila jako spouštěč, proto se odehrála tam. Víc budeme vědět za několik dní, až se turbulence v linii uklidní natolik, abychom mohli zahájit šetření.“

„Takže proč se konzulové scházejí, jestli nehrozí žádné nebezpečí?“

„Možná mají dojem, že je hrozba vážnější, než ve skutečnosti je,“ řekl bezvýrazně.

„A nemyslíš si, že až zjistí něco jiného, budou trochu naštvaní?“

„První zprávy bývají často zavádějící. A v době, kdy bude možné získat jednoznačnou odpověď, už bude setkání probíhat.“

Znělo to, jako by Mircea sázel na to, že když dostane příležitost mluvit s nimi tváří v tvář, mohl by je přivést k rozumu. A možná by i mohl. Já bych se ale jenom nerada před tu grupu postavila a řekla: Promiňte, jenom jsem si dělala legraci!

„Pritkin si myslí, že linii někdo sabotoval,“ řekla jsem mu.

Mircea se zamračil. Vzhledem k tomu, že to byla jeho obvyklá reakce na jakékoli zmínky o Johnu Pritkinovi, ignorovala jsem to. „Vytvořit takovou trhlinu by vyžadovalo fantastické množství energie. Víc, než má jakákoli známá magická aliance. Naši experti jsou přesvědčeni, že za to může nějaký přirozeně se vyskytující jev.“

„Tak to doufejme,“ pronesla jsem důrazně.

„A kde se konzulové sejdou, když je MAGIC pryč?“ zeptala se Sal.

„Tady. Zatímco si tu povídáme, Casanova zařizuje ubytování a posilují se ochranná znamení.“ Podíval se na mě. „Mimochodem, tohle se nesmí dostat z této místnosti.“

„Já přece nic nevykecám!“

Mircea se usmál. „To platí pro všechny.“ Jo, ale díval se na mě.

Vešel Horatiu a vedl s sebou upíra v nemocničním úboru. Předpokládala jsem, že ošetřovatele. Nervózně se na nás podíval, rychle se uklonil, potom ale hned sklonil hlavu a pospíchal pryč. Poprvé za celý večer jsem cítila, že se mi ulevilo. Upíří zdravotník by měl vědět, jak o Rafea pečovat.

Když jsem se znovu otočila, byl už Mircea na nohou. Všichni to pochopili jako signál k rozchodu, protože za chvíli už všichni zmizeli. Pro jednou si dokonce i Marco našel práci někde jinde. A nechal mě samotnou s Mirceou.

Vykročila jsem ke dveřím, ale něčí ruka mě chytila za košili.

„Moment,“ řekl Mircea tiše.

Vzdychla jsem, ale neprotestovala; museli jsme si promluvit.

Odvedl mě do hlavní ložnice, kde jsem při pohledu na designérův mistrovský kousek úplně ztuhla. Jako baldachýn nad postelí sloužilo indiánské týpí v životní velikosti z kůže v barvě smetany, komplet i s hnědými ručně malovanými buvoly a s třásněmi a korálky. „Ach můj bože!“

„Mám pocit, že tady začínám rozpoznávat nějaké téma,“ řekl Mircea a přehodil sako přes jelenicí potaženou židli. Nad ní visela losí hlava s obrovskými roztaženými parohy, jejíž světlé skleněné oči v tom slabém světle vypadaly podivně živé. Mircea se po místnosti rozhlédl s výrazem lehkého odporu, ale také trochu fascinovaně. „Myslím, že v tuhle chvíli můžu říct jenom jednu věc.“

„A to?“

„Jupí,“ pronesl vážně a složil mě jako tele na rodeu. Než jsem úplně pochopila, co se děje, ležela jsem v týpí na zádech a lezl na mě upír.

Napadlo mě, jak je to naprosto nefér, že když jsem unavená a neupravená já, vypadám příšerně, ale když se totéž přihodí Mirceovi, vypadá jako nějaká mimořádně elegantní pornohvězda. Vlasy měl umělecky rozcuchané, košili rozepnutou dost na to, aby nabídla pohled na štíhlý svalnatý hrudník, a kalhoty od obleku se láskyplně pnuly ke svalnatým stehnům. Já jsem na sobě naopak měla zmačkané tepláky, ve kterých jsem spala a na kterých jsem si pořídila i skvrnu od omáčky z pizzy. A to i přesto, že jsem vlastně žádnou pizzu ani neměla.

Ne že by tolik záleželo na tom, jak mé oblečení vypadá, když jsem o ně teď tak rychle přicházela. Mé tepláky skončily po prudkém letu na pošilhávající losí hlavě, zatímco mi po bocích přejížděly teplé ruce a vyhrnovaly mi tričko. Z nečekané rychlosti, jakou to probíhalo, i z toho elektrického chvění, které se mi rozlévalo po těle, jsem dokázala jenom lapat po dechu.

„Neměl bys být unavený?“

„Taky, že jsem. Proto tě nekárám za to, že jsi mi málem přivodila infarkt.“ Triko letělo hned za tepláky; alespoň zakrylo ty děsivé falešné losí oční bulvy. Což bylo víc, než se dostalo mně.

„Upíři infarkt nemívají.“

Mircea na mě hravě zamrkal a stáhl mi kalhotky. „Což je dobře.“

Otevřela jsem pusu, že na to odpovím, ale to už mi vzal obličej do dlaní a rychle přiložil svá ústa k mým. Tak nějak se stalo, že se má vtipná odpověď změnila v chabé zakňučení někde vzadu v krku. Tentokrát upustil od svého zvyku mě pomalu svádět; políbil mě žhavě a vlhce a perverzně.

„Věděli jsme, že jsi v MAGIC,“ řekl mi o několik okamžiků později, když jsem se snažila vzpomenout, jak se dýchá. „Ale kvůli rušení z té praskliny neexistoval žádný způsob, jak zjistit, kde jsi nebo jestli se ven dostaneš včas.“

„Nebyla jsem tam moc dlouho,“ řekla jsem a snažila se soustředit.

„Byla jsi tam dvě hodiny, dulceaţă.“ Na okamžik mu spadla maska. Na chvilku vypadal… hladově, takovým nějakým způsobem, jaký jsem nedokázala definovat. Nebyla to ta touha dravce, jakou jsem viděla při několika příležitostech, bylo to ale spíš jako potřeba. Jako kdyby se v něm od rána otevřela nějaká obrovská zející díra.

Vlasy měl rozcuchané od toho, jak jsem jimi projížděla rukama. Natáhla jsem ruku a uhladila ty nejhorší cucky. Napadlo mě, jestli dnes neztratil nějaké přátele, jestli někteří z těch, kteří se z MAGIC nedostali ven, nebyli z rodiny. Potom jsem si vzpomněla, že Radu má nějaké potíže. A že bylo dost špatné už jen vytáhnout Mirceu uprostřed choulostivého vyjednávání.

„Mirceo… je Radu…“

„Má se dobře. Pozdravuje tě.“ Pocítila jsem velkou úlevu. „Utrpěl sice nějakou škodu na domě, ale zase mu to dalo záminku ho přestavět. Mám pocit, že jsem zaslechl slovo ‚rokoko‘.“ Ohlédl se na losí hlavu a rty se mu zvlnily. „Ale to samozřejmě ještě neviděl tohleto.“

„Vážně si myslíš, že by se mu to líbilo?“

„Má velice jemně vyladěný cit pro ironii a absurditu,“ řekl a svlékl si košili. „Zamiloval by si to.“

„Tak to bys neměl Casanovovi říkat, aby to zboural.“

„Udělám to,“ zamumlal. Jemná tkanina zasyčela, zip zazvonil a v opojném tření kůže o kůži vklouzla jedna noha mezi mé dvě. Zuby mi zacvakaly nad měkkou kůží na krku a jazyk mi přejel po žíle. „Už jsi slyšela výraz ‚rychlovka‘, dulceaţă? “

Zasmála jsem se. Měla jsem asi sto důvodů, proč bych právě teď neměla být tady, ale nevypadalo to, že by kterýkoli z nich dokázal přebít ten jediný ohromující důvod, proč tady být. Byli jsme naživu, oba jsme byli naživu i s lidmi, které jsme milovali. Připadalo mi to jako zázrak.

„Ano, ale nemyslela jsem si, že ty jo.“ Mircea to měl raději dlouhé a pomalé a smyslné, nebo jsem to tak alespoň předpokládala na základě omezených předchozích zkušeností.

„Jsem obeznámen s mnoha věcmi, a také mi bude potěšením –“ Najednou ztuhl.

Ve tváři se mu usadil ten nepřítomný výraz, který míval, když na dálku komunikoval s ostatními upíry. Nikdy jsem přesně nepochopila, jak to dělají; možná to prostě bylo tím jejich lepším sluchem, ale to jsem si nemyslela. Stejně jako jsem si nemyslela, že jsem si jeho hlas ve své hlavě na klinice vymyslela.

Mircea zavřel oči a dýchal spíše v podrážděných povzdeších. „Ta válka začíná být velmi… nepříjemná,“ řekl a skulil se z postele.

„Co se děje?“

„Povolávají mě,“ řekl a po cestě do koupelny se zbavil poslední součásti oděvu. Říkal to zlehka, ale když odcházel, viděla jsem, jak má napjaté svaly.

Vešel do sprchy, ale ta měla skleněné stěny a on se neobtěžoval zavírat dveře do koupelny. Voda mu změnila vlasy v černé hedvábí a vytvarovala je podle tvaru lebky. Na vysokém klenutém obočí a na tmavých řasách se mu nashromáždily další kapky, které se potom po lícních kostech koulely na mokré rty. Po ramenou a hrudníku mu ve fascinujících pramíncích stékaly další drobné stružky, předtím než sklouzly po pevných břišních a stehenních svalech a rozprskly se mu u nohou.

Asi po minutě mi začala zakrývat výhled pára, ale to už jsem, zabalená do prostěradla, skončila u dveří sprchy. Přejela jsem rukou přes sklo, abych mu viděla do očí. „Kdys měl v poslední době volný den?“

„Dnes. Mohl jsem od svých povinností odjet vyřešit si rodinné záležitosti – dokud ta katastrofa nezpůsobila, že jsem se musel vrátit dřív.“

„Myslím volný den, Mirceo. Ne den, kdys dělal nějakou jinou práci.“

„V poslední době je nás příliš málo senátorů a příliš mnoho práce na to, aby si někdo z nás mohl dopřát nějak víc volného času, dulceaţă.“

Ustoupil zpod přímého proudu, aby se namydlil, a otočil se, aby si z lavice v rohu vzal žínku. Ten pohyb spustil malou kaskádu na páteři i napjatých svalech kousek níž. Mně tak trochu vyschlo v ústech.

Zastavil se a přes rameno se na mě usmál. „Nechceš mi umýt záda?“ nadhodil nevinně.

Olízla jsem si rty a zůstala jsem, kde jsem byla. „Řekni Konzulce, ať vydrží, a možná je umyju.“

Jedno vlhké obočí se prohnulo. „A mohu tě citovat?“

„Jen si posluž. Dluží mi laskavost.“

Neodpověděl okamžitě, jenom si na žínku přidal mýdlo a začal si je pomaličku roztírat po těle. Věděla jsem, o co mu jde, ale mé oči prostě ignorovaly příkaz mozku, aby se dívaly kamkoli jinam. Místo toho sledovaly tu šťastnou žínku, bloudící po krásném hrudníku a pažích, přejíždějící po hebké kůži vnitřních stran jeho nohou a klouzající po spojnici boků až k mnohem zajímavějším oblastem.

Než jsem si to stačila uvědomit, už jsem měla dveře otevřené a nohu přes práh. „Nemyslím, že by si tvou pomoc představovala zrovna takhle,“ řekl a koutky úst mu zacukal mírný úšklebek.

Zamračila jsem se na něj a nohu zase vytáhla. „To je právě ten problém. Musí konečně pochopit, že nejsem její holka pro všechno.“

„Tohle si o tobě nemyslí nikdo,“ řekl konejšivě a odmlčel se, aby si mohl všechny ty fascinující bubliny opláchnout.

„Nemluv se mnou jako s děckem, Mirceo.“

„To by mě nenapadlo ani ve snu.“ No jo, tohle jsem zpochybnit nemohla. Teď už se šklebil na plnou pusu. Zřejmě si myslel, jak ta jeho hříčka není roztomilá.

Však já mu ukážu roztomilou!

Upustila jsem prostěradlo a postavila se vedle něj, abych ho mohla zatlačit na lavici. Zůstala jsem před ním stát a dala jsem si načas, abych si mohla prohlédnout tu úžasnou škálu nabízených toaletních potřeb. „Co to děláš?“ zeptal se s očima líně přimhouřenýma.

„Tys mi umyl vlasy. Bude spravedlivé, když ti tu laskavost oplatím.“ Jak jsem se natahovala, abych dosáhla na šampon, podařilo se mi otřít se mu jedním ňadrem o tvář.

Když jsem ho začala roztírat, položila jsem si jedno koleno na lavičku a roztáhla mu nohy od sebe, abych na ni získala místo. Možná jsem se při tom dotkla i několika dalších věcí, ale on se jenom díval, i když mu za očima číhalo něco zkaženého, pohled divoký, pobavený a hladový.

„Konzulka se chová, jako bych byla jednou z jejích upírek,“ řekla jsem a vmasírovávala mu pěnu do vlasů. „Poroučí mi dělat to a to a čeká, že jí budu pomáhat s plány, které se mi ani neobtěžuje vysvětlit. Dnes jsem pro ni třeba dostala jednoho chlapa z vězení, a ani nevím, jak se jmenuje!“

„Z toho vězení jsi dostala ven spoustu lidí.“ Jeho ruce se usadily na mých bocích a začal mě pomalu hladit palci.

„To je právě ono! Já mám být její spojenec, ne služka. Už to musí pochopit.“ Sundala jsem sprchovou hlavici ze zdi, a když jsem ho oplachovala, opřela jsem se o něj. „A spousta dalších lidí taky.“

„Já tě za služku nepovažuji, dulceaţă.“

„Ale taky mi nic neříkáš.“ Znovu jsem ho šťouchla, tentokrát trochu silněji, a úšklebek zmizel. Usmála jsem se.

„Za poslední měsíc jsi získala tolik zkušeností, že by to kohokoli slabšího zlomilo. Už tak toho je na tebe dost.“

„Nemyslíš, že tohle rozhodnutí je na mně?“

„Tohle musíme prodiskutovat,“ řekl, ale trošičku se mu zadrhl dech.

„Myslela jsem, že nemáš čas.“

„Jestli v tom budeš pokračovat, tak ho brzy mít nebudu.“

„Pokračovat v čem?“ zeptala jsem se a zlehka se o něj otřela, abych ho podráždila.

Po pohybu tak rychlém, že jsem jej ani nedokázala sledovat očima, následoval ostrý nádech. Ale nějak jsem skončila opřená o mokrou stěnu sprchy, ve vzduchu se vznášely bubliny a Mirceu jsem měla mezi nohama. Namydlené ruce mu klouzaly, a když mi jimi přejel po bocích, aby si mě přitáhl k sobě, sotva je dokázal ovládat. Na chviličku jsem zahlédla, jak se mu ty jantarové oči zužují, lesknou se a jsou plné vášně, ale potom už hmotnost jeho těla sklouzla po mně a do mě, hluboko a tvrdě a teple.

Když se mé tělo rozšířilo, aby jej přijalo, slabě jsem zasténala, ale potom už měl můj hlas příliš práce s vydáváním rozkazů pokaždé, když se na mě přitiskl: Silněji a víc a nepřestávej. Každým pohybem mi do páteře vystřeloval šípy potěšení, po nichž mi měkly svaly a stávala jsem se bezmocnou. Instinktivně jsem mu klouzala rukama po dlouhých a štíhlých zádových svalech, nehty jsem mu lehce přejížděla po zadku a hladila ho. Celá místnost se náhle zamlžila a vzduch se tetelil jako nad rozpáleným asfaltem.

Oči jsem nechávala zarputile otevřené; nechtěla jsem si z toho nechat ujít jedinou sekundu. Několik okamžiků se mi dokonce dařilo toto rozhodnutí i dodržet – dokud mě pocit z vody, stékající mu po hrudníku a potom na mou kůži, v kombinaci s pocitem z jeho pohybů ve mně, nedovedl na pokraj šílenství. Všechno se změnilo v nezřetelnou šmouhu žáru a potřeby, slov, která mi na kůži vydechoval jako pohlazení, rukou a úst a vytlačování jakoby Braillova písma touhy na horkou a vlhkou kůži. Konečně se mi oči zavřely, a já jsem byla vychutnávána, hltána a ovládána.

Když rytmus začal polevovat, ovinuly mě silné paže, ruce, kluzké vodou, mi přejížděly po tváři, prsou a po bocích, načež mezi zuby nasál vzduch, jenom trochu se zaklonil, a bylo to. Svět mi před očima zbledl a celé tělo se zkondenzovalo do jediného potěšení. Rozlil se mnou takový orgasmus, až se mi zkroutily prsty u nohou, a já jsem se jenom třásla a smála se do stropu, zatímco on dokončoval staccato šílených pohybů.

A někdo zaklepal na dveře.

Mircea vychrlil několik tichých nadávek v rumunštině; hlavu mi opíral o krk a jeho mokré vlasy mi spadaly na prsa. Po chvíli strhl ze stojanu velký turecký ručník a ovinul ho kolem mě. Se slabými koleny a bez dechu jsem se opřela o zeď a on prudce otevřel dveře. „Ano?“

Stál tam jeden z těch mistrů s bezvýrazným obličejem a přímo vyzařoval nesouhlas. „Konzulka se chtěla ujistit, jestli jsi dostal její zprávu,“ zabručel.

„Řekni jí, že u ní budu hned,“ odsekl Mircea a zabouchl mu dveře před nosem.

„Marco říká, že takhle se se starými mistry nemluví,“ informoval jsem ho, zatímco se prudkými a zlostnými pohyby utíral.

„Marcovy rady by sis moc k srdci brát neměla. Sám je jedním z těch, o kterých s tebou mluvil – ten, který už potíže nejzazší hranice své moci. Myslím, že má docela potíže to přijmout.“

„Ale být zdvořilý by ti stejně neublížilo.“

„Je vidět, že se s rodinou musíš teprve setkat. Ujišťuji tě, že to oni terorizují mě, ne naopak.“

Mircea se vrátil do ložnice a zcela bez své obvyklé elegance na sebe začal házet svršky. Seděla jsem v týpí a pozorovala jej. „Kdy se vrátíš?“

„Několik hodin určitě ne.“ Odmlčel se, aby mě rychle políbil. „Trochu se vyspi.“

„Zkusím to.“ Byla jsem vyčerpaná, ale můj mozek už zřejmě nevěděl, co s tím. Až vyprchají endorfiny, zřejmě budu úplně probuzená, budu zírat do stropu a listovat svým neustále se rozšiřujícím katalogem hrůz. Nebyla to příjemná myšlenka.

„Nechceš pomoct?“ zeptal se a posadil se vedle mě.

Přikývla jsem. Cokoli, čím bych se vyhnula opakování dnešních událostí nebo tomu, abych Rafea znovu viděla v takovém stavu… Mircea mě objal kolem ramen a zaplavila mě vlna mnohem lepšího klidu, než by to dokázala jakákoli droga. Nečekala jsem, že to půjde tak rychle. Měla jsem tucet věcí, o kterých jsem s ním chtěla mluvit, na něž jsem se chtěla zeptat… a najednou jsem si nemohla vzpomenout ani na jednu. Vědomí mi začal zatahovat spánek, tělo najednou bylo hutné a těžké, a nedokázala jsem se přinutit znovu otevřít oči.

„Je po všem, všichni jsou v bezpečí,“ slyšela jsem ho mumlat. Paže se najednou sevřely. „Dokonce i ty.“

Neměla jsem ponětí, co by to mohlo znamenat, ale už jsem usínala. Mircea mi jednou rukou pomalu přejížděl nahoru a dolů po páteři, druhá mi ztěžka spočívala na zadní straně krku. Vydechla jsem a nechala tu tíhu, ať si mě stáhne.

Kapitola 15

Probudila jsem se připoutaná k posteli. „Krucifix!“ Mircea stál u zrcadla a oblékal si další hříšně drahou košili. Tato byla naškrobená a bílá, s francouzskými manžetami a s nenápadnými proužky. Kravata, která mu tak nedbale visela kolem krku, byla v perfektním zlatavém odstínu, aby zdůraznila ty skvrnky v jeho očích. Ošklivě jsem se na něj podívala.

„Konečně jsem našel způsob, jak zajistit, abys tady byla, až se vrátím,“ zamumlal.

„To není sranda,“ řekla jsem a marně tahala za pouta. Bylo trochu těžké tvářit se vážně, když jsem byla nahá a měla jsem vlasy přilepené k obličeji a byla jsem v nějakém idiotském týpí, ale raději bych se propadla, než abych to nezkusila. „Myslím to vážně, Mirceo! Pusť mě!“

Zvolna se na mě v zrcadle usmál. Nenáviděla jsem, když to udělal. „Udělám ti nabídku,“ řekl po cestě k posteli.

„Já žádnou nabídku nechci! Já chci sundat tohle!“

Ignoroval mě. „V jedné záležitosti Senátu musím nakrátko zaletět do Washingtonu. Vrátím se zítra pozdě večer nebo další den ráno. Chtěl bych vědět, že během mé nepřítomnosti budeš v bezpečí.“

Frustrovaně jsem vydechla. „A co myslíš, že udělám? Po včerejšku mám sílu pořád na dně, mám starost o Rafea, a pro případ, že by sis toho nevšiml, nemám žádné oblečení!“

„Oblečení máš tady.“ Ukázal na sladěnou sadu kufrů Louis Vuitton u koupelny. Myslela jsem, že jsou jeho, i když nebyly v jeho stylu. Nejspíš to tedy bylo něco, co vybrala Sal ve snaze udělat ze mě něco méně trapného. „A myslím si, že by mohlo být moudré vyhradit si jeden nebo dva dny na odpočinek, předtím než se sejdeš s Kruhem.“

„Souhlasím! Tak mě pusť!“

„A mám tvé slovo, že tady zůstaneš, dokud se nevrátím, budeš odpočívat a navštěvovat Rafaela?“

„Říkala jsem si, že bych si zašla nakoupit.“

„Pokud s sebou vezmeš Marca.“ Z peněženky vytáhl kreditní kartu a podal mi ji. Byla to platinová karta AmEx s mým jménem. Zřejmě bych si mohla koupit dům, a jemu by to bylo jedno. Samozřejmě že jsem dům nepotřebovala; už jsem měla velice pěknou zlatou klícku.

„Já nechci tvé peníze, Mirceo. Chci si o tom promluvit.“ Zachřestila jsem pouty. Udělala takový zlověstně řinčivý zvuk, který dokonale odpovídal mé náladě. „Musíme se nějak dohodnout.“

„Souhlasím,“ pronesl klidným hlasem. „Musíš pochopit, že ses stala terčem.“

„Já jsem terčem celý život!“

„Ale ne takovým,“ zdůraznil.

„A co třeba Konzulka? Neviděla jsem, že bys ji někam zamykal!“

„Myslím, že Kit by to rád zkusil.“

„Takže ji napíchl taky?“

„Napíchl?“ Na okamžik se zatvářil zmateně.

„To sledovací kouzlo. Pritkin řekl, že mám jedno od Marlowa a druhé od tebe!“

„To je tak milé, že se o něm zmínil.“

„Chci, abys ho dal pryč.“

„Kit se obává o tvou bezpečnost.“

„Já mu nevěřím.“

„Ale tomu mágovi věříš?“ zeptal se s úsměvem. Nebyl to úsměv nijak zvlášť příjemný.

„Víc než Marlowovi, to ano!“

„Ale nic o něm nevíš,“ řekl Mircea a určitě jsem slyšela kousavý podtón. „Nikdo o něm nic neví. Záznamy Kruhu uvádějí, že se narodil v Manchesteru v roce 1920, ale důkaz byl údajně zničen při jednom náletu –“

„Ty sis ho prověřoval?“

„… a pak je tu ta maličkost v podobě našeho setkání sto čtyřicet let předtím v Paříži.“

Kruci! Doufala jsem, že Mircea Pritkina při naší poslední cestě zpátky časem nepoznal. Byl to docela šílený výlet a tehdy mnohem mladší Pritkin vypadal malinko jinak. Ale upířím očím – a hlavně těm Mirceovým – toho moc neunikne. „Záznamy Kruhu se musí mýlit.“

„Záznamy Kruhu se mýlí málokdy. Ale i kdyby ano, tak žádný dvě stě let starý mág nevypadá tak jako on –“

„Ale dobré maskování by mohlo –“

„… ani není tak mocný! Začínám pochybovat o tom, že by John Pritkin vůbec bylo jeho skutečné jméno!“

Já jsem neříkala nic. S Pritkinem jsme se nedávno konečně dostali do fáze křestních jmen, nebo alespoň on mi začal říkat Cassie. Já jsem mu stejnou mincí oplácet nemohla, protože Mircea měl pravdu: Nejmenuje se John. Je to jeho přezdívka, kterou používá v tomto století, aby skryl skutečnost, že ani předtím, než se rozešel s Kruhem, nebyl jen tak ledajakým válečným mágem. Pritkin bylo samozřejmě falešné jméno taky, ale bylo nějak vhodnější – dost možná proto, že mu takto říkali, když jsem se s ním potkala poprvé. Jeho skutečné jméno jsem určitě použít nemohla.

Jméno „Merlin“ dodnes vzbuzuje pozornost, obzvlášť pak v nadpřirozené komunitě.

Všechny společnosti mají své hrdiny, a Pritkinovou smůlou je, že on je jedním z té naší. Nezáleželo na tom, že všechny ty staré příběhy jsou skoro úplné fikce, nebo že pravda byla temnější a mnohem děsivější. Nezáleželo ani na tom, že jakýsi středověký spisovatel jeho jméno změnil z drsněji znějícího Myrddina. Záleželo jenom na tom, že je legendou a že takových už dnes moc nepotkáte. Kdyby se Pritkinova skutečná identita provalila, otřáslo by to magickým světem a on by se stal terčem… snad pro každého. Každý temný mág by ho chtěl vysát a každý světlý by se s ním chtěl vyfotit. Pro tak nesmírně nespolečenského muže, jako jakého jsem ho znala, by to bylo peklo.

Mircea mě upřeně pozoroval. Jeho výraz říkal, že má podezření, že vím víc, než mu říkám, a že je naštvaný, že nejdu s pravdou ven. Jo, jako by on tajemství neměl.

„Nelze mu věřit,“ prohlásil suše, když mu došlo, že mě zřejmě náhlý záchvat obnovení paměti nepostihne.

„Pritkin mě k posteli nepřipoutal, Mirceo!“ připomněla jsem mu. „Takže v tuto chvíli má několik bodů důvěry náskok.“

Zatvářil se, jako by chtěl něco říct, ale potom si povzdechl a podíval se na hodinky. „Ta pouta měla jenom přitáhnout tvou pozornost, nic víc. Pro někoho, jako jsi ty, jsou snadným oříškem, zvlášť když se ten trik naučíš. Ale musíš mi slíbit, že si budeš dávat větší pozor. Zůstaň tady, kde jsi dobře hlídaná. Když už budeš muset jít ven, vezmi si alespoň dva bodyguardy. A nesnaž se nad Kitem vyzrát s tím sledováním.“

„Je to špeh! Snad si vážně nemyslíš, že tohle je obyčejné stopování, že?“

Tázavě pozvedl obočí. „Máš strach, že na něco přijde, dulceaţă?“

„Zatraceně dobře víš, že o to tu nejde! Celé dětství mě sledovaly Tonyho gorily.“

„A tys to nesnášela.“

„Samozřejmě!“

„A v tom je ten rozdíl mezi námi,“ řekl vážně. „Já jsem byl na takovou pozornost také zvyklý od mladého věku. Nikdy jsem nikam nechodil sám; bylo to příliš nebezpečné. Od doby, kdy jsem se narodil, jsem byl terčem soupeřících frakcí naší rodiny, žárlivých šlechticů, nájezdníků. Byl jsem pěšákem v politické hře, která neustále hrozila tím, že pohltí mě a všechny, kteří mi byli drazí. Naučil jsem se to hodně brzy: bezpečí je mnohem důležitější než soukromí.“

Mlčky jsem na něj zírala. Málokdy jsem Mirceu viděla tvářit se natolik vážně; ten by žertoval i na smrtelné posteli, kdyby se na nějaké ocitl. Ale teď jsem v jeho tváři žádný humor neviděla. „I tak to chci dát pryč.“

„Poptám se.“ Sklonil se a dlouze mě políbil. „A teď, mám tvé slovo?“

Povzdechla jsem si. „Ano! Mohl bys teď, prosím…“

Přelétl po mně očima, až se v jejich hlubinách zažehlo nějaké teplo. Ale pouta odemkl. „Škoda,“ zamumlal, popadl sako a byl pryč.

Zbytek dopoledne jsem strávila v bazénu, kde jsem plavala kolečka a vyhýbala se narůstajícímu počtu mistrů uvnitř. Celý den přijížděl neustávající proud upírů se zlatýma očima z Mirceova panství ve Washingtonu, kteří nahrazovali Alphonseův tým. Několik zvědavých týpků na mě sice zíralo přes okna obývacího pokoje, ale žádný nebyl ochoten postavit se přímému dennímu světlu, aby mě mohl přijít pozdravit.

Do apartmá jako takového jsem se vrátila až tehdy, když se Sal vrátila z nákupů. Několik desítek balíčků jsem jí pomohla odnést do jejího pokoje, a nemohla jsem si nevšimnout, že na některých byla charakteristická modrostříbrná Augustineova pečeť. Stával se slavným díky krabicím i jejich obsahu. Jednu velkou zrovna Sal položila na postel a dívaly jsme se, jak dělá svou práci. Sama se rozbalila a potom se zase poskládala do tvaru origami draka, komplet i s drobnými nefunkčními křídly a s malými stříbrnými plamínky, vycházejícími z tlamy.

Pomalu se dokolébal k okraji postele a skulil se z ní, zatímco Sal zvedla něco, o čem jsem si původně myslela, že je obyčejný pytel. „Tohle je pro tebe. Mělo by to vyřešit ty tvé módní prohřešky, kterých se dopouštíš.“ Ostražitě jsem si to prohlížela.

„Ví Augustine, žes to koupila pro mě?“

Zašklebila se. „Bojíš se?“

„Trochu.“ Už jsem měla dost problémů i bez toho, že by se mi třeba kůže zbarvila do modra, nebo co si vymyslel tentokrát.

„Jen klid. Myslel, že to bylo pro mě.“

„A ty si myslíš, že se do toho vejdu?“ Sal byla o deset centimetrů vyšší než já a postavu měla jako Mae Westová.

„Jenom to zkus,“ naléhala. „Je to novinka.“

Jako novinka to nevypadalo. Vypadalo to jako hodně stará věc: jednoduché krátké šaty s kabátkem, vyrobené z hrubé hnědé látky. Ale nápad to byl hezký. Oblékla jsem si to přes plavky a otočila se, abych se podívala do zrcadla.

Několikrát jsem zamrkala, protože to, co jsem viděla, nedávalo smysl. Najednou jsem na sobě měla elegantní malé šatičky v tmavě modré barvě, která ideálně doplňovala jeden z pruhů na plavkách. Měly stahovací výstřih, tělo ze síťoviny a frivolní sukénku. Vlastně byly roztomilé.

„Říká se tomu šatník v jednom,“ řekla mi Sal a otevřela další balíčky. K okraji postele se doplížil origami lev a seskočil z ní. Brzy jej následoval papírový orel, který roztáhl třiceticentimetrová křídla a vznesl se na prádelník.

„Já to nechápu,“ řekla jsem jí a pozorovala, jak se zpod postele vynořil drak s velkým chuchvalcem prachu v pařátech.

„Základní myšlenkou je takový oděv, který se dokáže přeměňovat podle potřeb nositelky, takže ti umožňuje jít z práce na nákup a pak rovnou někam večer, aniž by ses musela převlékat.“ S přimhouřenýma očima pohladila lem šatů mezi prsty. „Myslela jsem si, že používá něco kamuflážního, ale tohle mi vážně připadá jako jiná látka.“

„Je to fakt parádní,“ řekla jsem, a vzápětí jsem se kousla do rtu. „Muselo to stát hodně peněz.“ Už mi totiž koupila několikero oblečení, z nichž žádné nebylo levné. Nevěděla jsem, jak bych jí to někdy mohla oplatit. Předpokládala jsem, že Pýthie obvykle nějaký plat dostává, ale – překvapení!– já jsem zatím žádný šek nedostala. A Mirceova zbrusu nová kreditní karta zůstala na jeho prádelníku, kam patřila.

„My balíci musíme držet pohromadě. Obzvlášť tady.“ Střelila pohledem ke dveřím. Napřed jsem tam nikoho neviděla, ale potom jsem si všimla, že zpoza rámu dveří vykukuje okraj pečlivě vyžehlené nohavice. V hale okouněl jeden z Mirceových mistrů.

Nebyl tam proto, aby nás odposlouchával – to mohl dělat i z druhé strany apartmá –, a kromě toho tam tu nohu strčil, abychom věděly, že tam je. Proč chtěl, abychom to věděly, jsem netušila. Zato jsem cítila, jak mi tváře rudnou a můj krevní tlak prudce stoupá. Mirceovi možná nevadilo o někoho celé dny zakopávat, ale já jsem neměla pět set let na to, abych si zvykla. A už se hodně připozdívalo.

Rázně jsem došla ke dveřím a vystrčila hlavu ven. Okamžitě jsem si přála, abych to nedělala. Byl to Nicu, ten mistr, se kterým jsem už měla výstup. Samozřejmě.

„Ano? Můžu ti s něčím pomoct?“ zeptala jsem se.

Jeho ploché zlaté oči se střetly s mými a podržely si kontakt, ale tentokrát jsem žádný pokus o podrobení nezaznamenala. „Jsi pánova žena,“ řekl. A zmlkl.

Neměla jsem v úmyslu svůj osobní život probírat s chlapem, kterého jsem sotva znala. Krom toho to nemělo smysl. Z Nicuova pohledu jsem byla Mirceovou ženou, protože to tak Mircea řekl. Mé pocity byly irelevantní.

Povzdechla jsem si. „A?“

„Tvůj bodyguard tady není.“ Znělo to nesouhlasně.

„Marcova směna začíná při západu slunce,“ řekla jsem, i když jsem nechápala, o co mu jde. Pokud mu o něco vůbec šlo. Možná to byla jenom představa starodávného mistra o nezávazné konverzaci. „Do té doby nemám v úmyslu jít ven.“

„Budu tě chránit, dokud nepřijde.“

Snažila jsem se vzpomenout si na Marcovu přednášku a být diplomatická. „To je vynikající. Opravdu. Ale víš co, ehm, tady kolem jsou jenom Mirceovi lidé, takže si nemyslím, že –“

„Jsou tu i jiní,“ řekl a skočil mi do řeči. Tyhle věci s vychováním asi působily jenom jednosměrně.

„Cože?“

„Jsi sama v místnosti s dítětem zrádce.“

Pořád jsem to nechápala, ale vtom už tam byla Sal s chladným úsměvem. „On myslí mě, Cassie. Protože ten bídák, který mě udělal, zradil svého pána a přidal se k těm zlým. Takže jsme já a Alphonse – a zbytek staré Tonyho stáje – zůstali v podezření.“

„Mircea ji předělá, hned až na to bude mít čas!“ řekla jsem Nicuovi rozhořčeně. „Stejně, jako to udělal pro Rafea!“

Klidně jsem mohla šetřit dechem. Nicu jenom zkřížil ruce na prsou a opřel se o zeď; oči jako penízky měl upřené na Sal. Zřejmě řekl, co chtěl, a skončil.

„Pojď sem.“ Sal mě zatahala za paži, aby mě odtáhla, dřív než bych Nicuovi řekla něco hloupého. „Nechceš se podívat, co jsem si koupila pro sebe?“

O půl hodiny později jsme měly celý papírový zvěřinec, který se plížil, plazil a vykračoval si po podlaze, a Sal už zase měla dobrou náladu. Otáčela se před zrcadlem až k zemi a tmavá korálová sukně jí objímala každou křivku. Rozhodla jsem se, že to asi bude nejlepší šance, jakou kdy dostanu.

„Ehm, takže… Nevíš něco o členech Senátu, kteří byli ve válce zraněni?“ zeptala jsem se jakoby nic.

„Čtyři byli zabití, dva zraněni,“ odpověděla Sal pohotově a upravovala si vršek šatů, který jí už tak seděl jako druhá kůže. „Ale Marlowe se už docela dobře zotavil, nebo to aspoň říká. Slyšela jsem, že dostal nějak moc ran do hlavy, takže si ji zavazuje, když není mezi lidmi. Ale to může být jenom fáma. Proč se ptáš?“

Pokrčila jsem rameny. „Mircea řekl, že Senát je kvůli těm obětem v poslední době už tak přepracovaný, takže jsem o nich jenom tak přemýšlela. Byly zraněny i nějaké ženy?“

„Jenom Ismitta.“ Sal zvedla trojitou šňůru perel a obdivovala, jaký efekt se šaty vytvářela. „Ale dala jim pořádně do těla, i když jí usekli hlavu. Slyšela jsem, že si ji strčila pod paži a zabila dva lidi.“

„A je teď mrtvá?“

„Ale ne. Kromě Marlowa je jediná, kdo přežil. Ale s takovým zraněním bude i mistr první třídy chvíli mimo. Slyšela jsem, že se na zotavení vrátila do Afriky. Je tam prý nějaký šaman, který údajně má s těmihle věcmi zkušenosti.“

„Do Afriky?“

„Jo. Ale tam to neznám. Vypadá tak trochu etiopsky.“

Takže Ismitta tou dívkou na fotografiích nebyla. Ta hezká brunetka asi na smrtelné posteli nebyla. Což znamenalo, že neexistuje žádný důvod, proč bych se na ni nemohla Mircey prostě zeptat. Z nějakého důvodu jsem se ale kvůli tomu necítila líp.

Zábava skončila s příchodem nervózního malého muže v pomačkaném obleku s velkou taškou a ještě větším zamračením. Byl to ten tvůrce znamení, kterého mi Mircea slíbil. Zřejmě právě skončil směnu se skupinou těch, kteří se snažili vylepšit ochranná znamení kasina podle náročných standardů Senátu. Podle stínů pod očima a kousavého tónu bych hádala, že se možná cítí tak trochu přepracovaný. Když si ale všiml mého znamení nad zadní částí plavek, hned se to změnilo.

„Ach, ano, ano!“ Uctivě je přejel prstem. „Samozřejmě jsem o tom slyšel, ale nikdy jsem si nepomyslel, že je uvidím. Říká se, že bylo ztraceno už před léty.“

Nechtělo se mi s ním celý ten příběh procházet znovu. „Dokázal bys to opravit?“

„Musím to sundat. Jestli smím?“

Odmlčela jsem se a potom jsem neochotně přikývla. Od doby, kdy mi je maminka dala na záda, když jsem byla dítě, nikdy neopustilo mou kůži. Ale ve své současné podobě mi moc platné nebylo.

Mág pronesl zaklínadlo a já jsem ucítila, jak se mi na zádech ve známém vzorci rozlévá teplo. Pokud jsou magická znamení na těle, vsakují se do kůže a snaží se vypadat jako tetování. Pokud jsou mimo tělo, vypadají jako malé zlaté amulety, jako například ten, který mu teď ležel na dlani.

„Hm… Tak se na to podíváme.“ Dloubal do něj několika podivně vyhlížejícími nástroji. „Kdy jsi s ním začala mít potíže?“

„Když jsem vypadla ze siločáry.“

„Ne, to bylo potom, kdy tě napadl ten mág,“ připomněla mi Sal, která si k nám přisedla na pohovku.

„Ajo, vlastně. Na to jsem zapomněla.“

Mág nakrčil obočí. „Ty jsi prodělala magický útok?“

„Dva. Teda svým způsobem dva. Oba byly od stejného chlapa.“

„A potom na tebe střílely ty znamení v MAGIC,“ řekla Sal. „A skoro tě sežraly. Nebo to popisuju pozpátku?“

„Ono se to vlastně stalo ve stejnou dobu.“

„Řekla jsi sežrala?“ nechápal muž.

„A potom tam byl ten zával a ta bouračka,“ přihazovala Sal.

„Měla jsi autonehodu?“ Řemeslník začínal vypadat, jako by si myslel, že si z něj děláme legraci.

„Ano, ale to sem nepatří,“ řekla jsem mu. „Znamení začalo bláznit už při prvním útoku.“

„Při jakém útoku?“

„Při tom, který vedl ten válečný mág,“ vysvětlovala jsem trpělivě.

Zavřel oči a chvilku zhluboka dýchal. „Tak schválně, jestli to chápu. Byla jsi v siločáře. Když jsi z ní vyšla, napadli tě.

Tvé znamení to vydrželo, ale bylo to slabé, a pak…“

„Potom jsem byla napadena znovu, a to už se zhroutilo. Proto si myslím, že to udělala ta siločára.“

„To je nepravděpodobné. Z toho všeho, co říkáš, že se ti stalo, je tou nejméně pravděpodobnou příčinou poškození právě siločára. Je mnohem silnější než štít průměrného válečného mága, a dokonce se –“

„Ty to nechápeš. Já jsem nebyla v nějaké siločáře. Byl jsem v té siločáře, která se včera roztrhla. Hodilo mě to přímo do její trhliny.“

„A znamení to vydrželo?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Jo. Teda aspoň dost dlouho na to, abych se dostala ven.“

Trochu se v něm vrtal a něco si mumlal. „Jsi velmi šťastná mladá žena,“ sdělil mi po chvíli. „Nedokážu přijít na žádné jiné znamení, které by dokázalo odolat hrozbě takového rozsahu. Kdyby se ti nepodařilo usměrnit kombinovanou moc celého Kruhu –“

„To jsem neudělala.“

„Mohu tě ujistit, že udělala.“

Začala jsem přemýšlet o tom, odkud Mircea toho chlapa má. „Ne, neudělala!“ řekla jsem podrážděně. „Mé znamení bylo zkonstruováno tak, aby svou energii bralo z Kruhu, ale už to nedělá. Odřízli mě. Jeden můj kamarád ho nastavil tak, aby místo toho čerpalo z moci mé funkce.“

Mág si sbalil svou velkou koženou brašnu. „Ten tvůj kamarád zřejmě nevěděl, co dělá, protože tě mohu ujistit –“

„Můj kamarád byl vynikající tvůrce!“ prohlásila jsem naštvaně.

„A já jsem mistr tvůrce s více než šedesátiletou praxí!“ odsekl. „A říkám ti, že tvé znamení je nastaveno tak, aby čerpalo energii od Stříbrného kruhu. Teď to samozřejmě nedělá, protože potřebuje opravit. Ale ještě včera to dělalo, jinak bys byla mrtvá.“ S rozzlobeným úšklebkem zavřel kufřík.

„Dokážeš to opravit?“ zeptala se Sal.

„Časem. Není to ale něco, co bych mohl dělat tady. Budu si to muset vzít s sebou…“ Zmlkl, protože se mu její dlouhé nehty, dnes zlaté, ovinuly kolem zápěstí.

„Pusť to!“ Naježil se. „Ujišťuji tě, mladá dámo…“

„Zlato, já už nejsem mladá aspoň sto let,“ řekla a odhalila bílé tesáky.

Zbledl, ale celkem rychle se zase vzpamatoval. „Ať je to, jak chce, faktem zůstává, že tady s tím nic udělat nemůžu.“

Sal se na mě podívala. „Fakt chceš, aby ti to opravoval tenhle šaman?“

„Vlastně ani ne,“ odpověděla jsem nerozhodně. Ten chlap se mi nelíbil a rozhodně jsem nechtěla, aby mé znamení někam odnášel. Už tak jsem se cítila špatně, jako bych měla nahá záda. Ale zase se mi nelíbila představa, že bych se musela Kruhu znovu postavit bez něj.

„Já se o to postarám,“ řekla Sal a znamení mu vzala. Ukryla je do podprsenky a dvojice strašidelných strážných eskortovala rozhořčeného muže pryč. „Ale může to chvilku trvat. Dokázala by ses pár dní vyhýbat malérům?“

„Ironií je, že přesně za tak dlouhou dobu mám domluvenou schůzku se Saundersem,“ připomněla jsem. „A do té doby bych své znamení opravdu chtěla mít zpátky.“

„Uvidím, co se dá dělat.“

Zbytek dne jsem strávila v apartmá a jedla jsem, spala a každých dvacet minut jsem kontrolovala Rafea, dokud lidská ošetřovatelka, která měla denní službu, nezačala být trochu nevrlá. Chápala jsem, jak se cítí. V noci jsem plavala, dokud jsem nebyla celá rozmáčená, udělala jsem si nehty, snědla jsem zmrzlinu z lednice a zahrála si dvacet partiček pokeru se Sal, které jsem ve všech podlehla.

To i přesto, že se na jednu hru zastavil Billy Joe a dal mi pár rad zdarma. Měla jsem být chytřejší a neposlouchat ho. Po zbytek svého přízračného života vypadal na dvacet devět let, protože tolik mu bylo, když ho dva kovbojové, které v kartách podváděl, strčili do pytle a hodili do Mississippi.

V době, kdy si na obzoru začalo pohrávat slunce, jsem byla znuděná k zbláznění a nesoustřeďovat se na nadcházející setkání s Kruhem bylo pořád těžší a těžší. Na to poslední jsem šla v dobré víře, neozbrojená až na náramek, o kterém doufám ani nevěděli. Jenomže se mi nelíbila myšlenka, že bych tam tak šla ještě jednou – obzvlášť teď, když jsem měla ochranné znamení v opravě. Potřebovala jsem mít pár vlastních překvapení, ale tam jsem si je sehnat nemohla. Kromě toho mě už opravdu začínali děsit mí bodyguardi. Marco se rázným krokem dostavil krátce před východem slunce. Myslela jsem, že se tak naparuje kvůli své moci nebo tak něco, protože se mu pár strážných posmívalo. Byli vzhůru celý den. „Musím si zajít něco koupit,“ řekla jsem mu.

„Ale já nehodlám postávat někde v oddělení spodního prádla, zatímco si budeš zkoušet věci,“ opáčil bez obalu.

„Půjdeme nakupovat zbraně,“ řekla jsem a vzala si kabelku. „Zbraně jakého druhu?“

„Takové ty ošklivé.“

Tehdy jsem vůbec poprvé viděla Marca se usmát.

Kapitola 16

„Není to něco, co se vidí každý den.“

Měla jsem hlavu ve velkém kufru a ani jsem se neobtěžovala ji zvedat. Tato poznámka se totiž mohla vztahovat na téměř všechny položky v zadní místnosti zastavárny. Na rozdíl od té přední, kde měli pro náhodné návštěvníky povinně vystavené DVD přehrávače, videokamery a krabičky s nejrůznějšími šperky, zadní místnost byla zásobena zbožím pro nadpřirozenou populaci Vegas. Ale protože tuto poznámku pronesl prodavač, předpokládala jsem, že se týká dvou obrovských goril, postávajících u dveří a tvářících se znuděně. Střelila jsem po nich přimhouřeným pohledem a Marco mi poslal pusu. Chytrák.

Než jsem stačila dvakrát zamrkat, už byl Marco vedle mě a starý prodavač mu visel na masité tlapě. Chlapík vypadal vyděšeně a brýle na čtení mu na baňatém nose sklouzly do nebezpečné pozice.

„Hej!“

„Chtěl na tebe sáhnout,“ řekl Marco a donutil muže otevřít ruku. Nevím, co čekal, že najde, ale při pohledu na malý svinovací metr vypadal trochu zklamaně. Ale asi ne dost na to, aby toho muže pustil, protože ten rychle nabíral znepokojivý hnědofialový odstín.

„Jo, protože měl v plánu mě uměřit k smrti.“

Bylo jasné, že nás čeká debata o rozdílu mezi „zachováním bezpečnosti“ a „chovat se jako kokot“. Marco tam prostě jenom stál.

„Marco! Pusť ho!“

„Jasně. Protože se mi líbí představa, že se k lordu Mirceovi vrátím s tvým zmrzačeným tělem, přehozeným přes ruku. Když budu mít štěstí, jenom mě zabije.“

„Vždyť ty už mrtvý jsi.“

„Jsou mrtví, a pak jsou ještě i jiní mrtví, princezno,“ řekl vážným hlasem, ale přesto starého muže postavil zpátky na vratké – nebo spíš roztřesené – nohy.

„Jak jsem řekl, tohle je vzácný nález,“ řekl prodavač a upravoval si oblečení. Chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomila, že mluví o malé broži, kterou v ruce držela Françoise. „Když se nic neděje, jsou kameny modré, ale když je na nositele uloženo nějaké zlé kouzlo, zbarví se oranžově.“

Zamračeně jsem si ji prohlížela. Jenom posilovala mé přesvědčení, že existuje nějaký zákon, který vyžaduje, aby magické šperky byly mimořádně ošklivé. Françoise ale maličko přikývla, takže ta věc i přesto, jak vypadala, skutečně účinkovala.

Požádala jsem ji, aby se mnou šla do obchodu, proto aby mi pomohla vybrat zboží, ale také proto, že jsem šla vyzbrojená jenom svým ubohým bankovním účtem. Bylo to nutné pro mou hrdost a pro to, co zbylo z mé nezávislosti, ale příšerně to omezovalo mou kupní sílu. Ale i tak, jestli někdo věděl, jak uzavřít dobrý obchod, byla to Françoise. Měla na to talent.

„Dokáže to zabránit prokletí?“ zeptala jsem se. Pro takový druh ochrany bych snad s něčím tak ošklivým žít mohla.

„To bohužel ne. Ale řekne vám to, jaké kouzlo bylo použito, což, jak jistě víte, je ten nejsložitější krok při jeho odstraňování.“

„Zřejmě nejde přesně o to, co jsem měla na mysli.“

„Jste si jistá? Protože si myslím, že k tomu mám i odpovídající náhrdelník; ten se rozsvítí, pokud ten, kdo vás proklel, vstoupí do okruhu několika desítek metrů. Mohl bych vám na tu sadu dát dobrou cenu.“

Byla jsem skoro v pokušení, jenom abych se ho zbavila. Obskakoval mě od té doby, kdy jsme přišli. Což samozřejmě byla z velké části Augustineova vina.

Ten „šatník v jednom“ zřejmě pochopil, že jdeme nakupovat, a přeměnil se v elegantní kostýmek. Prodavač tak zřejmě nabyl dojmu, že by ze mě mohl mít slušnou provizi.

„Díky,“ řekla jsem mu, „ale hledám něco trochu… aktivnějšího.“

„Ach ano, tedy v tom případě…“ řekl a pospíchal ke kovové skříni stojící u zadní stěny, „tady mám přesně tu pravou věc.“

Marco se sklonil, aby mi zašeptal do ucha. „Nenech se od něj okrást. Tenhle podnik má reputaci nekalého obchodu.“

„K tomu nebude mít moc velkou šanci.“

Dveře skříňky se rozlétly a odhalily police, zaskládané stejným druhem poházených a zaprášených krámů, charakterizujících zbytek obchodu. Žádný z předmětů nevypadal jako pistole, granáty nebo jiná rozpoznatelná výzbroj – nebo cokoli jiného zajímavého. Podle toho, jak se prodavač usmíval, byste si ale mysleli, že se díváte do Alibabovy jeskyně.

„A tohle je opravdu parádní exemplář!“ Vytáhl potrhaný kus černé látky o velikosti zhruba kapesníku a vyhodil jej do vzduchu. Místo aby to spadlo, to vystoupalo vzhůru a začalo se to rozpínat. Během několika sekund se nám nad hlavami vznášela zvlněná stěna temnoty o velikosti prostěradla, která pak náhle klesla na nás a zakryla nám veškeré světlo.

Slyšela jsem Marca zaklít, takovým tím naštvaným zvukem, který se v nicotě kolem nás rozléhal jenom slabě. Ale zabarvení jeho hlasu se změnilo; každý zvuk se zdál být zvlněný, sílil a slábl a z nesmírně hlasitého až po tichý šepot; někdy během jediného slova. Už nebylo poznat, jestli stojí hned vedle mě, nebo jestli se přesunul přes půl místnosti. Nicméně jej stejně přehlušily prodavačovy veselé tóny a jeho hlas zněl naprosto normálně.

„Závoj temnoty,“ pronesl dramaticky. „Vynikající útočná i obranná pomůcka. Shoďte jej na nepřítele a dívejte se, jak se motají, zatímco na ně budete beztrestně útočit nebo jim bez povšimnutí uniknete!“

Temnota se kolem mě omotala jako mokrá deka, vlhká a teplá vlna, skoro dusivá. Vzduch, který se mi podařilo vdechnout, byl zatuchlý a na jazyku hustý jako polévka a podivně lepkavý, jako kdyby se po cestě dolů lepil na stěny krku. Klaustrofobií sice netrpím, ale ve vlhkém objetí Závoje jsem ji pocítila.

Ta věc mohla být užitečná, ale byla temná a to nejen barvou. Poškrábala jsem se na pažích, jak jsem se snažila ze sebe tu podivně pevnou temnotu dostat a zahnat paniku, když už nepomáhalo nic z toho, co jsem udělala. Kousla jsem se do rtu, ale věděla jsem, že nebude trvat dlouho a už ten výkřik potlačit nedokážu.

„Černá magie,“ zamumlala Françoise a její hlas se podivně rozléhal.

„Dostaň nás odsud,“ zasyčel Marco. „Hned!“ Díky podivnému zesilování znělo jeho poslední slovo dost hlasitě na to, aby dokázalo prorazit ušní bubínky.

O sekundu později se však temnota zvedla stejně rychle, jako mi bylo z hlavy staženo prostěradlo. Stála jsem v najednou jasně osvětlené místnosti, lapala po dechu, mrkala jsem a čekala, až si oči zvyknou, zatímco rozzlobený upír vytrhl Závoj prodavači z ruky.

„To měl být jako vtip?“ Zdálo se, že Marco není fanouškem smyslové deprivace. Upíří oči obvykle fungují ve tmě ještě lépe než ve dne, ale proč jenom jsem měla dojem, že uvnitř té věci nebyl schopen vidět o nic lépe než já?

„Omlouvám se,“ řekl prodavač rychle. „Ale ten závoj je velmi starý a velmi vzácný. Většina lidí o něm nikdy ani neslyšela.

V dnešní době se k oklamání smyslů často používají kouzla, ale ta se mnohem snadněji odeklínají. S takto neobvyklým předmětem je jednodušší ukázat, co to dělá, než se to pokoušet vysvětlit –“

„Vysvětlování bohatě stačí,“ přerušila jsem ho a Françoise důrazně přikývla.

„Jak si přejete.“ Prodavač vypadal zklamaně, že jeho předvedení nebylo přijato dobře.

„Co za ilegální krámy prodáváš?“ obořil se na něj Marco.

„Všechno, co máme, je zcela legální,“ ujišťoval mě prodavač, ignoruje Marca. „S nějakými problémy s úřady si nemusíte dělat starosti.“

„To obvykle nedělám,“ zamumlala jsem. Orgánem, dohlížejícím na magické zbraně, je Stříbrný kruh, a i kdybych se snažila, do větších problémů jsem se s nimi už opravdu dostat nemohla.

Prodavač mi věnoval poťouchlý pohled, který podivně kontrastoval s jeho tváří Santa Clause. „Nicméně tu máme několik starožitných kousků, na které se, ehm, modernější zákazy nevztahují.“

„Jako třeba?“ Možná existuje nějaká esoterická starožitnost, o které neslyšel ani Kruh – něco dost vzácného či divného na to, aby mi to získalo nějakou výhodu.

„Mám tu jednu krásnou položku. Pochází z pozůstalosti jednoho… jak bych to řekl… dobrodruha?“ Z té malé bělavé sošky, kterou mi podal, se vyklubala mužská postava buddhovského typu s veselým úsměvem. Malé a tlusté břicho figurky bylo zbrázděno miniaturními trhlinami, které byly o něco tmavší než zbytek sošky, jako by byly ze staré slonoviny. „Daikoku, jeden ze sedmi japonských bohů štěstí!“

„A?“

„Je to necuke,“ řekl Marco s pohledem upřeným na tu malou věc. „Znal jsem člověka, který je sbíral.“

„A co?“

Pokrčil rameny. „Kimona nemají kapsy. Tradiční Japonci nosívali kolem pasu šerpu s takovou kabelkou. Akorát jí neříkali kabelka, protože oni byli chlapi, víš? Každopádně tahle necuke držela oba kusy – ten pytlík a pásek – pohromadě.“

„Tohle není necuke,“ odfrkl si prodavač. „Je pravdou, že Daikokua existovalo množství vyřezávaných podob, ale to je všechno, co to bylo – jenom vyobrazení.“

„A v čem je tohle jiné?“ zeptala jsem se.

„V tom, že tohle je Daikoku.“

Zamžikala jsem. „Tohle je bůh?“

Prodavači se nelíbil můj tón. „Starodávná bytost,“ opravil mě upjatě. „Středověcí japonští rolníci nevěděli, jak jinak by jej měli nazývat.“

„A vy ho schováváte ve skříni?“

„Jak sí chó sískál?“ skočila mu Françoise do řeči. Opravdu vypadala, že si to chce koupit.

Prodavač si to musel myslet také, protože se rozzářil. „Ten žoldnéř, o kterém jsem se zmínil, jej získal před několika lety ve Fukušimě,“ vysvětloval. „Myslím, že ho ukradl nějakému jinému cestovateli. Říkalo se, že pokud sochu Daikokua seberete jeho původnímu vlastníku, přinese vám to štěstí v podobě jednoho přání – pokud jste nebyli přistiženi při činu. Tato stará lidová tradice pravděpodobně vznikla z příběhů o skutečných činech této sochy.“

„Jakó dúch s láchfé.“ Françoise si tu malou věc zamyšleně prohlížela.

„Přesně tak. Až na to, že džinové nejsou nijak proslulí svou shovívavostí. To jsou nebezpečné povídačky starých bab. Pokud někdy narazíte na uvězněného džina, vřele vám doporučuji jej nechat, kde je.“

„A neměli bychom nechat Daikokua na pokoji taky?“ zeptala jsem se skepticky.

„Ale to ne,“ pospíšil si prodavač s vysvětlením. „On není uvězněný. To tedy rozhodně ne. Toto je prostě jen podoba, kterou používá při plnění svého poslání.“

„A to je co?“

„Přinášet světu hojnost, bohatství a štěstí.“

„Tak proč si něco nepřeješ a nezbohatneš?“ zeptal se Marco jízlivě.

Všichni jsme se na prodavače podívali. „No, to proto, že Daikoku nemusí vždycky dobře rozumět… To tedy znamená, že musíte být velice opatrní v tom, jak svůj požadavek zformulujete. Vyskytly se případy, kdy došlo k nedorozuměním.“

„Jako třeba k jakým?“ O magii jsem toho ještě hodně nevěděla, ale začínala jsem se učit, že ve všem je vždycky nějaký háček.

„Prostě v tom, že to přání sice splní, ale možná ne vždy tak, jak to ten dotyčný zamýšlel. Takovou zkušenost měla třeba i ta osoba, od které jsem toto zboží získal. Bývalý majitel této sošky si najal skupinu žoldáků, aby získal svůj majetek zpátky, a ti toho dobrodruha vystopovali do jedné vesnice v Tibetu. Obklíčili ji a přibližovali se, když ten muž – na základě teorie, že to nemůže nevyjít – požádal Daikokua, aby mu pomohl dostat se ven.“ Prodavač se odmlčel a zdálo se, že mu to není úplně příjemné.

„Fungovalo to?“ pobízela jsem ho.

„Samozřejmě že ano. Svým způsobem. Přežil to, aby mi ji mohl prodat, že ano?“

„Takže v čem byl ten problém?“

„No, víte, oni ti mágové věděli, jak ten muž vypadá. Daikoku proto usoudil, že změna jeho vzhledu bude snadným způsobem, jak jeho přání splnit. Ale prosté vykouzlení nějakého maskování nebo něco v tom smyslu by nefungovalo, protože ti, kteří jej honili, byli mágové se znalostmi nezbytnými k tomu, aby takovou věc dokázali odstranit.“

„Tak só poušíl?“ zeptala se Françoise s pěkně nakrabaceným čelem.

„Nic. Nebo spíš nejen pouhý převlek. On vlastně změnil mužovu podobu. A vzhledem k tomu, že kdyby muže objevili, znamenalo by to smrt, provedl změnu… co možná nejzásadnější.“

„Což znamená co?“ chtěl vědět Marco.

„Že jej proměnil v ženu,“ dokončil prodavač spěšně. „Ve starou tibetskou ženu, abych byl přesný. A samozřejmě, jakmile bylo přání splněno, neexistoval způsob, jak jej proměnit zpátky. Žádná další přání už nezbyla a ten muž, ehm, bývalý muž, nezadal žádné, podmínky takže…“

„Tak zůstal?“ ptal se Marco vyděšeně.

„Bohužel ano.“

„A só je špatné na tóm sústát šenou?“ nechápala Françoise. „Jé to lepší néš zemšít, non?“

„Mluv za sebe.“ Marco se sebevědomě napřímil. „Já mám věci, které by mi chyběly!“

„Jenom čistě teoreticky – kolik?“ zeptala jsem se prodavače. Potřebovala jsem vědět, o jaké cenové relaci se bavíme, jinak by jakákoli diskuse o dalších objektech byla ztrátou času.

Řekl mi cenu, která mi srazila bradu až na hruď. „Kolik?“ otázala jsem se nevěřícně.

„Ceny se kvůli válce značně zvýšily,“ bylo mi řečeno. „Všichni chtějí být řádně vyzbrojeni.“

Povzdechla jsem si a rozhlížela se po věcech, které jsem si nemohla koupit. „Nepředpokládám, že byste mi to odložil.“

Pokrčil rameny a všiml si jiného zákazníka. „Má drahá, nechci vás urazit, ale pokud nejste nějak neobvykle mocná, trvalo by celá desetiletí, než by se vám magie doplnila.“

Odchvátal dřív, než jsem se stačila zeptat, co tím mohl myslet, ale Marco si všiml mého pohledu.

„Tak na to ani nemysli!“

„Na co nemám myslet?“

„Zatraceně dobře víš, na co. Jakmile do tebe ty pijavice zaseknou drápy, nikdo neví, kde to skončí. Můžou říkat, že si berou jenom pět procent nebo jaký je právní limit, ale jak to víš? Pokud neomdlíš a nezakopneš, většina lidí si nenechá ujít víc, možná dokonce mnohem víc. Potom se jednou ocitneš v boji, kdy budeš potřebovat své kouzlo, ale překvapivě nebudeš mít nic. A skončíš mrtvá kvůli čemu… pár drobným?“

„Je to pravda!“ ozval se druhý strážce, taky nováček. „Jednou jsem se dostal do boje s jedním mágem a ten řekl, že jsem ho porazil právě proto. Ne že bych to neudělal stejně, ale řekl, že byl slabý proto, že ho ošidil nějaký podvodník. A mluvil pravdu – nechutnal dobře. Neměl ten šmak.“

Nevěřícně jsem na něj civěla.

„Jako rozumíš, myslím jako, že by ho neměl, kdybych ho opravdu jako… ochutnal. Což jsem teda rozhodně neudělal –“

Marco mu připlácl ruku na jeho rameno a on zmlkl. „Prostě to nekupuj, jasný?“ řekl.

„Ani nevím, o čem to mluvíš,“ odpověděla jsem netrpělivě. „Myslíš, že je možné se napíchnout na něčí magii?“

„O to tu právě jde. Za poplatek bys dala svou magii na určenou dobu do zástavy. O tom jsi nikdy neslyšela? Protože lidi to dělají pořád. Teda myslím jako mágy.“

„Myslela jsem, že magii kradou jenom temní mágové.“

„To jo. Vysají kohokoli, kdykoli k tomu dostanou příležitost. Ale takto neodčerpají veškerou magii. Jenom malé procento. A protože s tím ten dotyčný musí souhlasit, je to legální. Jenom opravdu hloupé.“

„Kdo to kupuje? A proč?“

Marco pokrčil rameny. „Jestli chceš slyšet podrobnosti, musíš se zeptat nějakého mága. Já vím jenom to, že se musí dodržet maximální dohodnuté množství a že to musí skončit v určený čas. Jenomže se to někdy nestane. Jak jsem tě varoval, je to nebezpečné. Kruh obvykle takové věci sleduje, ale když je ta válka –“

„Chápu.“ S jistotou jsem věděla, že Kruh nemá dostatek válečných mágů, kteří by na to mohli dohlížet, určitě ne teď, když většina z nich byla převedena do bojové služby. Trhlinami v systému zřejmě unikala spousta maličkostí včetně takové světské policejní práce, jako jsou kontroly majitelů zastaváren.

„A kromě toho, sakra, holka, tohle stejně nepotřebuješ!“ pokračoval Marco. „Lord Mircea tě může zásobit apanáží…“

„Ne, to nemůže,“ pronesla jsem důrazně.

„Není proslulý lakotou a ty jsi jeho…“

„Jestli řekneš majetek, přísahám…“

Marcovi se rozezvonil mobil, který náš rozhovor přerušil.

„Promiň. Nemůžu ti pomoct,“ řekl stručně a zavěsil.

„Co to bylo?“

„Ale nic.“

„Mně to znělo jako Casanova.“

Telefon dále zvonil a s každou sekundou zněl hlasitěji. Konečně ho zase vytáhl a vypnul. „To nebyl on,“ řekl a bez ostychu se mi podíval do očí. Což neznamenalo vůbec nic.

Upíři jsou skvělí lháři. Nečervenají se, nevrtí, nepotí ani se nijak jinak výmluvně neprojevují jako člověk, když je pod tlakem. Já jsem ale věděla, jak moc se toho dá pod klidnou fasádou ukrýt. Obvykle je to tak, že čím bezvýraznější jsou, tím víc toho skrývají. A Marco se tvářil až zatraceně nijak.

„Marco –“ Neměla jsem čas ho přistihnout při lži, protože se do mě vřítil Billy Joe.

„Kruh právě chytil jednu partu dětí,“ prohlásil hned zkraje. „Ani nevím kolik. Když jsem odcházel, táhli je ven. Casanova se ti pokoušel zavolat, ale nedostal se k tobě.“ Vytáhla jsem Marcův telefon z kapsy a stiskla volání posledního čísla.

„Hej!“

„Nezačínej,“ řekla jsem mu s plamenným pohledem. Byla bych mu toho řekla i víc, ale Casanova to zvedl po prvním zazvonění. „Co se děje?“ dožadovala jsem se.

„Zase jde o ta zatracená děcka –“ začal, ale hned potom mu někdo vytrhl telefon z ruky. Ani jsem se nemusela ptát, kdo je na druhém konci. I kdybych ten hlas v pozadí neslyšela, neznám příliš mnoho lidí, kteří dokážou na upíra zaútočit s tak málo výčitkami svědomí. To, že měřila jenom metr šedesát a byla lidskou bytostí, vše ostatní dělalo ještě mnohem působivějším.

„Jesse je pryč,“ informovala mě Tami rychle. „Kruh ho i s bandou dalších dětí odvedl před pár minutami. Casanova říká, že on na mágy nesmí útočit kvůli nějaké smlouvě, ale já jsem žádnou zatracenou smlouvu nepodepsala a přísahám, že jestli Jessemu ublíží, zaplatí za to. Myslí si, že teď mají válku? Až s nima skončím, to teprve uvidí, co je to válka…“

„Kam šli?“

„Nevím!“ V jejím hlase jsem slyšela, že pláče, ale zatím to držela v sobě. „V několika limuzínách odjeli po Stripu.“

Strip byl jenom jeden blok odsud, a jestli byl stejně frekventovaný jako obvykle, mohli bychom se chytit. „To je v pořádku, Tami. My teď –“

„Jak je to v pořádku?“

„Protože my je dostaneme zpátky. Máš mé slovo.“

Na druhém konci se rozhostilo výmluvné ticho. Nemohla jsem jí to mít za zlé. Už jsem jí své slovo dala předtím, když jsem jí slíbila, že děti budou u Danta v bezpečí. A podívejte, jak to dopadlo.

Co chtěl Kruh s hrstkou utečenců uprostřed války dělat, jsem netušila, ale mohla jsem na to přijít později. Momentálně jsem je musela přivést zpátky.

„Zavolám ti hned, až budu něco vědět,“ řekla jsem a podala telefon Marcovi. „Jdeme.“ Vyrazila jsem ze dveří jenom proto, aby mě chytit zezadu za límec.

„Kam jdeš?“

„Pro Jesseho.“

„A jak to máš v plánu udělat?“

„Ty budeš řídit,“ řekla jsem mu, „a já navigovat.“

„Bylo mi řečeno, abych tě udržel v bezpečí, ne abych se vydával na nějaké odvážné záchranné mise. Tyhle děti nejsou můj problém. Ty ano. A vodit tě schválně Kruhu do cesty není v plánu hry.“

„Teď už je.“

Tmavé oči se zúžily do bledých štěrbin. „To si nemyslím.“

„Tak ti to řeknu jinak. Já pro ty děti jdu, ať se ti to líbí nebo ne.“

„Nejdeš nikam.“

Françoise zvedla za Marcovou hlavou něco, co odráželo světlo. Klíče od auta. Ani jsem se nepozastavila nad tím, jak se jí podařilo strčit upírovi ruku do kapsy, aniž by si toho všiml. Vrhla jsem se ke dveřím.

Marco mnou trhl zpátky, ale Billymu došlo, co se děje, a rozhodl se pomoct. Převrátil tu skříň s magickými zbraněmi. Dopadla na nedalekou vitrínu, naklonila se doleva a dlouhou chvíli tam balancovala. Potom spadla na podlahu a její smrtící obsah se rozletěl všude kolem.

Některé věci zůstaly ležet nebo se odkulily nebo odsunuly na krátkou vzdálenost a zastavily se. Byla tam ale sada okovů, které po podlaze klouzaly jako kovový had a po cestě rovnou k Marcovu kamarádovi za sebou zanechávaly v prachu stopu. Tanečním krokem před nimi uskakoval, ale se zlověstným úmyslem ho pronásledovaly až za pult. Potom najednou vykřikl a zmizel z dohledu.

Marco na mě zlostně pohlédl. „Jak jsi to udělala?“

Prodavač tam spěchal ještě předtím, než jsem stihla odpovědět, ale potom najednou zbledl a začal rychle couvat. Podívala jsem se Marcovi za hlavu a uviděla tam něco, co vypadalo jako roj černého hmyzu, vylétajícího z rozbité lahvičky. Jeden brouk vletěl do stropního světla a jedna ze žárovek praskla.

Chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomila, že není spálená, ale že tam prostě není. Další bod se snesl na jednu láhev na pultě, která hned přestala existovat, jako by spadla do studny. Nebo do malé černé díry, což bylo přesně to, jako co mi ty věci začínaly připadat.

Všude v obchodě mizely věci nebo jejich části – to v případě, že byly příliš velké a do děr se nevešly. Ty malé černé stvůry byly různých velikostí, ale nezdálo se, že by na rozdíl od Závoje expandovaly. Stropní ventilátor přišel o kus z jednoho listu, staré zrcadlo bylo poseté prázdnými černými kruhy a v podlaze chyběl půltucet kulatých kusů betonu. Zírala jsem do jedné díry o velikosti čajového šálku vedle své nohy, ale na druhém konci jsem nic neviděla – žádné základy, hlínu, prostě nic.

Marco mě táhl zpátky ke dveřím do přední části obchodu, kde se jeho kamarád znovu objevil, tažený po podlaze okovy, které se mu zamkly kolem kotníků. Jedna z menších děr se mu snesla na divoce mávající levou ruku, která potom, stejně jako ostatní věci, najednou zmizela. Nebyla tam žádná krev, ale už tam nebyla ani žádná ruka. Jenom syrové, červené maso a bledá kost, čistě uříznutá, jako kdyby si z něj ukousl nějaký dementní kráječ.

Marco pustil mě a chytil prodavače, který se snažil protlačit dveřmi před námi. „Co se to sakra děje?“ zaburácel, když se na jeho teď už hysterickém kamarádovi objevilo několik dalších děr.

„Bude v pořádku,“ blábolil prodavač. „Ta ruka není pryč, jenom je prostě někde jinde.“

„Někde jinde?“

„J-jo. Je to svým způsobem něco jako karanténa; je prostě uložená.“

„Kde?“

„Tak to je trochu komplikované,“ zamumlal prodavač a popadl jeden z časopisů, aby jej použil jako vějíř a odehnal od nás několik malých děr. Proud vzduchu na ně zapůsobil, jako by byly z hedvábného papíru, a odfoukl je doprostřed místnosti, kde se zastavily o tělo druhého upíra.

Vykřikl, ale uprostřed toho zvuku zmlkl, protože mu jedna přistála na obličeji a v místech, kde míval ústa, po sobě zanechala dokonale kulatý otvor. Nad zející ránou bylo pořád vidět několik třpytivých stoliček, jedna dokonce i se zlatou korunkou. Další díra mu sebrala část hrudníku, kde sice minula srdce, ale v trupu po ní zůstala rána o velikosti baseballového míče. Viděla jsem část něčeho, co mohlo být žebro, a rychle se chvějící věc, což byly pravděpodobně plíce. Netryskala ale žádná krev, ani se nerozlévaly žádné jiné tekutiny. Bylo to, jako by jeho část byla prostě někde jinde, a jeho tělo si to neuvědomovalo.

Ale ani se nezdálo, že by to bylo příjemné. S velkýma vytřeštěnýma očima na nás hleděl, zatímco se poutům podařilo dotáhnout ho do skříně. Dveře se za ním s finálně znějícím bouchnutím samy zavřely.

Marco mě pustil, popadl časopis a prodavače a táhl ho zpátky do místnosti.

„Dovol, abych ti vysvětlil, co se tady bude dít,“ řekl a odháněl všechny díry, které se ocitly v blízkosti. „Ty ho hezky dostaneš zpátky. Hned teď. Jinak tyhle věci narvu zase do sklenice a přinutím tě je sežrat! Rozumíme si?“

„Samozřejmě. Přirozeně tu bude malý poplatek za návrat…“

Marcovu odpověď přehlušilo cvaknutí zavíraných dveří; můžu jenom tušit, že do ní zahrnul i několik návrhů, které podle mě nebyly anatomicky možné. Pro Marcova partnera jsem toho moc udělat nemohla; mohla jsem jenom doufat, že prodavač udělá to, co řekl. Ale mohla jsem pomoci dětem. Françoise mi do ruky vtiskla klíče a utíkaly jsme.

Kapitola 17

Marcovým autem bylo černé SUV s okny zatmavenými tak, že to pravděpodobně bylo nelegální. Mám ale pocit, že nelegální okna jsou lepší než vznícení. Ne že by to momentálně nějak hrozilo. Slunce už bylo víc než hodinu za obzorem, takže temnou ulici osvětloval jenom neonový nápis nad zastavárnou.

S kvílením pneumatik jsme vyrazily; řídila jsem já, protože auta byla pro Françoise ještě pořád něčím novým, navíc ne něčím, co by měla ráda. Seděla na sedadle smrti. Doufala jsem, že se rozptýlí pohledem dopředu a nebude vyšilovat, ale soudě podle bílých kloubů na prstech, kterými svírala palubní desku, to fungovalo zhruba stejně jako obvykle všechny mé plány.

Taky jsem si tím přidala další problém, protože jsem musela řídit a současně vyhlížet. Bylo to těžší, než se zdá, protože limuzíny nejsou na Stripu zrovna něčím neobvyklým, a já jsem se Tami zapomněla zeptat na jejich popis. Nezůstalo mi nic jiného než se snažit najít dvě limuzíny pohromadě, jenomže ten večer zřejmě všichni cestovali sólo.

O pár minut později jsme zastavili za jednou dlouhou a černou, která stála na semaforech. „Hej, zelená znamená jet,“ zařvala jsem a opřela se do houkačky.

Dveře limuzíny se otevřely, ale nikdo nevystupoval. Na obou stranách vozidla se vynořily paže v naprosto stejných tmavých rukávech a zase je zavřely. Limuzína popojela o několik trhaných metrů vpřed, přímo doprostřed křižovatky, a dveře se otevřely znovu. Tentokrát to ale nebyly jenom ty dvoje zadní. Prudce se začalo otevírat a zavírat všech pět dveří včetně kufru, až auto vypadalo jako přerostlá vrána, která se snaží vzlétnout.

„Jé tó normál?“ ptala se Françoise zmateně.

„Ne.“ Ale bylo to něco, co jsem v poslední době viděla víc než jednou. Jedním ze Zatracenců byla malá holčička, jejíž rodiče ji i její náhodné magické výstřelky drželi pod zámkem v malé místnosti, dokud nebyla dost stará na to, aby odjela do speciální „školy“. S tím, jak totiž rostla, se zvyšovala její síla a s ní i nechuť k uzavřeným prostorám. Měli jsme to s ní v kasinu těžké, protože když byla Alice nablízku, nechtěly se nám zavírat dveře, okna a výtahy.

„Nemůžeme je objet?“ zeptala se Françoise s pohledem na neustále se prodlužující řadu čekajících aut, z nichž většina teď zlostně troubila.

Jeden VW brouk se protáhl kolem nás a limuzíny, šlápl na plyn a prudce proletěl křižovatkou, přičemž na nás drze zamrkal brzdovými světly. Následovala řada dalších aut, ale já jsem tam jenom seděla.

„Jdu se tam podívat,“ řekla jsem jí.

„Proč?“

Všechny dveře se znovu prudce otevřely a potom se unisono zabouchly. „Proto. Myslím, že by tam mohla být Alice.“

Françoise otevřela své dveře. „Půjdů já.“

„Ne. Zůstaň tady. Asi to nic není.“

„A só jestlí to něsó jé?“

„Tak se ven dostanu rychleji než ty. Kromě toho, jestli se něco stane, budu potřebovat tvou pomoc.“

Nechala jsem ji tam s pohledem ztuhlé hrůzy ve tváři zírat na volant. Myslím, že kdyby si mohla vybrat, raději by se postavila mágům. Já jsem stejný pocit neměla, takže jsem opatrně přistoupila k limuzíně.

To bych musela udělat stejně, protože dveře se v náhodných intervalech neustále otevíraly a zavíraly, přičemž se mi jedny zabouchly přímo před nosem, když jsem se jimi pokusila nastoupit. Místo hraní škatulat jsem si počkala u jedněch zadních, až se znovu otevřou, a skočila jsem dovnitř.

Uvnitř to bylo bláznivější než venku; plačící děti, křičící dospělí a někdo, kdo řval na řidiče, aby šlápl na plyn. Byla jsem ale na správném místě, protože v přední části limuzíny jsem ve světle zrovna otevřených dveří zahlédla Jesseho. Ležel na sedadle dlouhém jako lavice mezi ne méně než čtyřmi mágy.

Vyrazila jsem k němu, ale nějaká holčička mě chytla za nohu a já jsem spadla, načež mě někdo kopl do hlavy. Nemyslím, že by to bylo schválně, protože to nebolelo; jenom mě to škráblo u ucha. Něčí velká bota mi ale šlápla na zápěstí, a to bolelo – hodně.

Zavřeštěla jsem a nějaký muž mě prudce zvedl na kolena. Do obličeje se mi zblízka díval mladý asijský Američan v elegantních brýlích s černou obroučkou.

„Kdo sakra –“ Prudce se zarazil. Já jsem ho sice nepoznávala, bylo ale docela jasné, že naopak to pravda není. Měl výraz člověka, který ví, že má na dosah půl milionu eur – takovou odměnu na mou hlavu vypsal Kruh.

Limuzína znovu vyrazila předtím, než se kdokoli z nás stačil vzpamatovat, takže jsem na mága ztěžka upadla a ten zase dosedl na zadní sedadlo vedle blonďáčka s brýlemi jako popelníky. Zatímco se vůz začal divoce proplétat hustým provozem, z loužičky kolem chlapcových nohou začalo přes sedadlo přelézat nylonové lanko a začalo se obtáčet kolem mne i mága. Ani jsem se nemusela ptát, jak: ten chlapec se jmenoval Alfred a byl telekinetik.

Tvářil se sice docela klidně, ale křečovitě svíral otlučený starý batoh. Byla bych mu navrhla, aby se soustředil na to, aby provaz omotal spíš jenom kolem mága, než kolem nás obou, ale neměla jsem na to dech. Všechen ze mě vytlačoval napínající se nylonový korzet, který se každou sekundou stahoval víc a víc.

Mág začal nadávat a snažil se sáhnout do kapsy kabátu, zatímco já jsem se mu v tom snažila zabránit a zároveň dosáhnout na svou pistoli. Ta ale byla pořád v kabelce, protože jsem ji nechtěla v plném provozu mezi lidmi vytahovat, a kabelku jsem měla až za těmi provazy. Všude kolem nás probíhala miniválka s křikem, nadávkami a cinkotem rozbitého skla. Potom se ozvala exploze, a najednou bylo uvnitř mnohem víc světla. Vypadalo to, jako by něco vyrazilo pár oken.

Jeden obzvlášť tvrdý kus spadl na nás na podlaze, a já jsem se rozhodla, že už toho mám dost. Přemístila jsem se asi o třicet centimetrů vlevo, takže jsem se dostala z pasti, ale zase to provazům umožnilo prověsit se v místech, kde bylo mé tělo. To zase umožnilo mágovi strčit ruku do toho zatraceného kabátu.

Netušila jsem, co by mohl mít, ale na základě předchozích zkušeností to zřejmě nebylo nic, co by se mělo používat uvnitř auta plného dětí. Kabelku jsem nikde neviděla a stejně jsem neměla čas sahat po pistoli. Neměla jsem čas na nic jiného, než ho chytit, zavřít oči a přemístit se.

Přistáli jsme tvrdě uprostřed silnice a několikrát jsme se překulili ve směru mizející limuzíny, načež nás málem přejelo SUV, dokud se Françoise prakticky nepostavila na brzdu. Přední kola SUV zapištěla a zastavila se asi dva centimetry od mé tváře. Civěla jsem na ně a zmateně mrkala, zatímco mě mág ve snaze vymanit se ze svírajícího se kokonu udeřil loktem do žeber. Françoise se vyklonila přes přední sklo a něco řekla, a lana se náhle sevřela a uvedla ho zpět do polohy mumie.

„Déj mú roubík!“ přikázala a hodila mi kapesník.

Zmuchlala jsem ho a strčila mágovi do úst zrovna ve chvíli, kdy se mu podařilo z provazů vyprostit bradu. Zapomněla jsem, že dokud můžou mluvit, jsou smrtelně nebezpeční. Françoise naštěstí nezapomněla. Naskočila jsem, ona zatúrovala motor a vyrazili jsme.

Hned jsem poznala, že si Françoise nějak zapamatovala, k čemu slouží plynový a brzdový pedál – svým způsobem – ale pořád trochu plavala ve věcech, jako je odbočování, semafory a rychlostní limit. Což znamenalo, že se do vegaského provozu hodila docela dobře. S limuzínou to bylo něco jiného; ta v přískocích klopýtala o několik bloků před námi.

Dohonili jsme ji ve chvíli, kdy odbočovala na Sands Avenue a začala nabírat rychlost. Françoise odbočila příliš rychle, pneumatiky protestně zakvílely a odstředivá síla mnou hodila na boční dveře. Kontrolu nad vozidlem si ale udržela a sešlápla plyn až k podlaze.

„Dostaň mě dost blízko na to, abych se přemístila dovnitř,“ řekla jsem.

„Ják blískó?“ Byla bledá a třásla se a oči měla maličko divoké.

„Nevím.“ Nikdy jsem se nesnažil přemístit do jedoucího vozidla a pochybovala jsem, že je to vůbec moudré. Ale kdyby se Françoise podařilo dostat mě k autu tak na půl metru, mohlo by to být proveditelné. „Tak blízko, jak to dokážeš!“

Něco zamumlala, ale vklouzla mezi dvě auta a manévrovala s SUV vedle limuzíny dost blízko na to, aby na ni řidič začal troubit. Zhluboka jsem se nadechla a přemístila se; přistála jsem na hromadě v úzké střední uličce u dlouhého sedadla. Měla jsem asi půl sekundy na to, abych si ověřila, že v limuzíně jsou jenom tři děti: Alice, schoulená do klubíčka na podlaze, Alfred vzadu a Jesse vepředu, kde jej drželi dva mágové.

Potom jsem v obličeji měla čtyři pistole, z nichž jedna se prakticky dotýkala mého nosu. Popadla jsem Alici a přemístila se, dřív než stačili vystřelit; přistála jsem vzadu vedle Alfreda. „To bylo parádní,“ řekl a já jsem ho chytila za předek košile.

„Vezmi mou kabelku!“ nařídila jsem mu, načež mágové otočili hlavy naším směrem. Alfred z podlahy zvedl mou pomačkanou denimovou kabelku ve chvíli, kdy na nás mágové vrhli nějaké kouzlo, a přemístili jsme se.

S jedním dítětem v každé ruce jsem přistála na zadním sedadle SUV, a vyčerpání jsem cítila i v té nejposlednější žíle. Françoise mě v zrcadle dychtivě pozorovala. Něco řekla, ale bylo to francouzsky a já jsem byla příliš unavená na to, abych se to snažila přeložit. „Hoří ti vlasy!“ přeložila mi to sama a Alfred mě začal mlátit po hlavě batohem.

Strhla jsem ze sebe blůzu, která měla pořád střih na zahradní slavnost, ale textilie přijala vhodný maskovací vzor. Použila jsem ji k uhašení plamenů a Alfred zatím přelezl přes opěradlo dopředu. „Umím řídit,“ řekl jí klidným hlasem. „Bude potřebovat pomoct, aby dostala Jesseho.“

„Kolik že ti je? Dvanáct?“ nechápala jsem.

Ušklíbl se na mě. „Máš strach, že bych mohl dostat pokutu?“

„Myslíš to –“

„Prosím tě. Řídím od doby, kdy jsem byl malý kluk,“ řekl s naprostým nedostatkem sarkasmu.

Napadlo mě, že to bude další z věcí, které Tami nemusí vědět. Chytila jsem Françoise za zadní díl košilky. „Nevadí ti to?“

Urychleně přikývla na znamení souhlasu s čímkoli, co ji dostane z místa řidiče. Potom nás ale někdo musel poznat, protože se z jedněch těch divoce se otevírajících dveří vynořila ruka a něco naším směrem hodila. Françoise prudce trhla volantem doprava, narazila s námi do boku dalšího vozu a zabouchla vrhači ruku do dveří. Už to ale nešlo zastavit a ta malá černá koule dopadla na kapotu, jednou, dvakrát… Předtím, než mohla dopadnout potřetí, jsem zpanikařila a přemístila – celé auto.

Zasáhla mě tak silná vlna nevolnosti a závrati, že mi trvalo několik sekund, než jsem si uvědomila, kde jsme přistáli: napříč přes kapotu limuzíny. Silnicí za námi otřásla masivní exploze, která roztříštila zbytek oken limuzíny a zanechala v silnici kráter o velikosti dětského bazénku. Ze zadku limuzíny se také kouřilo, jako by ta bomba utrhla i část kufru; ale nezpomalilo ji ani to, ani skutečnost, že řidič nemohl přes SUV nic vidět. Nevím, jestli zpanikařil nebo jestli si myslel, že hrajeme nějakou promyšlenou verzi hry na honěnou. Jestli to bylo to druhé, čekalo ho překvapení. To proto, že jsem se už nemohla znovu přemístit, nedokázala jsem poznat, kde je nahoře a kde dole, čemuž ani trochu nenapomáhal nezaměnitelný pocit, že SUV začíná bokem klouzat z kapoty.

„Françoise!“ Doufala jsem, že má nějaký nápad, ale jediné, čeho jsem se dočkala, byl proud čtyři sta let starých francouzských nadávek.

A potom ty nárazy a klouzání a uši rvoucí skřípání kovu o kov náhle ustaly. Stejně jako SUV i navzdory tomu, že limuzína pokračovala po silnici ve svém bláznivém cikcak kurzu. S trhnutím jsem si uvědomila, že se nějak vznášíme asi tři metry od země a jako nějaký obří list, jímž jsme ovšem nebyli, jsme unášeni zhruba směrem k obrubníku.

„Jsem telekenetik, pamatuješ?“ prohodil Alfred, když jsme přistáli.

Françoise z auta vylezla tak rychle, že spadla na silnici. „Mám ráda koně!“ vykřikla, nejspíš na adresu silničního provozu. „Tató forma sestování jé šílená!“

Vymotala jsem se ze zadního sedadla a vyklopýtala na chodník. Všechno bylo velké, světlé a rozmazané, a protože jsem nikdy předtím nic tak velkého nepřemísťovala – já jsem dokonce ani nevěděla, že je to možné – neměla jsem ani možnost zjistit, jak dlouho bude trvat, než mé vyčerpání ustoupí natolik, abych nás odsud dostala. Ale Jesse byl pořád v limuzíně, která rychle mizela v provozu, a já jsem věděla, že jestli se ho alespoň nepokusím dostat zpátky, nebudu se nikdy moci před Tami ani ukázat.

„Zastav je!“ poručila jsem Alfredovi.

„Jak?“

„Gumy!“

Přikývl a vyslal směrem k limuzíně ostrý pohled. Chvilku se nic nedělo, ale potom současně vybuchly obě zadní pneumatiky. Kouřící zadní část vozu narazila na zem a několik sekund za sebou táhla vodotrysk jisker, než sjel ze silnice a narazil do sloupu veřejného osvětlení. Odrazil se, otočil se 180 stupňů a skončil zase uprostřed vozovky.

„Vraťte se do Danta,“ řekla jsem Françoise, zatímco jsem v kabelce pátrala pro pistoli. „Pomoz těm dětem.“

„A kdo pomůšé tobjé?“

„Já se o sebe dokážu postarat sama.“ Možná by to znělo přesvědčivěji, kdybych dokázala úplně zaostřit pohled. Neřekla nic, jenom tam stála se zkříženýma rukama.

„Françoise!“ „Prosím!“

„Můžu nás zpátky odvézt,“ nabídl se Alfred.

„Ón así žídí líp néš já,“ souhlasila Françoise.

Přelétla jsem pohledem od limuzíny, která se teď mírně pohupovala ze strany na stranu, k Alfredovi, který mi oplácel klidným pohledem. Ten kluk musel být na antidepresivech nebo tak něco. „Zůstaň na hlavní. Nesmíš porušit žádné předpisy nebo udělat něco, čím bys na sebe upozornil.“ Samozřejmě kromě toho, že všechny dveře SUV zůstaly zatrvzele otevřené. „A potom řekni Tami, ehm, že jí to vysvětlím, až se vrátím.“

S Françoise jsme se pak rozběhly po silnici a Alfred se rozjel za námi. Ani jedno nebylo tak nebezpečné, jak to zní, protože kvůli té velké černé překážce na cestě stejně nikdo nikam nejel. Houkání klaksonů bylo ohlušující, a ještě horší bylo, že někteří lidé už začali z aut vystupovat. Policie nemohla být daleko.

Alfred na falešné trávě ve středovém pásu provedl přísně zakázanou otočku a byl pryč předtím, než jsme se s Françoise vůbec dostaly k limuzíně. Prudce jsem otevřela nejbližší dveře, které díky Alicině absenci zůstaly zavřené, a skočila jsem dovnitř. „Cassie!“ Zaslechla jsem Jesseho hlas, ale nemohla na něj reagovat, protože na mě ležel jeden mág a další se mi snažil vykroutit pistoli. Zaznamenala jsem kolem sebe také hodně kopání.

Sama jsem mága kopla kolenem někam, kde to bolelo, a zkusila se nadechnout. „Jesse, chyť mě za ruku!“ Měla jsem volnou jenom jednu, ale víc jsem ani nepotřebovala.

Divoce jsem jí zamávala ve vzduchu.

„A co ostatní?“ volal.

„Mám je!“

„Tys našla to druhé auto?“

Přes temeno mágovy hlavy jsem na něj přes celou délku limuzíny zírala. Ten se vzdal magie ve prospěch toho, že se mě snažil udusit. „Druhé auto?“ zachroptěla jsem. A doprdele! Zapomněla jsem, že tam měly být limuzíny dvě. „Rozdělili nás, aby nás přemohli! Řekni, žes to druhé už našla!“

Najednou vypadal stejně děsivě jako jeho matka. Rozptýlil mě pár zbraní, sklánějících se mi k lebce, ale Françoise pronesla něco, co jim je vyrazilo z rukou. Řidič potom s limuzínou asi o půl metru nějak poskočil, a my všichni jsme se ocitli na jedné hromadě vzadu. Vyklouzla jsem zpod toho rádoby škrtidla, doplazila jsem se za mága, který Françoise tiskl k zemi, a praštila ho pažbou pistole do hlavy. Tohle bohužel lépe funguje ve filmech, protože jediné, co to s ním udělalo, bylo, že ho to naštvalo. Ale pustil Françoise, aby se vrhl po mně, čímž jí zase dal šanci jej omráčit dosud neporušenou lahví pernodu. V tak těsném prostoru bylo obtížné používat štíty, protože tam už tak bylo málo místa pro pohyb, což ale mágům nebránilo v tom, aby kolem sebe mávali smrtícími zbraněmi. Jeden z nich na mě namířil pistoli přesně ve chvíli, kdy jsem proti němu obrátila tu svou. Při vzájemném pohledu na sebe jsme ztuhli.

„Teda, to je trapné,“ řekla jsem, zatímco se na mě Caleb mračil.

„Já tě nechci zabít,“ řekl a opravdu to znělo upřímně.

„Nápodobně.“ Polkla jsem. „Akorát že máš někoho, koho chci zpátky.“

Ignoroval to. „Zatykač na tebe nespecifikuje, jestli musíš být předvedena živá, ale rozhodně bych to tak preferoval.“

„A to já zase ne,“ řekla jsem popravdě. Rychlá smrt kouzlem nebo kulkou pravděpodobně byla mnohem příjemnější než to, co by se mnou udělal Kruh, kdybych se jim dostala do rukou beze svědků.

Zamračil se. „Dostane se ti spravedlivého procesu. Pokud jsou se obvinění vůči tobě omyl –“

„Obvinění vůči mně jsou snůškou keců,“ řekla jsem procítěně.

„Cassie!“ Přitočil se ke mně Jesse „Musíme jít!“

„A co ti ostatní mágové?“ Nebylo to totiž tak, že bych se mohla otočit a podívat se sama.

„S Françoise jsme je dostali. Sakra, ta ale umí bojovat!“

„Nenadávej,“ odpověděla jsem automaticky.

Caleb se zamračil ještě trochu víc. „Já se zemřít nebojím,“ prohlásil a jeho zbraň se ani nepohnula. „Můžeš říct totéž?“

Sevřela jsem Jesseho triko trochu pevněji a chytila Françoise za ruku. „To sakra ne,“ řekla jsem a přemístila nás.

Skončili jsme mimo auto, což bylo lepší, než jsem se obávala, ale zdaleka ne tak dobré, jak jsem doufala. Chtěla jsem se dostat k Dantovi, ale zřejmě mi na to nezbylo dost šťávy. Byl to problém, ale zase ne tak velký jako ta druhá limuzína, která u nás zastavila a chrlila ze sebe na asfalt mágy. Takže si asi někdo našel čas zavolat posily.

„Pořád ti říkám, že bych měl mít bouchačku,“ prohlásil Jesse vyčítavě.

„Sklapni!“

Zkusila jsem se přemístit, ještě jednou, ale tentokrát jsem se nedostala nikam. Ještě horší bylo, že si nás všimli mágové. Vypadali, jako by měli všechny hlavy na jednom provázku: najednou se na mě upíraly všechny oči. Potřebovala jsem plán, ale neměla jsem čas ho vymyslet. Věděl jsem jenom to, že když si nechám Jesseho u sebe, bude to nejlepší způsob, jak ho nechat zabít. Postrčila jsem chlapce k Françoise. „Vezmi ho odsud!“

Na nic se neptala. Strčila mi něco do kapsy a zároveň zamumlal slovo, jímž způsobila výbuch světla, které mě oslepilo. Cítila jsem, jak mi vytrhává Jesseho ze sevření, a uslyšela zvuk bot, drtících sklo, jak se rozeběhli.

Rozhodla jsem se, že to nejlepší, co můžu udělat, abych jí pomohla, bude dát mágům jiný cíl – takový, který je spojený s mnohem vyšší odměnou. Předtím než oslepující světlo zmizelo, jsem se otočila na podpatku a rozběhla se opačným směrem. Přímo do Marca.

Chytil mě za ramena a zatřásl se mnou jako se psem, jak byl podle všeho připravený roztrhnout mě vejpůl. Potom ale to světlo zmizelo a on uviděl tu vlnu tmavých těl ženoucích se k nám. Zavrčel, vycenil spoustu tesáků a šoupl mě za sebe.

Odrazila jsem se od hrudníku jeho kamaráda, který byl naštěstí zase v jednom kuse, a Marco na mágy hodil Závoj temnoty. Letěl přímo na ně a vedle jeho hluboké inkoustové nicoty vypadala okolní noc jako pravé poledne. Jenomže už nebyl velký jako prostěradlo, teď už se roztáhl přes polovinu vozovky.

Marco s tasenou pistolí vyrazil vpřed, ale já jsem ho chytila za paži. „Zmizme odsud!“

„Jistě,“ odpověděl, když temnota prolétla štíty mágů, jako by je ani neměli. Marcův kamarád mu hodil pušku M16. „Za minutku.“

Chytila jsem hlaveň té zrůdně velké zbraně. „Co to děláš?“

„Je to jako střílet ryby v kýblu,“ řekl s chutí.

„Nemůžeš je zabíjet!“

„Chceš se vsadit?“

„Marco!“

Pozvedl jedno obočí způsobem, kterým mi až děsivě připomněl Mirceu. „A co myslíš, že chtěli udělat oni s tebou?“

Byla to sice rozumná otázka, ale o to teď nešlo. „Snažím se udržet Kruh neporušený,“ řekla jsem mu, zatímco před námi Závoj na zemi kypěl jako černá mlha. Předpokládala jsem, že se mágové snaží probojovat si cestu ven, ale z místa, kde jsme stáli, to nebylo nijak patrné. Žádný zvuk, žádná střelba, žádná kouzla, žádné světlo. Nic.

Alespoň nás to ukrylo před pohledem ze silnice, pomyslela jsem si, zatímco na mě Marco nechápavě zíral.

„Zbláznila ses?“ Vypadal, jako by o mě začínal mít vážné starosti.

„Je to složité,“ řekla jsem a sama jsem se tomu podhodnocení podivila. „Ale přece tady nemůžeš jenom tak chodit a střílet mágy.“

„Proč ne?“

Bylo zřejmé, že bez zatraceně dobrého důvodu se Marco zamýšleného masakru vzdát nehodlá. Tak jsem mu jeden dala, i když se nezdálo, že by chápal mé vysvětlení o mstivém bůžkovi a portálu do jiného světa a o starobylém kouzlu, které Kruh podporuje a které je jedinou věcí, jež jej drží zavřený. Ale abych k němu byla upřímná, tak pochopil alespoň ten hlavní bod.

„Takže říkáš, že musíš při životě udržet ty samé lidi, kteří tě chtějí zabít?“

„Přesně to říkám.“

„To je na hovno.“

„Což taky bude název mé autobiografie, jestli se dožiju toho, aby ji napsala. No a teď: mohli bychom odsud zmizet?“

„Přesně moje řeč,“ ozval se za mnou hlas a do hrudního koše se mi zaryla zbraň.

Vykroutila jsem si krk natolik, abych viděla, že je to Caleb. Předtím řekl, že je ochoten zemřít, aby mě zajal. Teď to vypadalo, že si nedělal legraci.

Marco něco zavrčel a nazdařbůh vypálil salvu kulek, které se odrazily od mágova štítu a ohrozily všechny kromě něj. „Marco! Nech toho, než někoho zabiješ!“

„To přesně mám úmyslu – někoho zabít,“ řekl, zatímco mě Caleb táhl k limuzíně. Nedokázala jsem si představit proč – auto nemohlo nikam odjet –, ale i tak jsme tím směrem couvali.

Marco nás následoval, ale nemohl se přes Calebovy štíty dostat. Zkusila jsem zatápat v kapsách v naději, že mi do nich Françoise strčila pistoli; ne že by mi proti válečnému mágovi měla nějak pomoct. Pistoli ne, ale zato mi nechala něco dost možná užitečnějšího. Sevřela jsem ruku nad něčím tvrdým, a když jsem se podívala, co to je, spatřila jsem usměvavou tvář Daikokua s upřeným pohledem.

Françoise ho musela sebrat, když spadla ta skříň. A jestli to účinkovalo aspoň z poloviny tak dobře jako Závoj, mohlo by mě to odtamtud dostat. Ale troufnu si to použít?

Pevně jsem Daikokua sevřela a pod prsty jsem cítila, jak z chladného povrchu vyzařuje energie. Ať už ta věc byla čímkoli, bylo to silné – a proto nebezpečné. Už jsem ale viděla dost válečných mágů na to, abych věděla, že je Závoj nezdrží dlouho, ale i kdyby ano, Caleb k tomu, aby mě dostal dovnitř, jejich pomoc nepotřeboval. Vážně jsem začala uvažovat o tom, že jej použiji, když se noc rozevřela a odnikud k nám spadl Pritkin.

Hned když vyskočil ze siločáry, Caleb po něm vrhl kouzlo, k tomu ale musel spustit štít. A v okamžiku, kdy klesl, po nás Marco skočil. Caleb to čekal a jediným zamumlaným slovem jej poslal do vzduchu, ale to odvrácení pozornosti dalo Pritkinovi čas zakoulet se pod nedaleké auto a zmizet z dohledu.

„Nech to být, Johne!“ volal Caleb. „Zaručím její bezpečnost, ale beru ji s sebou.“

Přes střechu auta vykoukla rozježená blonďatá hlava. „Nic takového zaručit nemůžeš! Nebo jsi zapomněl, co se stalo, když Rada chtěla schůzku naposledy?“

„Richardson byl oslepený zármutkem kvůli synovi. Nic takového se už nestane – máš mé slovo.“

„Tvé slovo není to, o čem pochybuji, Calebe. Já zpochybňuji tvůj úsudek.“

„Bývaly doby, kdys mu svěřoval svůj život!“

„A také byly doby, kdys ty používal mozek místo toho, abys slepě plnil rozkazy,“ řekl Pritkin a obcházel přední část auta. Přesně uprostřed hrudníku měl takové syrové červené místo, jako kdyby jeho štít selhal o zlomek sekundy dřív než kouzlo jeho kamaráda. „Půjde se mnou.“

Calebovou odpovědí bylo další kouzlo. Přesně na to ale čekal Marco, který v tichu a temnotě postával bokem. Okamžitě, když Caleb spustil svůj štít, Marco chytil jeho a Pritkin mě.

Vykročili jsme k siločáře, kterou se sem Pritkin dostal, ale to už mágové dokončili rozsekávání Závoje na kusy a blokovali nám cestu. Všech osm. Nezaútočili hned – zůstalo v nich přesně tolik pochybností o tom, jestli je Pritkin hrdina nebo psychopat, aby to bylo v takových situacích užitečné. Nebude to ale trvat dlouho.

Musela jsem přemýšlet, potřebovala jsem plán, ale oni šli po nás a neměla jsem čas. A s takovou přesilou nemohl bojovat dokonce ani Pritkin. Sevřela jsem dlaň kolem Daikokuovy chladné postavy, dost silně na to, aby to bolelo. „Dej mi energii na to, abych nás odsud odčasovala!“ přála jsem si.

Doufala jsem, že je to dost jasné, a potom jsem už jenom doufala, že to vůbec může klapnout, ale uplynula dlouhá doba a nic se nestalo. Otevřela jsem pěst, prohlížela si tu malou věc a přemýšlela jsem, jestli Françoise neukradla padělek. Potom jedno malé očičko kleslo v ještě menším mrknutí, a svět se rozpadl.

Kapitola 18

Napřed jsem ucítila prudkou závrať a potom otřes, který mi vyrazil vzduch z plic. Působilo to, jako bych se přemístila, ale chodník pod nohama byl pevný a ve vzduchu ještě pořád visel pach spáleného asfaltu a magie. Ani jsem nečekala, až ta závrať přejde, jenom jsem se chytila toho teplého těla vedle sebe a přemístila nás.

Že něco není v pořádku, jsem věděla okamžitě, protože místo krátkého volného pádu, který by měl proběhnout v případě, že bychom se nepřemísťovali dál než k Dantovi, mi doba, než jsem znovu dopadla na zem, připadala jako věčnost. Dopadla jsem sice na nohy, ale pak do mě někdo vrazil. Kdo to byl, jsem neviděla – byla tam naprostá tma –, ale ten náraz mě odhodil o několik kroků zpět. To by ještě tolik nevadilo, kdybych pod nohou najednou neucítila nic než vzduch.

Spadla jsem na zadek a po strmém srázu jsem sjela podle mě tak stokilometrovou rychlostí. Nebyly tam žádné stromy nebo kameny, kterých bych se chytila, jenom hladká řídká tráva a spousta bahna. Máchající rukou jsem se konečně chytila něčí paže a držela jsem se jí o život; kouleli jsme se a padali, až jsme konečně prudce zastavili – samozřejmě – v blátivé louži.

Náraz se pokusil prostrčit mi kostrč mezi lopatkami a prudce mi scvakl zuby. Hleděla jsem na matný oblouk Mléčné dráhy, snažila se popadnout dech, vtom mě ale přímo do rohovky zasáhla kapka vody. Utřela jsem ji a zároveň jsem si čelo otřela zabláceným rukávem. Samozřejmě zrovna pršelo. Samozřejmě ano. Obvyklá rutina, poté kdy jsem o vlásek unikla smrti – a bože, ona to už opravdová ruina je – sestává převážně z toho, že na mě Priktin křičí a pak jdeme někam dát si sendvič. A koupel. A taky aspirin. Ale protože nic z toho nebylo k dispozici okamžitě, spokojila jsem se s tím, že jsem se překulila a zapátrala po zdroji těch sípavých nádechů odněkud za mnou.

Sice jsem v tom srpečku měsíčního světla ještě pořád neviděla jasně, on ale nadával tak vynalézavě, že jsem ho ani vidět nemusela. V poslední době tvoří Pritkinovy nadávky zvukovou stopu mého života, ale hned po zjištění, že je v pořádku, následovalo poznání, že má něco s hlasem. Snažila jsem se vyprostit ze záhybů těžkého koženého kabátu, který jsem na sobě najednou měla, a zbavit se bláta, které se na něm ze všech sil drželo.

Konečně se mi to podařilo, já jsem se z té louže vypotácela; crčela ze mě špinavá voda a byla jsem vyčerpaná, a to jsem se ještě vzápětí setkala s vlastníma vzteklýma modrýma očima. „Cos to udělala?“

Šokovaně jsem sebou trhla. Já jsem přece tak vysoký hlas neměla, že ne? Znělo to jako hlas malé holky. Hodně naštvané malé holky. Snažila jsem se vstřebat fakt, že mé tělo sedí přede mnou a křičí na mě, zatímco mně na krku a na zápěstí lechtal studený vítr a snažil se mi dostat pod šaty. Začala jsem si stahovat rukávy, ale když jsem si všimla rukou, které z nich trčely, přestala jsem.

Na chvíli jsem se přestala hýbat úplně, tedy až na zadek, který prudce navázal kontakt se zemí.

Žaludkem mi projel studený nůž poznání. Ty věci na konci mých paží byly mužské ruce. Abych byla přesnější, byly to Pritkinovy ruce, jenomže jsem je z nějakého důvodu měla v rukávech já. Po několika sekundách ztuhlé hrůzy, kdy mi i dýchání přišlo jako příliš náročné, jsem si uvědomila, co ten parchant Daikoku provedl.

Chtěla jsem se přemístit, jenomže to v mém těle nebylo možné. Chtěla jsem s sebou taky vzít Pritkina. Daikoku mi splnil obě přání, ale ne tím, že by mi dal nějakou energii navíc, jak jsem doufala. Prohodil nám těla. Tím mi umožnil z toho mého, které už bylo skoro vyčerpané, přejít do jiného, ve kterém zbylo dost síly na to, aby nás dostalo pryč. Tím taky zajistilo, že jsem neměla jinou možnost než vzít Pritkina s sebou.

Protože jsem uvízla v jeho kůži.

„Co se stalo?“ chtěl vědět Pritkin a jeho sevřený britský přízvuk působil opravdu divně, když vycházel z mých úst. Napadlo mě, že s mým zrakem si ještě nejspíš ani nevšiml, jak to je.

Zuřivě jsem pátrala v mysli po tom, co bych mohla říct. „Dokážu to opravit,“ podařilo se mi konečně říct hlasem, který mi v uších nezněl povědomě. „Aspoň myslím.“

„Opravit co?“ Tu otázku vyslovil tichým a kontrolovaným hlasem, což nevěstilo nic dobrého. „Hlasitý Pritkin“ je normální stav. Bát se musíte, teprve když ztichne.

Byla bych mu i odpověděla, nebo se o to aspoň pokusila, ale vtom mě zasáhlo uvědomění, že jeho tělo má velké bolesti. Sklouzla jsem pohledem na hrudník, kde mě víc než jenom trochu vyděsilo zjištění, že mám napůl spálenou košili, ožehlé chlupy a pod tím vším ještě i nepravidelnou červenou skvrnu. Calebovo kouzlo, vzpomněla jsem si. Pritkinovy úžasné léčivé schopnosti už stačily polovinu popáleniny zakrýt hladkou a lesklou texturou. Až na to, že jsem to jako napůl zahojené necítila. Bolelo to jako prase.

„Zničili jste mi plot!“ To obvinění vyšlo z úst muže s brýlemi v černých obroučkách a s rozcuchanými einsteinovskými vlasy, který stál na vrcholu kopce a tvářil se nesouhlasně.

Uvědomila jsem si, že ta tvrdá věc, na které sedím, je kůl z plotu, napůl pohřbený v bahně. Vytáhla jsem ho zpod svého vypůjčeného pozadí a podívala se nahoru na farmáře. „Ehm, promiňte…“

„No, teď už se s tím nedá nic dělat,“ řekl muž podle mě docela šlechetně. „Pojďte sem a já nám udělám něco teplého.“

„Odpověz mi,“ nařizoval mi Pritkin; už jsme u sebe stáli tak blízko, že jsem dohlédla za čirou hrůzu v jeho očích až na to místo, kde narůstalo vražedné nutkání. Snažila jsem se přijít na nějaký způsob, jak mu to podat jemně, ale potom na nás farmář namířil baterku, a já jsem nemusela nic vysvětlovat. Pritkin už totiž nezíral na mě, ale na svou hruď. Která momentálně byla mnohem oblejší než obvykle.

„Cos to udělala?“ Jeho vyděšený šepot drásal mé už tak napjaté nervy.

„Dostala jsem nás odtamtud živé,“ odsekla jsem. Dobrá, tak to nebyla ideální situace, ale ani jednoho z nás nikdo z Kruhu nestřelil, neškrtil ani nezabil smrtícím kouzlem. „A aspoň jsi ve mně ty. Onehdy jsem se musela vtělit do upíra,“ připomněla jsem mu.

Zdálo se, že Pritkin nenalézá slov – myslím, že úplně poprvé – ale jeho neustále brunátný obličej zrudl ještě víc. Jestli toho nenechá, asi mi přivodí infarkt.

„Musíš se uklidnit,“ řekla jsem mírněji. Jasně jsem si vzpomněla na svůj první mimotělní zážitek, který byl maličko… traumatizující.

„Já jsem klidný.“

Jasně. Proto asi vypadal, jako by aktualizoval svůj seznam, koho oddělat.

„Jo, jenomže teď používáš mé tělo, a já se snažím dožít třicítky, předtím než dostanu první infarkt.“

„To tam chcete sedět celou noc?“ ptal se farmář. „Pojďte sem, než vás tam dostihne smrt!“

„Jak?“ zeptal se mě Pritkin a sevřel mi paže. Necítila jsem nic ani trochu podobného jeho obvyklému železnému sevření. Polkla jsem.

„Vlevo je taková cestička. Není tak zablácená jako ta, kterou jste přišli dolů,“ odpověděl sedlák ochotně.

„Je to dlouhý příběh,“ sdělila jsem Pritkinovi nervózně.

„Tak mi to řekni stručně.“

„Japonský bůžek se zvráceným smyslem pro humor?“

Pritkin na mě jenom zíral. Oči mu lemovaly tmavé kruhy a do tváře mu spadaly mé vlasy. Vypadalo to, že se mé tělo ještě nevzpamatovalo z boje. Začalo pršet víc a studené kapky mu v pramíncích stékaly po tvářích a skapávaly ze špičky brady. Evidentně trpěl, a po pravdě řečeno jsem ani já nebyla nadšená faktem, že dostanu zpátky tělo, které mělo silnou horečku. Museli jsme se odtamtud dostat.

„Tak se vraťme do Danta a já to vysvětlím,“ řekla jsem a sevřela mu rameno. Byl to divný pocit, jako kdybych pod svýma novýma, většíma rukama, cítila příliš křehké kosti, ale ignorovala jsem to. Sebrala jsem veškerou svou moc a přemístila nás – asi tak o metr. Skončili jsme zase vsedě v té blátivé louži, skoro až po pás ponoření v páchnoucí vodě. Pritkin kýchl.

„Co se stalo?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nevím.“ Zaslechla jsem zvuky blížících se kroků. Farmář zřejmě vzdal snahu mluvit s těmi blázny, kteří se mu poflakují po poli, a zmizel z dohledu. Ale slyšela jsem ho jít po něčem, o čem jsem předpokládala, že je cestička dolů.

„Říkáš mi, že se nedokážeš přemístit?“ nechápal Pritkin, který zřejmě netušil, že za chvíli budeme mít společnost.

Jenom pro jistotu jsem to zkusila znovu, ale se stejným výsledkem. Jenomže tentokrát do mě Pritkin při přistání vrazil a já jsem uklouzla a dopřáli jsme si nečekanou bahenní koupel. Posadila jsem se, špinavá a naštvaná, a vyplivla hlt opravdu odporné vody. „To ti právě říkám!“

„Ale dostala jsi nás sem!“

„A teď to vypadá, že jsme tady uvízli.“

Rozhlédla jsem se po nějakém úkrytu, ale i s Pritkinovým zrakem tam toho moc k vidění nebylo. Kromě otevřeného přístřešku se střechou z pocínovaného plechu, který byl podle všeho plně zaměstnaný vlastním rozpadem, tam byla jenom plochá pláň plná mokré trávy a dalšího bláta. Proti temné obloze se rýsovaly nějaké nezřetelné černé tvary, které mohly tvořit okraj lesa, ale zase byly moc daleko na to, aby nám k něčemu byly.

Potom sebou Pritkinova hlava trhla a on zvedl ruku. Téměř ve stejném okamžiku něco narazilo do jeho štítu a odrazilo se to na střechu kůlny, kde to explodovalo. Výbuch se nad polem rozléhal a třetinu střechy změnil v syčící změť. Neměla jsem čas se ho zeptat, jak se mu podařilo vytvořit štít s pomocí mé moci, protože štít spadl a on si mě přitáhl k sobě. Nad hlavami nám prosvištělo něco jiného, co spíš než jako vizuální obraz připomínalo vjem světla a tepla, a to už mi Pritkin tlačil obličej do bahna.

„Sem! Tady jsou dva!“ Slyšela jsem výkřik, když jsem se vynořila.

Kolem nás prolétlo kouzlo a explodovalo těsně za námi, kde k nebi vyslalo blátivou clonu a jako svíčky na neexistujícím dortu zapálilo řadu těžkých sloupků plotu. Napadlo mě, jestli tím, koho jsem slyšela přicházet, vůbec byl ten farmář. Potom jsem uhnula na jednu stranu a Pritkin na druhou, a o fous jsme se tak vyhnuli třetímu kouzlu.

Sakra, vždyť ani já sama jsem nevěděla, kde jsme! Jak mě mohli tak rychle najít mí nepřátelé? Neměla jsem ale čas to zjistit, protože mě někdo chytil zezadu.

Použila jsem jeden z těch manévrů, které mě učil Pritkin – a který mi s jeho sílou šel mnohem líp – a ze sevření jsem se vyprostila. Velký, podsaditý muž ve tmavé mikině Adidas se zapotácel. Na kluzké půdě ztratil balanc a šel k zemi, ale ta sbírka magických zbraní, která se mu vznášela kolem hlavy, letěla přímo na mě.

Zaječela jsem a s rukama nad hlavou jsem se skrčila – jako kdyby mi to mohlo pomoct. Jenomže to asi pomohlo, protože se nic nestalo. Zvedla jsem hlavu a uviděla před sebou vznášet se řadu hořících plotovek probodaných noži a prošpikovaných kulkami a také Pritkina s nataženou rukou a obličejem bledým námahou. Potom jsem zase musela uskočit, abych se vyhnula dalšímu noži, tentokrát v ruce naštvaného mága.

Uvědomte si, že to byl naštvaný válečný mág. Levitující zbraně jsou jedním z jejich oblíbených triků, takže se jeden muž chová spíš jako četa. Adidas v té své mikině moc jako válečný mág nevypadal, ale bojoval přesně jako jeden z nich. Což znamenalo, že jsem byla ve velkém průšvihu.

„Odčasuj nás zpátky!“ zařval Pritkin, když mi nůž projel rukávem kabátu. Ošklivě jsem se na něj podívala. „Mám práci!“

Zbývající plotovky zaútočily na Adidase a já jsem se zatím potácela vzad a snažila se udržet na nohou a najít přitom nějakou zbraň, ale potom se tam zničehonic objevil někdo jiný a za nohy mě strhl k zemi. Nový útočník byl vyšší, tenký jako bič a šlachovitý. Na zem – nebo co to bylo – jsme dopadli s cáknutím a mlasknutím. Svíjela jsem se a bojovala, až jsem nějak skončila na něm a jednou rukou jsem mu tiskla obličej do bláta, zatímco jsem se druhou snažila najít Pritkinovo pouzdro se zbraní, které mi skončilo vzadu na kříži. Pak na nás oba skočil Adidas. Dostala jsem ránu do žeber a žduchanec do temene, ale podařilo se mi někoho píchnout do oka a někomu jinému vrazit loket do krku. Potom mě Adidas praštil dost silně na to, aby mi zazvonilo v uších, ale během potyčky jsme se dostali blízko přístřešku a já jsem ho strčila pod odkapávající kov střechy.

On vykřikl a někdo jiný zaklel. Prudce jsem zvedla hlavu a čekala další potíže, ale místo nich jsem spatřila vlastní naštvanou podobu, která se na mě ošklivě dívala.

„Uhni mi z cesty!“

Uskočila jsem na stranu právě včas, abych se vyhnula kouzlu, které Pritkin vrhl na něj a po jehož dopadu on i zbytky kůlny vylétli do vzduchu. Určitě jsme měli co do činění s válečným mágem, protože se i s tváří plnou tekutého kovu dokázal soustředit na to, aby zvedl štít. Výbuch jej sice vyhodil do vzduchu, ale štít pak ztlumil přistání a zachránil jej před krupobitím padajících trosek kůlny. Nevěřícně jsem se dívala, jak se překulil na nohy a rozběhl se pryč.

Prsty se mi konečně sevřely kolem pouzdra, ale když jsem se s pistolí v ruce vydrápala na nohy, Hubeňour mě zase srazil na zadek. Pak se sice taky rozhodl pro ústup, ale vyrazil jiným směrem než jeho kamarád. Temnota ho pohltila, předtím než jsem dostala šanci vystřelit.

Pritkin vyskočil na nohy – nebo, přesněji řečeno, na mé nohy – a plným tryskem se rozběhl za Adidasem. „Zůstaň tu!“ zařval přes rameno.

„Pritkine!“ Ani nezpomalil. Vykašlala jsem se na Hubeňoura a vyrazila za svým rychle mizejícím tělem. Bez své obvyklé síly nebo přenosného arzenálu mě nakonec mohl nechat zabít.

Proti větru, který mě švihal do obličeje, a s deštěm v očích se mi běželo těžko. O promáčeném kabátě, novém a nižším těžišti a o nohách, které mi připadaly jako příliš daleko od země, ani nemluvím. Dvakrát jsem zakopla a třikrát nebo čtyřikrát jsem je málem ztratila, ale Pritkinův zrak je lepší než dobrý a bylo úžasné, jak rychle se jeho tělo dokáže pohybovat i přes všechno to těžké svalstvo. V době, kdy jsme vyběhli na hřeben kopce poblíž lesa, jsem je už skoro dohnala.

Pritkin a Adidas střemhlav uháněli na druhou stranu. Začala jsem je následovat, když mi do levé paže něco narazilo. Bolest byla tak živá, že mi na chvíli zablokovala všechno ostatní. Pak mou pozornost upoutal nějaký pohyb a já jsem se otočila právě včas, abych viděla, že Hubeňour boj nakonec neopustil – a abych absorbovala náraz jeho těla, když po mně skočil. Spadli jsme spolu, kouleli se a nadávali a nechali se otloukat o kameny, ukryté ve vysoké trávě, skoro stejně, jako jsme do sebe bušili navzájem.

Pod kopcem jsme narazili do stromu a hlavní sílu kolize převzal naštěstí Hubeňour, který do kmene s mokrým a dunivým zvukem vrazil hlavou. Bylo to dost silné na to, aby ho to omráčilo nebo snad ještě něco horšího, ale v tom okamžiku mě to ani moc nezajímalo. Sama jsem trochu nárazu slízla taky a spánkem mi projela bodavá bolest, která se vzápětí rozšířila do zbytku lebky a soutěžila s bolestí v paži.

Při pohledu dolů jsem objevila druhou trhlinu v Pritkinově rukávu, z níž se valila krev a vsakovala se do kůže. Vteřinu mi trvalo, než jsem si uvědomila, že mě střelil. Zhluboka jsem se nadechla, strhla mu opasek a pomocí zubů jsem si ho vysoko na paži pevně stáhla. Jestli mě nezabijí mágové, tak to asi udělá Pritkin, až mu jeho tělo vrátím plné děr.

„Snad ji nenecháš, aby se s Jenkinsem prala sama?“ otázal se někdo za mnou.

Otočila jsem se a zjistila, že mě dohonil ten farmář. V brýlích se mu odráželo světlo, takže když se sklonil, aby Hubeňourovi pomohl od jeho opasku s lektvary, vypadal jako nějaká mimozemská sova. Na někoho, kdo se právě stal svědkem magické bitvy, mi připadal poněkud znuděný. Neměla jsem ale čas zjišťovat, jakou roli v tom hraje. Dole pod kopcem byl Adidas složen nějakou malou, odhodlanou postavou.

Měla jsem vědět, že ho Pritkin nepřestane pronásledovat jenom proto, že je beze zbraně, na neznámém území, a – ach ano – v těle někoho jiného. Zatraceně! Takže mě asi zase někdo střelí do zadku.

Nechala jsem farmáře, kde byl, a běžela za nimi. Opalizující světlo, prosakující hustým příkrovem mraků, stačilo k tomu, abych viděla, jak pekelný boj se tam odehrává. Když mé tělo dostalo silný kopanec do břicha, trhla jsem sebou a přála si, aby Pritkin udělal to, co mi vždycky radil, a uhnul z cesty. Jsem mizerný střelec, ale na tuhle vzdálenost jsem se možná mohla trefit i já.

Jenomže jsem nedostala možnost to zjistit. Pritkin dostal další ránu, tentokrát do hlavy, a o několik kroků zavrávoral. Než jsem ale stačila vystřelit, nocí explodovala dvojice kouzel. To první, které vyšlo z místa za mnou, zlikvidovalo mágův štít, a druhé – to vyšlo z Pritkinovy natažené ruky – ho po hlavě srazilo do prachu.

V první chvíli jsem měla pocit, že kolem něj vidím nějaké záblesky – v barvách, které mi nepřipadaly přirozené. Zamrkala jsem, a už tam nebyly, ale pořád jsem je cítila, takové pižmově ostré a zvláštní, navíc jsem na zadní straně jazyka cítila i jejich chuť, takovou nevyváženou směsici kyselé a hořké a sytě sladké. Potom jsem už doběhla k Pritkinovi a měla jsem moc práce s kontrolou jeho zranění na to, abych se starala o cokoli jiného.

„Zbláznil ses?“ Zatřásla jsem s ním, ale vypadal příliš omámený na to, aby si mě všímal. Žádné zjevné díry jsem neviděla, ale zdálo se, že mi mágův loket málem roztříštil lebku.

„Jsem v pořádku,“ řekl Pritkin a padl na zem jako prkno.

Vytáhla jsem ho a otřela mu z obličeje mokrou trávu. „Ale pořád jsi v jednom kuse, že?“ zeptala jsem se jenom pro jistotu.

„To mi řekni ty.“ Jeho oči se zaměřily na můj zarudlý rukáv. „Co to je?“

„Dárek od Hubeňoura.“

„Od koho?“

„Od toho druhého.“

„Kde je?“ Pritkin se rozhlédl kolem sebe, ale já jsem pochybovala, že toho s mým zrakem moc uvidí.

„V bezvědomí. Momentálně mi dělá větší starost tenhle.“ Dloubla jsem do mága špičkou boty, ale ani se nehnul.

„To nemusí,“ řekl Pritkin stručně.

Dívala jsem se na to naprosto nehybné tělo dole a uvědomila si, co je na něm divného. Dokonce i těla v bezvědomí dýchají, hruď toho na zemi jsem neviděla zvednout se nebo klesnout ani jednou. „Tys ho zabil?“

„Rozhodně v to doufám.“

„Ale je to válečný mág.“

„Bývalý válečný mág. Po odchodu ze sboru sloužil i jiným zájmům.“

„Ale… jsi v mém těle!“

Pritkin si z očí vytřel nějaké svinstvo. „Ty máš magické schopnosti. Skutečnost, že jsi v nich nebyla vycvičena, to nepopírá.“

„Ale já takový druh moci nemám!“

„Máš jí dost,“ prohlásil stroze. „A vědomosti vyhrávají polovinu bitvy. Toto konkrétní kouzlo bylo natolik ezoterické, že je neznal – nebo to, jak mu čelit.“

V chladném nočním vzduchu jsem nahrbila Pritkinova ramena a zírala na tělo u svých nohou. Ten chlap se mě snažil vykuchat, což je něco, co by mělo mít tendenci nahlodat mé sympatie. I tak ale bylo děsivé pomyšlení, že má magie dokáže něco takového způsobit, že může několika mumlanými slovy zabít člověka. Otřásla jsem se; adrenalin se už začínal vyplavovat a pod oblečením mi na kůži studeně usychal pot.

„Pojďme.“ Objala jsem Pritkina a překvapilo mě, jak málo váží. Opravdu jsem své tělo chtěla zpátky, ale musela jsem uznat, že Pritkinovi jeho sílu závidím. „Musíme se odsud dostat.“

„Napřed nás pošli zpátky,“ řekl. Zaváhala jsem a přemýšlela, jak to podat. „Říkala jsi, že to dokážeš!“

„Dokážu! Aspoň jsem si jistá, že když o tom budu nějakou dobu přemýšlet –“

„Vrať nás tam, kam patříme!“

„Není to tak jednoduché!“ Na mimotělní zážitky jsem bohužel taková odbornice nebyla, ale už jsem to dělala tolikrát, abych pochopila alespoň základy, přinejmenším pokud jde o to, jak dostat svého ducha zpátky na správné místo. Problém byl v Pritkinovi, nebo přesněji v jeho duchu; co jsem nevěděla, bylo to, jak ho nacpat zpátky do jeho kůže. A dokud na to nepřijdu, nemůžu nechat jeho tělo bez dozoru. Bez nějakého dočasně pobývajícího ducha by nepřežilo a ten můj byl momentálně jediný k dispozici.

Vysvětlila jsem mu to, ale krevní tlak mu to evidentně nezlepšilo. Stejně jako fakt, že jsem se nedokázala přemístit. „Proč ne?“ nechápal a zle se na mě díval. Tento výraz mi byl děsivě povědomý i přesto, že jsem ho pozorovala na svém obličeji, ale tak hrozivý jako obvykle zase nebyl. Možná proto, že momentálně vypadal jako hrozně mokrá a velice naštvaná panenka Kewpie.

„Nevím.“ V hlavě mi bušilo podle rytmu v lokti a ta mokrá a podupaná tráva mi začala připadat opravdu pohodlná. „Možná máš příliš nízkou hladinu energie.“ To mi ale nepřipadalo jako správná odpověď. Bylo to spíš jako něco, co zablokovalo mé pokusy.

„Zkus to znovu.“

„Jestli skončím s mozkovým aneurysmatem, bude ve tvé hlavě,“ připomněla jsem mu.

„Já to risknu,“ odpověděl okamžitě.

Tolik tedy k něžnému pohlaví. Pritkin byl i jako žena přesně stejný jako vždycky – nakrknutý, náročný a paranoidní a na svět se díval jenom vlastním pohledem. „Nevadilo by, kdybychom si napřed na pět minut odpočinuli?“

„Vadilo, protože ti dva nebyli sami.“

„A jak to víš?“

Trhl hlavou a já jsem jeho pohled sledovala k místu, odkud k nám z druhé strany pole běžela skupina temných postav. Ještě nebyli dost blízko na to, abych je mohla identifikovat, ale potom kolem nás zasyčelo nějaké kouzlo tak blízko, až jsem na tváři ucítila brnění jeho energie, a už jsem je ani identifikovat nemusela. Mágové.

Pritkin mě popadl za ruku a běželi jsme k lesu na druhé straně. Do žil mi znovu začal proudit adrenalin, který mé plíce otevřel chladnému nočnímu vzduchu a vypudil únavu, jež mě předtím ovládala. Zato Pritkin se nijak zvlášť nevytáhl. Dokonce i s mou pomocí lapal po dechu a v době, kdy nás do tváří začaly pleskat listy, byl bledý a vyčerpaný, a o náskok jsme skoro úplně přišli. I tak jsme ale běželi dál a slyšeli jsme, jak se naši pronásledovatelé za námi rozptylují a křičí na sebe, aby dali pozor na to, abychom se nemohli vrátit stejnou cestou. Tolik tedy k tomuto plánu.

Čím hlouběji jsme do lesa pronikali, tím větší ticho v něm vládlo; staré a tmavé větve se za námi zavíraly a pod nohama nám šustilo měkké a tiché spadané listí. Byl ale také divočejší a příkrov nad hlavami byl nakonec tak hustý, že už jím měsíční světlo dokázalo proniknout jenom stěží. Zařadila jsem Pritkina za sebe, protože i když jsem ty nezřetelné a tmavé obrysy stromů před sebou pořád viděla, pochybovala jsem, že on taky. Moc to ale nepomáhalo.

Dostával spoustu ran od nízkých větví, které jsem odstrkovala z cesty a které ho po cestě zpátky šlehaly do obličeje. Navíc neměl výhodu ochranného oděvu, protože jsem na šílený úprk lesem nebyla oblečená. Stejně se ale snažil, nechtěl mě zpomalit, ačkoli mu po krku stékala krev a ruce měl do krve rozedrané.

Asi deset minut jsme napůl běželi a napůl šli, když vrazil do stromu, odrazil se od něj a zakopl o druhý, který nám zčásti spadl do cesty. Zkusila jsem ho ještě kus táhnout, ale on jenom celkem zoufale zavrtěl hlavou. Puls na krku měl rychlý a vzrušený a zornice rozšířené.

Přikývla jsem a opřela se o strom, abych mohla nasát vzduch do plic tak silně, až to bolelo. Pod dlaní jsem cítila šedivou a šupinatou kůru, z jejíchž prasklin prosakovala pryskyřice a lepila mi prsty k sobě. Zapřela jsem se o kmen rameny a uvolnila ruku na pažbě pistole, kterou jsem svírala dost pevně na to, aby mi po ní zbyla v dlani rýha. Několik minut jsem jenom dýchala a snažila se něco zaslechnout přes bušení svého srdce. Opravdu jsem doufala, že jsme je ztratili, protože Pritkin nevypadal, že by ještě mohl jít (natož běžet) dál.

„Co slyšíš?“ zašeptal po několika minutách.

Naslouchala jsem a jeho uši zachytily všechno: tichý vítr v korunách stromů, slabé bubnování deště na baldachýn nahoře, nějaké pobíhající zvířátko – ale nic podobného pronásledování. Chvíli jsem sice slyšela vzdálené klopýtání mágů, ale teď bylo pryč i to. „Myslím, že jsme sami.“

Ale hned, jak jsem to řekla, se znovu objevily ty podivné záblesky, tentokrát v korunách stromů. Byly sice černé na indigové temnotě oblohy, ale s odlesky barev, které jsem nedokázala pojmenovat. A teď, když jsem se soustředila, všimla jsem si i jiných věcí: sem a tam se ozývaly vzdechy, které nezpůsobil vítr, a nakrátko jsem cítila vůně, které neměly s přírodou nic společného.

„Počkej – něco tady je.“

„Něco?“

„Jo.“

A bylo to, jako by to slyšely. Prostor kolem nás najednou zaplavila studená a hořká chuť mrtvé zimy, vzduch zhoustl rozervanými stíny, které se přede mnou vyrojily jako záplava hadů. Jeden se mi otřel o ruku a já jsem ucukla. Bylo to studené a teplé a mělo to dalších tisíc rozporů, které můj mozek nedokázal zvládnout – ale nic z toho nebylo dobré.

„Popiš to.“

„Nemůžu! Ty barvy jsou… divné,“ řekla jsem, protože jsem nemohla najít správné slovo. Potom kolem proletělo několik dalších. Znenadání jako kdybych se na svět dívala přes tisíce skleněných křídel, taková kakofonie prolétávajících obrázků. Přikrčila jsem se a zašilhala ve snaze něco vidět, ale nejspíš to všechno ještě zhoršilo. „Špičaté tvary, jako ptáci, ale ti to nejsou,“ řekla jsem bezmocně. „Ve stromech.“ Bože, co to bylo za věci?

„Rakšasové,“ zasyčel Pritkin a zadíval se vzhůru.

„Kdo?“

„Démoni,“ odplivl si a rukama se prohraboval v mém kabátě, načež sebral několik věcí z opasku, který jsem nosila proklatě nízko na bocích. Byl hrozně těžký kvůli nejrůznějším lahvičkám, z nichž každá byla uschována v malém koženém obalu a v nichž bylo několik docela smrtících lektvarů. „Dokážou měnit formu.“

Olízla jsem si rty. Kdyby se mýlil, bylo by to vážně dobré, ale o tom jsem pochybovala. Protože jestli se Pritkin v něčem dobře vyznal, byli to démoni. Nejen proto, že byl nejznámějším lovcem démonů Kruhu, on dokonce díky svému otci Rosierovi, pánovi inkubů, v říši démonů strávil několik staletí.

Rosier se chtěl pochlubit svým napůl lidským dítětem, hybridním experimentem, o němž ostatní démoni tvrdili, že prostě není možný, a tento svůj důkaz zatáhl na onen svět, aniž by se ho obtěžoval napřed zeptat. Pritkinovi se tato zkušenost nelíbila, na druhou stranu je ale potřeba říci, že nikomu jinému taky ne. Čímž se mu dostalo privilegia být jediným člověkem, kterého doslova vyhodili z pekla.

Jenom jsem doufala, že teď není v plánu zpáteční cesta.

Kapitola 19

Prolétlo kolem mě další z těch stvoření a přes ruku mi přeběhlo něco střapatého a rozevlátého, třeba jako zlomené křídlo. Bylo to ledově studené a spalující a naprosto, naprosto odporné. O několik kroků jsem zavrávorala a ucítila, jak se mi v břiše přelévá obrovská vlna nevolnosti. Kousla jsem se do rtu, abych zůstala zticha, ale mezi sevřenými zuby mi stejně unikl jeden zbloudilý výdech, vyvolaný vzpomínkou na posledního démona, s nímž jsem bojovala, ale také současnou hrozbou.

Srdce mi bušilo stále rychleji a adrenalin mi stoupal až do režimu raketového startu. Nemohla jsem tím projít znovu; prostě jsem nemohla. Slepě jsem se otočila a připravila se vyběhnout bez ohledu na to, jestli mě mágové uslyší, protože se mnohem raději postavím celému tomu zatracenému Sboru, než abych na sobě ještě někdy cítila ty ruce.

Pritkin mě chytil. Chvíli jsem však neviděla jeho, ale jiný obličej. Najednou jsem se roztřásla, protože se mi vrátila vzpomínka na pocit z Rosierova doteku a z vlhkého jazyka na mém těle, jak ze mě olizoval krev, zatímco mě pomalu kuchal. V krku mi zabublal výkřik.

Na ústa se mi tvrdě připlácla ruka, ale menší a měkčí, než by být měla – ženská ruka. Moje ruka. Když jsem si to uvědomila, vrátilo se mi alespoň jisté zdání sebekontroly a já jsem se zadívala do vlastních zuřivě modrých očí.

„Nepanikař!“ zašeptal Pritkin. „Jsou jako supi, strach je přitahuje stejně jako blížící se smrt. Jenom je to přivolá rychleji!“

„Blížící se smrt?“

„Mlč!“ Trochu se kolem sebe rozhlédl a zaklel. „Kde jsou? V tvém těle je nevidím tak dobře.“

Ne že bych si takový problém nepřála, uvědomila jsem si hystericky, když se mi před obličejem zastavila další z těch napůl vnímaných věcí. Vznášelo se to ve vzduchu, jenomže jsem měla dojem, že slovo „vzduch“ není na místě. Ať už to cestovalo na jakémkoli proudu, nepocházel z tohoto světa.

A potom jsem si uvědomila, proč je moc dobře nevidím ani s Pritkinovýma očima. Oni v tomto světě nebyli, alespoň ne úplně. Vyděšená a uchvácená jsem se dívala, jak se ta věc objevuje a zase mizí asi jako obraz, který vidíte pod tekoucí vodou. Nedávalo to logický smysl; nehodilo se to do pravidel tohoto světa, týkajících se věcí, jako je třírozměrný prostor a správné světelné spektrum. Bylo to malé jako kolibřík a velké jako dům, ale nemělo to žádnou postřehnutelnou tvář.

Hmátlo to po mně a nějak se tomu podařilo vyvolat iluzi úšklebku, a já jsem vykřikla a zapotácela se. Pritkin zaklel a něco hodil, a ať už mířil podle toho, kterým směrem jsem se dívala, nebo měl čisté štěstí, trefil to přímo. Pištění té věci se mi ozývalo v hlavě jako ohlušující a nekonečný řev, který mě srazil na kolena, a ono se to taky svíjelo a vařilo a nadávalo.

Nějak jsem rozuměla tomu, co to říká, věděla jsem, že to nadává mně i Pritkinovi asi v tuctu jazyků, které bych neměla znát, a bylo to vzteky bez sebe z toho, že toto tělo stále žije, dýchá a stále mě před ním chrání. „Ne nadlouho,“ zavrněla asi stovka hlasů v nízkém chraptivém zvuku, který mou kůži přinutil zkusit se setřást od kostí.

A pak to s bliknutím přestalo existovat.

Šok mě srazil na všechny čtyři, nemohla jsem dýchat a Pritkin klečel vedle mě. „Je jich tu ještě víc?“ ptal se, ale protože mi mozek něco hystericky brebentil, nedokázala jsem odpovědět. „Cassie!“

Konečně jsem se zhluboka nadechla a málem se udusila, jak jsem se mu snažila říct o tom blikání, hromadícím se ve vrcholcích stromů, a o duze cizích barev, kroužících nám nad hlavou. Jako supi, řekl, a – bože – to nemohlo být dobré. Potom se ale objevil záblesk světla a zraněnou paží mi projelo bodnutí sžíravé bolesti.

Instinktivně jsem uskočila, nohy pode mnou ujely a les vybuchl pády, nadávkami a kouzly. Ze stromů vylétlo hejno ptáků, ukrývajících se před deštěm, Pritkin zaklel a všechno se začalo kazit – rychle. Mágové nás dohnali.

Podle všeho ve mně viděli hlavní hrozbu, protože se na mě soustředili tři, zatímco se s Pritkinem obtěžoval jenom jeden. Což v jeho stavu zřejmě znamenalo, že bojoval proti přesile, ale s tím jsem toho moc dělat nemohla. Opětovala jsem palbu už ve chvíli, kdy jsem padala; narazila jsem si pravý bok, ale okamžitě jsem se překulila na jedno koleno a snažila se udržet pistoli nahoře a mířit. Spousta mých kulek zasáhla cíl – na malou vzdálenost jsem dobrý střelec dokonce i já – ale nezpůsobily žádné škody. Mágové měli aktivovány štíty, od nichž se kulky odrážely nebo jimi byly pohlceny.

Zaťala jsem zuby a střílela dál, rychle jsem couvala jako krab, abych představovala pohyblivý cíl, až jsem zády narazila do stromu a došly mi náboje. Prázdný zásobník se mi sice podařilo vyhodit, ale s teď už bezmocnou levou rukou jsem měla potíže s nabitím, protože mi z těla visela jako mrtvý úd. Mágové si to uvědomili a usmáli se, přihlíželi, jak jednou rukou tápu v kapsách pláště a snažím se najít nový zásobník.

Bylo to samozřejmě k ničemu – i kdybych nějaký našla, zabili by mě dřív, než bych ho do zbraně zasunula, ale stejně jsem tu komediální rutinu chtěla dokončit. Myslela jsem, že bych tak Pritkinovi dala šanci utéct. Jenomže zrovna tohle nehodlal udělat. Už vyřídil toho muže, který na něj skočil – alespoň jsem to předpokládala podle toho, že ležel na lesní půdě a hlavu měl ve velice nezdravém úhlu. Teď vyskočil dopředu, popadl jednoho z mágů přede mnou a přitiskl mu ruku pevně přes nos a ústa, aby zabránil úniku jakéhokoli zvuku. Stačilo jediné rychlé a tvrdé trhnutí, a mág sebou škubl a znehybněl. Pritkin znehybněl také a tiskl jeho tělo ke svému. Počkal, až mágové spustí štíty, aby mě mohli dorazit. Potom natáhl ruku a zvedl mužovu zbraň.

Dva z útočníků zabil dřív, než se třetí stačil otočit. Mág ale měl tasenou pistoli a jeho kulky se s masitě znějícím mlaskáním zavrtaly do mrtvoly, kterou před sebou Pritkin držel – a hned potom střelce zabila kulka do hlavy. Ta ale byla Pritkinovou poslední a ten mág, který byl dost chytrý na to, aby se držel zpátky a čekal ve stínu stromů, vyšel ven a sevřel ho do kravaty tak silné, že se z ní ve svém stavu nedokázal vyprostit.

Má pistole byla pořád prázdná a v boji jednou rukou jsem asi moc dobrá nebyla. Jedinou mou výhodou byl fakt, že jsem se chovala tak hloupě, že to nikdo nečekal. Takže jsem v tom pokračovala: vykřikla jsem a skočila na záda mágovi, který se snažil uškrtit mého partnera.

„Nezabíjej ho,“ lapal po dechu Pritkin, zatímco se mnou mág zacouval ke stromu a praštil mnou o něj tak, až mi zraněnou paží prolétla palčivá bolest. Zvedl se mi žaludek a cítila jsem, jak mi šedivějí okraje zorného pole. Povolila jsem sevření dost na to, aby mi mohl sevřít paže a přehodit si mě přes hlavu přímo do jiného stromu.

„Žádný problém,“ zachraptěla jsem po cestě po kmeni dolů.

Slyšela jsem nějaký rozruch, ale na to, abych se tím směrem podívala, jsem měla moc práce s rozmotáváním končetin, které jsem měla většinou někde za hlavou. Zvedla jsem hlavu a uviděla Pritkina klečet v listoví; v porovnání s mágem, který na něm visel, vypadal hrozně maličký. Mužova hlava mi spočívala na hrudi, bezvládné a teplé tělo mi leželo na stehnech, rozcuchané vlasy mokvaly krví. Oči měl otevřené.

Korunami stromů se rozlehlo nadšené třepetání, a než jsem se stačila pohnout, z oblohy spadl roj nějakých nadpozemských věcí. Teď jsem si uvědomila, co jsem to předtím viděla z dálky, když Pritkin zabil Adidase. Protože tentokrát jsem to viděla z první řady. Na každou mrtvolu se jako třepotající se a drápající hmota snesly tucty nějakých špatně vybarvených věcí. Jedna stvůra na nejbližším těle mu jemně a něžně přejela rukou po tváři, skoro jako když vás pohladí milenec, a objevil se strašidelný obraz obličeje mrtvého. Nový duch se omámeně a s mrkáním pomalu posadil, a v záblesku stříbrného světla se oddělil od těla. Mé oči to naštěstí viděly, protože dokonce i v Pritkinově těle mi zůstaly jasnovidecké schopnosti. Napřed to bylo hebké, mlhavé a jako všichni duchové ještě pořád nezřetelné; zvedlo se to na kolena nebo na to, co jsem pořád za kolena považovala, a potom na nohy. Když se před ně duch postavil, nahý a bez těla bezbranný, začaly stvůry poletovat kolem něj a strkat se.

Už jsem viděla duchů tisíce, ale u jejich zrodu, abych tak řekla, jsem nikdy nebyla. Ti, na které jsem narazila, měli dost času se všechno naučit a rozhodnout se, jak se chtějí ostatním zjevovat. K tomu si připočítejte, že ohraničené prostory jejich nového domova – hřbitova nebo domu nebo čehokoli, co se rozhodli obývat – jim svým způsobem slouží jako nové tělo. Dodávají jim energii, ochranu a dopřávají i malou míru volnosti. Bez nich byli jako tito duchové, jenom sloupy čisté energie, exponované a zranitelné, protože jejich bývalé ochranné skořápky jim ležely zmuchlané u nohou.

Jenomže tito duchové vůbec nedostali možnost si cestu domů najít. Tlupa se mihotavě blížila. Kluzká potem jsem ve tmě ztuhla; svaly jsem měla zablokované vřískavou bolestí a do páteře mě bodala ledová panika. Věděla jsem, co přijde. Bylo to v těch tichých okouzlujících úsměvech, které v těch neobličejích zářily, v napůl vyhladovělých rukou, které se natahovaly, aby si kousek té duší postavy utrhly, v té nezakryté touze v cizích očích…

Znechuceně jsem se dívala, jak se novým duchům podařilo soustředit smysly na blížící se vlnu, jak se jejich tváře změnily a jak otevřeli ústa, aby vykřikli. A potom démoni zaútočili. Jsou jako smečka supů, pomyslela jsem si zděšeně, když se do duchů zakousli těmi věcmi, které můj mozek zatvrzele nazýval drápy a zobáky, i když to nebylo správně.

Démoni se zahryzli do krásných zářících duší, kousali a trhali, a během několika okamžiků je rozervali na kusy. Každý démon se nad svým kouskem duše krčil, ochranářsky až skoro láskyplně, a nově vzniklí duchové křičeli a plakali a vysílali do hluché noci beznadějné výkřiky. Dokonce i když ty věci dojedly a začaly jedna po druhé zhasínat a mizet z dohledu, vyděšené a zmasakrované duše plakaly dál.

Les se ozýval jejich tichými výkřiky, jejich mihotavé světlo ještě chvíli prozařovalo temnotu, a potom všechno zase ztichlo. Znělo to, jako by se zabouchly dveře. A my jsme tam zůstali s hromadou rychle chladnoucích mrtvol.

Vyškrábala jsem se na nohy a napůl běžela, napůl klopýtala k místu, kde v mokré trávě seděl Pritkin. „Jsi zraněný?“ Hlas mi v krku skřípal, protože samozřejmě že byl, že zraněný být musel.

Zvedl ruku, zrudlou krví. Mísila se s deštěm a z prstů kapala na blátivou zem. „Není moje,“ řekl, což by mě asi uklidnilo víc, kdyby ta slova nesplývala.

„Mohl byste mi prosím někdo říct, co se tu děje?“ ozval se odněkud přes mé rameno farmářův hlas.

„Skočilo po nás pár kreténů, nebo jako co to vypadá?“ odsekla jsem a třesoucíma se rukama jsem se držela Pritkina. Sakra, takže teď jsme tu kromě všeho ostatního měli ještě toho normála. V hlavě mi bušilo a před očima se mi pořád přehrával masakr, jehož nechtěným svědkem jsme se stali. To jsem taky nepotřebovala. Shlédla jsem dolů na Pritkina, který mi připadal trochu malátný. „Nemohl bys ho zaklít nějakým paměťovým kouzlem, nebo tak něco?“

„Ne,“ řekl a snažil se vstát.

„U mágů jsou trochu nevypočitatelná,“ dodal farmář ochotně.

Prudce jsem se k muži – mágovi – otočila. „A to by ti ublížilo, kdybys tady utrousil jedno nebo dvě kouzla? Nebo jsi už zapomněl jak?“

„Myslím, že si jich pár pamatuju,“ řekl a tvářil se pobaveně. „Ale přišlo mi, že si vedete docela dobře i sami.“ Nechápavě jsem na něj zírala, šokovaná a ohromená jeho bezstarostným tónem, ale potom jsem si uvědomila, že tu poslední část s duchy neviděl. Jeho lidské oči k nim byly milosrdně slepé.

Přelétl tím sovím pohledem ze mě na Pritkina. „No teda! Ale že se ti daří dostávat se do zajímavých situací, co, Johne?“

Přejížděla jsem pohledem z jednoho na druhého. „Vy dva se znáte?“ Pritkin si povzdechl a prohrábl rukou mé špinavé vlny.

„Cassie, seznam se s Jonasem Marsdenem.“

„Marsden? To mi zní povědomě.“

„Taky by mělo. Ještě asi před rokem vedl Stříbrný kruh.“

Při bližším zkoumání už bývalý šéf Stříbrného kruhu jako farmář moc nevypadal. Samozřejmě ale taky ani moc nevypadal jako proslulý válečný mág. Oblečení měl normální, dost možná i fádní – starý svetr v barvě ovesných vloček se semišovými záplatami na loktech, modrá kostkovaná košile a hnědé kalhoty. Jenom kvůli těm vlasům by z každého davu vyčníval.

Byly ještě horší než Pritkinovy, i když úplně novým způsobem. Mohly by mu sahat skoro po ramena, kdyby ovšem netrval na tom, že se mu budou vznášet kolem obličeje tak, jako by se chtěly dostat co nejdál od hlavy. Měl vlasy jako od statické elektřiny v místě, kde žádná statická elektřina nebyla. Ale aspoň je měl v pěkném odstínu – místo soli a pepře byly stříbřitě bílé. A oči za těmi tlustými brýlemi byly modré.

Následovali jsme ho do dvoupodlažního domu. Stěny byly z neuspořádaného šedého kamene všech tvarů a velikostí, bez jakéhokoli rozpoznatelného vzorce, a celé to držela pohromadě zvětralá břidlicová střecha. Dům stál na kopci s výhledem na les na jedné straně a na řeku na druhé. Vypadal docela normálně, až na to, že se mírně nakláněl doleva, jako by se snažil uniknout zahradě, která zdivočela a vypadala, že ho chce sežrat. Třetina domu už zmizela pod mohutnou starou révou. Bylo to kouzelné takovým tím sešlým, zarostlým a lehce bizarním způsobem – až na ten kouřící pentagram na vstupních dveřích, jehož silné linie tmavě a vztekle pobublávaly na svěže zelené barvě.

„Měls tu návštěvu,“ řekl Pritkin a pokapal mu rohožku s uvítacím nápisem Cave Canem – Pozor na psa!

„Vrátí se?“ Nervózně jsem se rozhlédla, ale kvůli agresivní flóře jsem nedokázala říct, jestli se k nám někdo neplíží.

„Jestli ano, dovnitř se nedostanou,“ řekl Marsden zvesela. „Zrovna minulý týden jsem obnovil všechna znamení. To pod tou poslední vrstvou barvy je moje krev.“

Toto prohlášení jsem neshledala tak uklidňujícím, jak zřejmě zamýšlel, ale byla jsem příliš unavená a mokrá a vyděšená na to, abych z toho dělala záležitost. Po cestě dovnitř jsem vrazila do rámu dveří, čímž jsem do už tak impozantní Pritkinovy sbírky přidala další modřinu. Měl široká ramena a já jsem si ještě nezvykla na způsob, jakým se toto tělo pohybuje nebo kolik zabírá místa.

Ještě nepříjemnější byl ten pocit, když se jeho tělo začínalo samo opravovat. Obvykle se hojil skoro stejně rychle jako upír, jenomže v boji ztratil hodně krve, což zřejmě celý ten proces zpomalovalo. Po celé délce levé paže jsem vnímala takové hodně divné pocity – špendlíky, jehly, nože, horko – jako by se mi pod kůží něco pohybovalo. Na zpáteční cestě jsem to provizorní škrtidlo uvolnila, ale nezdálo se, že by to pomohlo. Musela jsem si zkřížit ruce na prsou, abych mu nezačala rozškrábávat kůži.

Marsden nás zavedl do kuchyně, která byla sice obrovská, ale díky dřevěným trámům, světlé šafránové barvě a krbu plnému polen vypadala docela útulně. Taky tam byl pes. Ten té útulnosti moc nenapomáhal.

Byl velký a chlupatý a šedý a hodně slintal – ale tato skutečnost nebyla natolik znepokojující jako oči, červené jako rozžhavené uhlíky. „Co s ním je?“ zeptala jsem se Pritkina tiše, zatímco Marsden pobíhal kolem a vařil různé věci.

Pritkin se zastavil a chvíli to stvoření v psí podobě pod oknem pozoroval. Potom přimhouřil oči a vyčítavě se na Marsdena podíval. „Jonasi! Cos to udělal?“

Marsden se s kávovou konvici v ruce obrátil a sledoval Pritkinův pohled. Zatvářil se maličko provinile. „No ale moc na výběr jsem neměl, že? Jeho původní formu mě donutili zničit.“

„Ale tys ho přece měl propustit!“

„Po všech těch problémech, které jsem měl, když jsem ho chytal?“ odfrkl si Marsden. „To asi ne.“

„Chytal co?“ Ostražitě jsem psa sledovala.

„Nic, s čím by sis musela dělat starosti,“ řekl Marsden a postavil přede mě hrnek. „Dej si kávu.“ Napila jsem se a ze všech sil jsem se snažila neudusit se. Ta Marsdenova směs by nejen dala espressu na prdel, ale mohla by mu i sebrat peníze na oběd. Všiml si mé reakce. „Děje se něco?“

Poškrábala jsem se na bradě a pod prsty mi zavrzalo strniště. Trhla jsem rukou pryč. „Vážně bych si raději dala čaj,“ dokázala jsem ze sebe dostat.

„Teď už vím, že nejsi John,“ poznamenal, ale odspěchal na oheň postavit konvici z období druhé světové války.

Dívala jsem se, jak pes zápasí se žvýkací kostí ze surové kůže, jejíž polovina se už rozpustila do mokré kaše, a byla bych přísahala, že jsem za těma očima viděla něco jako záblesk. Něco, co mi připadalo ošklivě povědomé. Vstala jsem tak rychle, že jsem převrátila židli.

„To je jedna z těch věcí!“ řekla jsem Pritkinovi a doklopýtala jsem zády k lednici.

„Jakých věcí?“ zatvářil se Marsden překvapeně.

„Rakšasové,“ řekl Pritkin a podíval se na mě. „Ale tenhle to není, i když ten by asi nebyl tak nebezpečný. Rakšasové nemohou ublížit živým. Jsou to mrchožrouti, kteří hledají snadnou potravu. Přitahují je vraždy, bojiště a prostě místa, kde má dojít k nějakému násilí. Požírají mrtvé.“

Přebrala jsem si to a vybrala si jeden relativně zajímavý údaj. „Takže říkáš, že tady v tom je démon, který nám může ublížit?“

„Ach ne, ne. Ten je naprosto neškodný.“ Marsden mě poplácal po paži. „Mnoho let to byl můj golem. Ale když jsem pak ‚odešel do penze‘, Rada mě přinutila se ho vzdát. Řekli, že teď už nejsem válečným mágem a vlastnit je není civilistům dovoleno. Dokážeš si to představit? Vedl jsem Kruh skoro šedesát let, ale oni mi nevěří natolik, abych si mohl nechat jednoho pitomého démona!“

„Takže sis ho přeměnil na psa?“ hrozil se Pritkin.

„Dočasně, než si vyřídím pár věcí. Zdá se, že to funguje velice dobře. Orion už sice začal cvrnkat na koberec, ale to by mohlo být věkem.“

„Takže tvůj pes je ďábel?“ Znovu jsem se posadila, ale posunula jsem si židli trochu dál. Pes dál žvýkal a nás nevnímal.

„Démon,“ opravil mě Marsden. „Váleční mágové smějí některé démony z nehmotných ras chytat jako sluhy. V boji jsou velmi užiteční, ale hlavně je velice riskantní je získat. Chudák Parsons,“ dodal a Pritkin sebou trhl.

„Kdo je Parsons?“ zeptala jsem se, rozhodnutá to prostě přijmout.

„Kdo byl Parsons. Chtěl chytit démona, víš, ale sotva se mu podařilo složit zkoušky. Říkal jsem mu, že by s tím možná měl chvilku počkat, takzvaně se napřed postavit na vlastní nohy, ale on mě neposlouchal. Všichni přední mágové měli golemy – v té době to bylo vnímáno jako znamení prestiže – a on si nedal pokoj, dokud si nějakého také nesežene.“

„A sehnal?“

Marsden si povzdechl. „No… v podstatě… ne. Víš, když vyvoláš démona, existuje několik možných výsledků –“

„On toho démona nechytil,“ řekl Pritkin prostě. „Démon chytil jeho.“

Chvilku jsme se na sebe dívali prázdnými a smrtelně vážnými pohledy. Nebyla jsem si jistá, kolik toho z útoku démonů viděl mýma očima, ale zřejmě mu to stačilo. Nebo si možná jenom vzpomněl na podobné scény. A to jsem si myslela, že jsem už viděla špatných věcí dost. Vůbec jsem si nedokázala představit, že bych s takovýmto dvojitým viděním žila natrvalo.

Marsden vypadal zamyšleně. „Víte, že si říkám, jestli to Parsonsovo zmizení nemělo co do činění s tím, že dávná praxe výroby golemů najednou vyšla z módy? S těmi mladšími je člověk dnes už tolik nevidí, že?“

S válečnými mágy mám už dost zkušeností na to, abych věděla, že se v nich to šílenství dříve nebo později projeví vždycky. Bylo hezké vidět, že Marsden vyložil karty tak brzy. Pohlédla jsem na telefon na stěně. „Musím si zavolat,“ řekla jsem mu.

„Chceš zjistit, co se stalo s dětmi,“ hádal Pritkin.

„Stalo se s nimi to, že jsem si myslela, že je dokážu ochránit, ale fakt, že se pohybovaly v mé blízkosti, byl nejspíš tím, čím na sebe přitáhly pozornost Kruhu! Ani bych jim snad neměla vyčítat, že unesli děti v naději, že po nich půjdu.“

„Možná. Ale to neznamená, že by je jinak ignorovali. Jsou nebezpeční – zejména v době války, kdy by mohli být zrekrutováni na druhou stranu.“

„Ale ony nejsou zlé!“

„Já neříkám, že jsou. Mají v sobě ale nenávist vůči Kruhu, což je něco, co by se dalo zneužít.“

„A každopádně jsou už aktivní ochranná znamení,“ dodal Marsden. „Bohužel se navzájem ruší s telefonní službou.“

„Ta tvá kamarádka děti ukrývala kolik let,“ připomněl mi Pritkin. „Chvíli to dokáže zvládnout sama.“

„Ukrývala je, předtím než se sama stala cílem Kruhu,“ připomněla jsem mu na oplátku.

„Budou v pořádku,“ opakoval a natáhl se pro můj hrnek. „Jestli to nebudeš pít –- “

Rychle jsem s tou potenciálně smrtící kávou ucukla. „Už jsi měl dost. Bude mi kvůli tobě špatně!“

„Ani bych se nemusel moc snažit. Až se vrátíme, zvýšíme počet tréninků – jsi v horším stavu, než jsem si myslel.“

„Aspoň nejsem závislá.“

„To ani já.“

„Opravdu.“ Zvedla jsem ruku. Dokud jsem se opravdu nesoustředila, pořád se třásla. „Jak je to dlouho, cos měl dávku kofeinu naposledy?“

„Vzhledem k tomu, jaký jsem měl den? Tak to asi hodně dávno,“ odtušil a pomalu složil svou – mou – hlavu na paže.

Vypadal špatně. Šatník v jednom měl za sebou těžký den. Zřejmě neměl nastavení pro boj s démony, nebo byl možná jenom pokažený. Neustále se měnil do různých tvarů a vzorů, ale všechny byly zablácené a pomačkané a na různých místech potrhané. Tělo pod ním nevypadalo o moc lépe. Přes mou levou lícní kost si mapovala cestu tmavá modřina a hezky ladila s celým kruhem dalších, které mi obkružovaly jako náramek pravé zápěstí.

„Vypadáš opravdu žalostně,“ řekla jsem mu.

Jedno oko se pootevřelo a nadějně mě zpoza shluku zplihlých kadeří pozorovalo.

„Ale mé kafe stejně nedostaneš.“

„Dlužíš mi to,“ zamumlal a ani se neobtěžoval zvednout hlavu.

„Jak jsi na tohle přišel?“

„No, jenom se na mě podívej!“

„Nemusel jsi takhle vypadat, kdyby ses nerozeběhl za tím chlapem, který se nás právě pokusil zabít.“

Pritkin prudce zvedl hlavu. „A my bychom hlavně vůbec nemuseli být tady, kdybys nešla na schůzku s Kruhem sama!“

„Cukr?“ Marsden přede mě postavil malou čajovou konvici, šálek a podšálek. Na podšálku byly sušenky. Citronové smetanové. Mňam! Sklonila jsem hlavu a viděla, že má káva zmizela.

Natáhla jsem se pro ni, ale Pritkin se ode mě odtáhl a ochranitelsky se nad hrnkem schoulil.

„Dobře,“ zamumlala jsem a soustředila se na čaj. Až si zase vyměníme těla zpátky, budu si asi muset nechat udělat detox. Za předpokladu, že se opravdu vrátíme. Teď, když jsem měla možnost nad tím přemýšlet, jsem kvůli tomu začala cítit lehkou nervozitu.

„Chtěla jsi mi vysvětlit, jak to, že jsme skončili ve špatných tělech,“ připomněl mi Pritkin.

„Asi bych si radši napřed vyjasnila pár věcí, jako třeba to, proč jsme tady. Ať už je to kdekoli.“

„Jsi na venkově u Stratfordu, má drahá,“ řekl Marsden a pak se odmlčel. „Oslovovat Johna takto zní opravdu divně. Můžu ti říkat Cassandro?“

„Cassie. A který Stratford?“

Zamrkal. „Nad Avonou.“

„My jsme v Británii?“

„Ano, Kruh tady sídlí už celá staletí. Shakespearův starý domov vždycky přitahoval turisty, víš. Proto si nikdo nevšímá žádných poněkud zvláštních typů, kteří sem přijíždějí a odjíždějí.“ Napil se čaje. „Všichni prostě předpokládají, že to jsou Američané.“

Zamračila jsem se na něj. „Myslela jsem, že Kruh má sídlo ve Vegas.“

„Ach ne.“ Zdálo se, že ho ta myšlenka trochu šokovala. „To by nebylo vůbec k ničemu. To bych Sbor nikdy nepřinutil něco dělat, že?“

„Naše severoamerická pobočka sídlila v MAGIC,“ vysvětloval Pritkin. „A mohli bychom se vrátit k věci?“

Rozhodla jsem se k tomu postavit jako chlap – protože jsem to momentálně opravdu mohla udělat – a z Pritkinovy kapsy jsem vylovila tu slonovinovou hrozbu. „Seznam se Daikokuem, jedním ze sedmi japonských bohů!“ Vynechala jsem slovo štěstí, protože toho jsem zase tolik neviděla, a povyprávěla jim zbytek legendy.

Když jsem skončila, Marsden se kousal do rtu a Pritkin na mě nevěřícně zíral. „Takže ty jsi vědomě vzývala nějaký neznámý mocný magický předmět, aniž bys jeho moc nějak vymezila?“ Znělo to, jako by tomu ani nevěřil. „A to ses jako úplně zbláznila?“

„Zdálo se mi to lepší než ta alternativa.“

„No, tak to nebylo,“ prohlásil drsně.

Ve svých nejlepších chvílích – což dnes nebylo – dokázal Pritkin kohokoli nasrat v rekordním čase. Cítila jsem, jak to ve mně kypí. „A proč ne?“

Ve tváři mi vyskočil sval. Netušila jsem, že to dokážu.

„Protože džinové jsou démoni! Lákají hlupáky do paktů tím, že před nimi mávají přáními, ale jakmile někdo na tu návnadu skočí, už ho mají! Pokud vyplní technické požadavky přání, můžou si s nimi pak dělat, co chtějí, a napáchat škodu v jakémkoli rozsahu!“

„Stačí se zeptat Parsonse,“ souhlasil Marsden. „Jenomže to my samozřejmě nemůžeme.“

Podívala jsem se na toho ďábelského psa, který se vykašlal na svou rozžvýkanou kost a teď se líně škrábal. „Ten prodavač tvrdil, že Daikoku není džin.“

„A že prodavači nikdy nepřehánějí!“ Z Pritkinova hlasu odkapával sarkasmus.

„Ale přežili jsme to, ne?“

„To bychom přežili tak jako tak. Caleb…“

„Mě chtěl odvést!“

„Mohl jsem ho přemluvit, kdybys mi dala –“

„Ale prosím tě, nezačínej! Byli jsme obklíčení! Mířili na nás!“

„Zbraněmi, ze kterých se nikdo nerozhodl vystřelit! Oni se tě pokoušeli chytit, ne zabít!“

„A tohle víš odkud?“

Pritkin praštil rukou do stolu tak silně, až mi rozlil čaj. „Protože jsi pořád naživu!“

Ta slabá bolest hlavy, kterou jsem pociťovala už asi přibližně sto let, se teď pomstychtivě vrátila. „Kdyby mě Kruh zajal, mohlo by to pro mě znamenat trest smrti,“ připomněla jsem mu ponuře.

„Možná má pravdu, Johne,“ ozval se Marsden. Těkal mezi námi pohledem jako divák na tenisovém zápase. „To je vlastně také důvod, proč jsem tě sem vyvolal.“

„Vyvolal?“ To slovo mi nedávalo smysl. „Vyvolávají se snad duchové nebo démoni?“

„A Pýthie.“ Zpod košile vytáhl malý řetízek. Na něm se houpal maličký zlatý amulet.

„Co že to je?“

„Takový starý trik,“ řekl a přistrčil talíř sušenek k Pritkinovi, který je ignoroval. „Nositelky tohoto titulu mají ve zvyku bývat v klíčových okamžicích někde jinde – nebo bych měl říct někdy jindy? –, než jsou potřeba. Kruh před mnoha staletími sestrojil pro takové případy toto jako způsob, jak Pýthii ve stavu nouze přivolat. Jakmile se to aktivuje, při příštím pokusu se přemístit tě to přenese k nám.“

S hrůzou jsem na tu ošklivou věc civěla.

„Ale jestli to dokážeš – tak proč si mě Kruh nepřivolal už dávno, aby mě postavil před soud?“

„Protože jsem hloupý starý muž, který to při nuceném odchodu z funkce někde ztratil – spolu s několika dalšími věcmi,“ odvětil nevinně.

„Takže tys mi bránil v přemísťování!“

„Ne. Když jsi to zkusila, kouzlo tě jenom přivedlo zpátky.“

„Málem jsi nás nechal zabít!“

„Nesmysl! Byl s tebou přece John. A já jsem samozřejmě nevěděl, že na tebe někdo zaútočí v okamžiku, kdy sem dorazíš, že?“

Zarazila jsem se, protože jsem si musela trochu uspořádat myšlenky. Od začátku jsem jaksi předpokládala, že ti mágové jdou po mně. Všichni ostatní šli vždycky po mně. „Ale oni nás napadli!“

„Nepochybně si mysleli, že jste mí spojenci.“

„Ale… kdo to byl?“

„Většinu z nich neznám,“ řekl Marsden. „Ale jejich vůdce byl bývalý válečný mág jménem Jenkins. Před několika lety byl vyloučen kvůli nějakým finančním machinacím. Potom se z něj stal nájemný vrah, a podle všeho byl velmi úspěšný. Ale nikdy jsme ho nechytili.“

„To byl ten, kterého jsem honil,“ řekl Pritkin stručně.

Takže Adidas měl i jméno. „Proč chtěl zabít tebe?“ zeptala jsem se Marsdena.

„Samozřejmě proto, že ho najal Saunders. Dokonce i teď by pro něj bylo obtížné přesvědčit k tomu, aby mě zavraždil, někoho ze Sboru!“

„Máš řadu nepřátel, Jonasi,“ namítl Pritkin. „A Jenkins je mezi nimi. Nemůžeme jenom tak předpokládat –“

„Nebuď naivní, Johne! Kdyby mohl, tak by mě Saunders zavřel a zahodil klíč, ale on se bojí, že by mi soud poskytl veřejnou platformu, což nechce. Dává přednost tomu, že má obvinění prohlašuje za žvanění zahořklého starce, ale mezitím čeká, až mě jeho lidé odstraní!“

„Saunders? Mluvíte tady o Lordu Protektorovi?“ zeptala jsem se a snažila se z toho pochytit nějaký smysl.

Marsden přikývl.

„Ale proč by na tebe měl vůdce Kruhu posílat vrahy?“

„No kvůli tobě, má drahá.“

„Ale vždyť tě ani neznám!“

„Zato znáš Petera Tremainea. Včera jsi ho vysvobodila z cely MAGIC. A on přišel rovnou ke mně. Podle všeho před šesti měsíci zjistil pravdu o aktivitách tohoto ctihodného lorda –“

„O jakých aktivitách?“

„– ale byl zatčen na základě nějakého smyšleného obvinění, aby ho umlčeli. A teď, když je venku, je stejně jako já odhodlán zveřejnit pravdu. A je přesvědčen o tom, že ty můžeš naší věci pomoci.“

S růžovými tvářemi a s úsměvem v očích se na mě rozzářil a já jsem cítila, jak mi klesá žaludek. „Jaké věci?“ zeptala jsem se bázlivě.

Zamrkal na mě a díky těm tlustým brýlím jeho vodnaté modré oči vypadaly obrovské.

„Ach, já jsem to neřekl? Plánujeme převrat!“

Kapitola 20

Zírala jsem na toho praštěného starého muže a nebyla jsem schopná slova. Nebylo to tak, že bych mu nevěřila; evidentně nežertoval. Šlo jenom o to, že jsem si nedokázala představit, že by někdo mohl navrhovat sebevraždu tak zvučným a veselým tónem. Tedy nikdo příčetný. Měla jsem vědět, že starý vůdce Kruhu zřejmě bude blázen na kvadrát.

Ani nevím, co bych řekla, kdyby si Pritkin nevybral zrovna tu chvíli na to, aby padl obličejem na stůl. Po krátkém zápase skončil s hlavou mezi koleny a já se přikrčila vedle něj a rukou jsem mu pomalu přejížděla po páteři nahoru a dolů. „Nebudeš zvracet?“

„Ne,“ pronesl rozhořčeně, načež se promptně pozvracel.

„Ale ne!“ rozčiloval se Marsden, zatímco jsem Pritkinovi držela hlavu. „Měl jsem na to myslet – po všem tom vzrušení musíte být oba unavení. Můžeme si o tom promluvit zítra.“

„Ne, jestli dostanu –“ začala jsem, ale Pritkin mě kopl. „Teda vlastně jo, zítra.“

Po chvilce úklidu nás Marsden po schodech zavedl do velké ložnice v patře.

„V koupelně jsou ručníky a já vám zatím přinesu něco na sebe.“ Zamyšleně odhadoval velikost Pritkinova aktuálního těla. „Dnes jsem ve městě vzal pár věcí, ale jsi menší, než jsem čekal. I tak to ale asi půjde.“

Něco mě napadlo, ale spolkla jsem to. Nezdálo se, že by mu představa o nakupování pro zamýšlenou oběť únosu připadala nějak divná. Ale dohadovat se s bláznivým chlapem by bylo ztrátou času. Ani nemluvím o tom že jsme byli na jeho pohostinnosti závislí do doby, než se mi podaří přijít na to, jak mu ten zatracený amulet sebrat. Nebo jak zprovoznit telefon. Nebo jak získat partnera s energií větší, než má anorektický komár.

„Kde je můj?“ zeptala jsem se, když se Pritkin zhroutil na postel. Vypadal, jako by i přes tu koňskou dávku kofeinu už spal.

„Prosím?“ otázal se Marsden zdvořile.

„Můj pokoj,“ vysvětlovala jsem.

„Ach tak,“ zamrkal. Zdálo se, že je trochu v rozpacích. „Ach ano, samozřejmě. Já tedy myslím, že bych tě mohl… Ale na to budeme potřebovat čisté povlečení.“

Odběhl. Nechala jsem ho být a šla hledat koupelnu. V ní se potvrdil můj dojem, že Marsden není ženatý. Přes okna z mléčného skla nevisely žádné záclony a na podlaze nebyly koberečky, zato tam byla žínka, která ve tvaru sušeného květu hlavou dolů visela na kohoutku. Naštěstí byla na okraji vany i hromada ručníků a malá věžička z různých druhů mýdel pro lidi, kteří by k němu mohli zavítat. Měl tam i moderně vyhlížející sprchu, radiátor a skříň s dalšími ručníky.

A nic víc.

Rozhlížela jsem se, dokonce jsem i nahlédla za skříň, ale mísu jsem neviděla. Nakonec jsem to vzdala a šla se zeptat Pritkina. Ležel v mdlobách na zádech a špinil pěkné Marsdenovo bavlněné povlečení blátem. Zlehka jsem s ním zatřásla; nebudila jsem ho ráda, ale jeho bývalý šéf nebyl nikde k nalezení a ta věc začala být docela naléhavá.

Jedno oko se mírně pootevřelo. „Co je?“

„Promiň. Já jenom… je tu nějaký problém s koupelnou.“

„Jaký problém?“

„Není tam toaleta.“

„Je to starý dům,“ řekl Pritkin, jako by to vysvětlovalo všechno.

„A to oni v minulosti nepotřebovali čurat?“ nechápala jsem.

Zasténal a přehodil si ruku přes obličej. „Na chodbě je WC.“

„Jako co?“ zeptala jsem se zoufale.

„Jako klozet. Je v samostatné místnosti.“

„Proč? Proč to nedali do –“

„Protože koupelna je místo, kam se lidé chodí koupat; odtud pochází ten název.“

„To je bizarní.“

„Ne, slečno Palmerová,“ řekl Pritkin zprudka. „To tedy není. Bizarní je to, že momentálně mám vaginu.“

Tento tón jsem v jeho hlase předtím nikdy neslyšela, ale dobře to neznělo. Rozhodla jsem se, že informací mám dost. Utekla jsem.

WC jsem nakonec našla přímo vedle koupelny v malé úzké místnosti připomínající skříň. Tak moc se mi ulevilo, že samotný akt jeho použití v roli muže nebyl ani zdaleka tak traumatizující, jak jsem čekala. Dovlekla jsem se zpátky do koupelny a pustila vodu ve sprše, aby se ohřála, protože na to, abych riskovala vanu, jsem byla moc unavená –, abych se v ní neutopila.

Špinavý kabát dopadl na podlahu spolu se stehenním popruhem pouzdra pistoli, pásem na lektvary ve stylu bandalíru, zakrváceným opaskem na držení kalhot, který jsem použila jako škrtidlo, s podpažním pouzdrem, pěti noži a těžkými botami – včetně dalších dvou nožů –, což ztělesňovalo Pritkinovu představu ležérního oblečení. Udělala jsem tam strašlivý nepořádek, ale podlaha byla kachlíková a já jsem si slíbila, že to později uklidím. Až se nebudu cítit na to, že při tom upadnu.

Myšlenka, že prostě jenom tak vytuhnu, špinavá a to všechno, mi začala připadat opravdu lákavá. Ale ne; takhle jsem spát nemohla. Košili jsem si musela stáhnout přes hlavu jednou rukou, protože žár Calebova kouzla změnil knoflíky v roztavené hrudky, a levá ruka mi pořád nefungovala. Podívala jsem se do rychle se zamlžujícího zrcadla a navzdory tomu všemu jsem se musela usmát. Pritkin je jediný člověk, kterého znám, jehož vlasy zůstaly po takové akci naprosto beze změny.

Ale to nejzábavnější mělo teprve přijít: zkusit si jedinou funkční rukou svléknout ještě pořád vlhké džíny. Bylo to těžší, než jsem čekala, protože nasáklý denim má tendenci se lepit. Ve snaze je sundat jsem vrazila do věšáku na ručníky a málem jsem padla na vypůjčený zadek. Ale protože se Pritkin ještě nepřizpůsobil nejnovějšímu vynálezu spodního prádla – v šestém století zřejmě boxerky neměli – to bylo vše. Až na tu spoustu špíny.

Sprcha byla horká a já jsem stála s tváří přímo pod proudem i navzdory skutečnosti, že jsem tím probudila tisíc ranek, o kterých jsem předtím ani nevěděla. Stejně tak se neradovala ta podlitina na zadku, jak jsem přistála na sloupku plotu, ani ta syrová, červená skvrna na hrudi, ale nic není dokonalé. Sprcha mi pomohla hlavně s bahnem, které se začalo Pritkinovi roztékat po vlasech a po krku.

Mýdlo štípalo, ale stejně jsem je napěnila a vydrhla ze sebe to nejhorší, přičemž jsem se snažila nemyslet na to, že na hrudi mám opravdové chlupy. A taky na nohou, jak jsem si všimla, když jsem se sklonila, abych Pritkina umyla mezi prsty u nohou. Byly to dlouhé chlapské chlupy, které voda odbarvila z tmavé blond na světle hnědou, byly jich tam snad celé hektary, a nejenom na lýtkách. S narůstající hrůzou jsem viděla, že mi šplhají po stehnech. A jak děsivě špatné bylo tohle?

Opřela jsem si čelo o sklo a chvilku jsem jenom dýchala. Každý sval a každý nerv v mém těle byly napjaté a vibrovaly tlakem, připravené se s brutálním prasknutím rozloučit, kdybych třeba jenom špatně vydechla. Proč to jsou vždycky ty maličkosti, co mě dostane? Dokázala jsem zvládnout obrovské množství lidí, kteří chtěli mou smrt – což nebylo nic nového –, nebo útoků démonů nebo bláznivých bývalých válečných mágů, nebo dokonce i ten přívěsek, který tam rozhodně být neměl, ale stejně se mi houpal mezi nohama. Ale v tu chvíli jsem nemohla, prostě jsem nedokázala akceptovat ty chlupy.

Připomněla jsem si, že jsem se vtělovala už předtím. Snažila jsem se tomu co nejvíc vyhýbat, ale ne vždycky to bylo možné. Tak proč mi to teď připadalo tak jiné? Možná proto, že mé předchozí návštěvy cizích těl byly krátké – ta nejdelší trvala několik hodin. Možná to bylo proto, že jsem právě málem umřela – zase – a tohle se ale fakt nikdy neokouká. Nebo to možná bylo proto, že šlo o Pritkina.

Předtím jsem posedla jenom jednoho člověka, kterého jsem znala, a to bylo omylem. Trvalo to jenom několik velice zmatených minut, což ale bylo víc než dost dlouho. Tohle už na druhou stranu slibovalo, že to můj a Pritkinův vztah posune na jakousi hluboce podivnou úroveň, a konec nebyl nikde v dohledu.

To hrozné svědění pod kůží najednou přestalo. Opatrně jsem přejela prsty po zraněné paži a ten pohyb poslal do odtoku ještě trochu víc bláta a zaschlé krve. Pod tím jsem ale cítila jenom celou, neporušenou kůži dokonce i bez jizev, které by naznačovaly, kde původně byla rána. Pritkinovo tělo se uzdravovalo, jako by nikdy nebylo zraněno, a to celé v rozmezí asi jedné hodiny. Nakonec se zdálo, že mít za otce démona má jisté výhody.

Samozřejmě to mělo i své nevýhody.

V poslední době jsem si o tom něco přečetla. Staré zdroje byly sporadické a často protichůdné, nemluvě o tom, že každý spisovatel, který ten příběh slyšel, si jej bez ostychu přikrášlil. Ale všechny nejranější legendy, které ještě byly bez těch romantických doplňků, měly jedno společné: byly vskutku děsivé.

Když Merlinova matka zemřela při porodu, rodina se jejího dítěte – napůl démona – zřekla. Tomu se ale nějak podařilo přežít a stal se takovou místní kuriozitou, žijící osaměle v lese. Někteří říkali, že je to blázen, jiní zase, že prorok, a další si šeptali něco o neobvykle mocném kouzelníkovi, jehož lidská magie je posílena démonskou krví. Nikdo z nich ale ani nepřemýšlel o tom, jaké asi bylo vyrůstat sám, když se mu všichni vyhýbali a považovali jej za hříčku přírody.

A potom ten výlet do pekla. Pritkin mi kdysi řekl, že i když, zatímco byl pryč, tady na zemi uplynuly stovky let, jemu to přišlo, jako by byl pryč sotva deset let nebo tak nějak. Mně by v říši démonů nepřipadalo jako legrace ani těch deset let – a to jsem ani nevěděla jistě, jaké to bylo, protože o tom, co tam viděl, nikdy nemluvil. Byl tou nejopatrnější osobou, jakou jsem kdy potkala; kdykoli se jakýkoli rozhovor jenom vzdáleně přiblížil k něčemu osobnímu, vzápětí narazil do zdi mlčení. O démonech ale nikdy nemluvil, s výjimkou opovržení nebo nenávisti, a od návratu ty nejnebezpečnější nemilosrdně lovil.

Vzpomněla jsem si na jeho bledou tvář a snažila se ignorovat bodavou starost. Pritkin vyrostl uprostřed naprosto nemožných událostí, které pro něj byly standardem, a obvykle je bral tak, jak přicházely, ale tohle bylo něco jiného. Předtím, než potkal mě, bylo posednutí něčím, co si spojoval jenom s těmi mocnějšími démony. To, že byl najednou uvržen do cizího těla, mu nejspíš až příliš těsně připomnělo tu část sebe sama, na kterou raději ani nemyslel. Přemýšlela jsem o tom, jaká asi bude jeho reakce zítra, až nebude mít žádné zabijáky nebo vyčerpání, které by ji otupily. Proč jsem si jenom nemyslela, že bude dobrá?

Tma za mými očními víčky a teplá voda, bušící mi do kůže, po chvíli vyplavily trochu napětí z celého dne, který i podle mých měřítek stál za hovno. Byla jsem znovu skoro klidná, nebo alespoň tak blízko klidu, jak se mi to v tomto těle mohlo podařit, když přes sprchové dveře prostrčil hlavu duch. Vyjekla jsem a uskočila, a noha mi uklouzla na kousku mýdla. S prudce se zvedajícím hrudníkem jsem skončila na Pritkinově zadku a hleděla jsem na Billyho Joea.

„Co to k čertu…?“

„Přesně moje řeč.“

Vytáhla jsem se zase nahoru, bolelo to a musela jsem se chytit kohoutku, který se otočil a vypustil na mě spršku horké vody. Zakousla jsem se do rtu, abych nekřičela, vyskočila jsem ze sprchy a popadla ručník. „Co tu děláš?“

„Ty první. Protože tě hledám už celé hodiny, a když tě konečně najdu, co vidím?“

„Omlouvám se, jestli jsi měl špatný den,“ řekla jsem ironicky a sahala si na zarudlé tělo. Sakra, to bolelo!

„Ani zdaleka tak špatný, jaký budeš mít ty, až se vrátíš. Lidi šílí. Françoise všem řekla, že tě má Kruh, takže Senát požádal o tvé vydání, a Kruh jim samozřejmě řekl, ať se jdou bodnout. Když jsem odcházel, tak ten tvůj upír vyhrožoval fyzickým násilím Saundersovi, jestli tě nevydá.“

„Proč? Senát ví, kde jsem. Mají na mně sledování!“

„Jo a to jim řeklo, že jsi s bývalou hlavou Kruhu.“

Cítila jsem, jak mi z obličeje odtéká krev. „Zmínili se o tom někomu? Třeba Saundersovi?“

„Je to problém?“

„Jestli Kruh zjistí, že mluvím s Marsdenem, tak na to, že bychom dosáhli nějaké dohody, můžu klidně zapomenout!“

„Jo. Protože ono to tak stejně asi vypadá.“

„Nemůžeš zjistit, jestli něco neřekli? Je to důležité.“

„Můžu to zkusit.“

„Já to opravdu potřebuju, Billy. Rozehrál se tady nějaký vnitřní boj o moc, a já nechci, aby mě do toho zatahovali. Mám svých problémů dost.“

„No, to vidím. A mimochodem, Tami řekla, že v případě, že nebudeš umírat nebo uvězněná v některé z cel Kruhu, tak ti mám připomenout, že pořád chybí spousta dětí. A že Alfred nemá řidičák.“

„Já vím. Řekni jí, že se vrátím, co nejdřív budu moct.“

„A to bude kdy?“

„Přijde na to. Mimo jiné, Marsden má na provázku kolem krku takové kouzlo. Použil ho, aby mě sem přitáhl.“

„A kdybys to nepochopila, tak ho může použít k tomu, aby si tě přitáhl zase.“

„Jo. Takže bys mohl –“

Billy zavrtěl hlavou a přerušil mě ještě předtím, než jsem skončila. „V žádném případě, Cass. Musel jsem použít mraky energie na to, abych tě našel. V tomhle stavu nic nosit nemůžu. Možná, kdybych si mohl cucnout…“

„Nejsi jediný, kdo je tady vyčerpaný,“ řekla jsem a vykoukla ze dveří. Opravdu tam ležela malá hromádka úhledně složeného oblečení. „Musím se trochu vyspat a dát si dobrou snídani, a potom se můžeš napít i ty.“

Billy neodpovídal. Když jsem zavřela dveře, otočila jsem se k němu a uviděla, jak si prohlíží tu nadýchanou látku v mých rukou. Ignorovala jsem jaksi pomalu se šířící úsměv na jeho tváři a probírala se výsledky Marsdenova nákupu. Myslím, že nečekal, že si přivedu kamaráda, protože všechno to bylo pro tělo, které jsem už neměla. Žádná z těch krajkových, nabíraných věcí se na mé nové tělo vejít nemohla ani v případě, že bych byla ochotná riskovat Pritkinův hněv a oblékla si to.

Nad spodním dílem jednoho pyžama jsem zaváhala. Byl to ten nejjednodušší textil z celé sbírky, světle modré bavlněné kalhoty s decentními krajkovými lemy kolem kotníků. Ale ani ty by mi neseděly. Pritkin měl příliš svalnaté nohy.

„Jestli tě ten mág uvidí v tomhle, bude chtít tvůj krk,“ řekl Billy zlomyslně. Okamžik počkal. „I když, jak tak o tom přemýšlím, už ho vlastně má.“

Pod pravým okem se mi usadila nízko pulzující bolest. „Billy! Hlavně už běž!“

„Dobře, dobře,“ smál se. „Hlavně si nenadělej do kalhotek. Jo počkej – ty nemůžeš!“

„Billy!“

Nepřestal se smát a rozplynul se. Byla jsem ráda, že se baví alespoň někdo. Zjistila jsem, že jsem příliš unavená na to, abych se nějaké řešení problému s oblečením byť i jenom pokoušela najít, a tak jsem přes sebe přehodila ručník a šla do postele. Pokoj, který mi byl přidělen, nebylo těžké najít – Marsden nechal dveře otevřené a postel byla v pokoji hned vedle Pritkinova.

Dopadla jsem do chladivého povlečení a přestala se zajímat o to, že jsem v cizím pokoji a v cizí posteli. Koupelna byla možná zastaralá, ale matrace prvotřídní. Protahovala jsem se a užívala si pocit, s jakým převzala mou hmotnost, nebo ten, jak se mi každý sval v těle pomalu měnil v kapalinu – a usnula jsem předtím, než mi mozek stačil připomenout všechny ty věci, s nimiž jsem si musela dělat starosti.

Viděla jsem se stát samotnou uprostřed pole a se zvlněnými kopci, táhnoucími se na obzoru do všech stran. Měla jsem na sobě jednoduché bílé roucho a vypadala jsem šťastně a bezstarostně. Bylo jasno a slunečno a trávu ohýbal mírný vánek, který si pohrával s lemem mých šatů.

Potom se bez varování přihnaly ze všech směrů mraky, které zatemnily den. Jejich spodní strany byly nateklé a červené jako modřiny a od obzoru k obzoru zaplavovaly půdu pekelným světlem. Zaburácel hrom a začalo pršet, ale kapky měly stejný červený nádech jako mraky. A ve vzduchu se kromě chuti blesku vznášela také kyselá příchuť s temným spodním proudem sladkosti.

Dolů šustila mrholivá kaskáda husté karmínové krve jako z odpadu na jatkách, stříkala mi na kůži, na vlasy i na mé světlé oblečení, načež mi ve stružkách stékala po těle. Smáčela mi šaty a pod nohama vytvářela loužičku, která se vsakovala do půdy, aby změkla a nakonec se otevřela, a já jsem začal klesat. Pořád pršelo, déšť bušil do země a rozšiřoval trhlinu, až jsem neviděla samu sebe, až mě spolkla celou.

Ten rudý příliv se tam ale nezastavil, šířil se do všech směrů, jako když se voda zvlní od hozeného kamene. A tam, kde ještě před chviličkou vládl bujný život, zelený a pestrý a plný zdraví, byl najednou jenom prach a rozklad; všechno bylo hnědé, vysušené a tak dokonale klidné.

Probudila jsem se v kaluži nezdravě zeleného světla – jak přes révu, která jediné okno zarůstala jako záclona, prosakoval měsíční svit. Ležela jsem tam a se srdcem bušícím v hrudi jsem se snažila sama sobě namluvit, že to byl jenom zlý sen. Takových jsem už měla spoustu, a mé podvědomí nikdy nebylo tak důvtipné.

Ale tohle nemělo tu správnou příchuť snu, natožpak noční můry. Už jsem prožila dost vidění na to, abych je poznala, když už mě praští mezi oči. Něco bylo špatně.

V duchu jsem protočila panenky a snažila se uklidnit zrychlený dech. Samozřejmě že bylo něco špatně! Kruh se mě snažil zabít, zklamala jsem Tami, právě jsem viděla les plný příšer a, ach ano – byla jsem ve špatném těle! Víc by mě překvapilo, kdyby něco šlo pro změnu dobře!

Ale ta litanie nad mými problémy nějak nezněla správně. Nic z toho neodpovídalo těm apokalyptickým vizím, které mi má moc neustále ukazovala. Mrtvé Vegas, opuštěná dálnice, která se proměnila ve hřbitov, a teď ta scéna zkázy se mnou uprostřed.

V teple toho klaustrofobicky malého pokojíku jsem se zachvěla zimou a z tolika vířících emocí jsem měla závrať a bylo mi skoro zle. Celou dobu od chvíle, kdy bylo zničeno MAGIC, jsem měla pocit, jako by se schylovalo k bouřce. Něco na pozadí, co jsem dobře neviděla, co jsem nedokázala pochopit, ale i tak to bylo něco důležitého. Něco zásadního.

Překulila jsem se na bok a zírala do tmy. Toto poslední vidění bylo ze všech zdaleka nejznepokojivější. Jako by mi totiž říkalo, že ta zkáza začne u mě. Nevyvolala ji krvavá bouře, ale zaměřila se na mě, jako by k rozšíření smrtící vlny využila mé osoby.

Že by se mě má moc snažila varovat, že jestli se Kruhu podaří mě zabít, prohrajeme válku? To by rozhodně vysvětlovalo tu devastaci. Kdybychom prohráli, nedělala jsem si žádné iluze o tom, co by Apollon udělal. Přímou příčinou jeho vyhnanství byla magická komunita; nebylo pravděpodobné, že by někoho z nás nechal naživu, aby se to mohlo opakovat. Dokonce i jeho spojenci, temní mágové, by mohli být překvapeni tím, jakou „odměnu“ za pomoc získají.

Padla jsem na záda, pekelně frustrovaná. Zdálo se, že tento výklad sedí, ale nevěděla jsem, co bych s tím mohla dělat. Už tak jsem dělala, co jsem mohla, abych se s tím zatraceným Kruhem nějak dohodla. K tomu, aby mě akceptovali, jsem je přinutit nedokázala o nic víc, než bych je mohla přinutit, aby konečně vytáhli hlavy ze zadků, rozhlédli se kolem a uvědomili si, že jsme uprostřed války! Nějaké vnitřní boje jsme si dovolit nemohli, ale na to jsem je upozorňovala už nějakou dobu.

Jenomže mě asi nikdo neposlouchal.

Zasténala jsem a přikryla si hlavu polštářem. Opravdu jsem si přála, aby tam byl Mircea a znovu mě omráčil. Nechtěla jsem snít. Hlavně proto, že jsem se ze snů probouzela jedině během mizerného nočního spánku.

Podruhé jsem se probudila ztuhlá bolestí. V pravém kotníku mi temně pulzovalo nějaké zranění, kterého jsem si včera nevšimla, bolelo mě v zádech a pořád o sobě dávala vědět ta zraněná ruka a pomačkaný krk, což všechno znovu pomalu vytvářelo obraz těla. Těla se strništěm, šustícím mi na tváři, a s vlasy mnohem rozježenějšími než obvykle.

Zamračila jsem se. Závoj spánku se začal zvedat úměrně tomu, jak má ruka pokračovala v průzkumu. Nahmatala mužský hrudník, svaly, rovnoměrný žebřík žeber, pekáč buchet na břiše a…

S trhnutím jsem se probudila do prudkého záchvatu naprosté paniky. Uvízla mi v krku, hrozila mi udušením a pro tu chvíli jsem nedokázala vůbec přemýšlet. Celý ten zážitek byl tak podivný, až mi tlačil na mozek. Protože já už jsem zažila podivných věcí spoustu, ale ještě nikdy jsem se neprobudila jako někdo jiný.

Hleděla jsem z okna, lapala po dechu a čekala, až se mi pulz usadí pod okrajem infarktového pásma. Šlahouny révy neblokovaly výhled ven, kde se na obloze neklidně převalovaly kupy nízko visících mraků. Aspoň že jsou černé, pomyslela jsem si, když z nich začalo pršet.

Několik minut jsem tam jenom ležela a sledovala hypnotický film, který na okenní římse přehrávaly kapky. Pršelo, ale bylo denní světlo. Jak že bylo to staré rčení? Mluvilo o tom, že ďábel bije svou ženu.

Nebo možná jenom chtěl zpátky psa.

Když jsem se nedívala na své tělo, byla jsem v pohodě. Postel byla teplá a pohodlná, s dobře vypraným povlečením a s těžkými péřovými polštáři. Bylo lákavé znovu usnout, na chvilku zapomenout na všechno, zapomenout na Pritkina. Ten ode mě totiž čekal, že náš malý problém vyřeším, ale pravdou bylo, že jsem neměla nejmenší tušení jak.

Jestli ale bylo ráno, brzy by se měl vrátit Billy. Musela jsem to nějak vymyslet. Musela jsem vstát.

Soustředila jsem se na pomalé výdechy a nádechy, pohybovala se mi žebra, nafukovaly se mi plíce a říkala jsem si, že většina věcí je stejných, že většina věcí je povědomých. Tělo je nakonec jenom tělo: dvě ruce, dvě nohy, hlava. Žádný velký rozdíl tam opravdu není. Šlo mi to docela dobře do té doby, než jsem po svém novém těle sjela pohledem až dolů a uviděla tam něco, co zase tak malé nebylo a co tedy ale vůbec nebylo stejné.

Posadila jsem se tak prudce, až jsem se praštila o čelo postele, ale ten můj nejnovější problém šel samozřejmě se mnou. Zírala jsem na to v jakési přemýšlivé hrůze, ono to ale nezmizelo. Jenom to pořád zvesela dělalo stan z přikrývky, jak to evidentně vzrušeně vítalo nový den. Ale co teď?

Když jsem to zkusila rychlým pohybem dát dolů, jenom se to zase houževnatě zhouplo zpátky. Zkusila jsem to znovu, protože jsem si už začala připadat malinko zoufalá, a tentokrát jsem to podržela. Pod rukou jsem to cítila horké a tvrdé, jako by to vůbec nebylo přikryté. To mě zase přinutilo všimnout si jiných věcí, které byly prostě a jednoduše špatně, jako třeba prsa, která byla plochá a už neměnila tvar při každém nádechu, nebo té husté rohožky z chlupů, zarůstajících mi břicho, nebo blond chlupů na té části stehna, která vyklouzla zpod přikrývky.

Ale i přes všechny ty povzbuzující řeči jsem se necítila o nic víc normálnější. V noci se mi to dařilo ignorovat mnohem lépe, protože jsem byla tak vyčerpaná, až mi z toho bylo zle. Teď jsem si ale všímala různých věcí jako třeba proudu elektřiny, která mi běhala pod novou kůží, kde se horce a otravně vlnila, až jsem se z toho potila a klepala zimou. Najednou bylo všechno tak vzrušující, od měkkého doteku ložního prádla až po jemné šimrání vzduchu, proudícího kolem staré okenní tabulky.

Nikdy jsem si nebyla tak vědoma sama sebe, způsobu, jak jsem se ve své kůži a svalech zabydlela. Napadlo mě, jestli má Pritkin stejné pocity, ostré a svěží a živé, kdy jsou všechny až k zbláznění známé, ale přesto úplně cizí. Napadlo mě, jestli z toho náhodou nešílí.

Zahlédla jsem svůj odraz v zrcadle, a nepomáhalo to. Dlouhé řasy se skláněly k zarudlým tvářím a obvykle sevřené rty změkly překvapením. Široká ramena a pěkné paže byly stejné a kůže byla od spánku teplá, což jsem chápala jako znamení toho, že se zranění skoro zahojila. Zbylo tam jenom pár vystouplých červených čar, kontrastujících s odstíny smetany a zlata.

Prsty mi klouzaly po vousech, vyrůstajících z brady, k jemné pleti v prohlubni těsně za ušním lalůčkem, a potom do vlasů. Měl pěkné ruce, prsty tupé a mozolnaté, nehty zastřižené dokulata a nikoli nesmyslně krátké. Musí být velice silný, pomyslela jsem si a proběhlo mnou povědomé mrazení.

A to tělo mi pod dlaní poskočilo.

Trhla jsem rukou zpátky, ztěžka polkla a deka ze mě sklouzla. A bylo to venku, ta horká a obrovská věc, ten zdroj kousavé a statické bolesti. Možná to přejde samo, pomyslela jsem si zoufale. Zadržela jsem dech, jak mi plíce svírala panika, ale ono to ve skutečnosti ještě vyrostlo. Bylo to dlouhé a silné, tmavší než zbytek jeho těla, a elegantně se to stáčelo na levou stranu. Hystericky jsem si pomyslela, že musím Pritkinovi říct, že má pěkného ptáka, a přikryla jsem to polštářem.

Někdo zaklepal na dveře.

Zděšeně jsem se na něj dívala a hodila na sebe zase přikrývku, předtím než se na mě škvírou mezi dveřmi zamračeně zahleděl můj vlastní obličej. „Co bys rád?“ zeptala jsem se trochu zostra.

„Snídaně,“ pronesl Pritkin stroze. Všiml si mého výrazu. „Co se děje?“

„Nic! Jen bych chtěla trochu soukromí.“

„Jsi v mém těle. Soukromí je v tomto okamžiku tak nějak mimo diskusi.“ Vešel a ignoroval zlostný pohled, který jsem k jeho dokonale sladěnému tělu vyslala. Marsden musel při nákupu myslet i na běžný oděv, protože Pritkin na sobě měl hezké khaki pumpky a žlutý stahovací top.

„Taky potřebuju oblečení,“ připomněla jsem mu a doufala, že půjde nějaké najít.

„Marsden ti posílá tohle. Je to jeho, ale na chvíli by ti to snad mohlo stačit,“ řekl a upustil raneček na stůl vedle malého křesla. A potom se posadil.

„Co to děláš?“

„Musíme si promluvit.“

„Teď?“

„Proč ne teď?“

„Já… jsem se ještě nesprchovala,“ řekla jsem nejistě, a vtom mi to došlo. Studená sprcha. To je to, co kluci s takovýma věcma dělají, že?

„Sprchovala jsi se včera večer. Teď se obleč. Musíme si promluvit, předtím než se sejdeš s Jonasem.“ Naprosto v klidu zkřížil mé nohy a na špičce jedné bledé nohy mu visel páskový sandál. Byla jsem připravená na vztek, hořkost, mizerii. S tou jeho obvyklou strohou netrpělivostí jsem vycházela těžko. Ale co mě štvalo nejvíc, byl dusivý pocit, že to Pritkin zvládá lépe než já.

„Jestli si chci dát další sprchu,“ řekla jsem naštvaně, „tak si tu další sprchu taky sakra dám!“

„Co je to s tebou?“ opáčil. Podařilo se mi před tím jeho pronikavým modrým pohledem neuhnout. Netušila jsem, že mé oči můžou vypadat takhle. Na druhou stranu jsem ale pochybovala, že by tak vypadaly, když jsem za nimi bydlela já. Ale fakt, že mi byl nepříjemný můj vlastní pohled, mě fakt naštval.

„Co se děje? Co se děje? Nemám prsa! Mám jiné věci, které nechci! Tak co sakra myslíš, že se děje?“

„Včera jsem měl pocit, že to zvládáš docela dobře.“

„Běh o život mívá tendenci přebít ostatní problémy!“ Polštář mi nepomáhal. Když už nic jiného, tak situaci spíš ještě zhoršoval, protože Pritkinovo tělo podle všeho mělo rádo tlak, tření a teplo. Stejně jako zřejmě cokoli jiného. Začala jsem se divit, proč vůbec vstává z postele.

„Řekl bych, že na tohle už jsi teď zvyklá.“

V jeho tónu bylo něco, co mě přinutilo prudce zvednout hlavu. Kdyby měl smysl pro humor, už by byl podezřelý. „Ne. A nezdá se, že bych si začala zvykat teď.“

Pritkin jenom mávl rukou. „Musíme probrat naše možnosti. Jonas tě sem přitáhl z určitého důvodu. Chce se na něčem dohodnout.“

„Jo. A když na to Kruh přijde, jsem mrtvá. Už tak mě nenávidí. Co asi myslíš, že si budou myslet, jestli uvěří tomu, že se kamarádím s jejich šíleným bývalým vůdcem?“

„Zas tak velký rozdíl to s velkou pravděpodobností nebude,“ pronesl suše.

„To mi vážně navrhuješ –“

„Navrhuji ti, abys s ničím nesouhlasila, ale abys ho také hned neodmítala. Může být užitečný v případě, že by Kruh byl pořád nekompromisní.“

„Jak? Rozpoutáním občanské války? Ta by mágy zabíjela dvakrát tak rychle, a dělala by Apollonovu práci za něj!“ Změnila jsem polohu, abych si trochu zlepšila pozici, a nechtěně jsem tím problémem zatlačila do polštáře. Řekla bych, že to byl ten nejhorší nápad na světě. Srdce mi maličko zaškobrtlo, dech se mi zadrhl a pomyslela jsem si něco jako: Ó, Bože!

„K tomu by nemuselo dojít.“

„A co když ano?“

„Já ti prostě jenom radím, abys Marsdena hned neodmítala. Poslechni si, co ti musí říct, a potom řekni ty jemu, že o tom budeš přemýšlet.

Mezitím se budeme znovu snažit dosáhnout nějakého kompromisu s Kruhem. Kdybychom je dokázali přinutit, aby tě přijali jako Pýthii, třeba i jen na dobu trvání války, mělo by to stačit. Jakmile budou Apollonovy síly poraženy, můžeme vyřešit naše vnitřní problémy.“

„Fajn.“ Bože, ono už to skoro bolelo.

„Musíme také zjistit, jak nás zase přehodíš zpátky.“

„Pracuju na tom.“ Prosím, prosím, hlavně sklapni a odejdi.

„Jak? Prodavač ti řekl, že účinky nelze vzít zpět.“

„Naše těla nejsou změněná, jenom vyměněná,“ odsekla jsem. „A s tím už mám trochu zkušeností. Za předpokladu, že mě nezavraždí nějací psychotičtí sadisti, převlečení za spojence, něco vymyslím.“

„Jako třeba co?“

„To probereme později.“

„Já bych to raději probral už teď.“

„Já ne!“

Zdálo se, že mu něco v mém hlase konečně došlo. „Předpokládám, že když budeš ve sprše, povídat si nebudeme,“ řekl a vstal.

„To nebudeme.“

„V tom případě se uvidíme u snídaně. A pamatuj si, že Marsden není ani zdaleka tak zmatený, jak vypadá.“

„Ano, no jo, to je fuk.“

Vykročil ke dveřím, ale s rukou na klice se zastavil a s velice pobaveným pohledem se na mě ohlédl. „A obvykle stačí trochu ochladit. Byl bych opravdu rád, kdybys mě nenachladila.“

Rozhlédla jsem se po něčem, co bych po něm hodila, ale to už byl pryč. Opravdu se s tím vyrovnával líp než já. Krucifix!

Kapitola 21

Jakmile byl vzduch čistý, odpotácela jsem se do sprchy. Netušila jsem, jak chlapi dokážou žít s něčím, co tam dole zabírá tolik místa. A kdo proboha vymyslel ten model, kdy intimní partie volně visí ve vzduchu a každou chvíli mění velikost? Šokem z mrazivé a jako jehly bodavé studené spršky, která mi zabubnovala do hrudi, jsem sice vyjekla, ale statečně jsem to ustála; se svěšenými rameny, ale ustála. Bušila mi do hlavy a do krku a tetovala mě na zádech, po těch pruzích silnější tkáně těsně pod kůží Pritkinova levého ramene. Nikdy jsem se neptala, co ho tak poznamenalo, když všechna ostatní zranění vždycky sama zmizela. Říkala jsem si, že teď už se ptát nebudu. Zasténala jsem. I kdyby se mi podařilo přehodit nás zase zpátky, tohle asi nikdy nerozchodím.

Vodní mučení mi sice s celým tím problémem, který jsem se snažila potlačit násilím, nakonec pomohlo, ale pořád jsem šílela z toho pocitu mokrých chlupů na těle. Zrovna jsem to řešila, když se znovu zjevil Billy. Ignorovala jsem ho, protože jsem do Pritkinovy sbírky nechtěla přidávat další řezné rány, a on byl dlouhou chvíli nezvykle zticha.

„Ehm, Cass?“ řekl konečně a znělo to divně. „Co to děláš?“

„Mám pocit, že se tomu říká holení.“

„Proč?“

„Protože to je opravdu, ale opravdu nechutné,“ řekla jsem a zeširoka jsem se rozmáchla podél Pritkinovy levé nohy, abych všechny ty chlupy obsáhla. Pravá už vypadala lépe. Když jsem na ni doopravdy viděla, připadala mi dokonce i svým způsobem souměrná.

„Ale nemyslíš si, že by ho to mohlo trochu… naštvat…?“

„Ale ne, to si děláš srandu?“ Raději jsem se soustředila na koleno. Tam to bylo ošidné vždycky. „Nevím, jak ho vrátit zpátky, Billy. Nemám ponětí. Mohli bychom takt zůstat celé dny, týdny měsíce nebo i –“

„Já ho umím dostat zpátky,“ nabídl se Billy.

Málem jsem vyřízla kus Pritkinovy nohy. „Cože?“

„No jo. Včera večer jsem o tom přemýšlel. Prostě jako když jsem ti tehdy pomohl vtělit se do toho temného mága. Vytlačil jsem tě z tvého těla a poslal do jeho. No, a podle toho, jak jsem to vymyslel, můžeš to samé udělat s Pritkinem. Můžeš se přemístit zpátky do svého těla a jeho vytlačit.“

„To vím,“ řekla jsem a vrátila se k práci. „Vždycky jsem se dokázala vrátit zpátky. Co ale netušíme, je to, kde skončí jeho duch, jakmile se ocitne na svobodě.“

„Ale tušíme. Duchové totiž dokážou vlastní tělo rozeznat. Je to stejné jako s duchy a s tím, co obýváme – ono nás to volá.“

„Říkáš to, jako by lidi svá těla vlastně jenom obývali.“

„V jistém smyslu ano. Tělo tě krmí, chrání a umožňuje ti se pohybovat. Jestli chceš ty samé věci dělat po smrti, tak si musíš jako zdroj energie najít něco jiného. Jako můj talisman.“

„Já vím. Ale –“

„A když je duše oddělená od zdroje energie, táhne ji to zpátky jako kov k magnetu. Proto tě taky dokážu dřív nebo později najít všude, kam tě to zavane. Navádí mě talisman.“

Opláchla jsem holítko a odložila ho. Nachystal ho tam Marsden i s několika dalšími toaletními potřebami, protože zřejmě předpokládal, že budu chtít oholit Pritkinovo jednodenní strniště. Na to ale už bylo moc tupé.

Osušila jsem se, přešla k umyvadlu a vyčistila si zuby; Billy zatím čekal. „Co když se pleteš?“ zeptala jsem se konečně. „Já bych sice mohla skončit zase u sebe doma, živá a zdravá, ale někde během toho procesu bych zabila Pritkina.“

„A právě proto máš mě. Kdyby mág nemohl najít cestu sám, pomůžu mu. A kdyby se zase zatoulal do tebe, tak mu tělo zabydlím do doby, než budeš připravená to zkusit znovu.“

Jo. Úplně jsem se viděla, jak Pritkinovi vysvětluju, že bude mít ještě dalšího hosta. Vzdychla jsem. „Je ti jasné, že se světem, ve kterém vůbec vedeme takovouhle konverzaci, nutně musí být něco v nepořádku?“

„Říkám ti, že to dokážu,“ opakoval Billy tvrdohlavě.

Stála jsem u umyvadla a ruce jsem měla na jeho okraji. Při pohledu na svůj odraz jsem se zašklebila, a v mých vypůjčených zelených očích se zablýskla naděje. Tak snadné to být nemůže. Nebo ano?

„Můžeme to zkusit,“ řekla jsem s nepatrným zachvěním hlasu. Bože. Být zpátky ve svém těle… Najednou se zdálo, jako by se, kdybych vyřešila tohle, všechny ostatní problémy daly překonat taky.

„A co Senát?“ zeptala jsem se. „Když obvinili Marsdena, nezmínili se o tom, kde jsem?“

„To nevím. Na ústředí mágů vládne naprostý blázinec. Snaží se zřídit si novou základnu v nějakém skladišti poblíž Nellis, ale zrovna skvělé to nebude. Nikdo nevypadá moc šťastně.“

„Jsou to váleční mágové. Ti nejsou šťastní nikdy.“

„Ale kdybych byl tebou, předpokládal bych, že to vědí. Což znamená, že pobývat tady asi nebude moc zdravé.“

Kurva!

Oblékla jsem se v rekordním čase, přestože mi nic z oblečení nepadlo. Modrá polokošile se Pritkinovi na ramenou napínala, khaki kalhoty ohavně svíraly stehna, ale v pase byly aspoň o dvě čísla větší. Já jsem do nich ale zastrčila košili, což přece jenom trochu pomohlo, a bosá jsem seběhla ze schodů. Billy se vznášel za mnou a zdálo se, že se důležitě nafukuje. Za to mu zřejmě budu hodně dlužná.

Našla jsem je v kuchyni. Marsden stál u plotny a obracel klobásky na pánvi, zatímco si Pritkin se zájmem četl noviny.

Křiklavé logo hlásalo, že to jsou Crystal Gazing, o kterých jsem ani nevěděla, že tu mají. Je to bulvár s celkem špatnou pověstí, který ani nemá žádný styl.

„Billy říká, že Kruh ví, že jsem tady. Možná budeš mít brzo další návštěvníky,“ řekla jsem Marsdenovi.

„Dobré ráno, Cassie.“ Ty jeho zelektrizované vlasy byly obzvlášť načechrané, jako taková světlá svatozář kolem hlavy. Bylo to v podstatě úžasné.

„Co si dáš k snídani?“

„Tu dnes vynechám. Musíme odsud vypadnout.“

„Znamení to zvládnou,“ řekl stroze. „Takže jak – jedno vejce, nebo dvě?“

„Dám si jenom toust,“ řekla jsem mu v naději, že to celé urychlím. Sama jsem znamením zase tolik nevěřila.

„Dá si dvě vejce, jednu nožičku klobásy, žampiony, brambory a toust,“ opravil mě Pritkin.

„Tohle všechno nemůžu sníst!“

„Ale můžeš, a taky to sníš. Své tělo si klidně podvyživuj, ale mému to nedělej.“

„Já své tělo nepodvyživuju –“ Při pohledu na jeho talíř jsem zmlkla. Bylo na něm všechno z toho, co vyjmenoval Marsdenovi, ale k tomu ještě příloha z něčeho, co mi přišlo jako fazole v rajčatové omáčce. A vedle ještě stál velký hrnek kávy, husté jako sirup.

„Myslela jsem, že jsi pošuk přes zdravou výživu!“

„Musíš jíst víc,“ řekl Pritkin a vložil si do pusy sousto, ve kterém byl zřejmě od každého kousek. „Dnes ráno jsem se málem pořezal o tvé lopatky.“

To jsem ignorovala. „Na snídani stejně nemáme čas. Kruh už může být na cestě sem!“

„Pochybuji,“ řekl Marsden a zatvářil se dotčeně. „Jestli Saunders ví, že spolu vedeme rozhovory, bude předpokládat, že půjdeme my za ním, a podle toho se také zařídí.“

„Ale my spolu nevedeme rozhovory! Tys mě sem přitáhl proti mé vůli!“

„Jsem si jistý, že se ti tohle podaří Kruhu vysvětlit bez nejmenších potíží,“ pronesl ten mazaný starý chlap.

Pritkin zamračeně zvedl hlavu.

„Vmanévrovali nás do toho!“ protestovala jsem.

„To ano, ale ne on.“ Pritkin postrčil noviny ke mně a díky křiklavému titulku jsem na chvilku zapomněla na všechno ostatní.

TEMNÁ MINULOST CASSANDRY PALMEROVÉ

„Věděli jsme, že je to jenom otázkou času,“ řekl, když jsem mu je vytrhla z rukou.

Pýthie, nebo podvodnice?

Zatímco následnice nedávno zesnulé Lady Femonony musí být teprve jmenována, zdroje uvnitř Stříbrného kruhu tvrdí, že by moc mohla přejít k jakési neznámé a nezasvěcené Cassandře Palmerové. „Jestli je to pravda, bude to katastrofa,“ prohlásil jeden vysoce postavený zdroj, který si nepřeje být jmenován. „Její minulost hovoří sama za sebe.“

A skutečně. Crystal Gazing se dozvěděl, že její matkou byla Elizabeth O’Donnellová, která byla kdysi následnicí Pýthiina trůnu. Možná si vzpomenete, že je to tatáž následnice, která byla propuštěna beze cti, když utekla s jistým Rogerem Palmerem, zaměstnancem Antonia Galliny, neblaze proslulého filadelfského zločineckého bosse. Má se za to, že jeho dcera vyrostla u Gallinova dvora, kdy své schopnosti využívala ve prospěch jeho nezákonných aktivit. Od té doby je její jméno spojováno s Gallinovým pánem, členem upírského Senátu Mirceou Basarabem. Senát musí tato obvinění tisku teprve komentovat.

Jo, vsadím se, že až Senát uvidí mou minulost rozmazanou v tisku, určitě bude stejně nadšený jako já. Pritkin měl pravdu – věděla jsem, že to přijde – ale i tak to byla podpásovka. K článku patřil dokonce i obrázek. Hleděl na mě můj vlastní obličej, ale ne z fotky – nikdo mě nevyfotil, ani nepamatuju –, ale ze skládaného portrétu. Bradu jsem měla moc velkou a kreslíř mi nadělil hezčí nos, než ve skutečnosti mám, ale k němu i vzpurný a nepřátelský výraz. Ale celkem podobná jsem si byla. Posadila jsem se, protože jsem se najednou cítila slabá v kolenou. Jak jsem měla někam chodit nebo vůbec něco dělat? Kdyby to vyšlo o den dřív, zastavárník se mohl na chvilku omluvit, jít si zavolat a do pěti minut tam mohl mít tucet válečných mágů. To, jak moc jsem spoléhala na anonymitu, jsem si uvědomila až teď, když už jsem žádnou neměla.

„Kruh to vypustil schválně!“

„S velkou pravděpodobností,“ souhlasil Marsden. „Je to standardní postup, předtím než podnikne nějakou akci, která by mohla být vnímána negativně. Takové preventivní opatření pro média, jestli ti to zní lépe.“

„Opatření, kterým se snaží lidi připravit na mou vraždu!“

Podíval se na mě s náhle pronikavým pohledem v těch modrých očích. „A právě proto potřebuješ mě, drahá.“

Povzdechla jsem si. „Tak mi to řekni.“

„Saunders vyhrál poslední volby tím, že mě vylíčil jako roztřeseného starého blázna, který má nejlepší léta za sebou, ale je příliš tvrdohlavý na to, aby opustil úřad. Slíbil, že Kruh obnoví v jeho původní slávě, a k tomu ještě přidá změnu a prosperitu. Zapomněl se ovšem zmínit o tom, že veškerá ta prosperita zůstane u něj.“

„Co to říkáš?“ Pritkin se nakláněl přes stůl a svůj sokolí pohled upíral na Marsdena.

„Že od té doby, kdy nastoupil do úřadu, krade, a to velmi chytře. Zvýšil procento ,desátku‘ od nás všech a ten rozdíl mu jde do kapsy.“

„To není možné. Někdo by si toho musel všimnout!“

„Také, že si toho někdo všiml. A vyneslo mu to místo v jedné z cel MAGIC.“

„Máme ale dohlížecí výbor –“

„Který tvoří Saundersovi kumpáni. Jednou z prvních věcí, které po volbách udělal, byl pořádný úklid v domě. Jediní lidé, kteří dnes zůstávají v nějakých úředních pozicích, jsou ti, kteří mají zájem ho tam udržet!“

„Nemám nejmenší představu, o čem mluvíte, víte to?“ zeptala jsem se.

„Viděla jsi to tetování, které naši mágové nosí?“ zeptal se Marsden a vyhrnul si rukáv.

„Ne. Pritkin takové nemá.“ Nebylo pravděpodobné, že bych si ho nevšimla.

Marsden napřáhl ruku. „Z pochopitelných důvodů je to stříbrný kruh. Používá se k propojení části naší energie se společným fondem na podporu takových věci, které vyžadují společné úsilí.“

„Jako třeba Artemidino kouzlo,“ vysvětloval Pritkin.

„Fajn, zatím chápu.“

„Čerpání má být stanoveno na dvě procenta naší magie – ani o kousek víc. Ale Saunders to procento před sedmi měsíci tiše zvýšil – skoro o půl bodu – a ten zbytek nenápadně prodává.“

„A to je ilegální?“

„A jak! Něco takového nemůže schválit ani Rada. Vyžadovalo by to souhlas většiny členů Kruhu. A k tomu by potřeboval lepší důvod než si mastit vlastní kapsy!“

„Ale půl procenta navíc mi nepřipadá jako dost k tomu, aby kvůli tomu tak riskoval,“ protestovala jsem.

Marsden pozvedl jedno huňaté bílé obočí. Vypadalo to, jako by se mu po čele plazila housenka. „Když se na to díváš z pohledu energie jednoho válečného mága, možná ne. Ale když jich je čtvrt milionu?“

„Čtvrt milionu?“

„To je přibližný počet válečných mágů, kteří jsou v současné době ve službě.“

Opřela jsem se do židle. „Oukej. To už je spousta energie.“ Nikdy jsem si neuvědomila, jak silný Kruh vlastně je.

„Pro mága v poli by takové množství mohlo znamenat rozdíl mezi životem a smrtí,“ řekl Pritkin.

„Je to ještě horší než jenom to,“ řekl mu Marsden. „Saundersův lukrativní vedlejšák zkorumpoval veškerou jeho politiku. Tuhle holku měl třeba potvrdit už před kolika týdny. Ale on místo toho nechává Kruh, aby ji lovil v době, kdy by měli bojovat ve válce, protože se bojí toho, co už ví nebo co díky svému jasnovidectví brzy objeví.“

„Ale co Agnesino jasnovidectví?“ zeptala jsem se. „Když s tím začal, byla Pýthií ještě pořád ona!“

„Byla už příliš slabá a nemocná a zaujatá tím, jak se snažila najít svou ztracenou dědičku. Celý Pýthiin dvůr se nezabýval ničím jiným, takže jemu se pro příležitost otevřelo dost velké okno – a on jím prolezl.“

„A chce to tak nechat,“ hádal Pritkin.

„Ano. Kdyby se k moci dostala Pýthie, nad kterou by neměl žádný vliv, znamenalo by to nejen konec jeho výnosného podnikání, ale velmi pravděpodobně i jeho odhalení.“

„To by vysvětlovalo, proč se nechtěl setkat,“ řekla jsem s narůstajícím pocitem nevolnosti.

„Což by bylo rozumné opatření. Je mnohem pravděpodobnější, že při konfrontaci tváří v tvář uvidí jasnovidka pravdu.“

„Takže, co máš v plánu udělat?“ zeptal se Pritkin zachmuřeně.

„Vyzvat ho, samozřejmě.“

„Jonasi –“

„Je to jediný možný způsob, Johne. Mohl bych se svými důkazy vyjít na veřejnost, ale Saunders má v ruce papíry a drží Radu pod krkem. Celé by se to ututlalo a já bych byl umlčen; buďto by mě zmrazili v cele jako chudáka Petera, nebo by to podle toho příkladu ze včerejška mohlo být i něco trvalejšího.“

Přejížděla jsem mezi nimi pohledem sem a tam. „Co to znamená vyzvat?“

„Je to jeden ze starých zákonů, ale nebyl nikdy zrušen. Pokud se některý z členů úřadující Rady domnívá, že Lord Protektor je zkorumpovaný nebo nebezpečně nekompetentní, může se s ním utkat. A to, že jsem poslední volby prohrál, nepopírá mé jmenování v Radě. Ještě mi zbývá měsíc z posledního funkčního období, a mám v úmyslu jej využít!“

„Já to nechápu,“ řekla jsem, když mi k lokti postavil konvici s čajem. „Vyzvat ho jako jak?“

„Na souboj,“ odvětil Pritkin upjatě.

Marsden přikývl. „Pokud prohraje, Kruh bude bez vůdce, a zákon říká, že v tomto případě bude nejstarší člen Rady vládnout do té doby, než bude možné uspořádat volby. A to bych byl já.“

„Za předpokladu, že vyhraješ,“ namítl Pritkin.

Marsden pokrčil rameny. „Ano, ale to je s dovolením můj problém. Jediné, co chci, aby udělala Cassandra, je, aby mě k němu vzala. A já na oplátku osobně dohlédnu na to, aby byla potvrzena jako Pýthie.“

„Takže ty normálně přinutíš Kruh, aby mě přijal. Prostě jenom tak,“ pochybovala jsem. Pokrčil rameny.

„Ono to, jestli tě přijmou nebo odmítnou, opravdu nezáleží na nich.“

„Podle mě si teda myslí něco jiného!“

„Hm… Ano. Je ale těžké jejich názor podporovat, když se skutečnou volbou nemají nic společného. Pýthii vybírá moc. Bylo to tak vždycky, a ještě jsem neviděl, že by vybrala špatně.“ Jedním prstem obrátil stránku toho skandálního plátku.

„Bez ohledu na tvou minulost přišla k tobě. A tím to končí.“

„Ne. Skončí to tím, až mě zabijou a budou doufat, že přejde na nějakou milou a učenlivou novicku, kterou Saunders bude moct ovládat.“

„Což se ovšem nestane, pokud se k moci vrátím já,“ řekl klidně.

O chvíli později přede mě šoupl talíř, a jídlo vlastně vypadalo docela dobře. Brambory byly opečené dokonale dokřupava a klobásy ještě syčely. Zakousla jsem se.

„Co myslíš, že můžu udělat?“ ptala jsem se mezi sousty.

„Saunders málokdy vychází na veřejnost,“ řekl, zatímco si sám nakládal na talíř a přidal se k námi. „A když už k tomu dojde, bývá tak dobře střežený, že se k němu nedokážu dostat. Ty ale můžeš.“ Odmlčel se, aby vypil trochu té smrtící kávy. „Zabezpečení bylo kvůli válce maximalizováno, a místo jeho pobytu je dobře střeženým tajemstvím.“

Zítra teda ne, pomyslela jsem si s vidličkou zabořenou do brambor. Saunders bude na recepci konzulů čekat, že se se mnou setká. A já jsem mohla dostat Marsdena dovnitř. Otázkou bylo, jestli mám?

Věděla jsem, že Mircea má něco v plánu, protože jinak by s dalším setkáním se Saundersem nesouhlasil. Zdálo se mi ale víc než pravděpodobné, že má něco v plánu i Saunders, a myslela jsem, že by se mi to nelíbilo. Kdyby mi včera někdo řekl, že budu vážně uvažovat o puči proti vůdci Kruhu, byla bych se zasmála. Teď jsem se ale nesmála.

Ale taky jsem nebyla připravená se do převratu zapojit. Problémem nebylo jenom to, že to bylo šílené. Mnohem větší překážkou byla ta zatracená vidění. Ta mě tak vyděsila, že jsem se bála cokoli udělat pro případ, že bych se rozhodla špatně. Nebyl to nijak nový pocit.

Za poslední měsíc jsem strávila hrůzu ze své pozice, kdy jsem si byla jistá, že takovou moc by neměl mít žádný člověk. Ta přece byla vyhrazená nějakému bohovi, a ani on s ní neudělal bůhvíjaké kousky. Měla jsem z toho pocit, jako by mě škrtila smyčka odpovědnosti, kdy jediné špatné rozhodnutí může zničit celý svět. Háček byl ale v tom, že jestli nebudu jednat, může ho to zničit stejně.

Možná, že se mi vidění snažila říct právě tohle: že jestli svou moc nepoužiju, bude to stejné, jako bych ji vůbec neměla. A tuhle válku jsme nemohli vyhrát bez Pýthie. Bohužel pro naši stranu jsem zase tak moc velkou Pýthií nebyla.

Pár minut jsem se soustředila na jídlo, protože jsem věděla, že když se nenajím, tak mě Billyho odčerpaná dávka vysaje. Všechno to chutnalo dobře, až na tu klobásu. Pokrývala mi jazyk tukem a zdálo se, že čím víc ji žvýkám, tím větší je. Byla bych to vyplivla do ubrousku, kdyby kuchař neseděl vedle mě.

„Co to je?“ zeptala jsem se konečně Marsdena.

„Recept mé matky,“ pronesl nepřítomně. „My tady tomu říkáme černý pudink.“

Prohrábla jsem zbytky na talíři. Nevypadalo to jako pudink. Vypadalo to jako nějaká tmavá klobása. „Z čeho to je?“

„Tak normálně,“ řekl a pokrčil rameny. „Zbytek světa to nazývá jelito a je to ze sádla, cibule, ovesných vloček – a samozřejmě z vepřové krve.“

Tvrdě jsem polkla. Sakra, věděla jsem, že si mám dát toust. Pila jsem čaj, dokud se mi žaludek nepřestal zvedat, a znovu jsem se zadívala na svou podobiznu. Byla fakt celkem přesná. Někteří z těch mágů, se kterými jsem během posledního měsíce bojovala, zřejmě dávali pozor. Tak aspoň jsem to dotáhla na titulní stranu, pomyslela jsem si zoufale a nalistovala jsem stranu dvě, kde příběh pokračoval. A hned na prvním řádku jsem se zarazila.

Ještě mnohem znepokojivější jsou dohady o otci Palmerové.

Pritkin něco řekl, ale já jsem ho neslyšela. Mozek se mi na místě zastavil, zafixovaný na slově „otec“. Protože jsem toho svého nikdy nepoznala.

O to se postaral Tony, když v mých čtyřech letech zařídil smrt mých rodičů, aby si mohl zmonopolizovat můj talent. Následkem toho jsem vyrůstala, aniž bych o nich skoro cokoli věděla. Nedávno jsem sice něco zjistila o mamince, ale veškeré mé povědomí o tatínkovi se omezilo na jediný fakt, že kdysi býval Tonyho „oblíbeným člověkem“.

Má neznalost ale nepramenila z nedostatku snahy. Ptala jsem se každého, na koho jsem si dokázala vzpomenout, ale ti toho buď moc nevěděli, nebo měli od Tonyho rozkaz nic neříkat. A protože to většinou byli jeho upíři, bylo velice těžké takový rozkaz neuposlechnout. Najednou jsem se zamyslela nad tím, jak moc se asi snažili. Možná existovalo něco, o čem si ani ti, kteří mi byli přátelsky nakloněni, nepřáli, abych to věděla.

Náš zdroj uvnitř Kruhu potvrzuje, že Roger Palmer byl ve skutečnosti Ragnarem Palmerem, neblaze proslulým nekromantem, který byl dlouhou dobu pokládán za součást vládnoucí elity Černého kruhu. Jeho náhlé zmizení před třiceti lety je přičítáno vnitřním bojům v hierarchii temných, které se možná rozpoutaly kvůli Palmerovu pokusu převzít veškerou moc pro sebe. Zdá se, že Palmer nezemřel, jak se předpokládalo, ale spíše se ukryl někde v podzemí, změnil si jméno a vstoupil do služeb jiné temné bytosti až do doby, kdy by se jeho plány mohly uskutečnit. Například takové plány, že by se jeho dcera stala Pýthií?

Na dotaz, jaké kroky Kruh podniká pro zajištění, aby taková evidentně nevhodná a nebezpečná kandidátka nikdy nesměla získat Pýthiin trůn, náš zdroj jenom řekl, že zkoumají možnosti. Zatím nabízejí velkou odměnu za informace o pobytu Cassandry Palmerové. Každý, kdo ji viděl, je vyzýván, aby okamžitě kontaktoval Kruh. Jména mohou být uchována v tajnosti.

Znechuceně jsem noviny odhodila. Crystal Gazing nejsou tím, že by si zakládaly na faktech, zrovna proslulé, ale tohle už bylo trochu moc dokonce i na ně. Mágové, které si Tony najímal, nepatřili k Černému kruhu. Většina z nich sotva dokázala vytvořit ochranné znamení nebo alespoň základní kouzlo. Černý kruh je elitou magického podsvětí; ti mají na práci lepší věci než vyřizovat pochůzky pro nějakého upíra.

„Když už chtějí šířit fámy,“ vyhrkla jsem zlostně, „aspoň si mohli vymyslet nějaké slušné.“

„Tys to nevěděla!“ V tu chvíli jsem se dívala na Marsdena, ale ten komentář nepřišel od něj. Rychle jsem pohledem přelétla na Pritkina a podívala se pořádně. Jakkoli bylo divné vidět ve své tváři jeho výraz, pravdu bylo dost těžké přehlédnout.

„No jo, Crystal Gazing. Vždycky musí rozdmýchávat nějaké potíže. Já je beru kvůli křížovkám,“ řekl Marsden, zatímco jsme na sebe s Pritkinem upřeně zírali. „Mají tam vynikající dvojitá akrostika.“

To, že jsem to pochopila správně, mi došlo, když si Pritkin uvědomil, že udělal něco, co by se článku samotnému nebylo nikdy podařilo, a že mě navíc přinutil tomu uvěřit. Jediným pohledem dokázal otřást celou mou podstatou. Hned zase nasadil normální výraz, ale už bylo pozdě. Ve srovnání s upíry, které znám, to je mizerný lhář.

„Kdysi jsi mi řekl, že má linie je poznamenaná,“ řekla jsem a hlas mi zněl podivně dřevěné, dokonce i pro mě. „Ale já jsem si myslela, že mluvíš o mé matce.“

„Ano, tvá matka. Okouzlující dívka,“ řekl Marsden. „Připomínáš mi ji.“ Dívala jsem se, jak si klidně roztírá marmeládu na toust.

„Tys ji znal?“

„Samozřejmě. Kdykoli jsem měl důvod navštívit Pýthiin dvůr, vždycky tam byla.“

„A co otec?“ To slovo mi v puse chutnalo divně. „Je to pravda?“

„Hmm? Ach ano. Máme důvod se domnívat, že byl mnoho let vedoucím členem Černého kruhu. Byl součástí jejich správní rady, abych tak řekl.“

„To nevíme!“ protestoval Pritkin. „Černý kruh svou vnitřní strukturu nezveřejňuje! Lidé, kteří tyto povídačky šířili, byli zločinci, kteří doufali v nějakou dohodu. Ti by řekli cokoli –“

„Johne…“ Marsden se na něj přes brýle přísně zadíval. „Tím, že to budeš popírat, ji neochráníš. Vím, že to není nic příjemného, ale jestli je dost silná na to, aby byla Pýthií, je také dost silná, aby slyšela pravdu.“

Chtěla jsem ji znát, ale taky nechtěla. Nějaká tvrzení jakéhosi bulváru je totiž ignorovat mnohem jednodušší než cokoli z toho, co se chystal říct Marsden. Když tolik let vedl Kruh, měl jejich zpravodajské informace u ruky. Měl ale pravdu: musela jsem to vědět. A nezdálo se, že by někdo nabídl, že mi to řekne sám od sebe.

„Jakou pravdu?“ zeptala jsem se a snažila se potlačit nevolnost, která mi už zase míchala žaludkem.

„Že tvůj otec byl mocný nekromant, který dokázal velet duchům, aby plnili jeho vůli,“ pronesl Marsden věcně. „Říká se, že jich měl obrovskou armádu, kteří naslouchali, slídili a podávali hlášení o našich aktivitách. Proto Černý kruh vždycky věděl, kdy jsme plánovali nějaký útok. Jeho přízrační špioni sloužili jako protějšek Pýthiina dvora a všude strkali ty své temné oči a uši.“

Zakousl se do toustu, aby mi dal možnost to vstřebat. Bylo to až překvapivě snadné. Mircea mi kdysi řekl, že můj otec dělal něco podobného pro Tonyho, i když v mnohem menším měřítku. Mělo mi to tehdy dojít – že není pravděpodobné, aby Tonymu dělal poskoka někdo s takovými schopnostmi. Informace znamenají moc, a to i v nadpřirozeném světě. Možná že nejvíc v našem světě, kde tak často pomáhají skrýt pravdu kouzla a iluze.

Jenomže ji neskryjí před duchy.

Ještě nikdy nebylo vynalezeno takové ochranné znamení, které by dokázalo ducha někam nevpustit, nebo ho třeba i jenom odhalit. Nemluvě o tom, že Billy se dokázal dostat lidem pod kůži a na krátkou dobu je posednout, kdykoli to bylo nutné. Nedělal to často, protože ho to moc rychle vyčerpávalo, a i když to udělal, nemohl se jenom tak probírat lidskými myšlenkami a vybírat si ty které vzpomínky. Ale pokud se stalo, že když v něm Billy přebýval, dotyčný zrovna přemýšlel o něčem zajímavém, slyšel to. Už to dělal předtím a hlásil mi to. A kdyby někdo měl sto Billy Joeů? Nebo tisíc?

Ale něco mi tam nedávalo smysl. „A jak se asi seznámili?“ nevěřila jsem. „Temný mág a Pýthiina dědička? To je šílené!“

„Nepředstavil se jí jako bývalý příslušník Černého kruhu,“ řekl Marsden suše. „Byl v Gallinově doprovodu, když upír navštívil Pýthii.“

„Tony šel na návštěvu k Agnes? Proč?“

Marsden pokrčil rameny. „V průběhu historie chtějí lidé, kteří čelí složitým rozhodnutím, nahlédnout do budoucnosti celkem často. Normálové si chodí nechat číst z dlaně, příslušníci nadpřirozené komunity – každopádně ti, kteří něco znamenají – si vyžádají audienci u Pýthie. Na co se ptal konkrétně, to vědět nemůžeme. Záznamy z Pýthiina dvora jsou důvěrné.“

„Řekls, že můj otec byl u dvora jednou. O jak dlouhé době teď mluvíme?“

„Něco málo přes týden. Obvykle jsou prosebníci posíláni pryč, pokud pro ně Pýthie nemá odpověď do jednoho měsíce, ale Gallina tu svou dostal poměrně rychle. Tohle byla skoro jediná věc, kterou nám dvůr sdělil.“

„Takže můj otec přemluvil mou mámu, aby s ním utekla, během asi tak osmi dní?“ Ani jsem se nesnažila skepticismus v hlase zakrývat.

„Ale ne, to bych neřekl. Tvá matka byla chytrá a rozumně uvažující mladá žena. Pokud by se rozhodla své pozice vzdát, mohla by si vybrat nějakou jednodušší a méně okázalou cestu.“

„Ale proč to neudělala?“

Marsden pokrčil rameny. „Vždycky jsme předpokládali, že ji nějakým způsobem okouzlil. Jasnovidecké schopnosti ještě nedělají někoho odolného vůči jiným formám magie poté…“

Ani nevím, co mi viděl ve tváři, ale najednou zmlkl. Když pak promluvil Pritkin, zazníval mu v hlase tvrdý podtón. „Mohli bychom na chviličku, Jonasi?“

„Víš, myslím, že někde tady mám fotografii tvé matky,“ řekl Marsden a odběhl.

Zvedla jsem noviny a pomalu, systematicky jsem je roztrhala na kousky. Nepomáhalo to; neustále křičely kousky vět: nechvalně známá, temný, nestabilní, nebezpečná. V náhlém návalu vzteku jsem je smetla ze stolu.

„Proč jsi mi to neřekl?“ zeptala jsem se Pritkina.

„Ukázal jsem ti ty noviny –“

„Ale já nemluvím o dnešku! Známe se už přes měsíc.“ Musela jsem se snažit, abych si zachovala pevný hlas. „Připouštím, že to byl pekelný měsíc, ale copak jsme nikdy neměli, co já vím, pět minut na to, aby ses zmínil –“

„Myslel jsem, že to víš,“ řekl tiše. „Nikdy jsi nemluvila o rodičích ani o svém dětství. Myslel jsem, že to byl ten důvod. A nedávno jsi mi řekla, že máš důvod stydět se za svého otce a za věci, které dělal –“

„Jako jeden z Tonyho nohsledů! Ne jako… jako…“ Ani jsem ta slova nemohla domyslet. Všichni o Černém kruhu mluvili, jako by byl původcem všeho zla. Viděla jsem, jak se upíři při zmínce o něm chvějí, a to byli chlapi, kteří bez rozmýšlení zabíjeli pro peníze nebo z hrdosti nebo třeba jenom ze sportu – a ti všichni si mysleli, že organizace, kterou můj otec pomáhal vést, je špatná.

Není divu, že se na mě každý válečný mág, se kterým jsem se setkala, díval, jako by mi měly začít růst chapadla nebo bych se chystala chrlit oheň.

„Poslouchej, Cass!“ Billy se vznášel kousek od chladničky a tvářil se vážně. „Ten mág má pravdu – mohlo by to být přehnané. A víš přece, co jsou ty noviny zač.“

Hmátl mi po ruce, já jsem ale ucukla a upřeně se na něj zahleděla. Duchy vídám celý život, a nikdy jsem si z nich nic nedělala. Stejně jako z toho, že jsem je posílala na pochůzky, žádala je o informace… Ta myšlenka mnou projela jako nůž, a pro dobrý pocit mě ještě rychle bodla a v ráně se otočila.

„Hej! To jsem já,“ řekl Billy a stejně mě vzal za ruku. Jeho pohlazení jsem na zápěstí cítila jako lehký polibek větru, hebké jako obláček a konejšivě povědomé. „Tvůj věrný parťák, pamatuješ?“

A moje jednočlenná armáda, pomyslela jsem si smutně.

Všechno se to stalo tak rychle, uplynul sotva měsíc od chvíle, kdy se jedna náhodná jasnovidka, která se snažila utéct před Tonyho hněvem, stala někým, kdo si nic nedělá z proplouvání časem, ze změny historie nebo z převtělování. Byl to ten popud, jímž to celé začalo? Obyčejnou snahou zůstat naživu, nějak přežít každý den, aniž by si člověk uvědomil, jak moc se mění, až už se jednoho dne ani sám nepoznává? Až v sobě jednoho dne probudí příšeru?

Kapitola 22

Skončila jsem v zahradě na lavičce – nejsem si jistá, jak – s maminčinou fotografií v jedné ruce a s hrnkem chladnoucího čaje ve druhé. Od Marsdena to sice bylo velmi nebritské, ale šálky nepoužíval. Dával přednost těžkým kameninovým hrnkům, do kterých se vešla asi půlka konvice i se zdravou dávkou mléka a vrchovatou lžičkou cukru.

Nepřítomně jsem na fotku zírala a mým očím chvíli trvalo, než se zaměřily na tu pravou tvář. Ale ani tak toho na ní moc k vidění nebylo. Fotografie byla pořízena během obřadu, kdy byla jmenována Agnesinou nástupkyní. Nedalo se říct, jestli jsme si byly podobné v obličeji, protože to byl širokoúhlý záběr a ona byla obklopena dalšími mladými ženami a skupinou mužů, o kterých jsem předpokládala, že jsou to váleční mágové.

Byla vysoká – což jsem nečekala – a měla rovné tmavé vlasy, ne jahodové blond kadeře. Na sobě měla šaty s vysokým výstřihem a s dlouhými rukávy, a neusmívala se. Přejela jsem po fotografii prsty, a někde za žebry ve mně zahlodal lítostivý pocit ztráty. Tam, kde se má ruka na povrchu fotky zastavila, jsem cítila slabé chvění. Údajně mám být jasnovidkou, ale ji jsem neviděla. S výjimkou okamžiku její smrti jsem ji nedokázala vidět nikdy.

Uvnitř domu něco křičel Pritkin na Marsdena, ale stěny tam jsou silné, takže jsem ho moc dobře neslyšela. Kromě toho jsem upadla do jakési otupělé únavy a bylo mi to jedno. Sluneční světlo nade mnou flirtovalo s několika mraky a občas se jim podařilo seslat dolů pár vodnatých paprsků. Nebylo to sice ani trochu podobné tomu spalujícímu vedru Las Vegas, které vám spaluje kosti v těle, ale i tak to bylo hezké. Zlehka a uklidňujícím způsobem mě to zahřívalo na krku.

Zavřela jsem oči a slunce mi konečně začalo odsávat bolest hlavy. Myslel jsem na to, že bych se mohla vrátit do postele, protože jsem byla ještě trochu ospalá. Ta myšlenka se mi ale zčásti nelíbila – chtěla jsem zůstat vzhůru, dělat si starosti, nechávat se sžírat a šílet z toho, co jsem se dozvěděla – ale jiná část mé hlavy už toho měla dost. Ta samá část mého já si přála, aby tam Marsden místo lavice měl houpací síť, protože jsem si uvědomila, jak dobře vlastně myšlenka o zdřímnutí si na slunci zní.

Čaj nebyl špatný. Nikdy předtím jsem v něm sice mléko neměla, ale teď byl takový krémovější, vydatnější. Popíjela jsem a prohlížela si nějaký přerostlý růžový keř, který zrovna na život a na smrt bojoval s nějakou popínavou rostlinou. Ta podle všeho vítězila, a já jsem se ani moc nedivila, protože stonek měla silnější než já paži. Vypadala stará, snad skoro pravěká, a ne jako něco, co by mělo existovat v klidné anglické zahradě.

Přerůstala přes staré sluneční hodiny, zakousla se do rozpadající se kamenné základny, ovíjela se kolem podstavce a skoro zakrývala vršek. „Ukazuji jen šťastné hodiny,“ stálo na nich. Alespoň si myslím, že tohle ta zašlá bronzová písmena říkala. Bylo by je těžké přečíst i bez toho listí. Pomalý a neustávající tlak popínavé rostliny dokázal ciferník rozpraskat skoro vejpůl. Vyskočila jsem, přesvědčená o tom, že procházka asi bude lepší. Většinu mé pozornosti si nárokovalo hledání cesty mezi zarostlými kameny a mechem, protože jsem se musela soustředit na to, abych si nevymkla kotník. Všude byly louže a vzduch voněl mokře a svěže. Na povrch kaluží ale nedopadaly žádné kapky; vypadalo to, že se bouře rozhodla na chvíli uklidnit.

Pritkin mě dohonil, když už jsem napůl obešla dům a snažila se přijít na to, jestli by bylo bezpečné zkusit se přebrodit do pasu vysokou trávou, která na cestičce tvořila zátaras. „Svatému Patrikovi došli hadi, ne?“ zeptala jsem se.

„To bylo v Irsku. A já jsem nikdy moc na zahradničení nebyl. Já bych to obešel.“

Rozhodla jsem se dát na jeho radu a pozorně jsem prošla různorodou, ale zdravě vyhlížející zahrádkou, vzkvétající hned vedle rozlézající se džungle. Potkala jsem ho v místě, kde cestička na druhé straně domu začínala. „Co tím myslíš, žes nikdy moc na zahradničení nebyl?“

„Myslím, že v těchto dnech se používá výraz ,zabiják rostlin‘. Obávám se, že jsem to místo nechal zarůst a zpustnout. Většina z tohohle,“ řekl a hlavou ukázal na odlišnou zeleň, „je Jonasova práce.“

„Počkej chvilku! Tohle je tvůj dům?“

„Už víc než sto let.“

„Tak co tu dělá Marsden?“

„Během funkčního období svého úřadu žil v přiděleném domě. Něco jako váš Bílý dům nebo naše číslo 10 v Downing Street. Ale po posledních volbách musel sídlo uvolnit. A protože úřad zastával víc než šedesát let, už neměl žádné vlastní obydlí.“ Pritkin se rozhlédl po té nóbl chudobě a po rtech se mu rozeběhl malý úsměv. „Rozhodl se, že na penzi chce zkoumat venkovský život, a tohle kdysi byla fungující farma. Asi před rokem a půl, když jsem musel odjet do Států, jsem mu ji pronajal.“

Odmlčel se do doby, než jsme se přemístili na lavičku, která byla před útočící flórou v bezpečí. Z jedné strany vedle ní stál komín, na druhé se rozkládal malý a neudržovaný záhon pomněnek. Byl odtamtud krásný výhled na řeku. Kousek od nás motýlek očichával nějakou květinu a vzrušeně kmital tykadly.

„Já bych odsud neodešla,“ řekla jsem. „Je tu hezky.“

Pritkin na zlomek sekundy pevně sevřel čelist, než ji zase uvolnil. „Přemýšlím o prodeji. Pro jednoho je to příliš velké. A důvod, proč jsem to koupil, už neexistuje.“

Rozhlédla jsem se. Takže tohle byl ten dům, který kupoval pro sebe i manželku. Najednou byl ještě zajímavější.

Jednou z mála věcí, které mi Pritkin o sobě vyprávěl, byl jeho prvotní – a pokud jsem věděla, tak i jediný – pokus o začlenění do normální životní rutiny. Někdy v devatenáctém století potkal dívku a oženil se s ní. Jenomže se mu nikdo nenamáhal zmínit o tom, co se může stát polovičnímu inkubovi, který se ožení. Výsledkem toho bylo, že se během jejich první společné noci probudila druhá stránka jeho povahy a vysála z té chudinky život, aniž by Pritkin měl vůbec nějakou představu o tom, jak to zastavit. Hrůzou ztuhlý se mohl jenom dívat, jak kvůli němu umírá.

Úplně jsem ho viděla, jak několik měsíců před svatbou tenhle domek vybírá. Zřejmě očekával mnoho let šťastného a klidného normálního života. Jenomže na ně nedošlo.

Věděla jsem, jak se cítí.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se nakonec.

„Jsem v pořádku,“ řekla jsem, protože kdybych chtěla vysvětlovat, jak moc v pořádku nejsem, odčerpalo by mi to příliš mnoho energie.

„Ale nevypadáš.“

„Promiň.“ Zkusila jsem opřít o živý plot za lavičkou, ale jeho větvičky mě šťouchaly jako příliš ostré nehty.

Nebylo to pohodlné, tak jsem se znovu narovnala.

„Je tu něco, co bys měla vědět,“ řekl mi.

„Teď ne.“ Mozek jsem měla přeplněný všemi těmi věcmi, o kterých jsem zatím neměla šanci přemýšlet, přijmout je a najít pro ně ve svém sebehodnocení takové místo, kde by nemusely nadělat příliš velkou škodu.

„Nejsou to další špatné zprávy,“ naléhal.

Ostražitě jsem se na něj podívala. Zdálo se, že to myslí upřímně.

„Tak jo,“ souhlasila jsem obezřetně.

„Jonas tu situaci ohledně tvého otce trochu přehnal. To, co o něm víme, jsme se dozvěděli z výslechů menších figurek v magickém podsvětí – takového druhu lidí, jaké kdysi zaměstnával ten upír, který tě vychovával. Černý kruh takové lidi používá pro vyřizování menších úkolů a jako postradatelnou pěchotu, ale výrazně omezuje to, co se jim řekne. A jejich informace přišly léta po smrti tvého otce. Mnohé z nich pravděpodobně nepocházely z osobní zkušenosti, ale spíš z pověstí a dohadů.“

„Copak jste nikdy nevyslýchali příslušníka Černého kruhu?“

„Ne.“

„To mi připadá nemožné. Víte o nich přece už stovky let. Museli jste zajmout aspoň jednoho –“

„Dochází k tomu vzácně, ale stává se to.“

„A nikdo z nich nikdy nemluvil?“ Nedokázala jsem si představit, že by někdo, kdo dělá takové věci, kvůli kterým i upíři blednou, byl ke svým spolupachatelům tak loajální. Mně to spíš připadalo, jako by byli ochotní je prodat při první příležitosti.

„Nikdy na to nežijí dost dlouho.“

„Tomu nerozumím.“

„Černý kruh má podobné tetování, jako je to naše, ale jeho účel je hrozivější. Každý mág Černého kruhu, kterého jsme kdy chytili, se během několika minut sám zabil. To je právě jeden z důvodů, proč většina z nich bojuje až do smrti. Zajetí pro ně totiž znamená totéž.“

Bylo příšerné si to vůbec představit, ale jakýsi děsivý smysl to dávalo.

„Takže to jejich tetování asi nejde sundat, co?“

„Ne. A vzhledem k tomu, že jsme nikdy nezajali nikoho bez něj, můžu jenom předpokládat, že je podmínkou pro přijetí.“

„Copak tetování Stříbrného kruhu povinné není?“

„Je – pro většinu lidí.“

„Proč ne pro tebe?“

Maličko se pousmál. „Uchazečů smíšeného původu se to netýká. Kruh byl sice rád, že mě má na své straně, abych pro ně lovil takové ty nebezpečnější druhy démonů, ale přístup ke své mocenské základně mi raději nedali.“

„To nechápu. Copak bys jim ji nedával, ale odebíral?“

„Přenos energie působí oběma směry. To je také hlavním důvodem toho, proč Kruh přerušil spojení s tvým pentagramem – báli se, že bys ten tok obrátila.“

„Marsden ti podle všeho věří.“

„Možná. Ale o většině problémů rozhoduje Rada jako celek, přičemž předseda Rady spíš udílí rady, dává dohromady programy schůzí a podobně. Má jenom jeden hlas, pokud tedy nedojde k nerozhodnému hlasování, a když došlo na téma mého plnoprávného členství v Kruhu, byl to skoro konsensus.“

„Máš tam ale pěkné kamarády!“

„V takovéhle záležitost je moudré být opatrný. Ale to jsme hodně odbočili. Nekromancie je nezákonná. Patří do skupiny s dalšími zakázanými projevy magických schopností, jako mají třeba ty děti, kterým pomáháš. Ale pouhá skutečnost, že je někdo nekromant, zase nemusí znamenat, že je zlý. Moc může být zneužita, ale totéž platí pro jakoukoli magii.“

„Zdá se, že na to máš jiný pohled než Kruh.“

„Když jsem byl mladý, rozdíl mezi temnou a světlou magií nebyl tak jednoznačný jako dnes. Jediný rozdíl byl v tom, jak získávali moc, a potom ještě, jak ji používali. Magická energie se neliší od jakékoli jiné – může být zneužita, nebo může být použita k dobrému účelu.“

„No, můj otec teda byl zvrácený.“

„To nemůžeš vědět!“

„Ale jo, to teda můžu.“ Protřela jsem si oči. Nechtěla jsem to říkat nahlas, ale tenhle den byl vyloženě posraným nahoru, což mi ale nikdo neřekl. O tom, že pravda byla zatraceně evidentní, ani nemluvím. Pritkin nebyl hloupý; sám by na to přišel celkem brzo. Ale raději jsem mu to chtěla říct já.

„Energie je ve světě duchů jediným platidlem,“ řekla jsem. „Jakmile jsi mrtvý, pak peníze, věci, které si můžeš koupit, prestiž – to všechno jde stranou. Duchy totiž ve skutečnosti zajímají jenom dvě věci: pomsta nebo jakýkoli jiný důvod, proč tady zůstávají, a energie. Ale většinou je to energie, protože bez ní zmizí.“

„Oni nemizí,“ opravil mě Pritkin. „Přecházejí do jiných světů.“

„No jo, akorát, že většinou jít nechtějí. A energie je to, co potřebují, aby se tu mohli potulovat. Můžou ji generovat věci, jako je Billyho talisman, nebo se může hromadit na místech, která mají velký psychický potenciál. Lidi, kteří jsou ve velké tísni, ze sebe životní energii setřásají jako kožní buňky, a v takovém starém domě nebo na hřbitově je často dost energie na to, aby uživila jednoho nebo víc duchů. Hřbitovy jsou obzvlášť oblíbené, protože se na nich neustále vyskytuje větší množství nešťastných lidí. Je to v podstatě něco jako nadpřirozená sámoška, kam pořád zavážejí nové zboží.“

„Nějak nechápu, co to má společného s tvým otcem.“

„Všechno. Jediný další způsob, jak můžeš získat životní energii po tom, když jsi mrtvý, je žebrat, vypůjčit si nebo ji ukrást někomu, kdo ji už má. U ducha to znamená kanibalizaci jiných duchů, což teda dělají pořád, nebo ji musí získat přímo od žijícího dárce. Ta druhá možnost zase není tak častá, pokud duch není opravdu naštvaný nebo rozhozený, protože při útoku na živé tělo spotřebuje více energie, než získá.“

Když jsem úvod do světa duchů odrecitovala, zmlkla jsem, protože se mi nějak nechtělo pokračovat. Rozumově jsem věděla, že zločiny mého otce nejsou mé a že bych kvůli nim neměla cítit žádnou vinu. Emocionálně jsem si ale připadala, jako by na mně ulpěla trocha té špíny, kterou provedl, jako kdyby to přece jenom nějakým způsobem má vina byla. Přejela jsem si dlaněmi po pažích. To slunce mi najednou zase až tak teplé nepřipadalo.

„Takže, jak jsem řekla, životní energie se shání těžko a je velmi cenná. Je to ta jediná věc, kterou můj otec mohl nabídnout duchům, kteří pro něj pracovali.“

„Jonas řekl, že jim mohl poroučet,“ připomněl mi Pritkin. „Možná neměli na vybranou.“

„O ničem takovém jsem nikdy neslyšela, ale zase netvrdím, že jsem nějaká odbornice na nekromancii. Někteří lidé si myslí, že přesně tohle jasnovidci jsou – tak trochu nekromanti –, ale to není pravda. Já sice vídám duchy a můžu darovat energii mrtvým, ale to je všechno. Nedokážu nikoho zase přivést k životu – ani nic podobného. Zato ale něco vím o duchách. A většina duchů není schopná tady pobývat a sbírat zpravodajské informace, aniž by měli nějaký pravidelný přísun energie.“

„Možná jsou někteří silnější než ostatní.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Takto to nefunguje. Za života můžeš být, jaký chceš – silný, slabý, je to jedno –, ale když jsi mrtvý, jsi mrtvý. A duchové energii spotřebovávají rychleji než lidé. Jejich příbytky jim za normálních okolností zajišťují jenom živobytí. Aby mohli dělat nějakou práci navíc, potřebují na to další sílu. Jako třeba já dávám Billymu.“

A až tehdy mi to, že nad někým mám takovou kompletní moc, začalo připadat zvrácené. Náš vztah jsem vždycky vnímala jako férový obchod – já jsem něco dala, Billy něco dal, a oba jsme z takové dohody něco měli. Billy mi zachránil život snad desetkrát, a já pomáhala udržet ten jeho. Quid pro quo. Jenomže teď jsem si už tak jistá nebyla.

Bylo to opravdu stejně výhodné, když jedna strana mohla od dohody odstoupit, ale druhá ne? Billy mohl žít beze mě. Přežil jedno a půl století, než jsme se potkali, protože mu jeho náhrdelník poskytoval stejnou výživu, jakou většina duchů dostává z domu nebo ze hřbitova. Ale to bylo všechno, jenom životní minimum. Bez pravidelných dávek ode mě se Billy od talismanu nemohl vzdálit na víc než nějakých pětasedmdesát kilometrů, a dokonce ani v tomto okruhu toho moc dělat nemohl.

Jaké to asi je, napadlo mě, být připoutaný k nějakému předmětu, který může skončit kdekoli, a všude vás potáhne s sebou? Jaké je být příliš slabý na to, aby mohl dělat něco víc, než jenom sledovat, jak jde život – život, který už nemá? Jak to, že žil tolik let bez kamarádství? Samozřejmě že si mohl povídat s jinými duchy, ovšem pokud chtěl podstoupit riziko kanibalismu. Ale i tak bývá konverzace mezi duchy poněkud jednostranná.

Asi jako náš vztah.

Uvědomila jsem si, že možná dlužím Billymu omluvu; diskutabilní ale bylo to, co jsem s tím asi tak mohla dělat. Byl duch, na tom jsem já nic změnit nemohla. Možná bych ale mohla udělat trochu víc a dokázat mu svou vděčnost za všechno, co pro mě udělal. Možná jsem mohla podniknout nějaké vědomé snahy o to nezneužívat ho.

Možná bych se mohla trochu víc snažit nebýt jako otec.

„Darování životní energie není zločinem,“ řekl Pritkin, který mě očividně pořád nepochopil.

„Záleží na tom, odkud ji vezmeš.“

Zamračil se. „Ty používáš svou vlastní.“

„Protože živím jednoho ducha. Uno. Ale i tak jsou chvíle, kdy se Billy musí spoléhat jenom na svůj náhrdelník, protože já mu už nemám co dát.“ Viděla jsem, jak mu v očích začíná svítat porozumění. Než se ale propracoval až k výrazu odporu, raději jsem se podívala jinam. „Takže, kolik energie by taková armáda duchů potřebovala? Neexistuje přece způsob, jak by jeden mág mohl vyživovat desítky snad stovky hladových duchů. To prostě nejde.“

„Temní mágové jsou proslulí tím, že energii ukradnou komukoli, komu mohou,“ zamumlal.

„A teď už taky známe jednu věc, ke které ji používají – nebo používali.“ Vstala jsem, protože mi ta kamenná lavice najednou přišla opravdu hodně nepohodlná.

„Když temný mág někoho chytí – oprav mě, jestli se pletu –, copak z něj obvykle tu sílu nevysaje?“

„Ano,“ řekl tichým hlasem.

„A když vysaje člověka s magickými schopnostmi…“

„Zabije ho.“

„Takže můj otec byl vrah. A jestli energii dodával armádě, tak byl masový vrah.“ O únosci a zřejmě i násilníkovi ani nemluvím. Trochu jsem poodešla, protože mi ten komín najednou začal připadat mnohem zajímavější. „Já bych řekla, že to docela temné je, ty ne?“

Bylo opravdu těžké si to představit, protože má jediná skutečná vzpomínka na něj byla pozitivní. Tehdy mě jako tří-nebo čtyřletou vyhazoval do vzduchu a slyšel mě radostně výskat. Bylo těžké toho muže převést do kategorie lidí, kteří dokážou zabít člověka jenom kvůli zisku, kvůli platidlu, díky němuž mohl zbohatnout ve spirituálním světě.

„Kdyby byl členem Černého kruhu,“ řekl Pritkin. „Ale my nevíme, jestli byl nebo ne. Kruh se momentálně rozhodl věřit fámám, protože to vyhovuje jejich účelu.“

„A co když je to pravda?“

„Tak to nic nemění,“ řekl naléhavým hlasem.

„Až na to, že můj otec byl zrůda.“ Nikdy jsem si nedělala iluze, že byl nějak svatý – to nebyl u Tonyho nikdo. Ale tohle… ne. Na tohle jsem opravdu připravená nebyla.

Ucítila jsem na sobě ruce, které mě otáčely. Po kůži mi přejel náramek tvořený maličkými spojenými dýkami, který měl Pritkin kolem zápěstí, a najednou mi připadal mastný a podivně těžký.

Získala jsem ho v boji s jedním temným mágem, když od něj přeběhl ke mně. Od té doby mi pořád držel na zápěstí, ať se mi to líbilo, nebo ne, a vzdoroval všem pokusům o odstranění. V té době jsem předpokládala, že ho to prostě přitáhlo k silnějšímu zdroji energie, což jsem díky své nové pozici byla já. Ale co když k tomu měl jiný důvod? Co kdyby ho to táhlo k největšímu potenciálu zla?

„Cassie!“ Pritkin mi sevřel ramena dost silně na to, aby to bolelo. Zmateně a ublíženě jsem se na něj podívala. „Můj otec je pán démonů,“ prohlásil rázně. „Vyhrávám.“

Pritkin není úplně přesně milý, nebo třeba taktní, ale i tak se mu někdy podaří říct správnou věc ve správnou dobu. Myslím, že jestli existuje jedna věc, o které něco ví, jsou to dysfunkční rodiny. Ne že by se tím něco nějak napravilo – měla jsem pocit, že tohle nic nenapraví hodně dlouhou dobu. Ale pomohlo to. I když měl za tátu Rosiera, vyrostl z něj dobrý chlap. Možná lepší než dobrý, pomyslela jsem si a usmála se na něj.

„Díky.“

Sklonil hlavu. „V pohodě. Ale jestli se jenom slovem zmíníš o tom, že se začínám sžívat se svou ženskou stránkou, zastřelím tě.“ Tehdy jsem se poprvé po mnoha dnech zasmála.

„Musíme už konečně probrat tu Jonasovu nabídku,“ připomněl mi Pritkin o několik minut později. A taky, že jsme to udělali. Ale mně se to nelíbilo.

Seděli jsme tam a dívali se, jak Marsden něco tahá z té své zarostlé zahrady. Všimla jsem si, že si sehnal klobouk a vecpal pod něj většinu vlasů. Vypadal skoro normálně.

„Mám o válečných mázích takovou teorii,“ řekla jsem. „Čím mocnější jsou, tím horší mají vlasy.“

„Cassie.“

„Teď bys mi mohl udělat radost a říct, že Saunders je plešatý.“

„A ty bys mohla udělat radost mně a postavit se tomu.“

Zaškaredila jsem se. „Nemůžu uvěřit tomu, že opravdu přemýšlím o tom, že se zapojím do převratu.“

„Ve skutečnosti už vlastně moc možností nemáš.“

„Co se stalo s tím ‚počkáme a uvidíme‘? Ještě před několika hodinama –“

„Před několika hodinami jsem neslyšel Tremaineovy důkazy. Před několika hodinami jsem neviděl noviny. Jonas má pravdu. To, že ten příběh zveřejnili, je jasným znamením toho, jaké má Kruh záměry. Kdyby Saunders měl nějaké plány na spolupráci s tebou, tak by takovou nepříznivou medializaci potlačoval, nepodporoval by ji.“

Jo. Mně to tak připadalo taky. Vzdychla jsem. „Co víme o Marsdenovi?“

„Že Kruh zkušeně vedl mnoho let. V některých případech dokáže být úzkoprsý a nekompromisní a nejraději se řídí podle vlastních rad – až tak, že je málem tajnůstkářský – a někdy je dotěrný a těžko se s ním vychází…“

„Jinými slovy to je typický válečný mág.“

„… ale celkově je to dobrý člověk.“

„Může vyhrát?“

Pritkin se na chvilku odmlčel. „Kdybys mi tuto otázku položila před dvaceti lety, řekl bych ano. Ale teď… Nevím.“

„Tak jaký je tvůj nejlepší odhad?“

„Jonas má rozhodně větší znalosti a víc zkušeností. Ale síly mu v posledních letech ubylo. Z těchto dvou je silnější Saunders.“

„A nemělo by větší smysl, aby ho vyzval někdo jiný?“

„Toto právo má pouze člen Rady. Saundersovi bodyguardi by kohokoli jiného okamžitě vyřídili. A to za předpokladu, že by se někdo, kdo by byl ochoten toto riziko podstoupit, vůbec našel. Je to souboj na život a na smrt.“

Polkla jsem. Úžasné. „Takže pravděpodobnost je velice malá nebo vůbec žádná.“

„V podstatě ano.“

Mlčky jsem zírala na komín a přála si, aby mě nebolela hlava. „Saunders bude zítra na recepci, kterou pořádá Senát,“ řekla jsem mu nakonec.

Pritkin přimhouřil oči. „Jak to víš?“

„Protože já tam budu taky. Mircea to domluvil. Senát má nějaký plán na to, jak mě potvrdit, jenom mi nikdo nechce říct, jaký. Podle mě si asi myslí, že je míň pravděpodobné, že si Saunders něco zkusí před nimi.“

„To by mohlo vyjít,“ řekl zamyšleně. „Pokud jej Jonas vyzve tam, uslyší to nejen Saundersův doprovod, ale také Senát. Nebude mít možnost odmítnout, a nebude se tomu moci ani vyhnout.“

„Jo.“ Jedinou otázkou bylo, jak Senát asi přijme, že jim doprostřed velké party rozpoutám boj. I kdyby to nějakým zázrakem všechno vyšlo… Trhla jsem sebou. Nebude to hezké.

„Myslíš, že bude Senát něco namítat, že jsme tam také?“ zeptal se Pritkin a upřeně mě pozoroval.

„My?“ Nadzvedla jsem jedno obočí.

„Snad si opravdu nemyslíš, že bych vás tam nechal jít samotné?“

„Máš strach, že bys přišel o trochu toho blázince?“ Jenom se na mě podíval. „O Senát se postarám,“ řekla jsem. „Chtějí to skončit stejně zoufale jako my. Ty jenom musíš Kruhu zabránit, aby něco zkoušel.“

„Aha. Tak to je potom snadný úkol.“

„Pritkine, copak jsi na to ještě nepřišel? My snadné úkoly nedostáváme.“

Kapitola 23

Když jsme se vrátili, Marsden byl až po lokty od mouky a dřevěným válečkem tvaroval domácí těsto. „Dělám lasagne k obědu,“ oznámil, „možná byste chtěli zůstat?“ Můj vypůjčený žaludek rozpačitě zakručel i přesto, že právě dosnídal. Rozčíleně jsem k němu sklouzla pohledem a Marsden se zasmál. „Mám to brát jako souhlas?“

Pritkin odešel nahoru pro zbraně a já jsem zatím seděla u stolu a poslouchala Marsdenovy historky o Agnes. Vysoce nepravděpodobné historky.

„Tak to ti kecala,“ sdělila jsem mu. „S Caesarem nechodila.“

„Připouštím, že mi zrovna tohle připadalo poněkud hůře uvěřitelné…“

„Tak daleko zpátky se odčasovat nemohla,“ vysvětlovala jsem. „To by ji zabilo.“

„Ach ne, ujišťuji tě, že mohla. Při více než jedné příležitosti pro nás cestovala ještě dál.“

„Tak to ale nechápu jak. Já jsem byla nejdál v šestnáctém století, ale to jenom v duchovní formě. Nevím, jestli bych to zvládla tak daleko s vlastním tělem.“

Váleček udeřil do stolní desky hlasitě jako kladivo. „Ty ses vracela v čase ve svém těle?“ Tvářil se pobouřeně.

„No jo…“

„Z jakého důvodu?“

„Protože, když jsem v duchovní formě, nemůžu nikde zůstat dost dlouho na to, abych něco udělala. Jsem jako duch, který nemá co obývat… Po několika hodinách mi dojde energie a musím se odčasovat zpátky. Ani nemluvím o tom, že snažit se něco udělat bez těla je vážně –“

„Ale ty si přece můžeš těla vybírat! Jsi Pýthie. Můžeš se vtělit do kohokoli, koho si vybereš! To je taky důvod, proč máš tu moc, aby přemísťování se v čase nebylo tak nebezpečné!“

Neodpověděla jsem, ale myslela jsem na to Agnesino zranění na rameni. Nejspíš Marsdenovi neřekla všechno. Zřejmě nechtěla, aby měl starost, ale samozřejmě si své tělo čas od času brala s sebou. Možná existovaly nějaké mise, kdy by vtělení do někoho prostě bylo příliš nebezpečné. Kdyby třeba osobu, jejíž tělo by zrovna posedla, někdo zastřelil, mohlo by to zničit přesně tutéž časovou osu, kterou se snažila opravit. Nebo možná neměla vtělování o nic raději než já.

„A jak tohle víš, Jonasi?“ ptal se Pritkin od schodů; přes ramena měl přehozený svůj starý kabát.

„Lady Femonona se o tom zmínila,“ řekl Marsden, vzal nůž a prkénko a naložil na ně cibuli.

„Je zvláštní, že to nikdy neřekla nikomu jinému,“ bručel Pritkin a podal mi své boty. Vděčně jsem si je vzala. Léto v Británii je o dost jiné než červenec v Nevadě, měla jsem studené nohy.

Marsden se zatvářil trochu vyhýbavě. „Ano, takže jsme spolu pracovali dlouho, a… věřila mi.“

Pritkin přimhouřil oči. „Dost na to, aby ti vyklopila prastará tajemství?“

„To nebyly žádné sáhodlouhé debaty. Ona se jenom… občas prořekla, to je všechno.“

„Prořekla?“ opakoval Pritkin, a něco v tom, jak to řekl, přinutilo Marsdena zrůžovět.

„Johne!“

„Jonasi, ty se červenáš?“

„Je tady horko!“ odsekl Marsden podrážděně. „Taky sis sem mohl nainstalovat pořádnou ventilaci.“ Otevřel sice okno, ale většina vonných výparů se rozhodla zůstat vevnitř.

„Když máš kamenné zdi, je to trochu složitější,“ odvětil Pritkin suše. „A ty se vyhýbáš otázce.“

Marsden na mě letmo pohlédl. „Víš, myslím, že potřebuji ještě trochu bazalky. Kdyby ti to nevadilo, Cassie?“

„No to by mi teda vadilo,“ prohlásila jsem, žuchla lokty o stůl a s očekáváním jsem ho pozorovala.

Povzdechl si a přidal do hrnce na kamnech cibuli, přičemž nám ukázal záda. „Ona… my jsme… byli dobří přátelé, ale také kolegové.“

Zase to nebylo ani tak v tom, co bylo řečeno, jako spíš v tom, jak to podal. „No páni!“ byla jsem ohromená. „Takže ty a Caesar…“

Marsden hodil do cedníku nějaké houby trochu prudčeji, než bylo nutné. „Ano. Teda… Jak říkáš. Ale o to tu nejde, nebo ano? Jde o to, žes to dělala špatně, děvenko.“

„Jo. Kdo by to byl řekl! Navíc po celkem asi třiceti sekundách tréninku.“

„Máš štěstí, že jsi ještě naživu!“ prohlásil přísně. „Máš vůbec ponětí, na kolik nemocí jsi mohla v minulosti narazit? Kolikrát jsi mohla sníst jídlo, které bylo naprosto bezpečné pro lidi té doby, ale tebe mohlo zabít? Ale to za předpokladu, že tě napřed nezabijí temní mágové, které pronásleduješ!“

„Stává se to často?“ zeptala jsem se nervózně. „Jako že mágové cestují časem?“

„Vyžaduje to mimořádné množství energie, a zatím je jenom málo těch, kteří jsou schopni ji vyvolat nebo ovládat. Většina z těch, kteří se o to pokusí, skončí mrtví dávno předtím, než by sis s nimi musela dělat starosti. Takže se místo toho můžeš vypořádat s jinými povinnostmi.“

„Jako třeba s čím?“

Marsden rozsekal kousek česneku jako ninja. „Je to celá řada věcí. Už jsme mluvili o žadatelích, kteří budou očekávat, že nahlédneš do budoucnosti a poradíš jim.“

„Dívat se do budoucnosti je… problematické.“

„Lidé nicméně budou chtít, abys to zkusila. Kromě předsednictví Pýthiina dvora a dozoru nad kandidátkami je to Pýthiina primární povinnost.“

„Vím, že budu těch otázek asi litovat, ale co přesně je ten Pýthiin dvůr?“

„Smírčí soud nadpřirozené komunity pro řešení sporů na vysoké úrovni. Kdyby například klanová rada vlkodlaků měla nějaký spor s upířím Senátem, který by nemohli zvládnout sami, mohou s ním ve snaze vyhnout se krveprolití přijít k tobě. Pýthie může takové případy posoudit nejlépe, protože jen ona vidí, jak spor skončí, pokud nebude vyřešen.“

Polkla jsem. No super. Něco dalšího, o čem jsem nevěděla, jak to udělat. Ne, že by to v tomto případě znamenalo nějaký rozdíl. Polovina nadpřirozené komunity mě chtěla zabít, a druhá polovina si myslela, že jsem jejich pěšák. Ani jedna skupina nechtěla slyšet jedinou zatracenou věc, kterou jsem musela říct.

Co se kandidátek týče, nedokázala jsem si představit scénář, který by mě přinutil je vyhledávat. Myra byla dost špatná sama o sobě; určitě jsem nepotřebovala celý dvůr takových, které budou jenom čekat na to, až natáhnu bačkory. Nebo aby se mi je snažily natáhnout ony.

Zvedla jsem hlavu a viděla, že si mě Marsden podezřívavě prohlíží. „Prosím, řekni mi, že tohle není poprvé, kdy jsi tohle všechno slyšela,“ řekl.

„Fajn, tak já to teda neřeknu.“

Jeho nůž zajel do prkénka dost silně na to, aby se tam zaklínil. Nechal ho tam a ošklivě se podíval na Pritkina. „Měl jsi ji ke mně přivést dávno předtím! Vždyť potřebuje trénink!“

„Možná bych ji přivedl, kdyby ses zmínil o tom, že jí jej můžeš poskytnout.“

„To bych mohl, kdyby ses ty zmínil o tom, že lítáš po světě s novou Pýthií! Byly doby, kdy jsi mě o takových maličkostech informoval!“

„Počkejte!“ Chytila jsem Marsdena za zápěstí, abych mu zabránila ve snaze rozsekat něco dalšího. „Ty mě můžeš vyškolit?“

„Ne tak, jako to mohla udělat Agnes, to ne. Já ti můžu říct to, co jsem v průběhu desetiletí viděl, ale tvou moc nemám.

S věcmi, jako je vtělování, ti pomoci nemohu.“

„Vtělování nenávidím.“

„No ale zdá se, že tohle ti jde docela dobře.“

„To je výměna těl, ne vtělení.“

„Sémantika,“ řekl bez okolků.

„Ne. To opravdu ne,“ ohradila jsem se rozhodně. „Uvnitř mé hlavy není nikdo jiný, a nikomu se nic nestane.“

Marsden se na mě netrpělivě podíval. „Je mi líto, pokud tento nápad shledáváš nechutným, ale mluvíme o tvém životě!“

„Ne, mluvíme o někom jiném.“

„A to je přesně ten důvod, proč potřebuješ výcvik. Ostatní kandidátky nutnost občasných nepříjemných činů nezpochybňují.“

Jo, tak to se vsadím. Kruh si je totiž shání, dokud jsou mladé, a vymývá jim mozky už od dětství. Nejspíš by i vešly do ohně, kdyby jim to Kruh řekl, a nikdy by to nezpochybnily. Můj styl to ale nebyl. A jestli jsme s Marsdenem měli spolupracovat, musel to pochopit.

„Já nemám právo ukrást někomu část jeho života, ohrozit ho proto, abych ochránila sebe, a možná ho při tom i navždycky traumatizovat,“ řekla jsem tiše.

„To je ale hodně zveličuješ,“ prohlásil umíněně. „A je to pro obecné dobro.“

„Což dává dokonalý smysl, pokud zrovna ty nejsi ten, který je kvůli dobru všech ostatních v prdeli.“

„Revidovat systém, když ani nevíš, jaký je, ale není na tobě!“

„Ale Apollon to ví,“ podotkl Pritkin. Během naší diskuse byl zticha a jenom seděl u malého stolku u zdi a systematicky si čistil zbraně. Určitě ale dával pozor, protože jsem v hlase slyšela rozhodný tón. „Bude na status quo připraven a má připravený akční plán pro každý krok, který na jeho základě uděláme. Pokud jej chceme přechytračit, musíme se naučit myslet nově a jinak.“

„Ty se do toho nepleť, Johne!“ vyštěkl Marsden.

„Proč?“ zeptala jsem se. „Má pravdu.“

Marsden se na mě rozčileně podíval. „Ta pravidla tu jsou pro tvou ochranu –“

„Agnes neochránila.“

Marsden se poprvé zatvářil opravdu naštvaně. Myslím, že nebyl zvyklý na to, aby mu někdo odmlouval. „Byla otrávena kvůli nedbalosti Kruhu! Ze všech důvodů, kvůli kterým Saundersem opovrhuji, je tento zdaleka největší! Dokud jsem v úřadu zůstával já, byla řádně chráněna. Stejně jako budeš po mém návratu ty.“

Položila jsem mu ruku na rameno. Svaly měl ztuhlé napětím a žalem. Uvědomila jsem si, že mu chybí. Chtěl její památku uctít tím, že pomůže splnit její poslední přání – abych ji nahradila já. Ale chtěl, aby to bylo podle jeho podmínek.

S Pritkinem jsme se na sebe podívali. „Tak k tomu…“ řekla jsem.

„To je perfektní!“ prohlásil Marsden, když jsem dokončila vysvětlování plánu. „Lepší, než jsem se odvážil doufat!“

„Zase se tak moc nevzrušuj,“ krotila jsem ho. „Zatím jsme se nedohodli. Můžu tě tam dostat, ale na oplátku chci o něco víc než jenom potvrzení.“

„Konkrétně?“ Výraz starého muže se nezměnil, ale jeho obvykle kalné modré oči se náhle zdály být mnohem jasnější.

„Kruh provozuje takové školy. Chci je nechat zavřít. Trvale.“

Nakrčil čelo. „Jaké školy?“

„Ty pro děti se selhávající magií. Kruh už celé roky zavírá lidi, kteří neudělali nic špatného, a to včetně doby, kdy jsi byl ve funkci ty. To musí přestat.“

Marsden vrtěl hlavou ještě předtím, než jsem skončila. „Ty školy, o kterých mluvíš, jsou bohužel nezbytné. Ani já je nemám rád, ale jiná možnost prostě neexistuje. My ty neškodné pod zámek nedáváme, ale některé z těch dětí mají velice nebezpečné nadání!“

„Musí existovat nějaké lepší řešení.“

„Pokud ano, nikdy jsme je nenašli. Bez dozoru představují ty děti nebezpečí samy pro sebe i pro všechny kolem.“ Znělo to jako konečné rozhodnutí.

„Kolik jsi jich poznal?“

„Prosím?“

„Je to jednoduchá otázka. Kolik takových jsi poznal? Protože já jsem jich měla u Danta týden devět, a ještě to tam nevyhořelo ani nevyletělo do vzduchu a nestalo se nic horšího než to, že se nechtěly zavřít dveře od výtahů!“

„Tak to jste měli velké štěstí.“ Hovořil odmítavým tónem, jako bych nemohla mít ani tušení, o čem to mluvím.

„Taky jsem s jednou jejich skupinou skoro dva roky žila, když jsem byla puberťačka. Neříkám, že jsme nikdy neměli žádné potíže, ale nikdo nikoho nezabil a ani žádné budovy nevyhořely. A sousedi si nikdy nevšimli ničeho natolik neobvyklého, aby zavolali policajty.“

„Promiň, Cassie, ale toto shledávám velmi neuvěřitelným.“ Říkal to takovým tím trpělivým hlasem, což mě naštvalo. Ta tvrdohlavá jsem tady přece nebyla já.

„Jak jsem se už ptala, kolik z nich jsi kdy poznal?“

„Ani jednoho. Nicméně –“

„A nemyslíš, že je čas jich pár poznat?“

Dlouhou chvíli se na mě upřeně díval. „Možná. Chápeš ale, že ti nemohu nic slíbit? Takový krok by musela schválit Rada, a i když jsem tu grupu kdysi držel hodně pevně pod krkem, teď už to neplatí.“

Kupodivu jsem se vlastně cítila líp, protože s mým požadavkem nesouhlasil automaticky. Protože kdyby to udělal, měla bych strach, že to udělal jenom proto, aby dostal, co chce, a že pokud a kdyby se dostal k moci, na děti by zapomněl. Ale i tak jsem chtěla něco trochu míň vágního.

„Chápu. Ale chci tuto otázku prodiskutovat – vážně prodiskutovat – před Radou. A předtím od tebe chci jedno gesto dobré vůle. Ten den, kdy se vrátíš k moci, propustíš do mé péče ty děti, které Kruh unesl včera.“

„Myslel jsem, že jsi je už našla.“

„Jenom některé. Chci i ty ostatní. Není jich moc,“ dodala jsem, protože jsem mu ve tváři pořád viděla „ne“.

„Propustím děti, zajaté během této poslední akce,“ souhlasil nakonec. „A otázku těch vzdělávacích středisek s Radou proberu v širším kontextu. Ale nemůžu je nutit násilím. Konečné rozhodnutí spočívá na nich.“

To se mi sice nelíbilo, ale zase jsem respektovala to, že odmítá slíbit víc, než o čem věděl, že by mohl zaručit. „Tak to potom asi máme dohodu.“

Na pořadu jednání zbývala už jenom jedna věc, ale Pritkin ji nijak neusnadňoval. „Jestli chceš, aby to fungovalo, musíš deaktivovat štít!“ řekla jsem mu naštvaně.

„A jsi si jistá, že to bude fungovat?“ zeptal se už asi tak podesáté.

„Ano!“ Snažila jsem se do hlasu dát tolik důvěry, kolik jsem dokázala, ale on přesvědčeně nevypadal. „Byl to tvůj nápad, vzpomínáš?“ Pritkin okamžitě vetoval nápad, že by do jeho těla vstoupil Billy, a to ani na chviličku, takže jsme se rozhodli pro plán B. Nápad spočíval v tom, že Billy vstoupí do mě a vyšťouchne Pritkina. A protože Pritkinovo tělo bude jediné v místnosti, které nebude chráněné štítem, jeho duch by neměl mít žádný problém najít cestu domů.

Mělo by to fungovat. Mělo by. Ale ne, dokud bude Pritkin odmítat spustit štíty, které rozmístil kolem mého těla.

„Asi se bojí se takhle otevřít, když je nablízku hladový duch,“ řekl Billy s úsměvem. Evidentně se dobře bavil.

„Asi si přeje, aby na mě byl hodnější, když jsme se potkali naposledy.“

„Billy!“

„Cože? Co to říkal?“ Pritkin ke mně prudce otočil hlavu s doširoka vytřeštěnýma očima. Tak jo, oukej, možná to nakonec nebral líp než já.

„Pamatuješ,“ řekl Billy, „jak jsme byli v Pohádkové říši a měl jsem tělo a on ze mě vymlátil duši?“ Energií, kterou jsem mu propůjčila a která ho nutila k drzostem, přímo zářil.

„Neříkal nic,“ řekla jsem Pritkinovi.

„Jako rozumíš, já bych dokázal žít s tím, že by mě praštil pěstí, ale ta facka…“

Pritkin se vzepřel a vykročil ke schodům. Bylo by se mu to i podařilo, ale Marsden se tam postavil právě kvůli této situaci a zablokoval mu cestu.

„Spusť ten štít,“ řekla jsem konejšivě a tak nenápadně, jak to šlo, jsem mávla na Billyho. „Za vteřinku bude po všem.“

„Toho se právě bojím,“ zamumlal Pritkin a rozhlížel se kolem sebe. V hlase mu zazníval takový ten slabý třas, který získával ve chvílích, kdy byl opravdu rozrušený a snažil se to zakrýt, přesně ten, který mě nutil sklonit hlavu, protože to obvykle znamenalo, že po nás někdo střílí. Nervózně jsem se rozhlédla, ale nikdo tam nebyl.

Marsden praštil Pritkina do ramene. „Jsi přece válečný mág, chlape! Seber se!“

K mému velkému překvapení to Pritkin po další chvilce udělal. Billy do něj vstoupil a já jsem úlevou vydechla. Možná to nakonec dopadne dobře, říkala jsem si. Těsně předtím, než se Pritkin začal zmítat v křečích.

„Johne!“ Marsden po něm hmátl, ale Pritkin sebou škubl mimo dosah. Mlátil kolem sebe pěstí, kterou urazil kus zábradlí na schodech a srazil telefon ze zdi předtím, než se Marsdenovi podařilo mu sevřít ruce kolem ramen.

„Jenom klid! Jsi v mém těle,“ připomněla jsem mu. Evidentně mě neslyšel. Oči měl rozostřené, byl bledý a zpocený, a v místech, kde Marsdenovi zabořil prsty do paží, mu svítily bílé klouby.

Takto bez sebe jsem ho nikdy neviděla. Věci, které u ostatních vyvolávaly záchvaty šílenství, Pritkin obvykle bral tak, jak jsou. „Billy – pospěš si!“

„Když se brání, nedokážu to!“ řekl Billy a vystrčil hlavu Pritkinovi z hrudi.

„Bojuje proti posednutí,“ řekla jsem Marsdenovi.

„Johne, poslouchej mě!“ třásl jím Marsden. „Musíš se uvolnit!“

Pritkin neodpověděl; jenom sebou zmítal, aby se zbavil sevření, jako člověk, posedlý něčím mnohem děsivějším než neúspěšný falešný hráč. A bránil se mnohem víc než jenom fyzicky. Na podivných místech z něj vystřelovaly nejrůznější Billyho součástky – ze stehna vykoukla jeho noha, z hrudníku ruka a pak se z ramene znovu vynořila Billyho hlava. „Potřebuju tady pomoc,“ zalapal po dechu. „Prohrávám!“

„Já z tohohle těla nemůžu odejít, dokud neodejde on!“ připomněla jsem mu.

„Jestli mi nepomůžeš, tak neodejde. Musíš ho zabavit na dost dlouho, abych ho vytlačil, a potom ho můžeš navést zpátky.“

Ten nápad se mi nelíbil, ale lepší jsem neměla. Měla jsem pocit, že jestli to neuděláme hned, potrvá hodně dlouho, než se nám Pritkina podaří přemluvit na další pokus. „Změna plánu,“ řekla jsem Marsdenovi. „Musím pomoct Billymu.“

„Myslel jsem, že jsi řekla, že Johnovo tělo bez duše zemře!“

„Ne během několika sekund. A kdyby to trvalo dýl, vrátím se.“ Natáhla jsem se na podlahu, aby se Pritkinovo tělo nezhroutilo, až z něj vyjdu. „Připraven?“ zeptala jsem se Billyho.

„A čekající!“ vyštěkl, jak se snažil udržet.

Má vypůjčená hlava padla na podlahu. Soustředila jsem se a po chvíli můj duch stoupal vzhůru a obličej těla pode mnou povadl. V posledním měsíci jsem se v těchhle věcech trochu zlepšila, což znamená, že už jsem z něj nevyletěla jako nějaká splašená kometa. Dolétnout k Pritkinovi by tedy bylo celkem jednoduché, kdyby ovšem kolenem nekopl Marsdena do jistých citlivých partií a znovu nevyrazil ke schodům. Sakra!

Letěla jsem za ním a dohnala ho v okamžiku, kdy došlápl na nejnižší schod. Ale dohonit ho a dostat se dovnitř byly dvě naprosto odlišné věci. Mé tělo mělo znovu aktivní štíty, které navíc pracovaly na takové úrovni, o které jsem ani netušila, že je možné jí dosáhnout. Já osobně se chráním ohněm, ne vodou, ale tuto mentální bariéru vztyčil Pritkinův duch, a tak jsem přistála v nekonečném oceánu plném malých vlnek.

S prskáním a kašláním jsem se vynořila, ale Billyho jsem nikde neviděla. Ani jsem nevěděla, jak přes tak sofistikovaný pancíř proniknout. Na rozdíl od většiny štítů neměl žádné praskliny nebo trhliny – prostě ani jeden kaz. Byla to jenom modrá voda, šířící se v každém směru až k obzoru.

Hned jsem zjistila, že potápění věci jenom zhoršuje: teď jsem se ocitla v beztvarém indigovém světě bez jakýchkoli orientačních bodů. Slepě jsem se vznášela ve tmě a cítila praskání, jak mé spirituální teplo začíná bojovat s oceánem a víří obrovské množství vody, která kolem mě bublala jako pěnivý příliv. Potom začal vířit celý oceán, sevřel mě pevný proud a nesl mě zpátky k hladině v něčem, co jsem si nejasně uvědomovala jako obrovský vodotrysk. Vyřítila jsem se z něj ven a závratnou rychlostí jsem letěla vzhůru – a potom pořád dál až zase zpátky do kuchyně.

Chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomila, že jsem právě byla vyhnána z vlastního těla.

„Mám ho!“ volal Billy. A v příštím okamžiku se z mé kůže do kuchyně protlačila bledá, třpytící se podoba muže.

Většina nových duchů je přinejmenším v několika prvních okamžicích beznadějně zmatená a aby porozuměli světu, snaží se spoléhat na smysly těla, které už nemají. Teď se ukázalo, že i když byl Pritkin z poloviny démon, ani on na tom nebyl jinak; zranitelný a ustrašený se tam vznášel a nejspíš si připadal úplně osamělý. Zkusila jsem ho chytit za nehmotnou ruku, ale on ucukl a po nezřetelné tváři mu přelétl výraz hrůzy.

Uvědomila jsem si, že mě nevidí. Nevěděl, jestli ten duch, který se ho právě dotkl, patřil příteli, nebo nějakému dravci. Zkusila jsem na něj dosáhnout svými smysly, aby věděl, kdo jsem, a já mu mohla říct, ať jde za mnou, ale vzápětí jsem zažila takový pocit přítomnosti, až jsem se otřásla. Ale nepřicházelo to od něj.

Něco se pohybovalo směrem k nám a duchovní svět kolem nás to vířilo jako rychle se pohybující bouře. Otřáslo to mým vědomím a bylo to plné jisker blesku a hladového mručení hromu. Na okrajích zorného pole jsem viděla nějaké nepravidelné blikání a vzduch naplnila jakási studená a křehká vůně.

Jako rána do žaludku mě zasáhl záchvat strachu. Ztuhla jsem, celá má forma ztuhla hrůzou. Rakšasové. Už ho viděli, cítili ho a šli si pro něj. Museli jsme se odtamtud dostat, dostat se odtamtud hned…

Hmátla jsem po Pritkinovi, ale jeho duchovní forma odlétla jako list ve větru. Letěla jsem za ním, protože jsem věděla, co by se stalo, kdybychom se nedostali zpátky pod ochranu nějakého těla. Ale předtím, než jsem na něj dosáhla, otřásla se ta jemná membrána mezi oběma světy a něco z ní vyšlo.

Na první pohled jsem zaznamenala nějaké zrzavé stvoření vysoké snad metr osmdesát, které se najednou zhmotnilo ve tmě na schodech. Přijal na sebe základní podobu člověka, ale tou iluzí by nezmátl nikoho, kdo by se na něj podíval. Nikdo v takové pozici by ale samozřejmě na druhý pohled nečekal.

Jemné kůstky rýsovaly obličej s tekutýma černýma očima a s elegantním římským nosem. Bylo obtížné říct cokoli dalšího, protože většina ostatních rysů byla skrytá za maskou krve. Ta se na jeho silném nahém těle také vlhce třpytila a v tmavých proužcích zabarvovala jeho zlatou kůži, jako kdyby mu ta krev po těle stékala v nekonečných proudech. Sražená krev mu vězela pod nehty, lemovala mu rty a leskla se v dlouhých rozcuchaných vlasech. Ale výraz v těch očích nebyl lidský, nebyl ani zvířecí. Byl to čirý, žravý hlad.

Hned za zády toho prvního se objevil další a pak v rychlém sledu následovali další čtyři. Byli to muži a ženy v lidských tělech, ale se zvířecími úsměvy, a byli to samí děsiví kříženci divoké krásy a naprosté bestiality. Ve svíjející se spleti krvavé kůže sklouzli po schodech dolů, rozptýlili se kolem mě a odřízli mě od mého i od Pritkinova těla.

„Tady je jedna pěkná,“ zavrčel vůdce a natáhl se po mně. Po tváři mi přejela křehká ruka a já jsem se otřásla odporem. Usmál se a sevřel mi rukou šíji, aby si mě mohl přitáhnout k tomu svému hroznému obličeji.

„Tahle žije,“ zavrněl jeden z těch tvorů. „Cítím její dech.“

„Ano.“

„Zakázáno,“ řekl jiný. „Je chráněná.“

„Ne,“ Vůdce přejel po mé duchovní podobě rukou, načež se do mě zaryl zahnutý nehet, ostrý jako břitva. Chvíli jsem necítila nic. Až do chvíle, kdy má záda vzplála v mučivé svíjející se agonii, jak mi všemi žílami proudil oheň, spalující, drásající a vše prostupující. „Tahle je naše stejně jako ten zrádce.“

„Ochutnáme její krev.“ Volaly ze všech stran vyprahlé hlasy. „Máme hlad. Dej nám ji…“

„Napřed já,“ zavrčel vůdce. I bez ptaní jsem věděla, že se s těmi věcmi nijak nedohodnu, že nepřijmou žádné úplatky, žádné prosby nebudou vyslyšeny. Měla jsem jenom jednu věc, kterou chtěly – a tu už si braly.

Podívala jsem se dolů a viděla, že do mého ducha udělal velkou ránu, ze které začalo prosakovat něco bledého a naprosto nepodobného krvi. Energie, uvědomila jsem si přes mlhu bolesti. Chtěl mě vypít.

Smečka hladově zavyla, ale nepohnula se. Vůdce mi jako milenec přejel jazykem po hrudi a tu rozlitou sílu olizoval. Naprostou paniku až za hranicemi rozumu ve mně ale vyvolal ten jeho syčivý smích, který následoval. Kdybych ještě měla tělo, adrenalin v žilách by se mi srazil a dech v plicích by zamrzl. Takto jsem se najednou nemohla pohnout, ani když vůdce sklonil hlavu, sevřel nad ránou rty a nasál.

Bolelo to, bože, to bolelo jako kyselina na živém nervu, jako když se kosti změní v trnité nože. Ale ještě horší než bolest byl ten první hořký náznak porážky. Vědomí, že mi byla ukradena část mého já, že se ztratila jako kapka vody v chladném, tmavém moři. Navždycky pryč.

Vůdce se na mě podíval a olízl si krvavé rty. „Živá chutná líp,“ řekl a vypustil smečku.

Když mnou smýkli na podlahu, cítila jsem to přesně tak, jako bych znovu měla tělo. Když se do mě zakousli, studený kámen pod zády mou žhavou agonii ještě zhoršoval. Křičela jsem pod těmi ostrými kousanci, bezmyšlenkovitě jsem se svíjela a snažila se vydrápat z jejich sevření, ale všude, kam jsem se obrátila, byla jenom další žádostivá tvář. Během několika sekund už z tuctu ran začaly stoupat slabé věchýtky mlhy. Pomaličku prosakovala ven, vznášela se pryč od mého těla a lepila se smečce na ruce a ovíjela se jim kolem ramen.

S hrůzou jsem sledovala, jak ji chytají do dlaní a olizují si prsty jako děti s napůl rozteklou zmrzlinou. Ale to ještě nebylo všechno. Byli vyhladovělí, a tohle byla jenom ochutnávka. Chtěli to všechno.

„Ona není povolenou kořistí!“ slyšela jsem někoho volat, a když jsem vzhlédla, uviděla jsem doprostřed hostiny vklopýtat Pritkina, ještě poloslepého a zřejmě velice zmateného.

„Lord Rosier nám ji dal,“ řekl vůdce a žárlivě se nade mnou přikrčil. „Stejně jako tebe.“

Od smečky se oddělilo několik těch bytostí a vyrazily po Pritkinovi, ale ten se jim vyhnul a svým chatrným a bezmocným tělem se vrhl přímo na vůdce. Smečka na mě na zlomek vteřiny zapomněla kvůli překvapení z toho, že vidí někoho běžet přímo na smrt, místo aby se plazil pryč. Potom mě pustili, aby vyrazili na něj, a já jsem padla dozadu a své vědomí jsem prudce vrhla do jeho těla, stále ležícího na podlaze.

Mezi dvěma kratičkými myšlenkami jsem už byla v křečích při vědomí, chrčivý dech mi v plicích zbytněl a vyschl, jak se jim nedostávalo vzduchu. Za pevně sevřenými víčky mi explodovaly červené a fialové skvrny, a já jsem se roztřeseně nadechla, rozkašlala se a lapala po dechu. Všechno mě bolelo. Bylo to jako chřipka: žádný konkrétní zdroj bolesti, jenom všudypřítomný přetrvávající pocit nevolnosti.

Na chvíli jsem nechápala, co to se mnou je. Byla jsem pryč jenom minutu; za tu dobu nemohlo Pritkinovo tělo utrpět žádné poškození. A potom jsem si vzpomněla: duchovní útoky se projeví na těle, jakmile se do něj vrátíte. Kdyby ho ty věci pokousaly přespříliš, bylo by už jedno, jestli by se nám ho podařilo dostat zpátky do těla; umřel by tak jako tak.

Kapitola 24

Byl tam Marsden, pomáhal mi vstát a něco říkal, ale já jsem ho neslyšela a bylo mi to jedno. Shodila jsem ho ze sebe a vrhla se ke stolu, k jediné šanci, kterou Pritkin měl: k jeho opasku s lektvary. Ale když jsem ho měla, v tu chvíli jsem si uvědomila, že teď tu smečku sotva vidím, a když vynechám i jen jediného…

Prsty, ochromenými adrenalinem, jsem šmátrala v opasku a mé srdce nasadilo zběsilé tempo: není čas, není čas, není čas. Nakonec jsem to po nich házela všechno tak rychle, jak jsem ty malé lahvičky dokázala vytahovat z poutek. Mou jedinou starostí bylo nezasáhnout Billyho, který se po kuchyni motal v mém těle a snažil se dohnat Pritkinovu prchavou podobu.

Stíny se stáhly ke schodišti a čekaly, až mi dojde munice, což ani nemělo trvat dlouho. Uvědomila jsem si, že je to teď, nebo nikdy, a skočila jsem na Pritkina. Billy dostal stejný nápad ve stejnou chvíli a skočil k nám z druhé strany, takže jsme se srazili a Pritkinova ducha jsme uvěznili mezi sebou.

Na zlomek vteřiny jsem nemohla říct, kdo z nás ho má, nebo jestli ho vlastně vůbec jeden z nás má. Potom se Pritkin vpotácel do mého těla, podle mě spíš náhodou, ale i to stačilo. Sevřelo ho v pevném objetí a vtáhlo ho přes panickou snahu osvobodit se. A najednou jsme byli tam, kde jsme začali.

„Cassandro! Jsi to ty?“ zeptal se Marsden, zatímco Pritkin pomalu klesal na kolena. Byl sice bledý a vypadal roztřeseně, ale podle všeho byl v jednom kuse. Což byla ta nejdůležitější věc, řekla jsem si.

„Ne, nevyšlo nám to,“ řekla jsem s hlasem zabarveným hořkostí. Sakra! Byli jsme tak blízko!

Marsden mi sevřel paži. „Co se stalo?“

„Rakšasové.“

„Ti ale nemají napadat živé!“

„Tak jim to řekni!“ Klekla jsem si vedle Pritkina a zrevidovala předchozí hodnocení. Zornice byly rozšířené, barvu měl špatnou a dýchal ztěžka – dokud se mi najednou nesvalil přes nohy a jeho tělo nespočinulo v děsivém klidu.

„Dojdu pro lékárničku,“ oznámil Marsden.

Ze zdi spadly hodiny a roztříštily se na tisíc kousků. Prudce jsem trhla hlavou. „Co je to teď?“

„Jsme pod palbou.“

„Odkdy?“

„Začalo to před pár okamžiky. Zdá se, že jsi měla pravdu – Kruh není ochoten čekat, až přijdeme my k nim.“

„Ale tys tvrdil, že na tebe nezaútočí!“

„Ti, kteří sloužili pode mnou, by to neudělali. Ale Saunders poslal Učně,“ vysvětloval Marsden hořkým tónem.

„Koho?“

„Mladé mágy, kteří jsou ještě v poslední fázi přípravy. Do Sboru vstoupili po tom, kdy jsem odešel z funkce. Saunders je jediný Lord Protektor, kterého kdy poznali.“

„Nech mě hádat. Budou poslouchat jeho rozkazy, ať budou jakékoli.“

„To je reálná možnost.“

„Takže co teď? Protože já se nemůžu přemístit!“ V tuto chvíli jsem měla štěstí, že jsem byla ve svislé poloze.

Položil mi ruku na rameno. „Jednu krizi po druhé, holka,“ řekl a vyběhl nahoru.

Sotva odešel, Pritkin se skoro nezřetelně napjal a prudce otevřel oči. Sklonila jsem se nad ním, ale než jsem stačila něco říct, chytil mě zezadu za hlavou, přitlačil mě ústy k sobě a políbil mě. Políbil mě, bez nějakého dramatu a bez vysvětlení, jako by to bylo něco, co jsme dělávali.

To, že jsem napůl věděla a napůl zapomněla, že líbá jako démon, byla jedna věc; prožít si to znovu bylo něco docela jiného. Nebylo v tom žádné rafinované svádění – Pritkin líbal s otevřenou pusou, tvrdě a hladově, dokud jsem neslyšela nic než bušení svého srdce, dokud jsem na jeho rtech necítila svou krev, když do mě vjel jazykem. Má kůže se bezmocně chvěla, ale tělo chtělo víc, najednou po tom toužilo…

Mozek mě informoval, že neexistuje naprosto žádný důvod k tomu shledávat vůni mých vlasů nebo to měkké místo pod loktem jakkoli erotickým. Poukazoval na to, že v podstatě líbám samu sebe, ale Pritkinovo tělo to nežralo. Pod košilí mi rejdily malé měkké ruce, klouzaly po hrudi, pohladily mi bradavku, a… Ach, bože!

Ovinul se kolem mě závan větru, takové skoro opravdové brnění na kůži. Ve vlnovkách mi klouzal kolem těla, chladný, ale ne uklidňující, uklidňující nebyl ani trochu. Otřásla jsem se a ten proud vzduchu se zachvěl spolu se mnou. A zubatá rána na Pritkinově rameni změkla, vybledla a splynula se zlatavou kůží na bicepsu. Zamrkala jsem, a když jsem se podívala znovu, nebyla tam ani jizva. Vypadalo to, jako by ta rána nikdy neexistovala.

Když jsme se od sebe odtrhli, byla jsem omámená a hodně zmatená. Potom Pritkin zvedl hlavu a oči měl horečnatě jasné a trochu rozostřené. Vyzařovala z něj stěží kontrolovaná divokost, taková divná a skoro cizí – ale také vzdáleně povědomá. Vykřikla jsem a zkusila se odplazit, on mě ale chytil a pevně mě držel.

„Ne! To jsem já! Jsem tu jenom já! Rosier tady není!“ Přede mnou se zhmotnila má vlastní tvář a já jsem v těch nápadných očích viděla upřímné emoce – obavu, bolest a zdravou dávku odporu sama k sobě. Přestala jsem se bránit. Byla jsem ochotná se vsadit, že Rosier nikdy v životě neměl jediný upřímný cit.

„Ale já jsem cítila…“

„Jsem zraněný,“ řekl Pritkin a trochu se začervenal. „Je to… něco jako automatická reakce. Neublížím ti.“

„Automatická?“ Neudělal si čas na to, aby mi to vysvětlil, jenom se s oporou kuchyňské linky zvedl do stoje.

„Kam si myslíš, že jdeš?“ Nechápala jsem.

„Musíme se odsud dostat,“ řekl, když dům zasáhla další palba.

„Ale vždyť ty skoro nemůžeš stát, natožpak bojovat!“

„Jsem naprosto v pořádku,“ odsekl tvrdohlavě.

„Určitě ne po tom, kdys sám napadl půl tuctu démonů! Co sis sakra myslel, že děláš? Neměl jsi žádné zbraně, žádný štít, nic.“

„Byli by tě zabili.“

„A co sis myslel, že asi udělají s tebou?“ Neříkal nic. „Nebo jsi to tak chtěl? Zatímco by měli plno práce s tím, jak by tě trhali na cucky, já bych měla čas utéct?“

„Byl to jediný rozumný postup.“

Ten jeho věcný tón mi způsobil nával vzteku. „Rozumný? Byl to můj nápad – můj hloupý, hloupý nápad! Jestli kvůli tomu měl někdo umřít, měla jsem to být já!“

„Ten tvůj plán by vyšel, kdybys to zkoušela s kýmkoli jiným.“

„O čem to mluvíš? Ty věci…“

„Za normálních okolností nesmějí napadat živé. Páni démonů uzavřeli kdysi dávno smlouvu o tom, že nebudou ničit Zemi – honitbu, kterou všichni sdílejí – tím, že se budou přejídat. Každá rasa byla omezena na příjem pouze jedné formy energie. Co se týče Rakšasů, ti se mohou živit pouze tím, co zůstane po smrti. Ale tvé tělo ještě žilo; měla bys být mimo jejich dosah.“

„Ale to tvé taky. A nezdálo se, že by jim na tom záleželo!“

„Rosier požádal Shromáždění lordů, aby mu v mém případě udělili zvláštní povolení.“ V očích se mu objevilo podivné světlo, ne smutek nebo bolest nebo lítost, ale nějaká děsivá kombinace všech těchto tří věcí, prázdnota takového typu, že jsem se skoro roztřásla. „A teď se zdá, že se mu ji podařilo rozšířit i na tebe.“

„Já tomu nerozumím.“

Pritkin se zhluboka nadechl. „Já jsem démonickou stránku své povahy nikdy nezkoumal. To je také to, co Rosier chce, proč ten svůj obscénní experiment vůbec prováděl. Doufal, že spojením lidské krve s krví Světlých a se svou vlastní stvoří démona bez omezení, jaká platí pro každý jeden druh. Tím, že jsem se odmítl svou povahou zabývat, jsem mu odepřel výsledky.“

„Ale tos taky popřel sám sebe. Copak tě nezajímalo, co dalšího ještě dokážeš? Jaké schopnosti jsi možná zdědil?“

„Celou dobu z toho mám obavy.“

„Ale ta tvá druhá stránka ti dala nesmrtelnost, ne? Takže to nemůže všechno zase až tak –“

„Já nejsem nesmrtelný, větší délku života jsem zdědil díky matčině světlému původu,“ odsekl. „Nic z otcovy strany není ani vzdáleně pozitivní! Jak se to zrovna ukazuje. Já jsem mu zmařil plány, ty jsi ho ponížila, a on se teď chce pomstít.“

„Ale Rakšasové mi nemůžou ublížit, když jsem ve svém těle. Tak, jak to –“

„Slyšelas Jonase – svou práci nemůžeš dělat bezpečně, aniž by ses uchýlila ke vtělování. Oni ale způsobí, že se tvůj duch stane zranitelným, i když třeba jenom na okamžik. Ale Rakšasům to bude stačit.“

„Ale zdroj mé moci jakožto Pýthie má být nevyčerpatelný. Takže i když mě napadli –“

„Teď si pleteš různé druhy energie. Rakšasové se živí životní energii, stejně jako ti tví upíři. Tvá magie je nezajímá.“

Marsden seběhl po schodech s košíkem, přehozeným přes rameno, když ale uviděl Pritkina na vlastních nohou, zarazil se. Stejně mu ale nabídl lahvičku s čímsi viskózním oranžovým a zakaleným, v čem ještě probublávaly tmavší odlesky. Pritkin se na to zaškaredil, ale půlku toho vypil ještě předtím, než jsem se stačila zeptat, co to je.

„Elixír energie,“ řekl Marsden, když si všiml mého pohledu. „Je to neškodné.“

A podle Pritkinova výrazu i odporné. „Kdybych si to vzala, pomohlo by mi to nás odsud odčasovat?“ zeptala jsem se, zatímco k okraji stolu dotančil keramický džbán s vodou a roztříštil se o dlaždice.

„Ach, to ne. Tak silné to není. Jenom to člověka trochu vzpruží, abych tak řekl. Ale neboj se, mám jinou cestu ven.“

Pritkin zasténal. „Neříkej mi, že jsi s sebou vzal tu zatracenou věc!“

Marsden se zatvářil uraženě. „Já tě naučím – ta zatracená věc mi získala šest titulů!“

„A přinejmenším tolikrát tě málem zabila!“

„To už je riziko sportu.“

Pritkin popadl svůj kabát a zbraně, zatímco na svých místech rachotily další spotřebiče a nádobí v kredenci jim přizvukovalo. Jediný pohled z okna mi ukázal proč: o ochrannou bublinu, která začínala hned za zahradou, se tříštil jeden výboj energie za druhým. Ani jeden ji neprorazil, ale s každým zásahem se otřásaly základy domu.

Marsden prudce otevřel zadní dveře a rychle nás vedl zahradou. Za obdělanou půdou byl jeden úsek trávy, obrůstající malý cihlový domeček. Rozsvítil světla a stáhl plachtu z něčeho, z čeho se vyklubal lesklý červený kabriolet.

Podle všeho to byl veterán s dlouhým, nízkým rámem, s vysokým blatníky a se zvláštním uspořádáním tří světel.

„Alfa Romeo Spider,“ informoval nás s úsměvem. „Ten nejlepší sportovní vůz, jaký se kdy vyráběl. Zakoupen v roce 1932 jako nový.“ Posadil se za volant a Orion, ten démonem posedlý pes, skočil na sedadlo spolujezdce. Bylo to trochu děsivé, protože jsem si ani nevšimla, že tam vůbec je. „No tak, nastupujte, nastupujte!“ pobízel nás netrpělivě.

„Má to jenom dvě sedadla,“ podotkla jsem, když jsem viděla, že Orion to své zaplnil skoro celé.

„Ale sem se všichni vejdeme,“ řekl Marsden s důvěrou člověka, který už sedí.

„Myslíš, že jim můžeme ujet?“ zeptala jsem se skepticky, zatímco jsme se s Pritkinem snažili vmáčknout dvě těla do záporného množství prostoru.

„Já to vím!“ zařval Marsden a nastartoval motor.

A vtom se garáž otřásla a dveře se rozlétly, protože se jimi snažil prodrat tucet mágů najednou. Pritkin něco zamumlal a já jsem viděla, jak několika z nich podtrhly nohy šlahouny, silné asi jako mé nohy. Zase tak moc to ale nevadilo, protože ostatní šli po nás, i když jsme se začali rozjíždět – přímo proti zdi garáže.

„Marsdene!“ zaječela jsem, ale on jenom šlápl na pedál. A to staré auto se zavrčením, které otřáslo rámem, poskočilo vpřed, rovnou proti velmi pevně vyhlížející zdi.

Ale místo toho, aby narazilo do cihel, jsme vpluli rovnou do středu pulzujícího paprsku bílého světla. Bylo oslnivě jasné, vyzařovalo vražednou záři, vedle níž i slunečný den vypadal podmračeně. Garáž za námi zmizela, prostě se s takovým lupnutím ztratila z dohledu.

Vklouzla jsem na sedadlo a ďábelského psa jsem odtlačila na podlahu mezi nohy. Pritkin si našel místo za mnou, přičemž seděl zadkem na kufru a nohy měl zamotané do bezpečnostních pásů, aby při jízdě neodletěl. Mé oči si konečně přivykly na tu záři, takže jsem mohla vykouknout na třpytivě bílou krajinu. Sice pořádně sálala, ale byla studená a odrážela se v diamantově lesklém povrchu vozu.

Byli jsme v siločáře. Jenomže vedle téhle vypadala linie Chaco Canyon jako nějaká lesní cesta. Na obou stranách jsem ani nedokázala zahlédnout okraje.

Zato jsem za námi uviděla jakési temné tvary, jako když slunce zakrývají maličké mraky.

„Víš, já si myslím, že tudy jsem sem přišla,“ řekla jsem a snažila se udržet hlas bez třasu.

„Neboj se!“ řekl mi Marsden a sešlápl plyn k podlaze. „V tomhle autě jsem vyhrál tři světové tituly!“

„Jonas je bývalý závodní šampion,“ vysvětloval Pritkin.

„Ty závodíš v siločárách?“

„Dřív ano. Ale před pár lety jsem toho nechal.“

„Chceš říct, že tě přinutili odejít,“ opravil jej Pritkin.

„Proč?“ zeptala jsem se bázlivě.

„Žárlivost,“ na to Marsden a praštil do palubní desky. „Čistě a jednoduše ze žárlivosti.“

„Ono to totiž je fantasticky nebezpečné dokonce i s reflexy mladíka,“ dodal Pritkin. „Nikdo tě nechtěl vidět vybuchnout.“

„Vybuchnout?“

„Není se čeho bát,“ ujistil mě Marsden. „Máme štít.“

A teprve tehdy jsem si všimla světle zlatého štítu kolem auta, který se kolem nás přeléval jako protáhlá mýdlová bublina a vypadal zhruba stejně pevně. Něco takového jsem už viděla, takové ochranné znamení, které pohyb v siločárách umožňuje dopravním prostředkům s více pasažéry. Hned jsem se cítila o něco líp… asi tak na deset sekund. Dokud kolem nás nezasyčel energetický výboj od pronásledujících mágů – těch samých, kteří právě zdemolovali mnohem robustněji vyhlížející štít kolem domu.

Pritkin se otočil a zalehl na kufr auta, aby na ně vypálil kouzlo. „Vzpomínáš si, co se stalo minule, když tohle někdo udělal, že?“ zaječela jsem a chytila ho za opasek.

„Ale linie Belinus je dokonale stabilní!“ řekl mi ve chvíli, kdy Marsden vjel do turbulence.

Kdybych se nebyla držela, Pritkin by odletěl pryč a mé tělo by vzal s sebou. Takto jsme jenom tvrdě dopadli na zadky, Orion zavyl a Marsden se zachechtal jako blázen, jímž nepochybně byl.

Do štítu kolem nás narazilo něco, co auto skoro převrátilo a co mi málem nadělilo zhmoždění krční páteře. „Marsdene!“ zaječela jsem. „Dotahujou nás!“

„Ne nadlouho!“ Strhl volant doprava, takže mě napůl vyhodil z auta. Pritkin mě chytil a vtáhl dovnitř dost silně na to, že jsem skoro zůstala na sedadle. Ve spršce stříbřitě bílého ohně jsme z linie vylétli – přímo do řídkého vzduchu.

Asi vteřinu mi trvalo, než jsem si uvědomila, co se děje, protože mě jako pěst zasáhla pronikavá zima a vyrazila mi vzduch z plic.

Měla jsem pocit, jako bych měla tělo zabalené v ledovém plátně. Zkusila jsem se pohnout, ale nic se nestalo. Napadlo mě, jestli bych si neměla dělat starosti s tím, že mi nepřipadá, že bych měla nějaké nohy, ale byla jsem příliš zaneprázdněná panikou z toho, že jsem podle všeho nedýchala.

Většina mých smyslů nebyla k ničemu: všechno bylo naprosto tiché, a jestli foukal nějaký vítr, necítila jsem ho. Rozhlížela jsem se kolem sebe, ale moc k vidění tam toho nebylo. Jediné mraky v dohledu byly mnoho kilometrů pod námi, takže nám zůstala neuvěřitelná a oslnivé modrá obloha…

Uvědomila jsem si, že je to jako pohled z letadla, až na to, že sedíme v autě. Neměli jsme ani štít, protože ten účinkuje jenom uvnitř siločáry. Letěli jsme tisíce metrů nad zemí v autě, které tam nemělo co dělat. Dívala jsem se na Zemi, ležící tak směšně hluboko pod námi, ale nedokázala jsem do plic nabrat dost vzduchu na to, abych mohla zakřičet.

A potom to se mnou hodilo zase na sedadlo, protože Marsden auto navedl střemhlav k zemi. Do očí mě zasáhl proud vzduchu, způsobený prudkým pádem, takže jsem nic neviděla, nemohla jsem dýchat a byla jsem tak vyděšená, že jsem nedokázala ani uvažovat. Tupě jsem si pomyslela jenom to, že zemřeme, že tam všichni zemřeme – a potom jsme vlétli přímo do další siločáry.

Tahle byla maličká, sotva dost velká pro auto, a skoro se otírala o obě strany vzniklé bubliny. Za těch pár sekund, kdy jsme byli venku, mi zamrzlo obočí, kůže získala matně fialový odstín, a přísahám, že jsem měla ledovou krustu i na očích. Rychle jsem ji vymrkala, abych něco viděla, a konečně se mi to podařilo – právě včas, abych viděla, že kloužeme přímo do tunelu plného poskakujících rudých plamenů.

Zase jsem začala dýchat, čehož jsem využila ke křiku, ale většinu z něj přehlušil hluk motoru. Nakonec mi došel dech a v krku mě bolelo, ale celou dobu jsme pořád padali. Bylo to jako jízda na horské dráze, která nemá dno. Do klína se mi zařezával bezpečnostní pás tak, až jsem myslela, že mě rozpůlí; chlupy toho ďábelského psa se vznášely kolmo vzhůru a Pritkin oběma rukama svíral opěradlo sedadla, aby to s ním neházelo o vrchol bubliny. A pořád jsme se řítili dolů.

Potom se ta jasně rudá barva náhle změnila v karmínovou, protože jsme přelétli přes nějakou hranici. Auto přešlo z téměř kolmého pádu do příkrého skluzu, což mě napůl vyhodilo z auta. Vymrštila jsem ruku ve snaze se něčeho chytit, čehokoli, co by mě zadrželo, a zajela jsem rovnou do ledové vody.

Jedna část auta totiž z úzké linie vykukovala ven a vytvářela ve štítu otvor. Když jsem ruku z otvoru vytáhla, začala dovnitř proudit záplava vody. Při kontaktu s energií siločáry zasyčela a vyfoukla mi do obličeje oblak páry. „Honem dovnitř!“ křičel Marsden. „Nic nevidím!“

„Jo, hned jdu na to!“ zavrčela jsem, zatímco dopředný pohyb dělal, co mohl, aby mi ruku utrhl.

Pritkin se mě snažil vtáhnout zpátky, ale protože jsme mohli pracovat jenom s mou sílou, k ničemu to nebylo. Obrátila jsem se, zapřela nohy o bok auta a vytáhla se. Ruka mi z díry vyskočila, auto se stočilo zpátky do linie a ďábelský pes se otřepal a pokropil mi obličej vodou z nasáklé srsti.

„Kanál!“ vykřikl Marsden a až na to vzrušení v očích vypadal naprosto normálně. „A být tebou, nechám raději ruce v autě. Energie siločáry má tendenci přitahovat pozornost. Jednou mi to trochu ujelo, a další věc, kterou jsem viděl, byl obrovský delfín na sedadle spolujezdce, kde sebou plácal a mrskal a mlátil mě ocasem. Dostat se ven mi trvalo celou věčnost. Stálo mě to celý závod.“

V němém úžasu jsem na něj zírala, dokud mou pozornost neupoutal nějaký obrovský temný útvar, který se rýsoval za siločárou. Díky té poskakující energii to bylo nezřetelné, ale klidně to mohlo být velké jako dům.

„Velryba,“ ozval se mi přes rameno Pritkin. „Některá zvířata dokážou siločáry vycítit; nikdy se nám nepodařilo přesně určit jak.“

„Zatracení neřádi!“ prohlásil Marsden. „Takhle zemřel Cavanaugh, víte. Uprostřed velkého závodu přes celou Británii někdy v šestapadesátém, a tahle velká modrá svině se rozhodla do linie proniknout. Vletěla do ní těsně před ním. Musela být úplně blbá.“

„Tak to bychom se možná měli pokusit téhle ujet,“ podotkl Pritkin.

Marsden evidentně souhlasil, protože na to šlápl. Uháněli jsme vpřed v nebezpečně klikatém kurzu, ale velryba s námi držela krok, vynořovala se a potápěla a obecně zvenčí plula po stejně bláznivé dráze. Až jsme potom zase najednou vystřelili vzhůru a nechali oceán i se siločárou za sebou.

Ohnula jsem se přes okraj vozu a zadívala se na oceán a na tu velkou hlavu, ještě chvilku se pohupující na ocelově šedých vlnách; potom zmizela. Několik sekund jsme pokračovali vzhůru a potom jsme začali klesat jako velký kus oceli, kterým jsme vlastně byli. Čekala jsem, že nás zachytí nějaká další linie, ale nic se nedělo a vlny byly tak blízko, že jsem viděla pěnu na vlnách, a –

Propadli jsme jednou jasně fialovou čarou a těsně nad vrcholky vln jsme prudce vyrazili vpřed. „Nemohli bychom zpomalit?“ zavřeštěla jsem.

Marsden zavrtěl hlavou a jeho divoká bílá hříva za ním vlála. „Musíme nabrat rychlost. Čeká nás nějaké skákání.“

Pritkin vydal zvuk, který až podezřele zněl jako zakňučení, a já jsem Marsdena chytila za rameno. „Skákání?“

„Ano, jako kameny na rybníku. Tak, a jdeme rovnou na to,“ řekl a v příští vteřině jsme už zase stoupali do vzduchu.

Těsně předtím, než jsem stačila podotknout, že kovová auta neplavou, mě do obličeje zasáhla vodní pěna a vzápětí jsme se zřítili do další siločáry – žluté –, ve které jsme ale zůstali jenom asi na necelé mrknutí oka, abychom se vzápětí zase vznesli do vzduchu a vlétli do linie sytě purpurové. Celé to trvalo možná patnáct sekund.

„Vidíš, takovéhle skákání,“ pronesl Marsden šťastně.

Neříkala jsem nic, protože jsem se bála, že se pozvracím.

Kdesi na úpatí nějakých útesů jsme fialovou linii opustili, propletli se a proletěli jsme hejnem velmi překvapených racků a mlžnou sprškou vln, načež jsme splynuli s jasně modrou siločárou. Tato vedla přímo do vnitrozemí – díkybohu – a Marsden mě poplácal po noze. „Už tam skoro jsme.“

„Už jsme skoro kde?“ zaskřehotala jsem, protože jsme ještě jednou vyskočili do vzduchu.

Omámeně jsem hleděla na zvlněnou šachovnici žlutých polí, a potom už jsme znovu klesali do stříbřitě bílého oceánu siločáry Belinus. Tentokrát ale byla narušena přítomností jakési velké tmavé hmoty, zakrývající skoro celou šířku. „Bariéra,“ řekl Pritkin poněkud zostra.

„Ano, děkuji ti, Johne,“ řekl Marsden a trhl volantem. Auto vyjelo na stranu linie, posunulo se po ní ještě výš a potom už se otočilo úplně hlavou dolů. Projeli jsme těsně nad vrcholkem bariéry, kde zůstaly možná tři centimetry rezervy, a potom už jsme po druhé straně linie sjeli na druhou stranu, kde jsme dokončili elegantní kličku, po které se mi třásly ruce a sevřel žaludek. Bariéra se za námi rozpustila a mágové vyrazili za námi.

„Jak věděli, že se vrátíme?“ zeptal se Pritkin, zatímco jsme se řítili vpřed.

„Někdo z nich musí být závodník,“ řekl Marsden a tvářil se naštvaně. „Tuhle trasu jsem kdysi dávno sám vymyslel, a o spoustě mladých nadějí se ví, že na ní trénují. Měl jsem jet alternativní trasou, ale neboj se. Už brzy je setřeseme.“

Ukázal před sebe. Já jsem se odvrátila od sledování našich pronásledovatelů, před očima mi explodovala záplava barev. Před námi se doslova vařila světelná bouře, která se jako ohnivá opona táhla přes celý střed linie. Podívat se přímo na ni bylo skoro nemožné. Výboje energie hrozily, že mi sežehnou sítnice, a to ta záře prosakovala skrz ruce, kterými jsem si honem zakryla oči.

„Jedeme zkratkou,“ oznámil Pritkin.

„Zkratkou?“ Proč jenom se mi nelíbilo, jak to zní?

„Ano. Zkus se uklidnit, Cassie,“ radil mi Marsden. Nechápavě jsem na něj zírala a přemýšlela, jestli se snaží být vtipný. My jsme totiž podle všeho zrychlovali i přesto, že podřadil a brzdil motorem, protože nás zřejmě něco táhlo k sobě. A pak jsem si uvědomila, že se tomu Marsden ani nesnaží vyhnout; své sebevražedné tempo zmírnil jenom proto, aby lépe zvládal ty divoké proudy, které ta věc chrlila.

„Co to je?“

„Takový menší vír,“ informoval mě Pritkin, ale znělo to přiškrceně.

„Menší?“ Mně ta věc přišla jako supernova. A potom se mi do hlavy vloudila ještě důležitější myšlenka.

„Počkej! My jedeme dovnitř?“

„Ale ne. Zabilo by nás to,“ řekl rozvážně Marsden. A potom nás ten fenomén popadl a my jsme se řítili vpřed rychlostí přinejmenším pár stovek kilometrů za hodinu.

Vykřikla jsem a chytila se Pritkina, který se snažil vysílat kouzla, i když jsme se zmítali a kroutili a jako prak se roztáčeli podél vnějšího okraje toho jevu, a pak –

Smrtelné ticho. Na chvíli jsme zůstali viset vedle zářivě bílého centra víru a energie kolem nás pulzovala jako tlukot srdce nějakého obrovského zvířete. A v dalším okamžiku jsme byli někde úplně jinde.

Už se mi předtím stalo, že jsem se odčasovala špatně, že na mě tlačila tíha veškerého času a natahovala mě tak, až jsem měla pocit, že mé tělo pokrývá celou šířku planety. Tohle nic takového nebylo. Nenatahovala mě žádná gravitace, nedeformovaly se mi žádné kosti nebo buňky, nic takového. Bylo to hodně podobné, jako být zpátky pod Závojem, až na to, že ten působil jenom smyslovou deprivaci. Tady nebyly žádné smysly, kterých by nás to mohlo zbavit.

I přes paniku, která mě zachvacovala, jsem se snažila dýchat, nemohla jsem poznat, jestli vůbec ještě mám plíce. Zkusila jsem před sebe natáhnout ruce, protože jsem zoufale chtěla něco nahmatat, něco vidět nebo slyšet, ale jestli jsem ještě pořád nějakou ruku měla, nebyla s ničím spojená. Dlouhou chvíli jsem myslela, že jsem opravdu mrtvá – že se něco hrozně podělalo, a my tam zůstaneme a budeme se navždycky topit v nicotě.

Dokud jsem nedopadla zpátky na sedadlo. Teď už jsem si na nedostatek pocitů stěžovat nemohla. V jednom okamžiku jsem přešla ze stavu, kdy jsem neměla žádné ochranné pouzdro z masa a kostí až k tělu, plnému bolesti. Byla všude, od pulzující hlavy přes pohmožděný zadek až po ostrou bolest, šířící se z klína, kde bezpečnostní pás dělal, co mohl, aby mě rozpůlil.

Ale hlavním problémem nebyla bolest. V naprosté hrůze jsem zírala na tisíce energetických linek, křižujících všude kolem nás: jasně zelené a zlatavě svítící, chladně modré a bohatě stříbrné, tekuté ebenové a třesoucí se krvavě rudé. Byla bych je mohla sledovat, i kdybych byla slepá: bronzová cinkala jako zvon, modrá zurčela jako potůček, fialová praskala jako blesk, červené křičely.

„Doskákali jsme až ke Glastonbury Tor,“ vysvětloval mi poněkud pobledlý Pritkin. „Největší vír v Británii.“

„Doskákali?“

„Na kratší cesty jezdíme siločarami,“ řekl Marsden. „Pokud tedy nějaká vede tam, kam chceš jít. Na ty delší se linkou svezeš k nejbližšímu většímu víru. Všechny víry na celém světě jsou vzájemně propojené na metafyzické úrovni, víš, a mezi nimi tečou proudy. Pokud chytíš ten správný, můžeš skákat z jednoho víru do druhého.“

Otupěle jsem zavrtěla hlavou.

„V metafyzické rovině neexistuje prostor,“ řekl ve snaze zkusit to znovu. „Jenom energie. Proto vzdálenost nehraje roli.“

Užasle jsem si prohlížela ty proudy energie, křižující všude kolem nás, přičemž každý mířil do středu masivního víru. Na takovou vzdálenost připomínal obří srdce, jímž oběma směry procházely siločáry jako pestrobarevné žíly, energii, která kolem nás pulzovala s každým blýskavým rytmem. Kamkoli jsem se podívala, splývaly barvy dohromady, leskly se na všem a obarvily auto ve dvanácti odstínech. Připadalo mi to, jako bychom plavali v duhové vodě.

Jestli jedna malá siločára dokázala pohánět celé MAGIC, co by asi mohlo dokázat něco takového?

„Proč někdo všechnu tu energii nesbírá?“ zeptala jsem se užasle. „Mohlo by to pohánět… všechno.“

„Každá generace má ty, kteří to zkoušejí,“ odpověděl Marsden. „Ale žádný štít, jaký jsme kdy vytvořili, nedokázal odolat silám uvnitř i malého víru.“ Kriticky si mě prohlédl. „Už ses vzpamatovala? Protože se obávám, že před sebou máme další skok.“

„Ještě jeden?“ zeptala jsem se otupěle. „A to všechny bolí takhle?“

„Ne, když už to děláš poněkolikáté. Trik je v tom, že jakože zvadneš.“ Luskl prsty a ďábelský pes mi to předvedl tak, že se mi s dlouhým vyplazeným jazykem sesunul po noze. „Vidíš?“

„A tentokrát bychom alespoň neměli mít žádné pronásledovatele,“ dodal Pritkin. „Jednotlivé štíty nejsou dost silné na to, aby odolaly silám tak blízko víru. Naši pronásledovatelé by neměli být schopni nás sledovat –“

Tu větu už nedokončil, protože se tam zničehonic objevil tucet tvarů, které byly všechny schoulené v jedné velké tmavé kouli.

„Leda by si spojili štíty,“ dokončil za něj Marsden kysele a znovu zařadil rychlost.

Naštěstí pro nás ti učedníci vypadali stejně roztřeseně, jako jsem se já cítila. To nám dopřálo mírný náskok, i když jsem po letmém pohledu dozadu zjistila, že někteří už za námi vystartovali. Marsden najednou prudce trhl volantem doprava a s burácením jsme vjeli doprostřed jablkově zelené linie. Počkal, až mágové vlétnou za námi, a zařadil zpátečku.

Na chvilku jsme byli volní a zpátky v nicotě korony víru, než nás znovu zachvátil ten děsný pocit volného pádu. A Marsden mi lhal, parchant. Zvadnout ale vůbec nepomáhalo. A potom už jsme uháněli středem světa, který zrudl. Ale nebyla to červeň siločáry, tohle bylo oslepující oslnění mnoha kilometry sluncem sžíhaného písku.

Na černém hadovi asfaltu jsme přistáli s trhnutím a kvílením pneumatik a v plné rychlosti. Na silnici za námi se vykutálely tmavé postavy válečných mágů – čtyři, ne, pět – kterým se podařilo s naší šílenou jízdou udržet krok. Jenomže oni byli pěšky, a my jsme měli kola. Marsden je zanechal v prachu za námi.

Do víru Chaco Canyon v Novém Mexiku jsme skočili, když jsem měla zavřené oči. O půl hodiny později jsme skočili do třpytivě modré linie, probíhající Nevadou až k Dantovi. Netrvalo dlouho, a na obzoru jsme si všimli velké černé skvrny. Vypadalo to trochu jako ta bariéra, kterou postavili mágové, až na to, že kolem této už nebyly žádné mezery. Zato tam byly jiné věci.

Podél okrajů mého zorného pole občas vyskakovaly rozeklané záblesky světla. Koutky očí jsem je sice viděla, ale přímým pohledem ne. I tak byl ohromující už jenom jejich počet. Vypadaly jako v křišťálovém kaleidoskopu, neustále se pohybovaly a měnily všechno kolem nás.

Ohlédla jsem se na Pritkina a výraz v jeho tváři mi stačil k tomu, abych věděla, že jsem měla pravdu. „Rakšasové,“ zamumlal. Myslím, že je v takovém množství mohly rozeznat i mé oči.

„Kde?“ chtěl vědět Marsden.

„Obklopují ochranné znamení. Jsou jich tisíce.“

„Jak věděli, že přijedeme?“ zeptala jsem se a snažila se nevnímat to mrazení, jež se mi najednou projevilo na povrchu kůže.

„Nevěděli to. A i kdyby ano, my dva bychom jich asi tolik nakrmit nemohli.“ Pritkin se užasle rozhlížel. „Vypadá to jako shromáždění před velkou bitvou. Kdy očekávají žeň tisíců…“

„No, ale dokud zůstanou na vnější straně znamení, tak si s nimi nemusíme dělat žádné starosti,“ odtušil Marsden a rozjel se přímo na ně.

„Co to děláš?“ zaječela jsem, zatímco se nad námi vztyčila zeď tmy. „Znamení je zkonstruováno tak, aby tě pustilo dovnitř, není-liž pravda?“

„Já nevím!“

„Tak to brzy zjistíme,“ řekl, když se od základny hlavní konstrukce oddělil roj černých teček. Během několika sekund byly tak blízko, že jsem je mohla rozeznat – váleční mágové. Vypadalo to, že Saundersovi muži zavolali předem.

Někteří zamířili přímo k nám, ale jiní zůstali u základny znamení – došlo mi, že tam na nás čekají pro případ, že bychom se pokusili přistát. Pritkin vrhl nějaké kouzlo, které rozprášilo ty přímo před námi, ale skoro hned se znovu zformovali a auto se otřáslo pod půltuctem kouzel. Ďábelský pes zakňučel a já jsem mu zabořila prsty do kožichu; jestli to ale bylo proto, abych uklidnila jeho, nebo sebe, si nejsem jistá.

„Jonasi –“ začal Pritkin.

„To zvládneme,“ odvětil Marsden klidně.

„Jestli nás zasáhnou dalším kombinovaným kouzlem, tak ne!“

„To ano, ale aby to mohli udělat, museli by si nás napřed chytit, že?“ Auto poskočilo vpřed, zamířilo přímo k černé věži a k roji mágů před ní.

Z těch jsem strach neměla. Při této rychlosti toho pro ně nezbude moc, na co by mohli zaútočit. Za chvilku se o Dantovo znamení rozplácneme jako mouchy o čelní sklo.

Bezmocnými prsty jsem sevřela Marsdenovi paži a tiše jsem ho prosila, aby to otočil. Podíval se na mě a láskyplně mě poplácal po ruce.

„Kde bydlíš?“

„Cože?“

„Tvůj pokoj. Kde je?“

„V podkroví.“

„To je dobře,“ zamumlal a vrazili jsme přímo do zdi temnoty.

Já jsem zaječela, Pritkin zaklel a Marsden se smál, a potom už jsme vyletěli na druhé straně a ochranné znamení se před námi rozplynulo jako kouř.

U Danta byla ještě noc a nad kasinem visel těžký a jako pomerančová marmeláda zbarvený měsíc. Té barvy jsem si mohla všimnout proto, že než jsme se znovu ponořili do jasně modrého maelströmu, asi na deset sekund jsme se z linie vznesli a nechali pronásledovatele za sebou. Marsdenovi se podařilo pronásledovatele naprosto zmást – jak jsme uháněli zase dolů, rovný tucet jich kolem nás prosvištěl nahoru. U mě se mu to podařilo taky velice dobře. Jenom jsem se tupě rozhlížela kolem a nebyla jsem si jistá ani tím, jestli jsme pořád tou správnou stranou nahoru.

A potom jsem zahlédla, jak se přímo na nás řítí nějaká budova.

„Zpomal!“ vřeštěla jsem. „Nabouráme se!“

„Nesmysl,“ sdělil mi a střemhlav zamířil doprostřed davu jiných vozidel, ujíždějících na proudech siločáry.

Vnitřek ochranného znamení fungoval jako parkoviště. Projeli jsme pod vysokým kliprem s plachtami rozvinutými uvnitř ochranné bubliny, proklouzli kolem moderní luxusní jachty s lehátky, roztroušenými po nablýskané dřevěné palubě, a kolem známé dračí džunky. Ta byla osobním dopravním prostředkem čínské konzulky. Předpokládala jsem, že ty ostatní patří jejím protějškům, což bylo něco, co by mi nijak nevadilo, kdyby nebyly shromážděny kolem špatné věže.

Kolem té mé.

„Ale doprdele!“

„Když ho nutně potřebuješ, parkovací místo nikdy neseženeš!“ souhlasil Marsden přesně ve chvíli, kdy nám nějaké kouzlo odřelo blatník a roztočilo nás přímo proti balkonovým dveřím. Měla jsem vteřinku na to, abych si všimla skupiny překvapených tváří, hledících na nás, a potom už jsme prolétli okny dovnitř; sklo létalo, barové stoličky jsme rozmetali po místnosti, pohovky praskaly.

Vrazili jsme přímo do zdi sousedící s jídelnou, ale odrazili jsme se od ní, jako by místo ze dřeva a sádry byla vyrobena z gumy.

Zase nás to roztočilo směrem do místnosti, kam jsme s sebou nahrnuli několik rostlin v květináčích a reklamního indiána z obchodu s doutníky. Místnost jsme několik zmatených sekund vnímali jako šmouhu barev a zvuků, a pak jsme se konečně zastavili o zničenou pohovku.

Nad hlavami se nám divoce kýval lustr z paroží a vystřeloval světlo do všech stran. Přitiskla jsem si ďábelského psa k hrudi a ošklivě jsem se podívala na Marsdena, který se šklebil od ucha k uchu. „Myslela jsem, že jsi říkal, že se nenabouráme!“

Poplácal mě po rameni a usmál se. „Ale to byla jenom taková malá srážka. A já mám efektní vstupy rád!“

Kapitola 25

Jako první se k nám dostal Mircea, který si z cesty odtlačil hromadu příliš drahých třísek na podpal a vůbec při tom nedbal na škody, které mu to způsobí na elegantním černém obleku. Vypáčil dveře a ďábelský pes na něj hrozivě zavrčel, ale Marsden ho chytil za obojek a stáhl ho. „Ale no tak, Orione. Toho hodného senátora si přece pamatuješ!“

Mircea popadl Pritkina a zvedl ho z auta; když mu hned potom přelétl pohledem přes tvář, byla mu v očích vidět úleva skoro zoufalá. Nechápala jsem a potřebovala jsem se vzpamatovat. Až potom mi to došlo: Pritkin byl pořád v mém těle. A to rozhodně nebylo něco, co jsem chtěla vysvětlovat.

„Ale fuj!“

„Pokud naši společnost shledáváš nechutnou, mágu Pritkine, neváhej ji opustit!“ pronesl Mircea jedovatě.

Pritkin sevřel ruku v pěst a přes Mirceovo rameno se na mě jenom zlostně mračil, zatímco ho svíral v objetí, ze kterého by mu mohlo i prasknout pár kostí. Já jsem jenom pokrčila rameny. Měla jsem pocit, že by mi měl být vděčný – alespoň že ho Mircea nepolíbil.

Přiblížil se Marlowe, který na sobě pro jednou měl moderní oblečení – černou košili s kravatou a tmavý červenohnědý oblek, který zdůrazňoval kaštanový odstín jeho vlasů. Mával lahví whisky. „Smím někoho pozvat na drink?“

Marsden zamžoural na etiketu. „Glenfiddich? Ach ano, prosím.“ S ďábelským psem v závěsu vystoupil z auta a obhlížel škody. „Není to tak zlé,“ pronesl zamyšleně. „Chce to jenom novou vrstvu laku a nechat trochu vyschnout, a bude zase v pořádku.“

„Ty sis ho upravil,“ obvinil ho Pritkin.

„Přidal jsem vnější štít pro případ přistání, která, ehm, nejdou úplně podle plánu. Pro závody je to nelegální, ale protože už nezávodím…“

„No mě by to zmátlo,“ ozvala jsem se roztřeseným hlasem. Vylezla jsem z auta a zkusila udělat pár kroků, ale měla jsem rozhozený smysl pro rovnováhu a navíc se místnost kolem mě bláznivě točila. Mé střední ucho nebylo ani zdaleka přesvědčené o tom, že jsme opravdu zastavili.

Rozhlédla jsem se s očekáváním, že kolem sebe uvidím kruh prastarých a nesouhlasných očí. Byly tam, ale ne ty, kterých jsem se bála. Kromě nás pěti byli v místnosti přítomní jenom Mirceovi mistři s chladnými pohledy. Konzulové zřejmě odešli na oběd.

Jeden z mistrů přistoupil k Mirceovi. „Pane, dorazili zástupci Kruhu.“

„Zdržte je,“ vyštěkl s pohledem na Marsdena.

Muž se uklonil a odešel, ale Marsden jenom zavrtěl hlavou. „Obávám se, že na to je příliš pozdě.“

„Cassie, můžeš na okamžik?“ Mircea nečekal na odpověď a už Pritkina vlekl chodbou k ložnicím; asi chtěl mít soukromí. Když jsem si uvědomila, co se tam asi bude dít, vyrazila jsem za nimi, dokud mi Marlowe nezastoupil cestu. Usmál se. „Určitě si nedáš něco k pití? Vypadáš, že by ti to mohlo přijít vhod.“

„Možná později,“ řekla jsem a zkusila ho obejít.

Kopíroval mé pohyby. „Tohle je poslední celá láhev, která nám zůstala. Být tebou, využil bych toho.“

Z chodby se ozvalo zaklení, následované zachroptěním a zaduněním. Když Pritkin se zarudlou tváří a vzteklýma očima zase vběhl do místnosti, jenom jsem zamžikala.

„Vlastně si myslím, že drink zní jako dobrý nápad,“ řekla jsem, když se za ním vyřítil Mircea.

„Cassie!“ zasyčel s pohledem upřeným na mou tvář.

„A dej mi rovnou dvojitou,“ řekla jsem Marlowovi předtím, než mi vzteklý upír sevřel ramena tak, až mi zabořil prsty do masa.

„Není to tak, že bychom se nesnažili prohodit zpátky!“ vyhrkla jsem omluvně.

„Chceš snad říct, že to můžete vrátit?“

„Ne, to ne! To rozhodně můžeme,“ slibovala jsem rychle, protože Mircea začínal vypadat poněkud vystresovaně. „Jde jenom o to, že… no, když jsme to zkoušeli naposledy, málem jsme tak trochu umřeli, a –“

Marlowe mi zkusil podat pití, ale Mircea sklenici vzal a hodil ji do sebe.

„Ale ne,“ řekl Marlowe a těkal očima mezi mnou a Pritkinem. „To je… nepříjemné.“

„Jenom si představ, jak se cítím,“ řekla jsem a vysloužila si od Pritkina škaredý pohled. „No co? Tobě se snad líbí nosit podprsenku?“

Mircea si přitiskl ruku k čelu a dlouhou dobu tak zůstal. Viděla jsem, jak mu na bradě pulzuje jedna malá žilka. Nezdálo se, že by mu whisky nějak pomáhala.

„Mirceo,“ oslovil ho Marlowe tichým hlasem. „Saunders je dole a požaduje setkání s Cassie.“

„Jak jsi jasně uvedl ve svém komuniké, není v pozici, aby mohl cokoli požadovat. Zdá se, že podmínkou pro členství v Kruhu je zabedněnost!“

„To možná ano, ale je zde. Musí jej přivítat.“

„Nic takového dělat nemusí,“ odsekl Pritkin. „Toho člověka musíme sesadit, ne s ním vyjednávat!“

„Vůbec nevíte, co jsme se o něm dozvěděli,“ dodala jsem. „Ten chlap je úplně –“

„Cassie, to ty jsi ten, kdo nechápe situaci!“ řekl mi Mircea.

„My ji chápeme dokonale!“ odfrkl si Pritkin. „Ten muž je zrádcem Sboru, který své mágy vystavuje nebezpečí jenom kvůli svému zisku –“

„Jak to víš?“ chtěl vědět Marlowe.

„Jeden z mužů, kterého Cassie propustila z vězení Kruhu, o jeho činnosti věděl. Šel to říct Jonasovi, který se rozhodl ho vyzvat.“

Všichni jsme se podívali na Marsdena, který někde zabavil ručník a pokoušel se jím osušit ďábelského psa. Přikývl a pokrčil rameny, načež se zase vrátil k šišlání na toho posedlého čokla. Mircea na chvilku zavřel oči a Marlowe zasténal. „No to je perfektní!“

„Co jiného byste chtěli dělat?“ zeptala jsem se zmateně. „Musí být sesazen.“

„Kdybychom chtěli jeho smrt, zařídili bychom to už dávno!“ informoval mě Mircea. „My ho chceme mít pod kontrolou!“

„Jak pod kontrolou? Vždyť je to šéf Kruhu. Mně to připadá, že si může v podstatě dělat, co chce!“

„To je situace, která dnes večer skončí!“

„Tomu nerozumím.“

„Ten muž, kterého jsi mi pomohla pustit z vězení Kruhu, zprostředkoval Saundersovi původní smlouvu,“ vysvětloval Marlowe. „Byl styčným důstojníkem mezi Kruhem a konečným odběratelem jejich síly. Hned poté, kdy byla dohoda uzavřena, ho Saunders dal pod zámek, aby ho umlčel.“

„Odběratel?“ Pritkin nakrčil čelo. „Nechceš říct odběratelé? Tolik síly nemůže využít žádný jednotlivec.“

„Černý kruh by mohl.“

„Černý –“ Pritkin zmlkl, protože to evidentně nebyl schopen zpracovat.

Marlowe přikývl a v obličeji se mu usadil zachmuřený úsměv. „Je to krása, že? Kolektivní energie Stříbrného kruhu byla prodávána jeho největším nepřátelům. Ale podle pana Todda – to je ten muž, kterého jsi pro nás osvobodila, Cassie – Saunders samozřejmě nevěděl, kam jde. Ale ani se to neobtěžoval zjistit, díky čemuž je stejně odpovědný. To je bod, na kterém se zcela jistě shodně celá magická komunita, kdyby se o tom tedy někdy doslechla.“

„Až se doslechne!“ opravil ho Pritkin.

„Vy, váleční mágové, jste všichni stejní,“ řekl Marlowe pohrdavě. „Jdete do problému po hlavě a umlátíte jej do vyřešení! Ty jemnější nuance vám unikají.“

Zkřížila jsem paže na hrudi. „Tak mi je vysvětli.“

Marlowe pohlédl na Mirceu, který krátce přikývl. „Saunders byl informován, že máme Todda a jeho důkazy. Což by bohatě stačilo nejen k ukončení jeho kariéry, ale ono by jej to i pohřbilo, kdyby to někdy vyšlo najevo –“

„Což taky vyjde!“ přerušil ho Pritkin.

„Což nemůže,“ odpálkoval ho Marlowe. „Jinak by nás ten, koho si Kruh vybere za jeho nástupce, zavedl zase do stejné bažiny, ve které jsme poslední měsíc uvízli!“

„Ty tu mluvíš o vydírání!“ řekla jsem, když mi to začalo docházet. „Vy budete mlčet o jeho aktivitách, a on mě potvrdí jako Pýthii.“

„A vykoná jakoukoli jinou malou prácičku, kterou možná vymyslíme,“ dodal s lehkým úsměvem.

„Tak to je naprosto vyloučeno!“ Pritkin neustále zatínal a rozevíral pěsti, jako by mu v tom, aby se na někoho vrhl a zmlátil ho do krve, bránil jenom nedostatek cílů. „Senát přece Kruh neřídí!“

„Neřídí Kruh… zatím,“ zamumlal záměrně provokativně Marlowe. Pritkin na něj upřel pohled s výrazem, který se mi nelíbil, a Marlowe mu oplatil malým úsměvem. Teplota v místnosti stoupla aspoň o deset stupňů.

Mircea je ignoroval. „Cassie, pokud chceš to uznání a spolupráci, které ke své funkci potřebuješ, je to jediná cesta.“

„Tím, že necháš na nejdůležitější pozici v magickém světě zločince? To mi nezní jako skvělý způsob, jak začít!“

„Je to lepší než nezačít vůbec,“ řekl Marlowe. Přece jsme celý poslední měsíc nestrávili hledáním něčeho, s čím můžeme toho parchanta zahnat do kouta proto, abychom to teď zase jenom tak zahodili! Tvé zábrany –“

„Jsou chvályhodné,“ přerušil ho Mircea, který po něm střelil pohledem. „Ale samozřejmě dáme mágu Saundersovi jasně najevo, že jeho finanční dohoda bude muset být ukončena a že budeme na jeho budoucí aktivity velice pečlivě dohlížet.“

„Zapomínáš na jednu drobnou záležitost,“ řekl Pritkin opovržlivě.

„A to je co?“ chtěl vědět Mircea.

„Jonas má v úmyslu vyzvat –“

„Což by se nestalo, kdyby ses do toho nepletla…!“

„– a já bych se ani moc nedivil, kdyby to už neudělal.“

Všichni jsme se rozhlédli, ale Marsden zmizel. Marlowe zaklel a vrhl se do haly. Mircea chtěl jít za ním, ale já jsem ho chytila za ruku. „Ještě jsme neskončili.“

„Ale teď na to není čas, Cassie!“

„Podle tebe není nikdy čas na to, abys mi cokoli řekl! Teď se na mě naštveš za to, že jsem pro uvedení přivedla pomoc zvenčí…“

„Mága Marsdena bych pomocí rozhodně nenazval! S tím mužem bylo téměř nemožné spolupracovat –“

„Myslíš spíš, že mu bylo nemožné něco diktovat,“ vložil se do toho Pritkin.

„– ani nemluvím o tom, že jsi mě přede dvěma dny informovala o tom, že máš v plánu si zaplavat, odpočívat, možná zaskočit nakupovat. Ne že chceš rozpoutat revoluci!“

Jenom jsem na něj zírala. „Tak jo, teď schválně, jestli tomu rozumím dobře. Mám si od tebe nechávat schvalovat všechno, co dělám –“

„Pokud se to týká napomáhání převratu, pak ano!“

„– ale ty mi na oplátku nemusíš říkat vůbec nic. Ani o Saundersovi, ani o své přítelkyni, ani o mém otci!“

Nato sice zmlkl, ale jenom na chvilku.

„Ty zvěsti o tvém otci ještě musíme potvrdit,“ řekl o něco tišeji. „Nechtěl jsem tě zbytečně rozrušovat. Vůbec jsme netušili, že je Saunders chce vytroubit do poloviny světa!“ Nakrčil čelo. „A co to bylo s tou přítelkyní?“

Ignorovala jsem ho, protože jsem byla tak naštvaná, až jsem se skoro třásla. „Rozrušovat mě? Co myslíš, že jsem, pětileté děcko? Jsem Pýthie, Mirceo!“

„To jsem nikdy nezpochybnil –“

„Ale vždyť to zpochybňuješ celou dobu! Dělají to úplně všichni! Senát je stejně špatný jako Kruh. Oba chtějí Pýthiinu moc, ale ne to, co s ní přichází. Nechtějí někoho, kdo by po nich mohl chtít věci, které nechtějí dělat, nebo kdo by je mohl přehlasovat, kdyby byli pitomí. Chtějí blbou blondýnu, která bude dělat, co se jí řekne, a po zbytek času zůstane zamčená a hlídaná tunou strážných!“

„Je to pro tvou ochranu, Cassandro! Nebo sis nějak nevšimla, kolik lidí ti chce ublížit?“

„Zhruba tolik, kolik se jich snaží zavraždit Konzulku, ale ta se neschovává! Protože ví, že ne vždycky je možné zůstat v bezpečí a dělat svou práci!“

„Stejně tak to není možné, když jsi mrtvá! Máš vůbec představu, kolik pokusů o tvůj život jsme v minulém měsíci zmařili?“

„Ne! Já nevím nic! O tom právě mluvím! Abych mohla dělat svou práci, potřebuju informace – a to všechny, ne jenom ty, které si myslíte, že mít můžu –“

„Lord Protektor a jeho dvůr,“ pronesl obřadním hlasem jeden z mistrů na vrcholu schodiště. Podívala jsem se tam a uviděla velkou skupinu mágů, hledících na tu zkázu a snažících se nedat najevo, jak je kruh zlatookých upírů děsí.

Marlowe s Marsdenem vedli v hale rozhovor tichými hlasy. Neslyšela jsem je, ale předpokládala jsem, že se ho Marlowe snaží přesvědčit, aby svou výzvu odložil. Podle toho, jak starší muž vzdorně vystrkoval bradu, to nevypadalo, že by se mu to dařilo.

Vtom si nás všiml tlustý plešatý muž ve špatně padnoucím modrém obleku a vykročil vpřed. „Slečna Palmerová, předpokládám?“

Pritkin zůstal jen na chvíli stát, ale potom také pomalu vykročil. „A ty jsi Reginald Saunders.“

Byla jsem mu za tu léčku vděčná, protože mezi tolika lidmi bych toho chlapa nikdy nepoznala. Vypadal spíš jako nějaký patolízal ze střední třídy než jako vůdce nejsilnějšího magického sdružení na Zemi. Ale co, já jsem vlastně taky moc jako Pýthie nevypadala.

„Přesně tak.“ Nabídl mu ruku, ale Pritkin se ani nepohnul, aby ji přijal. Bylo to hrubé, ale protože jsme měli v úmyslu být ještě hrubější, asi na tom zrovna nezáleželo. „Na toto setkání jsem se velmi těšil.“

„Překvapuje mne, žes místo sebe neposlal nějakého dalšího poručíka.“

„Zdá se, že některé věci je nejlepší udělat osobně,“ odpověděl zdvořile. Potom rukou, kterou stále držel napřaženou, udělal takové zvláštní gesto. Pritkinovi jako by někdo podrazil nohy, odlétl chybějícím oknem pozpátku ven a zmizel v noční obloze.

Nevěřícně jsem zírala na místo, kde ještě před půlsekundou stál, a potom už jsem lezla přes hovězí kůži a uháněla na balkon. Ohnula jsem se přes zábradlí a modlila se, abych někde pod sebou uviděla bublinu štítu, ale nic tam nebylo. Světla v hotelu ozařovala jenom malý prostor, a za nimi už byla jenom tma.

Narovnala jsem se a uviděla vedle sebe Mirceu, propátrávajícího temnotu. Jeho oči jsou lepší než mé, ale soudě podle toho, že kovové zábradlí svíral tak silně, až mu prolézalo mezi prsty jako máslo, nic neviděl ani on. „Řekni mi, že dokáže manipulovat s tvou magií,“ řekl bezvýrazným hlasem.

„Normálně ano,“ řekla jsem bez dechu. „Ale než jsme sem přijeli, byli jsme napadeni! Je celkem vyčerpaný a já nevím, jestli –“

Ani jsem nedostala možnost větu dokončit. Mircea se vrhl na Saunderse a praskot jeho energie dopadl na mágův štít jako nekontrolovatelný lesní požár. Ten zapálil trosky nábytku, změnil střed místnosti v hranici a hrozil, že mi i na takovou vzdálenost sežehne kůži. Ale Saunders se choval, jako by to ani necítil.

„Máš pověst důvtipného muže, lorde Mirceo,“ vyštěkl. „Tak svůj důvtip použij! Ta dívka je mrtvá. Už teď přechází síla na jinou Pýthii – na takovou, kterou budu ovládat já! Hra skončila.“

Mircea se s odpovědí neobtěžoval, někdo jiný ale ano. „Reginalde! Ty bezcenný, bezpáteřní, vraždící parchante! Ty nedokážeš ovládat ani televizi dálkovým ovladačem! Jakožto člen Velké rady protestuji proti tvému právu vést Kruh!“ Marsden rázně kráčel po schodech a jeho hříva stříbrných vlasů praskala statickou elektřinou.

Saunders ho ignoroval. „Nebuď blázen, Mirceo! Myslel sis, že jsi jediný, kdo se na toto setkání připravoval? Budovu obklíčily víc než dvě stovky mágů. Je čas projednat to znovu!“

„Zkus znovu projednat tohle!“ ozval se hlas za mnou. Otočila jsem se, ale dokud jsem se nepodívala dolů, neviděla jsem nic než tmu. Ve vzduchu visela obrovská plachetnice, jejíž příď se zvedala a klesala, lanoví lehce skřípalo – a Pritkin visel na boku. Vrhl proti Saundersovi kouzlo, které ho i se štítem a se vším přirazilo zády ke zdi.

Nemyslím, že mu ublížilo, ale ten výraz ve tváři byl k nezaplacení. Asi tak na sekundu, dokud se kolem něj nezavřela falanga jeho tělesných strážců, která mi přerušila výhled. Mirceovi upíři se pohnuli, aby je napadli, a přesně tak rychle to šlo všechno k čertu.

Pomohla jsem Pritkinovi zpátky přes zábradlí, zatímco tam loď jenom visela, jak se vznášela na neviditelných proudech. Zřejmě musel v letu protrhnout nějakou siločáru, aby se zachránil, a spadl na tuto loď. Stejně jako čínská džunka, i tahle zřejmě dokázala levitovat v reálném prostoru, aby mohla doletět k siločáře nebo od ní potom sestoupit.

Ohlédla jsem se zpátky do apartmá, kde jsem viděla Marsdena, jak tou melou klidně prochází a chrlí zaklínadla vlevo i vpravo; každé z nich na Saundersovy mágy dopadlo jako rána kladivem. Začala jsem si myslet, jestli ho Pritkin nakonec možná nepodcenil. Žádný z mágů se do boje s ním rozhodně nehrnul.

Jeden z mužů se snažil schovat za kamaráda, který ho ale odstrčil a z palebné linie utekl. Ten první užasle zíral na Marsdena, který se jemně usmál na oplátku, než do něj udeřil kouzlem tak silným, že ho čistě prohodil zbytkem balkonových dveří. Proletěl kolem nás, přeplachtil přes zábradlí a dopadl na palubu lodi. Z té ho ale shodil upír ve staromódní kapitánské uniformě.

Jakmile si vyčistil palubu, vyštěkl kapitán rozkaz a loď se začala z palebné linie vzdalovat. Ani jsem se mu nedivila.

Z apartmá vylétalo jedno kouzlo za druhým a ve vzduchu vybuchovaly jako ohňostroj.

Přikrčila jsem se, abych se vyhnula jiskrám od jednoho těsného zásahu, a Pritkin mě chytil za ruku. „Musíš se odsud dostat!“

„Já? A co ty? Jsi v mém těle!“

„Já budu v pořádku!“

„Ano, to budeš. Protože tady nebudeš,“ řekl Mircea, který se najednou objevil vedle nás. Vlasy se mu uvolnily a jeden koneček trochu kouřil. Uhasila jsem plamen mezi prsty, ale ve světle požáru, který zuřil za námi, jsem se necítila o nic lépe.

Pritkina zřejmě napadlo totéž. „Mají přesilu! Potřebujete pomoc!“

„A jak moc nám asi ve svém stavu pomůžeš?“ tázal se Mircea a mával na loď, aby se k nám vrátila.

„Víc než ty, upíre! Tady bude hořet jako v pekle!“

„To je má starost. Tvá je dostat ji do bezpečí a do správného těla hned, až –“

Zbytek věty jsem se nikdy nedozvěděla, protože do mě vrazilo kouzlo, které mě zvedlo a mrštilo mnou do prázdna. Stalo se to tak rychle, že jsem si ani nestačila uvědomil, co se děje, dokud jsem nezačala padat. Asi metr ode mě se míhaly zdi budovy, okna se slila v nepřerušovanou černou linii, a chodník se na mě řítil závratným tempem. A potom mě něco popadlo tak, až mě to skoro přetrhlo vejpůl.

Podívala jsem se nahoru a uviděla nad sebou plachetnici s hluboko skloněnou přídí a s Mirceou, visícím z konce dřevěné ozdobné sochy. Pěst si zamotal do mého opasku, což vysvětlovalo, proč jsem nemohla dýchat. Vzhledem k tomu, jaká byla ta druhá alternativa, mi to ale vážně tolik nevadilo.

I tak mě ale překvapilo, že měl tak dobré reflexy, aby mě chytil. Vypadal, jako by ho to samotného trochu šokovalo. Jeho rezervovaný výraz na okamžik zmizel a místo něj vykouklo něco opravdu divokého, zuřivého a podmanivého. Potom mě vytáhl, přitiskl mi ruku ke každé straně hlavy a políbil mě na rty. Odněkud shora jsem slyšela Pritkina zaklít.

„Mám pocit, že celé to vaše vydírání nevyšlo úplně tak, jak jste to plánovali, co?“ zalapala jsem po dechu, když mě Mircea pustil. „Za to Saunders zemře,“ zasyčel a zlostně se ohlédl zpátky na balkon.

„To by mohlo být trochu složitější,“ podotkla jsem, když ze siločáry vylétl roj mágů a dopadl na palubu za nás. Saunders podle všeho nežertoval; upíři nebyli jediní, kdo před dnešní schůzkou plánoval.

Plány samozřejmě nemusí vždycky vyjít. Mágové zřejmě předpokládali, že loď bude vodorovná, protože polovina z nich klouzala po hrubých prknech do chvíle, než se zachytili nějakého madla, a druhá polovina prostě z paluby rovnou spadla. Chviličku jsem se za nimi dívala, jak na noční obloze vykvetl tucet malých padáků ze štítů. Mircea mě potom přitáhl k sobě, vrhl se přes zábradlí a skočil – rovnou za nimi.

Jenomže jsme neskončili střemhlavým letem smrti, ale na palubě jachty, která tiše proplouvala pod námi. Oběma rukama jsem sevřela zábradlí, protože mi srdce ještě pořád samou hrůzou nepracovalo, ale Mircea mi je vypáčil a rozběhli jsme se. Mágové, kteří udrželi rovnováhu, nás následovali, a najednou jich tam bylo nechutně moc.

„Nemůžu uvěřit, že to zkoušejí, když jsou tady konzulové,“ supěla jsem, když jsme kličkovali mezi lehátky a malými skládacími stolky.

„Konzulové tady nejsou. Proto jsem jel do státu Washington ke svému dvoru. Musel jsem je přivítat. Teď jsou tam, i se Senátem.“

„Další věc, kterou jsi mi neřekl!“

Chytil mě kolem pasu a přehodil přes palubu. Dostalo se mi krátkého, závratného pohledu na tmavé parkoviště pode mnou, načež mě zachytil upír čekající na bárce čínské konzulky. Mircea skočil hned za mnou, a když jsme byli na palubě oba, loď vyrazila – ale vzápětí byla zasažena kouzlem, které ji prudce zastavilo.

Ohlédla jsem se a spatřila za námi tucet nebo víc mágů, manipulujících s tím největším síťovým kouzlem, jaké jsem kdy viděla. Zachytilo se za dračí ocas na zádi lodi a pomalu nás stahovalo zpátky k boku druhé lodi.

„Nemohu ti toho ani moc říkat bez nebezpečí, že budu odposloucháván,“ řekl Mircea a rozhlížel se kolem sebe.

„Kým?“ nechápala jsem. „V apartmá přece byla jenom rodina!“

„Přesně tak.“ Zaklonil krk hodně dozadu, protože si něčeho všiml. Sledovala jsem jeho pohled a uviděla něco, co vypadalo, jako by na nás klesala dřevěná stěna. Chvilku trvalo, než mi došlo, že je to paluba plachetnice. Ten obrovský škuner byl obrácený kýlem vzhůru.

Mircea mě zvedl a jeden z upírů nad námi se sehnul a s nohama pevně zapletenýma v lanoví mě chytil za obě paže. Mircea vyskočil nahoru k němu.

„Ty nevěříš vlastní rodině?“ vydechla jsem a držela se zuby nehty.

„Nevěřím jednomu z nich. Jestli si vzpomínáš, někdo se pokusil zabít Konzulku.“

„Ale tys říkal, že víte, kdo to je!“

Zavrtěl hlavou. „Ten bentley byl den předtím, než bylo MAGIC zničeno, v opravně, a tehdy by si té bomby určitě všimli. Takže ji tam museli dát později, když už byl ten, kterého myslíš, mrtvý.“

„Tak proč jsi říkal…?“

„Aby se viník cítil v bezpečí. Kit to zúžil na osm podezřelých, z nichž pět je mých. Nechal jsem je sem převelet, hned jak jsem dostal jeho zprávu, a vypůjčil jsem si konzulární lodě, aby to vypadalo, že schůzka probíhá tady. Pokud by došlo k pokusu schůzku narušit, měli bychom svého zrádce.“

„Tak proto jste o jejich návštěvě diskutovali uprostřed obýváku. Chtěli jste, aby to všichni slyšeli!“

Mircea přikývl a klipr začal odplouvat a vzdálenost mezi námi a melou se zvětšovala. Ale některým mágům se podařilo ze síťového kouzla vyprostit včas na to, aby za námi mohli vyrazit. Měla jsem pocit, že horší už to být nemůže – houpala jsem se hlavou dolů dvacet pater nad zemí, zatímco se k nám po lanoví spouštěli mágové Kruhu. A potom se loď začala otáčet.

Myslím, že se kapitán snažil své černé pasažéry setřást, a odváděl zatraceně dobrou práci – na mně. Když už můj stisk povoloval, Mircea mě sevřel pevněji a přehoupl nás přes bok ve chvíli, když se nám nabídl pohled na zaoblený trup.

„Ne,“ řekla jsem a energicky zavrtěla hlavou. „Snad nenaznačuješ –“

„Držím tě,“ ujistil mě a položil mi nohy na velice nerovná prkna trupu. „Představ si je jako malé schody.“

„Kam?“

„Nahoru,“ řekl Mircea, zatímco loď začala pomalu stoupat k balkonu. „Ale tam nahoře jsou lidi, kteří se nás snaží zabít!“

„Ti jsou i tady dole,“ podotkl. „A tam máme víc spojenců.“

„A jeden z nich může být zrádce!“

„Ne. Podezřelým jsem dal volný večer s instrukcemi, aby se před svítáním nevraceli. Pokud to jeden z nich udělá, máme ho.“ Už jsme byli skoro u kýlu, ale mágové nás doháněli a balkon se zdál být velice daleko. A jestli jsem neměla halucinace, tak ta rotace začala zrychlovat.

„Počkej! Co když se ten zrádce rozhodl místo toho přijít s bombou?“

„Zkontrolovali jsme to. Apartmá je naprosto bezpečné.“

„Jasně. Úplně to tak vypadá!“ řekla jsem, ale potom se proti nám paluba zase zvedla a já jsem najednou neměla kam dát nohy. Ne že by na tom záleželo, protože otáčení lodi se s cuknutím zastavilo, když už mi prsty na nohou visely přes okraj.

„Mirceo!“

Neodpověděl, jenom mě popadl a vyskočil na stožár, který z paluby trčel jako most. Mágové neměli ani zdaleka tak dobrou rovnováhu, aby nás mohli po kulatém a naleštěném povrchu následovat, takže se místo toho raději uchýlili k metání kouzel. Jednu ze skasaných plachet hned vedle nás pohltily plameny, Mircea zrychlil tempo a najednou jsme se od stěžně odrazili a letěli jsme.

„Musel jsi ji nést?“ chtěl vědět Pritkin, když jsme přistáli na balkoně.

Mircea ho ignoroval a přivolával čínskou džunku blíž. „Pojď s námi!“ řekla jsem a vzala ho za ruku.

Zavrtěl hlavou. „Jestli Saunders dnes uteče, bude se ukrývat. Mohlo by trvat měsíce, možná i roky, než bychom ho znovu měli.“

„Ale vy ho teď nemáte! On má vás!“

Čínská džunka přirazila k boku lodi a Mircea zvedl Pritkina a přes zábradlí ho podal do náruče čekajícího kapitána. Řekl něco v mandarínské čínštině a upír přikývl, postavil Pritkina na nohy a natáhl se pro mě. Než jsem si plně uvědomila, že se to děje, už jsem se vznášela přes bok lodi a dosedla na palubu.

„Mirceo! Nedělej to!“

Bylo to, jako by ani neslyšel. Otočil se a zase zmizel v hustém, dusivém sloupu kouře, který se teď z apartmá valil. Ani se neohlédl.

Džunka rychle odplouvala a já jsem se obrátila k Pritkinovi. „Musíme ho odsud dostat!“

„Být tebou, měl bych asi trochu víc starostí o nás,“ řekl, když se na obloze objevila velká bílá loď.

Věděla jsem, že musela vystoupit ze siločáry, ale splynula se skutečným prostorem tak rychle, až to vypadalo jako kouzelnický trik. To by smysl dávalo, protože podél zábradlí se tísnilo několik stovek mágů – došlo mi, že to asi budou ti, kterými se Saunders chvástal. „Řekni mi ještě jednou, že nás nechtějí zabít,“ zaprosila jsem, když těsně vedle lodi explodoval ohnivý výbuch, který prolétl si metr před námi a zasáhl plachty klipru.

Loď vzplála jako římská svíce. Zasáhla nás exploze hořícího dřeva, lana a plachet, a naše plavidlo muselo v nejistém širokém oblouku uhnout. Držela jsem se zábradlí a dívala se, jak hořící kusy klipru padají na parkoviště pod námi. Dopadly na řady aut zaměstnanců, z nichž půl tuctu vyslaly v přemetech k obloze a spustily sbor autoalarmů. Neviděla jsem, že by někdo z posádky přežil.

Mnohem horší bylo, že loď Lorda Protektora mířila přímo k apartmá. Jestli k němu dopluje s takovým množstvím posil, bude Mircea mrtvý. O tom nebylo pochyb.

Chytila jsem kapitána za límec. „Zastav je!“ Nezdálo se, že by mi rozuměl, a tak jsem s ním zatřásla a ukázala na loď. „Nesmíš jim dovolit přistát!“

Jenom mi stáhl ruce ze své hedvábné tuniky. Neřekl jediného slova, ale význam mi došel stejně – nebyl blázen. Naštěstí jsem na palubě byla s někým, kdo byl – nebo se tak alespoň většinu času choval.

„Drž se!“ řekl mi Pritkin a celou svou váhou se opřel do dlouhého kormidla, visícího ze zádě. Opravil náš kurz tak prudce, až jsme s kapitánem ohromeně přeletěli na druhou stranu. Jediným důvodem, proč jsme nespadli, bylo zábradlí, které bylo robustnější, než vypadalo. A potom už jsme to nabořili přímo do boku Saundersovy lodě.

Kapitola 26

Náraz mě přirazil k zábradlí a jeho dozvuk se mi uvnitř lebky ozval jako výstřel z děla, neuvěřitelně hlasitě a s ozvěnou. Saundersova loď se naklonila, několik mágů shodila přes palubu a hodně jich naštvala. Na naši palubu se vyřítili váleční mágové a čínský kapitán křičel rozkazy na své muže. Na to, aby s nimi bojovali, jich bylo příliš mnoho, ale ten bláznivý kulhavý kurz spojených lodí něco takového stejně znemožňoval.

Počáteční náraz nás odhodil skoro mimo Danteho budovu, ale zřejmě muselo být něco s navigačním systémem, protože obě lodě nedopluly ani nad silnici, a už se zase začaly opilecky vracet k budově. Kapitán se zoufale snažil svou loď osvobodit, ale stěžňový koš dračí lodi prorazil jedno okénko na lodi Saundersově, a podle všeho se v něm zasekl.

Její hmotnost stahovala druhou loď dolů a nebezpečně ji nakláněla. „Na druhou stranu! Utíkejte na druhou stranu!“ zařval někdo a velká skupina mágů se rozeběhla na opačnou polovinu lodi, aby se pokusila náklon kompenzovat. Ale už bylo příliš pozdě.

Dante se proti nám řítil, my jsme se vznášeli přinejmenším deset pater nad zemí a pod námi nebylo nic než hořící auta a asfalt. Kapitán naposledy přehlédl situaci, řekl něco, co znělo dost neslušně, a z opasku vytáhl obrovskou sekeru. O vteřinu později byl masivní dračí krk na dva kusy a my jsme se od druhé lodi vzdalovali.

Když jsme se tak najednou oddělili, snaha kompenzovat naši hmotnost na Saundersově lodi se zvrtla. Druhá loď se úplně převrátila a mágové se na parkovišti rozsypali jako sůl z mixéru. Všude vykvetly štíty a potom mi Pritkin zakřičel do ucha. „Připrav se na náraz!“

Oba nás zahalil svým štítem, a o vteřinu později, dokud jsem se ještě pořád dívala na parkoviště, jsme zajeli do boku kasina Dante.

Loď projela oknem do ložnice, do chodby a skrz další zeď, která chodbu odděluje od schodiště. Ještě jsme se ani nezastavili, a Pritkin mě už popadl za ruku a táhl mě stranou a po schodech dolů. Mágové bohužel měli také docela dobré reflexy, a na džunce jich v okamžiku nárazu bylo ještě deset nebo i víc.

Nad hlavou zasyčelo kouzlo a udeřilo do betonové zdi přímo před námi. Pritkin zvedl štít, ale nedokázal jej udržet nadlouho, a neexistoval žádný způsob, jak bychom mohli s takovou přesilou bojovat. Přeskočili jsme zábradlí do dalšího podlaží, a já jsem na dveřích schodiště zahlédla číslovku šest.

„Vezmi nás do čtvrtého patra, a já nás z toho můžu dostat!“ řekla jsem mu, když mu jedno kouzlo odpařilo štít. Přikývl, a i když byl ve tváři najednou trochu popelavý, rozběhli jsme se naplno.

Dvě patra po schodech se nikdy nezdála být tak dlouhá. Vůbec jsme si nedělali starosti o bezpečnost nebo o otlučená kolena, když jsme zakopli nebo se odřeli až na maso, jak jsme nedokázali zastavit včas a narazili jsme do zdi. Prostě jsme utíkali dál: kolem čísla pět, kde jsme se vyhnuli spršce kulek, kolem ohybu schodiště, potom skok na další křídlo, abychom se vyhnuli usmažení ohnivou koulí, dolů po dalším křídle a nakonec dveřmi do čtyřky.

„Tudy!“ zařvala jsem a už jsme pelášili chodbou a do tiki baru.

Postrčila jsem ho jedním bočním vchodem a do malého skladiště, které jsem nazývala domovem. „A co teď?“ ptal se, když na chodbě uslyšel dusot nohou.

„A teď tohle,“ řekla jsem a strčila do něj. Pozpátku padl do portálu ve stejném okamžiku, kdy jeden z mágů rozrazil dveře. Byl mladý, měl hnědé vlasy, brýle a na nose spoustu pih. Tvářil se, že ho to, že mě vidí, překvapuje stejně jako mě, a na okamžik jsme se na sebe jenom tak dívali. Potom jsem já skočila do portálu a on vrhl nějaké kouzlo, načež mi svět vybuchl bolestí.

Vypadla jsem v saloonu z Divokého západu a vrazila jsem do Pritkina. Zírala jsem na ten nápis „Mimo provoz“ na telefonu a bolestí jsem lapala po dechu. Sžírala mi celé tělo, ale v levé noze jsem měla pocit, že je v jednom ohni.

Zpoza červených sametových závěsů k nám doléhal cinkot sklenic, smích a hudba, jako by nahoře snad ani žádná válka nebyla. Pritkin si všiml mého výrazu. „Co se stalo?“

Jenom jsem na něj hleděla skrz záplavu slz v očích a zavrtěla jsem hlavou. Kdybych se pokusila promluvit, začala bych křičet. Ale jakkoli zlá ta bolest byla, tam jsme zůstat nemohli. Mág mě viděl mizet. Bude hned za námi.

Zdálo se, že to Pritkin pochopil. Ovinul mi paži pod rameny a kolem zad a zvedl mě. Zkusila jsem co možná největší hmotnost přenášet na zdravou nohu, a belhali jsme se ven do klubu. Všude byli lidé, ale osvětlení – většinou z luceren nad hlavou – bylo naštěstí tak slabé, že jsme nepřitahovali tolik pozornosti, kolik si zřejmě náš vzhled zasluhoval. Samozřejmě s tím mohlo mít něco společného i to, co se dělo na pódiu.

Na lesklém černém koncertním křídle v záři reflektorů ležela Roz Milá v těsných fuchsiových šatech s oslepujícím množstvím flitrů a se sladěným boa. Dařilo se jí hlasitě vyřvávat sestřih Líziných árií a současně flirtovat s pohledným pianistou. Obrátili jsme se směrem k ulici, takže jsme se ocitli k jevišti zády, ale všimli jsme si dvou válečných mágů, procházejících zrovna kolem.

„Tudy,“ zavelel Pritkin stroze a táhl mě zpátky na druhou stranu. Belhali jsme se lesem stolků někam do tmy po straně jeviště, kde nám jako záchranné lano kynul červený piktogram Nouzový východ. Už jsme se tam skoro dostali, když Pritkin ztuhl.

„Co se děje?“ zeptala jsem se.

„Máme společnost.“

Ohlédla jsem se přes rameno a uviděla skupinku temných postav, které vyběhly z výklenku a slepě se rozhlížely, než si oči přivyknou. Potom nás Pritkin prohodil dveřmi vedle jeviště, které za námi pevně zavřel. Neměly zámek, ale vzhledem k tomu, kdo nás honil, to stejně bylo docela irelevantní.

Před osvětleným zrcadlem ztuhla Roz Toužená a nechápavě na nás civěla. Podle všeho jsme se ocitli v převlékárně výkonných umělců. Kromě stolku, který Róza používala jako kosmetický, byl v rohu stojan s pestrobarevnými kostýmy a na židli vysoká hromada krabic od bot.

Róza se na mě usmála mnohem sladčeji než při našem předchozím setkání. „Ale nazdárek!“ Potom si všimla Pritkina. „A sakra, holka! A to jsem si myslela, že hůř, než minule vypadat nemůžeš.“

Znovu se podívala na mě, ale já jsem jenom zavrtěla hlavou a padla na židli u dveří. Nenapadal mě žádný způsob, jak takový fenomén, jakým Roz Toužená je, vysvětlit několika slovy, a na víc bych se nezmohla. „Pěkné šaty,“ zalapala jsem po dechu.

Bylo to asi osmdesát akrů levného bílého saténu s hlubokým výstřihem a krátkým střihem, zato korunovaného dlouhou vlečkou, pošitou macatými bílými růžemi. Další ležely v ledabylém svazku na toaletním stolku a další hromada zdobila její do výšky se tyčící paruku – tentokrát jasně červenou – kde sloužily jako uchycení zvlněného závoje. Svatební šaty ve stylu královny transsexuálů.

„Ty jsem dostala od té krávy Milé,“ řekla Róza a zase se obrátila k zrcadlu. „Moc dobře ví, že Lízu dělám já. Jenomže jsme o úvodní číslo losovaly, a ona se rozhodla, že prostě musí zpívat. Na mně nechala tu starou a únavnou kravinu Like A Virgin. Musím ale uznat, že v jejím věku už to působí trochu směšně…“

„Ech, když my jsme tak trochu, ehm, v pasti,“ přerušil ji Pritkin. „Není tu nějaký zadní východ?“

„Děláš si legraci? Je tady zadní, přední i boční,“ řekla Róza, a zatímco si nanášela rtěnku, prohlížela si mě v zrcadle. „Ale tady ten tvůj kamarád nevypadá, že by toho momentálně nějak moc naběhal.“

Já jsem se zase upřeně dívala na ni, bolest mi z nohy vystřelovala až do páteře, a musela jsem souhlasit. Kdybychom před někým museli utíkat, byla bych mrtvá. Nemluvě o tom, že mi noha v Pritkinově botě klouzala v něčem, co mi připadalo jako spousta krve.

„Ano, ale momentálně není žádná jiná možnost,“ odsekl Pritkin.

Róza vztyčila své dva metry sedmdesát saténu a platforem. „Nějaké možnosti jsou pořád, cukrouši,“ řekla a prostrčila ho skrz zeď. „Ty taky,“ řekla mi a současně si mě přitáhla a pohladila si Pritkinův zadek. „Ó, ten je hezký,“ řekla a přitlačila.

Čekala jsem nějaký portál, ale místo něj jsem jenom propadla ochranným znamením, které zakrývalo malou místnost. Podle všeho ji používala ochranka. Byla v ní tma až na světlo z řady obrazovek, osazených na zdi před malým stolem. Většina z nich zobrazovala ulici venku, ale jedna byla namířena na jeviště. Byl tam jenom jedna židle, a já jsem ji obsadila.

Róza nás následovala a zapnula zvuk. Roz Milá byla stále ve světle reflektorů, ale nezpívala. Kolem jeviště se shluklo několik válečných mágů a vypadalo to, že se ji snaží před publikem vyslýchat. Pritkin obrátil oči v sloup. „Začátečníci,“ zamumlal a zatahal mě za botu.

„Co to bylo?“ zeptala se Roz Milá a sklonila se, aby mikrofon nastrčila před obličej nejbližšímu mágovi.

„Řekl jsem, že tě ten tvůj ostrý jazyk jednoho dne dostane do potíží!“

Zasmála se bohatým a plným hrdelním zavrněním. „Ale zlato. On není ostrý. Je jenom ohebný.“

Publikum zaburácelo, což tomu muži způsobilo vzteklý ruměnec. Opovržlivým pohledem po ní přejel nahoru a dolů, přičemž si všímal mohutné černé paruky, flitrů i lustrových náušnic. „Ty jsi gay?“

„Přijde na to. Jsi osamělý?“ Publikum vybuchlo posměšky a pískotem. Mágovi kolegové ho odstrčili z palebné linie, načež se Roz Milá zvedla do své obvyklé závratné výšky. Něco zašeptala pianistovi. „Jako poslední číslo dnešního večera zazpívám na počest svého nového mladého přítele I’m Coming Out od slečny Diany Rossové. A bejby, až odkopneš ty své žárlivé přátele, zavolej!“

Róza zase ztlumila zvuk. „Jsem na řadě. Ale nebojte se, řeknu holkám, aby řekly, že vás před pár minutami viděly běžet ven. Kdybyste mi nějak chtěli prokázat svou vděčnost, tak Augustine má ve výkladu takovou okouzlující růžovou věcičku, která na mně bude vypadat božsky.“ Poslala nám pusu a odešla.

„Ty máš ale divné kamarády,“ řekl Pritkin a konečně ze mě tu botu serval.

Soudě podle bolesti jsem čekala, že budu mít pryč půl lýtka. Khaki kalhoty byly až ke kolenům nasáklé červenou barvou a po bosé noze mi stékaly hladké čůrky jasně červené krve. Když mi ale vytáhl nůž z opasku a rozřízl látku, skutečná rána byla ošklivá jizva od kolena až do poloviny třísel.

„Progresivní kletba,“ pronesl Pritkin ponuře. „Pokud se neošetří, doslova tě sežere.“

Zřejmě myslel, že sežere jeho. „Promiň,“ zasípala jsem. „Zaváhala jsem. Do dveří vrazil jeden mág, a já jsem neskočila včas –“

„Nejsi trénovaná pro boj,“ řekl Pritkin a celou záležitost tím uzavřel s mnohem větším klidem, než bych prokázala já, kdyby byla situace opačná.

Rána byla hluboká a silně krvácela. Zkusil ji stisknout, aby se zavřela, a já jsem se musela zakousnout do rukávu, abych se nerozkřičela nahlas. Bohužel to ale způsobilo jenom to, že mu mezi prsty vytryskla další krev, která mu vystříkla až na kalhoty. Dlouhou chvíli se na ni jenom díval a svíral mi rukama stehno; potom se mi podíval do očí a prohlásil: „Musíme se přehodit zpátky.“

„Teď?“

„Ano, teď! Mé tělo to dokáže uzdravit, ale ty nemáš nezbytné znalosti, a já nemám čas tě je naučit.“

„Copak jsi zapomněl… Co se v okolí tohohle hotelu děje?“ sípala jsem.

„Ne.“ Olízl si rty. „Ale musíme to risknout. Ztrácíš příliš mnoho krve.“

Byla bych raději počkala, až nás dožene Billy Joe, ale to mohlo chvíli trvat, a mně už byla zima a třásla jsem se. Nemyslela jsem si, že by jeho tělu ještě chvíle zbývala. „Tak tě vytlačím,“ zasípala jsem. „Hlavně nepanikař.“

Pritkin přikývl; sice byl bledý, ale relativně klidný. Já jsem jenom doufala, že mu to vydrží, protože když byli Rakšasové tak blízko, neměli jsme pro případ, že by se něco zvrtlo, moc času. Zavřela jsem oči a nechala hlavu spadnout dozadu, a v příštím okamžiku už jsem seděla a Pritkinovo tělo leželo pode mnou.

Natáhla jsem přízračnou ruku, ale neviděla jsem žádný štít. Přejela jsem mu rukou po hrudi a potom už mu několik nehmotných prstů zajelo pod kůži. Cítila jsem, jak sebou při průniku trhl, ale i když jsem vnímala, že se chvěje, neucukl. Vnímala jsem i něco jiného.

Na rozdíl od většiny duchů jsem na ruce cítila, že jeho duch je teplý a skoro pevný. Nikdy mě ani nenapadlo se Billyho zeptat, jaké to je, když se duchové navzájem dotýkají. Ale jak jsem nad tím teď přemýšlela, tak když jsem někdy posedla něčí tělo, dokud byl pan domácí pořád doma, abych tak řekla, nikdy jsem je necítila jako obyčejně u Billyho. Ruka měla teplou a pevnou strukturu. Jako Pritkin.

Začala jsem se mu přehrabovat v hrudníku, abych se měla čeho chytit, a on se začal tvářit hodně nervózně. „Uklidni se. Mám nápad,“ řekla jsem mu.

„Ať to je cokoli, pospěš si!“

Přikývla jsem. Buďto to fungovat bude, nebo nebude, ale váhání by mohlo být fatální. Sevřela jsem jeho ducha tak pevně, jak jsem to dokázala, vstoupila jsem do svého těla a jeho vytlačila zpátky do jeho. Celá ta věc trvala pár sekund a najednou jsme byli doma. Chvilku na mě nepřítomně zíral a potom zamrkal, jak ucítil bolest. „To bylo všechno? To je všechno, co to chtělo?“

„Myslím, že jo,“ řekla jsem omámeně. Díky náhlé absenci bolesti se mi trochu zatočila hlava.

„Proč jsi to prostě neudělala už dřív?“

„Protože jsem o tom předtím nevěděla!“ odsekla jsem a vystrčila hlavu skrz znamení za dveře.

Vypůjčila jsem si tu nejméně třpytivou věc, kterou jsem dokázala najít – obyčejnou bílou bavlněnou halenku – roztrhala ji na obvazy a zmizela zase zpátky uvnitř. Rychlý pohled na monitory odhalil, že se mágové rozptýlili venku, ale několik jich nechali v klubu hlídat portál, zatímco ostatní prováděli systematické pátrání na ulici. Napadlo mě, jak dlouho asi potrvá, než se rozhodnou vrátit ve svých stopách.

„Myslím, že budu Róze hodně dlužná,“ řekla jsem a s pomocí Pritkinova nože jsem párala bavlnu. „Jenom doufám, že to byla nějaká konfekce.“

Neříkal nic, potil se a třásl, zatímco já jsem mu ovazovala nohu. Nezdálo se, že by můj obvaz krvácení nějak zastavil. Moc nepomáhalo ani to, že měl i další rány, které mu na několika místech roztrhaly kůži a kterých jsem si ani nevšimla; předpokládala jsem, že to byly upomínky na pronásledování. Ale z té nohy mě mrazilo na pažích, až jsem z toho měla nemotorné ruce, a dělalo se mi zle od žaludku.

„Pritkine,“ řekla jsem opatrně. „Proč se to krvácení nezastavuje?“

V důlku pod ohryzkem se mu zaleskl pot, jak dýchal rychleji a mělčeji než obvykle. Když ale mluvil, v jeho hlase nezazněl jediný náznak emocí. „Hned, až to dokážeš, se přemísti k Jonasovi. Dostaň ho odsud a ani se od něj nehni. Můžete se navzájem chránit, dokud ten problém s Kruhem nebude –“

„Co myslíš tím, že se mám přemístit jenom já?“ otázala jsem se a ten pocit chladu v břiše se rozrůstal.

„Poslouchej mě, nemáme moc času –“

„Než co?

„Přestaň se pro jednou vyptávat a dávej pozor! Nespoléhej se na to, že tě před Saundersem uchrání upíři. Má v zásobě příliš mnoho triků, které neznají a nedokážou jim čelit. A řekni Jonasovi… Jonasovi řekni, že musí –“

„Přestaň mi dávat rozkazy!“ zasyčela jsem a zlostně jsem se na něj podívala.

Nejspíš to ale nestačilo, protože jsem na něj moc dobře neviděla. To málo světla, které v místnosti zbylo, jako by na něj dopadalo v podivném úhlu a rozostřovalo jeho obrysy. Přesunula jsem se před něj, abych ho mohla chytit za ruce a abych mu viděla do tváře.

„Řekls, že to dokážeš vyléčit. Tak to udělej!“ Nedíval se na mě. „Zastav to krvácení, Pritkine,“ prosila jsem ho a zarývala mu prsty do paží. „Zastav to, a já udělám, co budeš chtít.“

Olízl si rty. „Nemám tak vysokou hladinu energie… jako obvykle. Léčení nějaký čas potrvá.“

To jo. Čas, který neměl. Nevěřícně jsem na něj zírala. „Tys mě obelhal! Chtěls, abych nás přehodila zpátky, protožes věděl…“ Nedokázala jsem to ani vyslovit.

Zírala jsem na něj a nemohla jsem uvěřit, že se to opravdu děje. To že by prostě mohl jenom tak zmizet i s tím vším úžasným i podivným, co do mého života přinesl. Že by zmizel jako mávnutím kouzelného proutku.

„To nesmíš,“ řekl, když se mi nakonec podíval do očí. A i kdybych měla nějaké pochybnosti o tom, jestli to myslí vážně, tento pohled by je rozptýlil. „Nemůžeš si to vyčítat, pokaždé když někoho ztratíš. Válka –“

„Nedávej mi tady nějaké pitomé přednášky o válce, když ta osoba, o kterou mám přijít, jsi ty!“ řekla jsem a zuřivost v mém hlase překvapila i mě samotnou. Aspoň, že se mi ten hlas netřásl.

Jeho obličej se mi před očima rozmazal a na rtech jsem ucítila sůl. Byla teplá, teplá jako Pritkinovy ruce, které se zvedly a vzaly mi obličej do dlaní, jako ty palce, kterými mi přejížděl po víčkách, a měkké jako jeho prsty v mých vlasech. „Jeden člověk není ve velkém schématu věcí tak důležitý,“ řekl a jeho hlas zněl něžně, tak jemně, jaký nikdy nebyl, a to mě málem zlomilo.

Ale ty jsi důležitý, pomyslela jsem si. Ale on to přesto neviděl. Pritkin byl podle svého mínění experimentem, který se pokazil, vyhnaným dítětem, mužem, který byl jemu rovnými oceňován pro schopnost zabíjet to, čeho se sami báli. Přála jsem si, aby aspoň pro jednou viděl to, co já.

„Tak to pak není důležité ani tohle,“ řekla jsem, sklonila se a přitiskla svá ústa na jeho v polibku odlehčeném zoufalstvím a zatíženém vším, co pro mě znamenal.

Sevřel mě zakrvácenými prsty kolem obličeje, ale polibek mi oplácel s něžnou a kontrolovanou touhou, která bolestně kontrastovala s jeho vášní v Marsdenově kuchyni. Tentokrát u toho nebyla žádná elektrická jiskra, po těle mi neběhal žádný chladivý vánek, žádná extáze ani vyčerpání, žádný –

Žádný úbytek energie.

Odtrhla jsem se od něj a upřeně se mu zadívala do očí. „Počkej! Jak to bylo… Ty sis tehdy, ještě u Marsdena v kuchyni… vyléčil ten škrábanec na ruce. Viděla jsem to!“ Pritkin neříkal nic. „Jsi napůl inkubus, takže se můžeš krmit z mé energie,“ řekla jsem, jak mi to pomalu docházelo. Jeho schopnost musí být spíše duchovní než fyzická, tak jako má síla. Proto jsem se také ještě dokázala přemísťovat, dokonce i v jeho těle.

Stejně tak se on mohl pořád léčit.

„Ale ty nemáš ani trochu síly nazbyt!“ řekl mi.

„Mám jí víc než ty!“ Sevřela jsem mu ruce. „Pritkine, ty můžeš mou sílu použít k tomu, aby ses vyléčil –“ Zmlkla jsem, protože měl ve tváři výraz, který jsem nikdy předtím neviděla. Tak trochu připomínal vyděšení.

„To je přesně to, co se stalo minule!“ pronesl ostře a očima přelétal po stěně, monitorech a po odpadkovém koši v koutě. Díval se všude jinam, jenom ne mně do obličeje. „Viděla jsi ten dům. Tehdy byl ještě mnohem izolovanější, na míle kolem nebylo nic než pole a voda a les. Nebyl tam nikdo, kdo by mohl pomoci, nikdo, kdo by slyšel její křik!“

A mně najednou došlo, že to, co způsobilo, že vypadal, jako by chtěl utéct, nebyla jeho vlastní smrt. Bál se té mé. S napjatým obličejem se lopotně nadechl a kůže na krku mu ztmavla ruměncem.

„Nechápeš, jaké je to riziko,“ řekl už klidněji.

„Tvůj otec se mě pokusil zabít. Věř, že to chápu.“ To už jsem dávno měla na seznamu pravidelných nočních můr – to děsivé sání, ten pocit, jak se mi maso chce setřást od kostí. Ale to byl Rosier. Pritkin nechtěl nikomu ublížit. On jenom ztratil kontrolu se svou ženou, protože ho nikdo nevaroval před tím, co by se mohlo stát. Ale teď už to riziko znal.

Proto to nechtěl podstoupit.

Bylo to napsáno v záblesku jeho očí, v tom, jak se mu nadýmalo chřípí, ve výstupku jeho brady.

„Já tě nemůžu ztratit!“ řekla jsem mu s pocity vzdoru, ubohosti a vzteku najednou.

„Slibuji, že mě neztratíš. Budu tě sledovat. Ale ty s Jonasem musíte –“

„Já jsem to udělat nechtěla,“ řekla jsem, abych tu zjevnou lež ukončila. „Ty mi ale nedáváš moc na vybranou. Tohle je mé rozhodnutí, a já to udělám. Ty udělej, co musíš, aby ses léčil.“

„Tvé?“ Vypadal, jako by všechny své pocity zmaru vložil do jediného pohledu. „Jak přesně je tvé?“

„Aha. Takže najednou nejsem Pýthie?“

„To s tím nemá nic společného!“

„To s tím má společného úplně všechno! Jsi válečný mág, který složil přísahu, že mi bude sloužit, ale který si myslí, že vlastně nic z toho, co jsem ti řekla, dělat nemusí! A ano,“ řekla jsem, když otevřel pusu, „vím, že máš mnohem větší znalosti a zkušenosti, což je taky důvod, proč tě většinou poslouchám. Ale v tomhle se mýlíš, protože jsi příliš emocionální na to, abys vidět, že to riziko musím přijmout. Takže já teď provádím rozhodnutí – které proto, že jsem Pýthie, a protože je to mé tělo, je mým právem.“

Položila jsem mu ruku na stehno a teplo kůže na kůži mě překvapilo. Pritkin sebou cukl a podíval se na mě; rty měl pootevřené a oči trochu divoké. „Už jednou jsem tě varoval, jak vypadá někdo, koho inkubus úplně vysaje. Opravdu to chceš riskovat?“

„Jsem velká fanynka bezpečí,“ řekla jsem tiše. „Vážně ho mám raději než lítost. Ale v tomto případě jo. Jsem ochotná to riskovat.“

„Ale já nevím, jestli jsem ochoten já,“ řekl zastřeným hlasem.

A já jsem to už prostě nemohla vydržet. Překonala jsem vzdálenost mezi námi, praštila jím zpátky do židle a políbila ho; hlavu jsem mu oběma rukama držela vzpřímeně a zabořila jsem ruce do těch jeho pitomých, pitomých vlasů. Napůl jsem čekala větší odpor, protože Pritkin se nikdy neúčastnil argumentace, která se mu nelíbila. Takže když mi přejel rukama po bocích, chytil mě za kyčle a oba nás stáhl na podlahu, byl to pro mě šok.

„Za tohle půjdu přímo do pekla,“ zamumlal.

„Tak aspoň tam budeš znát hodně lidí,“ vydechla jsem. A potom už jsem nemohla mluvit vůbec, protože se jeho horká a tvrdá ústa usadila na mých.

Stáhla jsem mu košili přes hlavu a dovolila svým rukám zatoulat se. Jednu jsem mu omotala kolem krku a zajela mu prsty do vlasů. Byly měkké a hedvábné – což mě vždycky překvapí – a trochu vlhké, stejně jako kůže pod nimi. Druhou jsem použila pro zklidnění toho silného těla, mohutného a filigránového s černým inkoustem a se stříbrnými jizvami. Znala jsem ho skoro stejně dobře jako své vlastní, ale přesto mi najednou připadalo hodně jiné.

Následovala jsem vlnu svalů od pevného hrudníku po ploché břicho, a potom zajela do lesíku chlupů, vedoucích do ještě zajímavějších oblastí. Pritkin ale mou ruku zachytil a odtáhl ji od sebe. „Nědělej to,“ řekl drsným hlasem.

„Proč?“

„Protože já jsem ten, kdo musí mít kontrolu, slečno Palmerová, jinak se to hodně pokazí, a to velice rychle.“

„Jestli mi tak řekneš ještě jednou,“ pronesla jsem smrtelně vážně, ale potom jsem zapomněla, kam jsem tím mířila, protože to už se mi jeho ústa pohybovala po krku. Rty mi přejížděly po straně krku a podél křivky ramene, načež se uzavřely nad místem, které se mu líbilo, a začal sát.

Rychle jsem si připomněla, jak odhodlaný Pritkin dokáže být. Jakmile si něco usmyslel, byl docela… umíněný, a zrovna v tu chvíli se soustředil na to, aby mě dovedl k šílenství. Odváděl docela dobrou práci: nějak se mu podařilo sundat mi jednou rukou košili a rozepnout podprsenku, přičemž se mi mozolnatým palcem zlehka otřel o bradavku.

Já jsem mu tu laskavost oplatila, prohrábla jsem mu nehty tmavě blond chlupy na hrudi a našla ten maličký hrbolek, který mi pod konečky prstů ztvrdl. Hrála jsem si s ním do té doby, dokud mi neodtlačil i tuhle ruku. Zasténala jsem zklamáním a pohnula se dál, rukama jsem přejížděla po holé a teplé kůži, nacházela hladké přerušované jizvy a tiskla prsty na svaly a proti kostem tak, až po nich zůstávaly modřiny. Ale to už tam nikde nic měkkého nebylo, kromě sametu jeho kůže a doteku úst.

Sklouzla jsem rty po okraji jedné ze starých bledých jizev na rameni a pod jazykem jsem ucítila slabý výstupek. „Prosím,“ řekl Pritkin chraptivě a já jsem se s obličejem na jeho kůži usmála. „Ne,“ dodal ještě, ale to už mi trpělivost došla.

„Pritkine! Sex v podstatě vyžaduje ztrátu kontroly, aspoň částečně!“

„Tohle není sex.“

Zamrkala jsem. „Aha. A co to teda je?“

„Krizová situace!“

Chtěla jsem se začít hádat, ale potom jsem si to rozmyslela. S přihlédnutím k tomu, co by Pritkinovi udělal Mircea, kdyby se o tomhle někdy dozvěděl… Tak jo. Krizovka zněla dobře.

Ale něco z toho, co jsem řekla, se k němu dostat muselo, protože jeho ruce, velké a teplé a drsné, mi pomalu sklouzly po bocích. A něco na jejich doteku se změnilo. Jeho prsty na mé kůži byly stejně dokonalé jako ústa, vařily mi nervy až k přetížení, a s každým dotekem mnou projížděly hroty a vlny rozkoše. Cítila jsem, jak mi sundává tříčtvrťáky, a bylo mi to jedno.

Místností bez oken prolétl chladný vítr a Pritkin hlubokým hrdelním tónem zasténal a začal si prolíbávat cestu po mém těle. Srdce mi tak trochu divně poskočilo do rytmu se strachem a s touhou, které se mi tísnily za žebry. Políbil mi koleno a potom přejel linii po vnitřní straně stehna, a když dosáhl vyvýšeniny mezi stehnem a třísly, aplikoval sání. Když jsem na citlivé pokožce ucítila strniště, zachvěla jsem se.

Má magickou techniku – což jsem rozhodně měla předpokládat –, pomyslela jsem si, rozpolcená mezi slzami a hysterickým smíchem. „Pořád to není sex?“ zeptala jsem se nejistě těsně předtím, než se nade mnou zavřela teplá a vlhká ústa. Smích mi v krku odumřel.

Bylo to perfektní a dokonalé; hladkým a horkým jazykem po mně kreslil vzorce, které by na tenké bavlně mohly být runami, ale já už jsem byla až moc daleko na to, abych to poznala. Maloval na mě svým dechem a střídavě kreslil vzory teplými výdechy, načež je obtahoval jenom špičkou jazyka. Po okamžiku, kdy jsem nevnímala nic než šepot vzduchu na mně, následovalo jemné a vlhké pohlazení jazykem, znovu a znovu, dokud jsem neměla pohled rozmazaný slzami a mé vdechy už spíš nehraničily se vzlyky.

Při tom pocitu, že už jsem skoro tam, mi srdce bušilo jako o závod, kůže mi zrudla a tělo toužilo po přídavku, jako by to byla další dávka drogy. Každým pohybem mi do páteře vystřeloval šípy potěšení, po nichž mi měkly svaly a stávala jsem se bezmocnou. Když vítr zesílil tak, že jsem z něj měla husí kůži a zježily se mi chlupy, sotva jsem si toho všimla. Když se ale rozpálila i jeho kůže, to už přehlížet možné nebylo.

Vsunula jsem mu ruku pod okraj zničených khaki kalhot. Přejela jsem prsty přes krustu ze zaschlé krve, ale když jsem po ní přejela, po vločkách se odloupala. A pod tím byla jenom měkká kůže a tvrdé svaly, které se pod mým dotykem ještě víc napjaly. Uzdravuje se, uvědomila jsem si s takovou úlevou, až hraničila se závratí.

„Pritkine! Myslím –“

Vtom mi silnou rukou sevřel zátylek, mezi stehna se mi vmáčklo jedno z jeho a v těch místech na mě zatlačilo něco nezaměnitelně tvrdého. Když jsem zvedla pohled, dívala jsem se do hladových a cizích očí. Byly černé, a spalující zorničky měly jenom tenoučký nazelenalý okraj.

Políbil mě, a na povrchu se nic nezměnilo. Dotek jeho chlupů mezi mými prsty byl stejný, chladivý, hedvábný a nezadržitelný. Stejné bylo i to, že líbal tak intenzivně, až zapomněl dýchat, takže jsme lapali po dechu oba. Ale najednou se to, co bylo vánkem, stalo proudem, mrazivým výbuchem energie, která se přese mě přehnala a zanechala mé svaly slabé jako vodu.

Na rozdíl od toho, co mi způsoboval Rosier v podobě příšerné pijavice, to nebolelo, ale i tak to znamenalo odtok energie. A velký. Pritkin se pořád krmil.

Kapitola 27

Na malý okamžik jsem cítila, jak mi hrdlo svírá slepá panika a v kostech jsem věděla, co to znamená. Ale než jsem stačila protestovat, všechno se zastavilo a ty prsty a ústa ze mě najednou sklouzly. Podívala jsem se vzhůru a uviděla nad sebou Pritkina bez hnutí, s potem stékajícím po svalech a se stehny třesoucími se snahou zůstat v klidu. Nasál vzduch a pevně sevřel rty, jako kdyby se snažil sám sebe ovládnout.

Ty cizí oči se setkaly s mými a byla v nich hrůza, ale rychle ji vystřídalo něco jiného – surový hlad. „Běž!“

Nemusel mi to říkat dvakrát. Rychle jsem od něj odlezla, ani jsem neztrácela čas tím, že bych se stavěla na nohy, a prostě jsem po všech čtyřech pozpátku prolezla ochranným znamením. Spadla jsem z malého schůdku a přistála na kachlíkové podlaze Róziny šatny, kde jsem lapala po dechu a panikařila, protože se mi tříčtvrťáky na stehnech zkřížily a na okamžik mě uvěznily. Ale Pritkin znamením neprocházel. Nebyla jsem si jistá, jestli je v pořádku, nebo jestli se přemáhá, aby mi dal náskok. Opravdu jsem nechtěla zjistit, co by se stalo, kdyby úplně ztratil kontrolu, ale jaká byla jiná alternativa? Vběhnout do kasina plného válečných mágů? Takových, kteří mě už podle všeho nechtěli chytit, ale spíš rovnou zabít?

Ještě pořád jsem zápasila s oblečením a snažila se něco vymyslet, když se otevřely dveře a vešla Róza. Uviděla mě, zastavila se a jedno malované obočí ukázalo na sever. Cítila jsem, jak se mi do krku vkrádá horký ruměnec. „Není to tak, jak to vypadá,“ vyhrkla jsem.

„Uklidni se, zlato,“ řekla a vtáhla dovnitř asi míli dlouhou, růžemi pokrytou vlečku. „Všichni jsme někdy skončili s kalhotkama kolem kotníků.“

„Mé kalhotky jsou přesně tam, kde mají být!“ odpověděla jsem rozhořčeně a pokusila se vstát. Kalhoty mě ale zradily a já jsem se natáhla jak široká, tak dlouhá zrovna ve chvíli, kdy se barem rozlehlo oznámení. „Dámy a pánové, s lítostí vám oznamujeme, že proti hotelu došlo ke hrozbě bombovým útokem. Pro vaši bezpečnost jeho prostory evakuujeme, zatímco situaci hodnotí tým odborníků. Prosíme, spořádaně odcházejte hlavní halou na ulici…“

„To hledají nás,“ řekla jsem Róze a snažila se neomdlít. „Když odejdeme, uvidí nás, a když ne, nebude trvat dlouho, než nás najdou! V prázdném hotelu určitě ne!“

Róza se zamyslela, ale žádné další vysvětlení nepožadovala. „Dokáže tvůj přítel udělat maskovací kouzlo?“

„Ano, ale jsou to váleční mágové. Vycítí to!“ Kromě toho jsem si nemyslela, že by se Pritkinovi momentálně chtělo dělat nějaká příliš efektní kouzla.

„Možná mám nápad,“ řekla. „Dej mi minutku.“ Vrátila se do klubu.

Sedla jsem si na její uvolněnou židli a upravila si oblečení, což bylo s rukama, které se nepřestávaly třást, těžší než obvykle. Když se vrátila, sotva jsem to zvládla.

„S holkama je to v pořádku – stejně jsou na Kruh nasrané za to, že jim zkazil premiérový večer. Teď už jenom musíme přesvědčit tvého přítele.“

„Přesvědčit ho k čemu?“

Róza mi to řekla. Když se zpoza znamení vynořil Pritkin, ještě pořád jsem na ni v šoku zírala. Barvu měl divnou, ale jinak vypadal docela v pořádku. Netrvalo to dlouho.

„Ne,“ řekl rozhodným hlasem, a když to s ním Róza probírala podruhé, ve tváři mu zaškubal jediný sval. „Absolutně na to máš tělo,“ přemlouvala ho a držela před ním stříbrem posázený plášť. „Já na sebe šaty nevezmu!“

Sevřela rty, které měly aktuálně křiklavě oranžový odstín, a ze stojanu za sebou vzala něco křiklavě fialového. „Tak ještě pořád je tu kombinéza. Samozřejmě je přiléhavá, takže budeme muset schovat hračky, ale já zase můžu pomoct s –“

Podařilo se mi zadržet Pritkinovy ruce předtím, než kombinéza kočičí ženy skončila roztrhaná na kusy.

„Vědí, jak vypadáš,“ argumentovala jsem, zatímco jsem se sama převlékala. „A i kdyby ne, jsi celý od krve. Takhle jít ven nemůžeš!“

„Jestli mám dnes večer zemřít, byl bych raději, kdyby to bylo s trochou důstojnosti!“

„Já tě nechápu,“ řekla jsem a opřela se o zeď, abych měla podporu. Mé dvanácticentimetrové rudě červené a flitry pokryté jehly Mary Jane byly na kotnících stejně tvrdé, jak vypadaly. „Právě jsi strávil víc než jeden den v ženském těle –“

„To nebyla má volba!“

„– a jsi stovky let starý. Copak muži v některých dobách nenosili mejkap a –“

„Možná hejskové u dvora. Já jsem mezi ně nepatřil!“

„Tak rozšiř své obzory,“ řekla jsem mu a hodila jsem mu kolem krku boa. „A něco si vyber.“

Pritkin se s odporem zadíval na to, co Róza vybrala. Všimla si toho a zkřížila paže na mohutné hrudi. „Jsi sice šikovný, ale i tak mi lezeš na mé gayské nervy.“

„Tohle nemůžu přežít,“ zamumlal Pritkin a vzal do ruky dlouhý plášť s kapucí, vyrobený s hojností zlatavých volánků. Musel být navržen pro nošení s vysokými botami a s vysokou parukou, protože za ním zametal podlahu a kapuce mu zakrývala hlavu a obličej. Rozhodla jsem se, že to bude muset stačit.

O několik minut později z klubu vyklouzly tři oflitrované a vyšperkované přízraky a vmísily se do středu tlačenice na Main Street. Róza byla vepředu, aby rozptylovala pozornost ostatních; obrovská prsa před sebou tlačila jako lodní příď. My s Pritkinem jsme ji následovali. Já jsem byla na transsexuála trochu malá i na podpatcích, ale duhovými flitry pošitá kombinéza a vysokánská paruka ve stylu Marilyn Monroe mi to víc než vynahradily.

Mágové byli úplně všude a nespouštěli z davu oči. I tak na nás ale sotva pohlédli i navzdory podívané, kterou jsme nabízeli. A ti, kteří si nás všimli, se zase rychle odvrátili, když jim Róza poslala pusu nebo na okamžik odhalila stehna. Vypadalo to, že by ukrývání se přímo na očích nakonec mohlo zapůsobit. Sotva jsem na to pomyslela, když mě s veškerou delikátností baseballové pálky přímo do hlavy zasáhlo vidění. Vyrazilo mi to dech a srazilo mě to na kolena. Nebylo jako cokoli z toho, co jsem zažila předtím, bylo to živé a křišťálově jasné a tak pevné, že jsem už vůbec neviděla ulici před sebou.

Vegas hořelo, oheň vyskakoval vysoko do vzduchu a vystřeloval jiskry jako padající hvězdy. Bylo naprosto nemožné někoho v té temnotě a chaosu poznat nebo v panikařícím davu zachytit jeden konkrétní hlas. Jenom výkřiky a anonymní, běžící lidé.

Za tím vším jím byl pod zčernalou oblohou kilometr po kilometru sžírán pouštní písek. Požár zuřil dál ještě dlouho po tom, kdy shořely všechny křoviny. Asi jako lesní požár bez lesa, nebo co to bylo: zdánlivě nekonečné výkřiky hněvu nějaké bytosti se sílou a zuřivostí a se staletími nahromaděné zášti, ale bez soucitu. Bez jakéhokoli soucitu.

Svět si sice pamatoval léčitele, hráče na lyru, zlatého boha, ale na další příběhy zapomněl. Na ty šeptané o brutálních trestech, o znásilněních a vraždách a o překrásné tváři, která se smála, když své nepřátele stahovala zaživa. Teď si na ně sice vzpomněl, ale jenom na okamžik, než byla paměť deštěm krve čistě vymazána.

Vidění se roztříštilo stejně náhle, jako přišlo, a já jsem zjistila, že jsem uprostřed chodníku na všech čtyřech a lapám po dechu.

„Ale, jenom si k večeři dala trochu moc vína, znáte to. Vždycky hodně pila,“ říkala někomu Róza. Sáhla dolů a štípla mě do tváře. „Tak pojď, zlato. Jdeme. Omdlívat si můžeš doma.“

Vytáhla mě na nohy a já jsem dělala, co jsem mohla, abych držela hlavu dole, i když se mi ve skutečnosti chtělo rozeběhnout se po ulici zpátky a křičet. Má vidění mě celou dobu varovala, ale já jsem byla slepá k tomu, co opravdu znamenala. A teď už by mohlo být příliš pozdě. Kolem srdce se mi utáhl studený drát. Asi jsem měla něco špatného s hrudníkem, protože jsem se nedokázala zhluboka nadechnout. Co jsem to udělala?

Róza s Pritkinem mě znovu začali táhnout do haly. Stiskla jsem jim ruce. „Nemůžeme odejít.“

„Ach ano, můžeme,“ řekla Róza. „Myslím, že jsem si právě zničila šaty. Další takové polekání už mé srdce nevydrží!“

„Ať je to, co je to, vypořádáme se s tím později,“ řekl Pritkin a popoháněl nás.

„Apollon je tady.“

Zastavil tak prudce, že nás málem srazila uštvaně vyhlížející žena s dítětem v každé ruce. „Dávej pozor!“ vyštěkla a protáhla děti kolem nás.

Pritkin mě odvlekl na chodník. „To není možné!“ zasyčel. „To kouzlo –“

„Obešel ho,“ zašeptala jsem. „Nevím jak, ale viděla jsem to. Je tady!“

Nevěřícně vrtěl hlavou. „To kouzlo vydrželo víc než tři tisíce let. Ale on najednou našel způsob, jak je obejít?“

„Nedokážu to vysvětlit. Jenom vím, co jsem viděla.“

„Mohla by to být budoucnost, výsledek občanské války v rámci Kruhu. Co se může stát, pokud nevyřešíme své vnitřní –“

„Ne!“ Rozhlédla jsem se. Musela jsem si třít paže rukama, jaká mi na ně najednou byla zima. „Tu samou věc vídám už od doby, kdy vybuchlo MAGIC. Ale byly to jenom střípky, jako mé obvyklé vidění. Ale tohle… Je tady. Já to vím!“

„To není možné.“ Pritkin byl zatvrzelý.

Róza nás pozorovala koutkem oka, a než jsem ji chytila za zápěstí, začala se šourat pryč. „Tys mi kdysi řekla, že dokážeš vycítit magii, že?“

„Možná,“ řekla ostražitě.

„A necítíš teď něco neobvyklého?“

„Něco jiného než tu bitvu, která zuří nahoře?“ zeptala se s pochopitelným sarkasmem.

„Myslím jediný zdroj, silnější než všechny ostatní. Jako… jako supernova.“

„Možná. Ale to je stejně fuk, protože neexistuje žádný důvod, abych se tam vracela! Ani za –“

„Volný nákup u Augustinea? Deset minut, cokoli, na co sáhneš?“

Přimhouřila oči a prohlédla si mě od hlavy k patě. „Ty snad máš tolik peněz?“

„Mám takový kredit.“

„Řekla bych, že lžeš, ale když jsi měla ty boty…“ Olízla si rty. „Půl hodiny, ber, nebo nech být.“

Přistoupil k nám jeden válečný mág. „Je nařízena povinná evakuace,“ sdělil nám. „Budete se muset pohnout.“

„Beru to,“ řekla jsem.

„A doprdele! Věděla jsem, že to řekneš,“ řekla Róza a praštila mága do obličeje obrovskou kabelkou. Šel k zemi a málem ho taky rozdupala stodvacetikilová parádnice v saténu, která přes něj přeběhla a vyrazila po ulici zpátky. Běželi jsme za ní a museli jsme bojovat s přílivem lidstva, deroucím se na druhou stranu. Mágové se k nám sbíhali ze všech stran – nebyli jsme cílem, který lze nějak snadno přehlédnout. Chytila jsem Róze vlečku, abych o ni nezakopla, a ona mě za sebou táhla jako nákladní vlak, přičemž před sebou rozhazovala turisty i růže.

Minuli jsme kašírovaný koloniál, podle kterého jsem poznala, že jsme v půli cesty, a to už po nás šla většina mágů na ulici, a vběhli jsme před tucet dalších. Utvořili na ulici tvar půlměsíce, takže dav nutili kolem nich proběhnout a potom se znovu zformovat. Hned když nám došli turisté, rozběhli jsme se přímo proti nim.

Róze se málem podařilo prorazit ve zdi kožených plášťů díru, ale ti to nakonec ustáli. Podívala jsem se dozadu, ale mágové už zavřeli kruh, takže jsme neměli kam utéct. Potom si mě všiml ten nejbližší. „Cassandra Palmerová.“

Hnědé oči, kterými si zkoumavě prohlížel můj obličej, pořád vypadaly, jako by patřily nějakému středostavovskému úředníčkovi, ale tím zavrčením dojem zase zkazil.

Neřekla jsem nic, protože mi panika a vyčerpání zablokovaly hrdlo. Stejně se nezdálo, že by Saunders očekával nějakou odpověď.

Sklouzl pohledem k Pritkinovi, který se zastavil vedle mě. „Nebo je tohle ona?“

Prohlédl si ho od hlavy k patě a tu pomačkanou zlatou plátěnku přešel s pozvednutým obočím. „Slyšel jsem, že se šeptá, že Pýthie má víc schopností, než je ochotná prozradit. Nejspíš to bude pravda. Vždycky mi říkali, že lidé se převtělit nedokážou, a já teď budu muset buďto připustit, že jsem byl mylně informován, nebo budu muset uvěřit tomu, že mnou dívenka jako věchýtek hodila proti zdi tak, že mi málem rozbila štít. Čemu myslíte, že asi dám přednost?“

Ani Pritkin mu neodpověděl. Místo toho si pohrával s pláštěnkou, vypadal nervózně, až skoro křečovitě. Saunders se usmál. „Samozřejmě bych tuto hádanku mohl vyřešit tím, že vás zabiju oba, ale to by už nezbyl nikdo, koho bych mohl postavit před soud. A veřejnost takové ty právní nuance miluje,“ řekl a o několik kroků ustoupil. Rozhlédl se kolem, ale dav už hodně prořídl a těch několik zbývajících turistů hnali z cesty ti mágové, kteří nás honili.

Na jeho přikývnutí se jeho muži rozestoupili na obě strany, odtáhli mě a Rózu s sebou a zanechali Saunderse a Pritkina uprostřed ulice samotné. „Dělává se to, myslím, na tři, že ano?“ zeptal se zdvořile. „Mám za to, že takto se věci vyřizovaly na Divo…“

Pritkin vymrštil ruku a Saundersovi podjely nohy, odletěl pozpátku do vzduchu a narazil do boku falešné stodoly. Soudě podle zvuku, jaký při dopadu vydala jeho lebka, jsem si nemyslela, že by se obtěžoval se štítem. Sklouzl po boku budovy, odrazil se od vozu a napíchl se na železný hrot na vývěsce s nabídkou.

Když sebou jeho tělo začalo křečovitě cukat, polkla jsem a zadívala se jinam. Ne, ten rozhodně žádný štít neměl.

Mág, který mi svíral ruku, ji bolestivě zkroutil za záda. Vykřikla jsem a chtěla se odtáhnout, ale nebylo kam.

Po ulici k nám běžela další skupina mágů, jako by potřebovali posily. Jeden z nich, vysoký Afroameričan v odřeném kabátě, se ke mně kruhem prodral. „Ahoj, Cassie,“ řekl pochmurně. Pak se podíval na mága, který mě držel. „Pust ji, synu.“

„Právě zabili Lorda Protektora!“

Caleb se zkoumavě rozhlédl po okolí, a při pohledu na stále se chvějící Saundersovo tělo mu svitlo v očích. „Mně mrtvý nepřipadá. Nemyslíte, chlapci, že byste ho možná měli sundat?“

Najednou jsem zjistila, že jsem volná, protože učni spěchali svému padlému vůdci na pomoc. „Calebe…“ začal Pritkin.

Jeho někdejší kolega zvedl ruku. „Zavolal nás Jonas. Řekl, že Saunderse vyzval, a ten odmítl.“

„Ano.“ Pritkin zůstal velice nehybně stát.

Caleb si vyměnil pohledy s mágy, které s sebou přivedl. Nikdo z nich nevypadal dost mladý na to, aby mohl být učněm. Několik z nich mělo šedivé vlasy a jeden nebo dva dokonce vypadali, že by mohli být v Marsdenově věku. Jejich výrazy se pohybovaly v rozmezí od kyselého přes znechucený až po neutrální.

„Takže… Myslím, že to z něj dělá psance.“

„A co my?“

Caleb se maličko pousmál. „Technicky vzato jsou na vás oba pořád vydány zatykače. Skutečnost, že člověk, který je vydal, je v současné době sám podezřelý, to nepopírá.“ Olízla jsem si rty a chtěla jsem něco říct, ale Pritkin mi sevřel rukou paži. „Takže jestli vás uvidím, myslím, že vás budu muset zatknout.“ Pritkin přikývl.

„Jo a mimochodem, ten starý kabát se mi líbil víc,“ řekl ještě Caleb, než se otočil.

Róza se k nám protáhla hned, jen co se skupina mágů před námi rozešla, a ovívala si obličej rukou. „Nikdy bych si nemyslela, že něco takového řeknu, ale je tu příliš testosteronu. Musíme se odsud dostat,“ řekla mi a vydala se k výtahům.

„Musíme najít Apollona,“ řekla jsem a popadla ji za ruku.

„No, ale tady dole není! Musíme jet nahoru!“

„Aha, takže ho cítíš?“

„No jo. Tam nahoře něco je. Ale nedokážu poznat, kdo nebo co to je.“

„On… není to zrovna člověk,“ vysvětlovala jsem, protože jsem neměla čas to rozebírat dopodrobna.

„Měla jsem si říct o hodinu,“ zamumlala a potom znovu vykročila k výtahům.

Pritkin ji chytil za paži. „Takhle bychom se mohli nechat chytit do pasti. Všude kolem jsou Saundersovi příznivci, a nějakou dobu bude trvat, než je obklíčí.“

Chviličku se na něj dívala a potom sklouzla očima ke schodům. „To si děláš srandu!“

Nedělal. Samozřejmě, pomyslela jsem si zlostně, Pritkin měl své obvyklé boty. My s Rózou jsme byly na podpatcích, skoro stejně vysokých jako schody. Překonat v nich byť i jediné křídlo schodiště by mohlo být olympijským výkonem. V době, kdy jsme v nich vyšly pět pater, jsem byla promočená potem a za očními víčky se mi odehrávaly drobné výbuchy.

Zastavila jsem se na schodech, ohnula se a lapala po dechu; na nohou mě držela jenom ruka na zábradlí. Pritkin si mě jenom přehodil přes rameno a šel dál, za což si od Rózy vysloužil hloubavý pohled.

„Tak na to ani nemysli,“ řekl jí. „Tebe neponesu.“

„To nebylo to, na co jsem myslela,“ zavrkala a on zrudl. Myslím, že na schodišti asi žádní mágové nebyli, protože její smích musel být slyšet až dolů do haly.

Ale v době, kdy jsme se dostali tak daleko, jak nám to schody dovolily, se už nesmála. „Myslím, že tě nenávidím,“ řekla Pritkinovi, který ji do schodů v podstatě vyhnal. Vypadala příšerně. Růže z větší části poztrácela na ulici a zbytek popadal na schodech. Paruku měla nakřivo, její mejkap odplavil pot a obrovské falešné řasy se odlepily a teď už jenom na vlásku visely na jedné tváři.

„Je to dobré na figuru,“ řekl a postavil mě na zem. Po tom maratonu byl také horký a zpocený, a na čelo a na krk se mu přilepily vlhké pramínky vlasů. Řasy měl rozježené a tmavé a oči změnily barvu na smaragdovou. I tak na něj ale byl až překvapivě dobrý pohled. Ani jsem nevěděla, jak vypadám já. Raději jsem u toho zůstala. Jestli to bylo aspoň z poloviny tak zlé, jak jsem se cítila, asi bych vyděsila všechny mágy, na které jsme mohli narazit, ještě předtím, než by mě zastřelili.

„A tady si já vystoupím,“ řekla Róza, posadila se na schod a začala si masírovat klenby. „Ta energie vychází z dalšího patra nad námi.“

Obrátila jsem se k Pritkinovi. „Podkroví.“

Sice jsem neměla kódovou kartu, ale Pritkin přesvědčil výtah, aby nás vyvezl i tak. Dveře se otevřely do mrtvolně klidného foyeru, jenž vypadal opravdu hodně použitý. Zlatavá skládaná tapeta měla uprostřed velkou díru, bronzová socha se napůl roztavila do jakési abstrakce ve stylu Dalího a předložka z hovězí kůže byla pokryta otisky špinavých bot. Ale plakáty Johna Wayna přežily bez jediného škrábance.

Vešli jsme do obývacího pokoje. Rozbitými balkonovými dveřmi foukal vítr závěsy dovnitř v takové rozevláté hmotě, která mě na chvíli přesvědčila, že tam někdo je. Ale nic jiného se nepohnulo, snad až na lustr, houpající se mírně nad hlavou, který ale už nerozléval světlo na kabriolet, pořád zaparkovaný pod ním.

„Kam všichni šli?“ zeptala jsem se a rozhlížela se po tom masakru. Alespoň že to tam Casanova nebude muset předělávat zgruntu. Mágové to v podstatě udělali za něj.

Maličko úlevně jsem si oddechla. Róza se spletla. Nikdo tam nebyl.

Pritkin pokrčil rameny. „Takže boj se zřejmě přemístil někam jinam,“ řekl a překážkovou dráhou řeziva a skla prošel na balkon. Šla jsem v jeho stopách, ale stejně jsem se musela soustředit, abych si nezlomila vaz.

Venku se válely trosky zničeného starožitného nábytku z patia, rozbité sklo a bazén plný harampádí. A taky v něm bylo nějaké tělo. Všimla jsem si ho a udělalo se mi zle. Na vlnách se mírně pohupoval někdo v kabátě válečného mága. Pritkin ho vylovil, a já jsem si pak skoro přála, aby to neudělal, protože měl větší část obličeje pryč.

Kousla jsem se do rtu a rozhlížela se. Chtěla jsem prohledat i zbytek bytu, ale co kdybych našla Rafeho tělo? Dostali ho odsud včas? Co kdybych našla…

„Musíme to tady prohledat, jestli někdo nepřežil,“ řekla jsem, abych své myšlenky přerušila. Na tohle jsem myslet nechtěla. Mně se vlastně nechtělo myslet vůbec. Začala jsem hledat, protože jsem už nemohla vydržet nevědomí.

Neměli jsme baterku, ale když si naše oči přivykly, světlo za okny kasina pro vidění stačilo. V jídelně jsme našli další tři těla, ale ani jedno upíří. Tak alespoň tohle se těm mistrům musí nechat, pomyslela jsem si s úlevou. A hned potom mě napadlo, jestli by po těch kouzlech, která mágové dokážou vrhat, po nich vůbec nějaké mrtvoly zůstaly. Žaludek mi znovu klesl až ke kotníkům.

Zrovna jsem se obrátila, abych přešla do kuchyně, když mě Pritkin chytil za ruku. Přiložil si prst ke rtům, a v příštím okamžiku jsem to slyšela – takový šouravý zvuk, jako když někdo prochází troskami a ani se neobtěžuje být zticha. Znovu jsme vstoupili do ztemnělého obývacího pokoje a proti rozlehlému oknu vedoucímu do patia jsme uviděli obrys nějaké postavy. Chvilku mi trvalo, než jsem ji poznala. „Sal!“

Pomalu se otočila a evidentně nebyla překvapená, že nás vidí. S upířím sluchem samozřejmě věděla, že tam jsme, celou dobu. „Cassie? Víš, co se stalo? Kde jsou všichni?“

„Ty ses teď vrátila?“ zeptala jsem se, i když jsem už odpověď znala. Když to všechno začalo jít k čertu, nebyla tam. Dokázala jsem si představit, jaký šok to musel být: přijít rovnou k hotovému. Bylo to šokující i pro mě, a to jsem věděla, jak se to stalo. „Před pár minutama. Nechtěla jsem rušit pro případ, že by schůzka byla…“

Při zvuku otevíraných předních dveří se zarazila. O okamžik později do místnosti vstoupil Marco. Stejně jako Sal, i jemu přezkum škod nějakou chvíli trval. „No, já myslím, že cokoli by znamenalo zlepšení,“ řekl a scházel ze schodů. Sal se přesunula o pár metrů zpátky a oči měla přilepené na Marca. „Zdá se, že si pro spaní budeme muset najít něco jiného. Je skoro denní světlo.“

Zavrtěl hlavou. „To nepůjde, Sal,“ řekl tiše. „Pán vám pěti nařídil, abyste až skoro do úsvitu zůstali mimo. A jenom ty ses vrátila.“

„A ty,“ odsekla Sal. Opovržlivě si ho prohlédla od hlavy k patě. „Můžeš se po Mirceovi opičit, jak chceš, ale jeho moc ti nedá ani to nejlepší oblečení na světě. A všichni vědí, jak moc ho za to nenávidíš!“

Než mi došlo, o čem ti dva mluví, vteřinu to trvalo. Při tom všem ostatním jsem skoro zapomněla na past, kterou Mircea nastražil na zrádce. Najednou, náhle napjatá, jsem se podívala na Marca, ale jeho oči ani na chvíli neopustily Sal.

„Nenávist je trochu silné slovo,“ namítl Marco. „Ale máš pravdu. Líbí se mi mít moc. Jenomže mám nějaké limity toho, co pro ni udělám.“

Sal nespouštěla oči z Marca, ale promluvila na mě. „Cassie, přemýšlej o tom. Mircea nám řekl, jaký typ člověka hledají. Někoho blízkého nějakému senátorovi, někoho důvěryhodného, někoho se zlostí, kterou by Myra byla schopna využít!“

„To řekl,“ souhlasila jsem, zatímco se Pritkin přesouval blíž ke mně. Snažil se na očích udržet Marca a Sal, která teď začala couvat.

Ani nevím, proč; za ní už byl jedině balkon a byli jsme dvacet pater nad zemí.

„A Marco to řekl sám – já jsem jenom křupanka,“ připomněla mi Sal. „Stejně jako ty. Nějaká nula ode dvora, daleko kdesi v divočině, o kterém většina lidí snad nikdy neslyšela!“

„Takže jsi pro Myru příliš bezmocná na to, aby se s tebou obtěžovala,“ souhlasil Marco.

Zamrkala jsem. „To se jako přiznáváš?“ nevěřila jsem. Zatvářil se lehce pobaveně. „Překvapilo by tě to?“

„To sakra jo! Mircea z tebe udělal mého bodyguarda! A nevyměnil tě ani potom, kdy dostal od Marlowa seznam podezřelých. A to by nikdy neudělal, kdyby…“ Hlas se mi vytratil, protože jsem si až teď uvědomila, co jsem to právě řekla.

„Mně to zní, jako by taky hlasovala pro tebe, Sal,“ zamumlal Marco.

„Tak mi řekni, kde ti konzulové jsou, Cassie,“ řekla Sal a ignorovala ho. „Musíme je varovat, že by mohly přijít potíže.“

Na to, abych odpověděla, jsem byla v příliš velkém šoku; ne že by mi Marco k odpovědi dal šanci.

„Existuje samozřejmě jednoduchý způsob, jak to vyřešit,“ řekl jí. „Prostě počkáme, dokud se nevrátí pán, a zeptáme se jeho.“

„Není to můj pán,“ zasyčela.

„Mohl by být, časem. Je dobrý, jak už tak páni bývají,“ řekl Marco a nepatrně zkroutil rty.

„To já nevím,“ řekla Sal zahořkle.

Pokrčil rameny. „Pán měl hodně práce. Mělas být trpělivá.“

„Správně,“ řekla opovržlivě. „Měla jsem trávit čas nakupováním, snad jsem si měla nechat udělat nehty, zatímco se válka každým dnem blížila. Jediné, co Mircea dokáže, je mluvit! Podívej, jak dopadl Rafe… Příště to mohl být kdokoli z nás! Tony je možná červ, ale aspoň ví, jak jednat!“

Jenom jsem těkala pohledem sem a tam a snažila se držet krok, ale nakonec mi něco začalo dávat smysl. „Ach bože! Mircea tvé pouto nikdy nezlomil. Tony je pořád tvůj pán.“

„A celou tu dobu mi z Pohádkové říše zadává malé úkoly, které plním.“

Slyšela jsem to, ale uvěřit jsem nedokázala. Sal nebyla žádná superšpionka. Nebyla žádná zrádkyně. Byla to prostě Sal. Znala jsem ji celý život.

„Jednou jsi mi řekla, že ho zabiješ, jestli ho ještě někdy uvidíš!“ obviňovala jsem ji. „Jak od něj můžeš přijímat rozkazy?“

„Protože nemám na vybranou,“ vyštěkla. „Prakticky jsem Mirceu prosila, aby mé pouto zlomil, ale on jenom pořád povídal: už brzo, brzo… No, tak asi to dost brzo nebylo!“

„Ale… Alphonse je o padesát let mladší než ty!“ protestovala jsem. „A ten dokáže Tonyho rozkazy ignorovat už léta! Nemusela jsi –“

Přerušila mě tím, že se rozesmála. „Jo. Je to idiot, víš? To já jsem ho všechno naučila – jak mluvit, jak se chovat, jak udělat dojem na šéfa. Beze mě by nebyl nikdo. Ale sílu nezajímá, jak jsi chytrá. Té je jedno i to, kolik ti je let. Někteří na mistrovský status nedosáhnou nikdy, ale jiným se to podaří za několik desetiletí! A já jsem nikdy nebyla silná. Proč si myslíš, že jsem si s Alphonsem vůbec začala? Představoval jediný způsob, jak jsem se vůbec mohla na nějakou pozici dostat.“

„Tak proto jsme tě nemohli chytit,“ řekl Marco a zapálil si cigaretu. „Bylo to docela chytré. Všichni jsme zrádce hledali mezi starými mistry, mezi těmi, kteří mají k některému z členů Senátu dost blízko na to, aby Myra nemarnila časem, až se je bude snažit obrátit.“

„Právě proto se Tony rozhodl použít mě.“

„Jak vidíš, konzulové tady nejsou,“ řekl Pritkin a upřeně ji pozoroval. „Ať už ti tvůj pán nařídil cokoli, nevyšlo to. Mircea může tvé pouto ještě pořád zlomit. Nemáš žádný důvod –“

Odmlčel se, protože si všiml, že se na něj Sal i Marco dívají stejně znechucenými pohledy.

„Proč se s tím chlapem proboha vůbec taháš?“ zeptal se mě Marco.

Pritkin se na mě podíval, a já jsem zavrtěla hlavou. „Takhle to nefunguje,“ řekla jsem mu otupěle.

„Proč ne? Jestli je opravdu pod nátlakem –“

„Upírský zákon opravdu nezajímá proč. Zajímá ho jenom výsledek. Nebo – jako v tomto případě – zamýšlený výsledek. A Sal se sem vrátila s úmyslem zabít představitele šesti upírských senátů. Nic horšího se stát už nemůže.“

„Skoro, ale není to úplně ono,“ řekla mi Sal, a od někoho, kdo stojí tváří v tvář jisté smrti, to znělo strašlivě lhostejně. „Dalo by se říct, že jsem jenom taková vrátná.“ Zvedla ruku, a paprsek světla, pronikající balkonovými dveřmi, rozzářil něco v její dlani.

„Můj pentagram!“ řekla jsem, když jsem ho poznala i na tu vzdálenost. „Řeklas, že ho necháš opravit.“

„Jo. Akorát že je mnohem užitečnější, když je rozbitý.“

„To nechápu.“

Zasmála se. „Víš, já jsem si kdysi myslela, že je to absurdní – ty a lord Mircea. Myslela jsem si, že tě jenom využívá, jak to všichni říkali. Ale v poslední době si začínám myslet, že vy dva si jeden druhého zasloužíte. Jsi úplně stejně pitomá jako on!“

Marco strnul. „Dej mi to,“ poručil jí.

„Nebo co? Zabiješ mě?“ zeptala se pochybovačně. „To už ti moc hrozeb nezbylo, Marco.“

„Ale, co já vím. Mircea nijak neupřesnil, jak má zrádce zemřít, řekl jenom, abych se o to postaral, jestli někdo přijde. Mám v tom hodně volnosti, Sal. Dej mi důvod udělat to rychle.“

„No jo. Zní to lákavě. Nebo bych mohla dodržet Tonyho rozkazy, a až vyhraje jeho strana, tak nejenom že neumřu, ale dostanu takovou pozici, jakou jsem si vždycky zasloužila. Co třeba raději tohle?“

„Vaše strana nevyhraje,“ sdělil jí Pritkin.

Sal ho ignorovala. Zdálo se, že se dobře baví. Začínala jsem přemýšlet nad tím, jak moc se snažila Tonymu vzdorovat.

„Vzpomínáš si na MAGIC?“ zeptala se mě. „Protože po tomhle to bude vypadat jako nějaká předehra.“

„O čem to mluvíš?“ nechápala jsem. „Je to jenom ochranné znamení. Nemůže to –“

„Ochranné znamení, kterým proudí tvá moc – nebo proudila,“ opravila mě. „V poslední době jím proudilo něco jiného. Teda páni, ten zatracený tvůrce znamení mě ale vyděsil! Myslela jsem, že na to jeden z vás určitě přijde. Přežila jsi přímý kontakt se siločárou, i když jsi neměla přístup ke své moci. Ale i když ti řekl, že tvé znamení odebírá energii z Kruhu, pořád ti to nedošlo!“

„Co mi nedošlo?“

Pritkin se ostře nadechl a Sal se na něj usmála. „Blbá jako tágo, že?“ Potom se pohledem zase vrátila ke mně. „Tak já ti to podám polopatě. Tony a jeho parta přišli na způsob, jak to Artemidino kouzlo obejít. Ono funguje jako zámek na dveřích, ale takové dveře ti moc nepomůžou, když u toho domu zboříš stěnu. Aby mohli dostat Apollona zpátky, potřebovali nějak rozbít ten prostor mezi světy. Takže potřebovali protrhnout siločáru.“

„Ale takovou sílu nemá nikdo na Zemi,“ namítla jsem. „V tom byl celý problém – přijít na to, kdo…“ Zmlkla jsem, protože se mi v mysli vynořil jeden opravdu příšerný nápad.

Sal si mého výrazu všimla a zašklebila se. „Jo, to na tom bylo to nejlepší, poslouchat, jak všichni pořád dokola říkají, že takovou sílu nikdo nemá. A přitom to měli celou dobu přímo pod nosem. Tys ji měla. Apollon dal část své moci Pýthiím. A my jsme jenom museli přijít na to, jak se k ní dostat.“

Najednou mi to docvaklo. Otočila jsem se na Pritkina. „Tys říkal, že Kruh ti to své tetování nedal, protože energie může proudit oběma směry. Takže oni mě vysávali, že?“

Zvolna přikývl. „Je to možné.“

Sal si odfrkla. „Sakra, to bylo tak snadné! Richardson – to byl náš člověk uvnitř – prostě jenom znovu otevřel přívod k tvému znamení. Kruh ho předtím zavřel v domnění, že by tě mohlo napadnout nasávat energii od nich. No a my jsme ho namísto toho otevřeli a udělali totéž s tebou. Richardson ji pak dodal našim spojencům tak, že ji smíchal s tím podílem, který Saunders prodával, aby mohl financovat svůj předčasný důchod.“

„Takže jste mou sílu použili k oslabení siločáry,“ řekla jsem, ale ještě pořád jsem tomu úplně nevěřila.

„Jo. Už byla skoro dost porézní na to, aby mohl Apollon se svou armádou projít, ale Richardson si prostě musel vystřihnout to své malé číslo s tebou. Tak moc tě nenáviděl, až se bál, že by tě mohl zabít někdo jiný. A potom se rozpoutala ta bitva, která v siločáře protrhla díru jako do prdele, a všechno to posrala!“

„Tak proč potom Apollon neprošel?“ zeptala jsem se zmateně.

Sal na mě jen zírala. „Copak to ještě nechápeš? Je tady od té doby, kdy padlo MAGIC! Ale ono se to tehdy ještě stát nemělo, takže to všechny překvapilo. K protržení mělo dojít nad Vegas, a než by se ho podařilo zavřít, doběhlo by až k průsečíku siločar, kde je MAGIC. A to by mu dopřálo čas, aby nechal projít celou armádu.“

„Ale ono to zasáhlo MAGIC a skoro okamžitě se to zatáhlo samo,“ řekla jsem a vzpomněla si na ten úchvatný trychtýř energie, mizící za kopcem. Najednou jsem si vzpomněla i na něco jiného.

To vidění v MAGIC mi ukázalo zničený hotel Dante. Konečně jsem pochopila proč. Kdybych se vrátila a změnila čas tak, abych zajistila, že MAGIC nepadne, dala bych Apollonovi všechno, co chtěl. V tom případě by byl proveden původní plán a byl by tady i s celou svou armádou. A magická komunita by teď byla na cestě k vyhynutí.

Vtom mi začínala dávat smysl i další vidění. To druhé mi ukazovalo trasu, na které měla destrukce siločáry po cestě z Las Vegas do MAGIC probíhat. Dělalo tedy víc než jenom to, aby mě upozornilo na Rafea; ono mi sdělovalo, že to nebezpečí tu pořád je. Třetí vidění to ještě posílilo a ukázalo mě v centru toho všeho.

Protože našim nepřátelům měla zajistit vítězství má síla.

Kapitola 28

„Apollon prošel,“ řekla mi Sal, „ale zbytek jeho vojsk ne. Byl sice zpátky, ale byl hodně oslabený z toho, jak kolem něj ta linie explodovala, a tak uvízl ve světě se čtvrtmilionem válečných mágů, z nichž ho i maličký zlomek zase mohl zahnat zpátky. Uvědomil si, že předtím, než se do Kruhu pustí, musí provést svou armádu.“

„Ale mé znamení se při kontaktu se siločárou připeklo. Už žádnou další sílu získat nemůžete!“ podotkla jsem.

Zavrtěla hlavou. „Dokud jsi měla znamení na těle, pořád ji nasávalo od tebe, ale místo toho, aby ji posílalo k nám, ukládalo ji. A takto od protržení siločáry shromažďovalo množství, které potřebujeme.“

Takže tohle bylo to, co Róza cítila. Ne Apollona, ale můj pentagram. A Sal, čekající na svého pána.

„A teď už jí máme dost,“ řekla Sal vesele.

„Protože siločára je pořád slabá,“ zamumlala jsem. Mircea říkal, že než se zase stabilizuje, potrvá to ještě několik dní.

„Jo, a proto to musíme udělat teď, než začne znovu sílit. Apollon si samozřejmě myslel, že by bylo vítaným bonusem, kdyby se konzulové dnes večer sešli tady. Když zničíš vůdce, všichni ostatní padnou mnohem snáz.“ Vesele se zašklebila. „Ale víš co, já myslím, že se ve skutečnosti spokojí s tebou.“

Obloha za dveřmi na balkon rudě vzplála. Na nebi se začaly protahovat karmínové pruhy, které ani trochu nevypadaly jako východ slunce, a vyzařovaly smrtící záření, vedle kterého elektrická světla hotelu vypadala jako ubohé svíčky. Něco se blížilo. Po celou dobu, kdy mluvila, Sal pomalu couvala a blížila se k balkonu. Nikdo se ji nepokoušel zastavit. Pád z takové výšky by stejně pravděpodobně nepřežil ani upír. Ale teď už by mohla pentagram kdykoli hodit přes okraj a my bychom ho nikdy nenašli. Určitě ne dřív než její pán.

„Dej mi ten pentagram, Sal,“ zopakoval Marco. Najednou to znělo smrtelně vážně.

„Ty to ještě pořád zkoušíš? Když mi nemůžeš nabídnout nic než rychlou smrt?“ Odfrkla si. „Nečekej, že já budu tak velkorysá k tobě!“

Zvedl se vítr a světlo zářilo čím dál jasněji. Vypadalo to, jako by dnes mělo svítání přijít brzy. Nebo prostě slunce, pomyslela jsem si omámeně. A potom se Marco pohnul rychleji, než to mé oči dokázaly sledovat. Jenom jsem mrkla a Sal tam pořád stála, ale ruka, svírající mé znamení, letěla vzduchem přímo na mě. Se zlým úšklebkem ve tváři se prudce otočila, a v příští vteřině se Marco zapotácel a z hrudi mu trčel odštípnutý kousek rámu ze zničené pohovky.

Neměla jsem šanci si všimnout, jestli mu probodl srdce. V tu chvíli mě totiž zasáhla Salina useknutá ruka a znamení z ní vypadlo. Odrazilo se ode mě, já jsem po něm skočila a Sal se zase vrhla po mně. A potom byla úplně stejně náhle pryč.

Cítila jsem, jak kolem mě prolétl závan větru, a vzhlédla jsem právě včas na to, abych viděla, jak se tam zničehonic objevil Nicu a sevřel Sal kolem pasu. Ani nevím, jestli si neuvědomil, že je tak blízko ke kraji, nebo jestli si myslel, že se chytí zábradlí. To ale hrubým zacházením utrpělo stejně jako zbytek apartmá, a pod jejich celkovou hmotností povolilo. Viděla jsem, jak na mě ty zářivě zlaté oči na okamžik zírají, předtím než spadl, a potom byli oba pryč.

Něco mě kouslo do dlaně. Shlédla jsem dolů a uviděla, že jsem znamení sevřela tak silně, až se mi zarylo do masa. Vyprostila jsem ho, abych si ho prohlédla, a hned mi došlo, že ho dlouho neudržím.

Přes balkon se rozlilo světlo, jasné jako polední slunce. Napřed jsem nemohla to, na co jsem se dívala, poznat. Potom se to přiblížilo, ale nebylo to nic, co jsem čekala.

Apollona jsem, přinejmenším v metafyzickém smyslu, potkala už několikrát předtím. To ale nebyl v tomto světě a nemohl se projevovat jinak než v duševních otiscích. A protože si je můj mozek dokázal vyložit, vždycky byl v takové formě, jaké jsem rozuměla. Tentokrát ne.

Na obloze se vznášel zářící propletenec světla, ve všech barvách i bezbarvý, průsvitný jako voda, velký a abstraktní. Kdybych to měla k něčemu přirovnat, byl by to fraktál na obrazovce počítače, neustále se měnící do nových vzorů. Žádný z nich nebyl nijak zvláště hrozivý, ale moc, která z tohoto stvoření vyzařovala, stačila k tomu, aby mi popálila kůži i na takovou dálku.

Apollon mi jednou řekl, že bych osobní setkání s ním nevydržela, ale já jsem nevěděla, co tím myslí. Teď už jsem věděla. Přimrazená na místě jsem hleděla do ohnivého středu stvoření, které má mysl ani nedokázala pochopit, žalostně jsem si byla vědoma vlastní bezvýznamnosti, a divila jsem se, jak jsem si kdy mohla myslel, že bych s něčím takovým mohla bojovat.

Pruhy světla zhoustly, vířily kolem jediného centrálního bodu a zformovaly se do monstrózní hlavy, jasně a plynule se rýsující proti obloze. V obrovské lebce se leskly slabé body světla jako zuřivé oči, chladné a srovnávající. Dech se mi v hrudi zastavil, což byl úplně jiný rytmus, než jakým šíleným tempem se mi najednou rozbušilo srdce. V kolenou jsem si sice moc jistá nebyla, ale když jsem sepjala ruce, nebyl ten třas tolik vidět.

„Cassandra Palmerová.“ Ten hlas byl překvapivě měkký, jako závan větru. „Konečně se setkáváme osobně. Abych tak řekl.“

„Apollon.“

„Když na tom trváš… Tento svět pro mě kdysi míval mnoho jmen. Ra Sol, Súrja, Marduk, Inti… Všechna je zapomněl. Teď mu budou připomenuta.“ Bůh na mě svůj intenzivní pohled upíral s téměř láskyplným výsměchem. Nevěděla jsem, jestli ho už přešel vztek, nebo jestli si jenom vychutnává okamžik, kdy jsem byla konečně v pasti.

„Viděla jsem to,“ řekla jsem otupěle. „Město v troskách…“

„Rozhodl jsem se je tu ponechat jako památník tvého selhání. Bývalé sídlo slepé Pýthie,“ zasmál se. „Víš, i té tvé jmenovkyni se vedlo lépe. Ta sice chápala, co se blíží, ale nedokázala přesvědčit ostatní. To tys tu na druhé straně bloudila stejně hloupě jako všichni ostatní. Bylo to velice zábavné.“

Zvedl se vítr, který mě pálil do očí. „A já jsem dala Sal do rukou moc, která sem přivede tvou armádu. Dala jsem ji tobě.“

Ten velký obličej se sice nezměnil, ale vzduch kolem mě se zatetelil smíchem. „Ano, to je na tom to nejlepší. Já tvůj svět nezničím, ani tvé přátele nebo tvůj svět, Cassandro. Uděláš to ty. Chtěl jsem jenom mít jistotu, že se to ještě před koncem dozvíš.“

Hlas byl pořád měkký, ale světelné vzorce se náhle změnily. Ta obrovská tvář byla skoro jasná, ale teď ode dna začalo vířit něco hustého a modročerného, co jeho formu vyplňovalo jako inkoust ve vodě. Ne, pomyslela jsem si a v naprosté hrůze zírala nahoru. Nevypadalo to, jako by ho hněv přešel, to vůbec ne.

Za sebou jsem zaslechla zvuk startujícího motoru auta. Než jsem se stačila otočit, odnikud se natáhla něčí ruka, chytila mě za předek košile a táhla mě na sedadlo Marsdenova kabrioletu. Když jsme sjeli z balkonu, visely mi nohy přes okraj a zadek jsem měla pořád ve vzduchu.

„Jenom ztrácíš čas, Cassandro!“ zahřímal Apollon. „Kde myslíš, že se můžeš skrýt?“

Na to, abych mu odpověděla, jsem měla moc práce s jekotem. Oběma rukama jsem se držela pásu a nohy se mi vznášely někde vzadu. Podívala jsem se dolů na beton, který se k nám blížil obrovskou rychlostí, ale neviděla jsem žádné ochranné bubliny, žádný přeskakující modrý oheň. Potom se vzduch kolem nás roztrhl a my jsme vjeli přímo doprostřed linie.

Najednou jsme pád vyrovnali a já jsem zase dopadla zpátky a nohama jsem se při dopadu bolestivě praštila o kapotu. Na sedadle řidiče seděl Pritkin a zběsile řadil, zatímco já jsem začala klouzat ke straně. Jednou rukou mě vytáhl na sedadlo, zatímco druhou zatočil volantem, tak aby objel jednoho velmi překvapeného válečného mága. Siločára žila aktivitou. Všude byly lodě a lidi a pořád bojovali v bitvě, na které už nezáleželo.

„Ale ty víš, jak se takové věci řídí, že jo?“ zeptala jsem se nervózně. Auto mělo spoustu podivných tlačítek a páček, kterých jsem si předtím nevšimla. A na ničem nebyl žádný nápis.

„Teoreticky.“

„Teoreticky?“

„Párkrát jsem jel s Jonasem.“

„Kolikrát je to párkrát?“

„Jako celkem i s dneškem?“

„Ano!“

„Hm, takže to bylo… dvakrát.“

Místo odpovědi jsem se kousla do rtu a obrátila jsem se, abych se podívala za nás. Apollon tam nebyl. Měl pravdu – ve světě, který by ovládal, by se nebylo kam schovat. Mohla bych si před ním na chvíli udržet náskok, ale nakonec by mě našel. Pochybovala jsem o tom, že by mi to v tom okamžiku nějak moc vadilo, až by zničil všechno, co jsem milovala. „Otoč to,“ řekla jsem Pritkinovi.

„Cože?“

Popadla jsem volant a trhla jím. Prolétl kolem nás jeden válečný mág a odstředivá síla z toho, jak jsme do něj v nepříznivém úhlu prudce vrazili, ho vystřelila z linie; my jsme měli co dělat, abychom neletěli za ním. Pritkin zaklel a po divokém zápase dostal auto zpátky doprostřed proudu. „Nesahej na to! A proč se sakra chceš vracet?“

„Apollon nás nepronásleduje. Nejsem si jistá, jestli ví, že mám to znamení. Neměla jsem šanci mu to říct.“

„Copak ty chceš, aby nás pronásledoval?“

„Ano.“

Neměla jsem šanci mu to vysvětlit. Vítr mi odhrnul vlasy z obličeje, takže jsem uviděla oblak čiré energie, řítící se přímo na nás.

„Myslím, že už to ví,“ řekl Pritkin, prudce otočil volantem a roztočil nás směrem k vnějšímu okraji linie.

„Zpátky! Zpátky!“ křičela jsem, když polovina auta úplně ze siločáry vyjela. Viděla jsem Pritkinovu siluetu uvnitř vší té poskakující energie, ale z druhé strany se na mě závratnou rychlostí řítilo parkoviště. „Ne, zvedni to, zvedni to!“ zaječela jsem, protože jsme mířili rovnou do skupiny turistů, kteří právě vyšli ze dveří kasina.

„Mohla by ses už rozhodnout?“ opáčil, zatímco bojoval s autem. Dokázala jsem jenom zírat na turisty, kteří si teď na nás bázlivě ukazovali, sledovala jsem, jak se k nám blíží a blíží, a – pak Pritkin najednou stočil auto nahoru, možná tak půl metru nad jejich hlavami.

„Barák!“ zakřičela jsem, když se přímo před námi vztyčila jedna z Dantových věží. Pritkin jí mohl v neprostoru siločáry proplout přímo skrz. Ze mě by ale byl vertikálně přejetý ježek, kdyby…

Pritkin ostře odbočil a budova proklouzla kolem nás dost blízko na to, že jsem mohla natáhnout ruku a dotknout se jí. S otevřenými pusami na nás z okna ve třetím patře zíral jeden pár v posteli a potom Pritkin trhl volantem znovu. Najednou jsem byla zpátky v linii, ležela jsem na sedadle a lapala po dechu.

Apollona jsme měli hned za ocasem. Energetické linie jsou na vnějších okrajích pomalejší, a my jsme ztratili většinu náskoku. Natáhla jsem se a strhla volant prudce vlevo.

„Nesahej na ten volant!“ zavrčel Pritkin.

„Musíme zůstat ve středu, jinak nás určitě dohoní!“

„A když se budeš pokoušet řídit, budeme oba…“ S pohledem za nás se zarazil. Taky jsem se prudce otočila, ale kromě naštvaného boha jsem nic neviděla.

„Co je?“

„Rakšasové. Sledují nás.“

„Kolik?“

„Hodně.“

Když na to Pritkin šlápl, mrštilo to se mnou na sedadlo. „Musíme ho od obydlených oblastí dostat tak daleko, jak je to jenom možné,“ řekl mi. „Jonas může vyburcovat Kruh. Ať už se sem ta stvůra dostala jakkoli, můžeme ho vyhnat znovu –“

„Řekl jsi mi, že k tomu kouzlu jsou potřeba tisíce mágů! Na to nemáme čas!“

„Máš snad lepší nápad?“

„Jeden nápad mám,“ přemýšlela jsem nahlas. Na to, jak moc dobrý je, jsem ale sázet nechtěla. „Ale musíš nám získat trochu náskok.“

Nechali jsme město za zády a vjeli jsme do oblasti s vysokými zaoblenými kopci a s hladkými, prázdnými údolími. Siločára se mezi nimi stáčela a proplétala, někdy vedla i skrz ně, což zřejmě Pritkinovi vnuklo nějaký nápad. „Drž se,“ řekl mi a uháněl až na samý vrchol linie.

Vyjeli jsme z ní a vpluli do rozlehlého a třpytivého baldachýnu nad ní. Tolik hvězd, blyštivých a jasně svítících. Směrem na východ prolétl meteor. Krásné, pomyslela jsem si užasle, zatímco vzduch za námi rozčísl nelidský řev.

Obrátila jsem se včas na to, abych viděla, jak se svět v obrovském záblesku světla nakrátko stal jednobarevným, a z pozadí strašlivé běloby na mě vyskočily kopce. Potom jsme zase po hlavě vlétli do siločáry a kolem nás se vznítil oblak nečistoty a suti, ze kterého na štít auta dopadaly hořící kousky. „Co to bylo?“

„To ho zpomalí!“ řekl Pritkin s trochou Marsdenova maniakálního pohledu v očích. „Při snaze nás dohonit srovnal se zemí polovinu kopce. Ale to nestačilo. Potřebujeme větší hory!“

Znovu vyskočil, když se linie stočila kolem dalšího kopce. My jsme jeli jedním směrem a Apollon druhým, přičemž s sebou vzal vrchol kopce.

Mně to ale bylo jedno, protože země se řítila proti nám a nebyla tam žádná siločára, která by nás zachytila, a…

Linie se stočila kolem druhé strany kopce a pohltila nás.

„Tys věděl, že tam bude, že?“ zeptala jsem se otřeseně.

Pritkin polkl. „Samozřejmě.“

Zavřela jsem oči. „Dokážeme se dostat až k Chaco Canyon?“

„I kdyby ano, tak on jednoduše přeskočí s námi! Může nás sledovat, kamkoli pojedeme!“

„Ale můžeme se tam dostat?“

„Ne,“ odpověděl stroze. „Mé zbraně nejsou určené pro boj s bohy, a docházejí mi triky.“

Otevřela jsem oči a upřela je na palubní desku. „Tak možná jich pár má Marsden.“ Poblíž volantu byl panel tlačítek, který nevypadal jako standardní vybavení. „K čemu jsou tahle?“

„To nevím. To si tam přidal Jonas sám. A hlavně na nic ne…“

Udeřila jsem do jednoho zeleného, a vyřítili jsme se vpřed jako raketa. Bylo to dost rychlé na to, aby mě to přimáčklo k sedadlu a shrnulo mi to tváře dozadu.

Nic jsem neviděla. Tlak byl na mě moc silný už i na to, abych se třeba jenom dokázala nadechnout, moc velký na to, abych se dokázala pohnout. Siločára vypadala jako skoro pevná trubice, všechny záblesky a světlice kolem nás uháněly v jedné dlouhé řadě barev.

„…sahej,“ dokončil větu Pritkin, když jsme se s několika otřesy vrátili k normální rychlosti.

Sípavě jsem se nadechla s pocitem, že mi plíce v hrudi splaskly, a sklonila jsem se k přístrojové desce. Když jsem měla dechu dost, zasténala jsem, protože jsem cítila každou ranku, každou modřinu. Když jsem ale zvedla hlavu, v dálce jako malá hvězda svítil vír.

Dostali jsme se k němu před Apollonem, ale jenom taktak. Z oslnivé energie siločáry jsme do nehmotného prostoru v okolí víru vyskočili s možná desetisekundovým náskokem. Pritkin zoufale hledal správný proud, který by nám umožnil skočit k dalšímu víru, takže Apollonův příchod neviděl. Bylo to ale to jediné, co jsem viděla já.

Vypadalo to, jako by Apollon skoncoval s řečmi. Ta vřící koule energie ani nezpomalila. Stejně tak ani to obrovské hejno démonů, které se řítilo za ním. Když se kolem nás prohnali jako kolonie netopýrů, viděla jsem slabé záblesky tisíců Rakšasů i svým zrakem.

Popadla jsem volant a trhla jím přímo do víru. „Musíme se dostat blíž!“

„Blíž k čemu?“ Pritkin zavrčel a bojoval s proudem, aby nám přesně v tom zabránil.

„K víru!“

„Zešílelas?“

„Říkal jsi, že potřebujeme nějakou zbraň proti bohovi.“ Ukázala jsem na Rakšasy. „Myslím, že jsme jednu našli!“

Pritkin trhl hlavou a zahleděl se na dlouhý oblouk démonů, proudících kolem víru. Viděla jsem, že si uvědomil totéž, co já – nepronásledovali nás. Jeden každý z nich se soustředil na Apollona, jako když prach doprovází kometu.

„Apollon je bytostí plnou energie,“ řekl pomalu.

„Životní energie,“ opravila jsem ho. Přesně té, kterou se Rakšasové živí.

„A nepochází ze Země. Takže se na něj nevztahuje zákaz.“

Přikývla jsem. „Ale chrání se štítem. Kdyby se dostal dost blízko k víru, mohl by mu ochranu oslabit natolik, aby se k němu dostali.“

„Totéž ale může udělat nám!“

„Máš snad lepší nápad?“ otázala jsem se, když nás ten černý mrak dohnal.

„Ne,“ řekl a stočil to přímo ke středu víru. Byl to sice můj plán, ale při pohledu do tváře zapomnění jsem se stejně rozkřičela. Pritkin potom dupl na brzdy a přeskočil přes tři proudy, než smykem zastavil v jednom vnitřním. Měl kratší oběžnou dráhu a otáčel námi kolem toho jevu šíleným tempem.

Projížděli jsme kolem víru a Pritkin zápasil s proudem, aby nám zabránil do něj spadnout, proti čemuž auto protestně sténalo a třáslo se. A potom jsme se museli skrčit, protože se k nám děsivou rychlostí přihnal Apollon. Musel se k tomu úkazu dostat mnohem blíž než my, protože jeho štít prakticky zmizel.

Rakšasové si to uvědomili ve stejnou dobu jako já a jako jediný tvor skočili přímo na něj. Potom jsme znovu vyjeli mimo dohled, a když jsme se zase objevili na druhé straně, měl oblak syrové energie namále. Vypadalo to, že Rakšasové nějak moc velkou úctu k bohům jakéhokoli druhu nechovají.

Apollon vyrazil a utíkal, ale oni ho pronásledovali kolem víru a naprosto snadno se při tom proplétali energetickými liniemi. Ohromná bitva rozpohybovala proudy a házela s námi jako s lodí na volném moři, a já jsem několik okamžiků nic neviděla. Nakonec jsem zahlédla kouli hodně zredukované energie, pomalu se sunoucí k pulzujícímu srdci víru.

Mohlo to být úmyslné – Apollon si mohl myslet, že energie, kterou vír vydává, ublíží démonům dost na to, aby ho přestali pronásledovat. Ale podle toho, co jsem viděla, s nimi zřejmě nic nedělal, dost možná proto, že nebyli tak docela z tohoto světa. Možná proto se taky dokázali stáhnout, když se dostal až moc blízko a vír ho nasál.

Smrt boha způsobila v srdci víru a průsečíku siločar sotva znatelné zavlnění na hladině. Zato se ven vyhrnula vlna energie, která naši malou ochrannou bublinu uchopila a úplně ji ze siločáry vyhodila. Pritkin zaklel, chytil mě kolem pasu a vyskočil.

Na padáku, vytvořeném z Pritkinova štítu, jsme zahájili pomalé klesání zrovna v okamžiku, kdy hvězdami posetá obloha začala blednout do zlatého úsvitu. Dopad Marsdenova auta nebyl tak hluboko pod námi skoro ani slyšet. Když ale dopadlo a okamžitě se změnilo v ohnivou kouli, Pritkin sebou trhl.

„Vyvázli jsme z toho živí!“ připomněla jsem mu, i když jsem tomu sama dokázala jenom těžko uvěřit.

„To tys nás z toho dostala,“ řekl a zadíval se na hořící hromadu kovu hluboko dole. „Jonas mě zabije.“

„Mohla bys mi znovu vysvětlit, proč mám platit za… za tohle?“ zeptal se Mircea a ukázal na štěbetajícího transvestitu, který Augustineův obchod v podstatě rozebíral na prvočinitele. U dveří stál sám velký muž, útrpně při tom masakru pomrkával a prstem přejížděl po mé kartě AmEx. Ještě pořád mě nenáviděl, ale mé peníze mu zřejmě nevadily.

„Za to platím já, nebo teda budu,“ ujistila jsem ho. „Jonas říkal, že mi zpětně přijde plat za minulý měsíc.“ S Augustineovými cenami to samozřejmě znamenalo, že bych to mohla být schopna Mirceovi splatit asi za deset let nebo tak nějak.

Povzdechl si a znovu si opřel hlavu do pěkného křesla z pruhovaného saténu z období Ludvíka XIV., které mu Augustine honem přinesl. Já jsem si své musela přitáhnout sama. Rozpačitě jsem se zavrtěla. Všechno mě bolelo.

Mircea si toho všiml a otevřel jedno oko, aby se na mě podíval. „Jednou z tebe dostanu infarkt,“ prohlásil stroze bez sebemenší stopy svého obvyklého šarmu.

„Poslal jsem tě pryč, abych tě udržel v bezpečí. A tys místo toho zabila Lorda Protektora –“

„To byl Pritkin, a Saunders ve skutečnosti není mrtvý,“ opravila jsem ho. „Jonas rozšiřuje verzi, že byl tragicky zraněn během statečného boje s Apollonovými vojsky.“

„Apollon žádná vojska neměl.“

„Ano, ale to nikdo neví.“ Toho, co se opravdu stalo, bylo naštěstí svědky jenom velice málo mágů, a většinou to byli učni. Učni, kteří momentálně měli šílené bolesti hlavy z toho, jak jim byly pozměněny vzpomínky.

Marsden se rozhodl, že bude lepší svého soupeře odstranit z cesty diplomaticky než riskovat občanskou válku v době, kdy jsme si to mohli dovolit ze všeho nejmíň. Sice se mu podařilo přesvědčit Senát, ale Mircea nevypadal, že by měl z toho, že je bývalý šéf Kruhu stále s námi, velkou radost. Měla jsem takové plíživé podezření, že Saundersovo zotavení nedopadne dobře.

„A jako přídavek jsi zabila boha!“ obviňoval mě Mircea.

„Technicky vzato to udělali démoni. Nebo možná siločára. Nejsme si úplně…“

„Takže tvůj argument zní, žes neudělala nic?“

„Copak tohle není to, cos chtěl, abych dělala? Plavala, četla si, možná něco málo nakoupila?“

„Ano! Mnohem víc bych preferoval, kdybys své dny trávila děláním přesně toho, než aby ses vrátila celá od krve!“

„Hlavně že jsem se vrátila.“

„Tentokrát.“

„Mirceo…“

„Ano, máš tady nějakou práci, nebo mi to alespoň pořád povídáš. A já to chápu – rozumově. Ale neočekávej, že se mi to bude líbit.“

„Ale už žádná pouta?“

Věnoval mi jeden ze svých lenivých úsměvů, což byl první náznak dobré nálady, který jsem u něj viděla. „Ne, pokud o ně nepožádáš.“

Polkla jsem. „Tak k tomu…“

Povzdechl si a znovu si opřel hlavu. „Proč jenom pochybuji o tom, že to bude požadavek na jeden pár v každé barvě?“

„Ona se prodávají barevná?“

Usmál se, aniž by otevřel oči. „Ne! Teda jako ne, myslela jsem to jinak. Známe se od doby, kdy jsem byla ještě dítě, ale teď… je toho prostě moc, co o tobě nevím.“

„Znáš mě,“ řekl s nakrčeným čelem, „asi víc než většinu ostatních.“

„Ale nepřipadá mi to tak. Ani jsem nikdy nebyla u tvého dvora!“

„To se dá snadno napravit. Vlastně jej můžeš navštívit dřív, než si pomyslíš. Mág Marsden navrhuje, aby tvá inaugurace proběhla tam. Jako gesto dobré vůle vůči Senátu po těch nepříjemnostech s jeho předchůdcem.“

„Konzulové tam ještě budou?“ zeptala jsem se nervózně.

„Pravděpodobně.“ Mircea otevřel oči a zamračil se na strop. „Jednání se poněkud vlečou. Konzulové se momentálně ptají, proč by měli domlouvat nějaké spojenectví, když je náš hlavní protivník mrtvý.“

„To nemůžou myslet vážně! V Pohádkové říši se schyluje k zásadní válce, Tonyho skupina je pořád na svobodě a kuje pikle proti bůhvíkomu, a my nemáme ani ponětí o tom, jak Apollonovi božští spojenci bohové jeho předčasnou demisi přijmou!“

„To všechno jsou správné body. Ale to, jestli budou stačit k tomu, aby potlačily staletí podezření a nelibosti, se teprve ukáže. Konzulka věří, že budou, a já upřímně doufám, že se nemýlí. Ale nelíbí se mi myšlenka, že bychom do Pohádkové říše vstoupili na vlastní pěst. Ale Antonio po tom všem asi těžko vyjde ven a postaví se nám.“

„Takže musíme jít my tam a dostat ho.“ Při té myšlence jsem nebyla o nic šťastnější než Mircea. V Pohádkové říši jsem byla jednou. Ten zážitek se mi nelíbil.

„Ano, ale to může ještě nějakou dobu počkat. Než vyřešíme ty důležitější věci.“

Přísně se na mě zadíval. „Snažíš se se mnou rozejít?“

„Ne! To ne… To není to, co jsem… Chtěla bych s tebou chodit…“ vyhrkla jsem.

Pozvedl jedno obočí. „Podle upírského zákona už jsme manželé.“

„Ale já nejsem upír, Mirceo! A na nějaké manželství se mě stejně nikdo ani neptal!“

„Ty nechceš, abych tě měl?“ Jeho obličej nabyl takový ten uzavřený výraz, který upíři používají, když se musí hodně ovládat. Skvělé. Takže to půjde zhruba tak dobře, jak jsem čekala.

„Ne, tohle jsem tím říct nechtěla.“

Odmlčela jsem se a zkusila dát dohromady své myšlenky, abych mohla vyjádřit to, co jsem cítila. „Vždycky jsem to, že nemám žádný závazek, vnímala jako klad. Myslela jsem, že je mi líp samotné, když se nesnažím sbližovat s lidmi, kteří by stejně pravděpodobně přišli k nějaké úhoně. Někdy to tak cítím pořád. Jsem teď mnohem větším cílem než předtím, a v některých ohledech mám mnohem větší odpovědnost, než jsem kdy měla. Ale odteď ji už budu mít vždycky. A nemůžu se na zbytek života přede všemi zavírat…“

„Dulceaţă,“ řekl Mircea trpělivým hlasem. „Já jsem cílem bez ohledu na to, co kdy uděláš ty. A ujišťuji tě, že se o sebe dokážu postarat sám.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Tím si nemůže být nikdo jistý, teď už ne. Málem jsme přišli o Rafea, ztratili jsme Sal –“

Zavřel oči a po tváři mu přelétl záblesk čehosi. „Kdybych jí to pouto zlomil, když mě o to žádala, Tony by ji nebyl schopen využít.“

„Byl by si našel někoho jiného. Byli jsme zranitelní kvůli problémům v naší alianci. On toho využil.“

„Já to ale i tak budu vždycky dávat za vinu sobě. Stejně jako Nicuovu smrt.“

Polkla jsem. Ještě pořád jsem se s tím snažila vyrovnat sama. Zemřel, aby mě chránil, a to jsem ho sotva znala. A když už jsem s ním mluvila, většinou jsem křičela. Marco měl pravdu – je toho ještě hodně, co na upírech nechápu.

„Alespoň, že bude v pořádku Marco,“ řekla jsem a vzpomněla si na to, kdy jsem ho viděla naposledy. Protože apartmá se pořád rekonstruovalo, přidělili mu lůžko na klinice. Na chlapíka, kterému někdo probodl srdce, mi přišel až překvapivě veselý. Bylo by to zabilo kohokoli, kdo by měl nižší než mistrovský status, ale Sal se nedožila toho, aby mu usekla i hlavu, takže se Marco uzdraví.

„Ale vypadá to, že jsem na nějakou dobu mimo službu,“ informoval mě a vydal nějaký zvuk, který mi až podezřele zněl jako chichotání. Jenom jsem zírala. Nikdy jsem ho neviděla tak šťastného.

„V poslední době jsem byl příliš zaneprázdněn,“ řekl Mircea a díval se, jak Róza z jedné figuríny stahuje růžové negližé, zatímco se statečný prodavač snažil nacpat její nohu velikosti čtrnáct do boty velikosti maximálně osm.

„Nemyslím, že se tam vejde,“ zalapal po dechu zpocený prodavač.

„Kdybych tak dostala niklák pokaždé, když tohle slyším,“ zamumlala a zasunula nohu dovnitř.

„Udělal jsi to nejlepší, cos mohl,“ řekla jsem Mirceovi. „To je něco, co dokáže udělat každý z nás. A to je… Myslím, že to je to, co jsem si uvědomila. Lidi, na kterých mi záleží, nemůžu udržet v bezpečí tím, že se od nich budu distancovat. Oni jsou i ohrožení tak, stejně jako budou vždycky. Já je prostě jenom musím milovat teď, dokud můžu. Teď je to jediné, co máme.“

„Obávám se, že tvým úvahám nerozumím, dulceaţă,“ řekl Mircea něžně. „Ty chceš mít bližší vztah, ale přesto mě odháníš?“

„Nepodala jsem to moc dobře,“ řekla jsem frustrovaně. „Snažím se říct to, že ten geis, pod kterým jsme byli, nám k sobě vnukl nějaké city. Ale byly to city, které bychom jinak vůbec nemuseli mít. A já musím zjistit, jestli to, co cítím, vychází z něčeho trvalejšího, než je jedno nevydařené kouzlo. Chci tě poznat. Chci, abys ty poznal mě.“

„Přeješ si, abych se ti dvořil?“

„Jestli tomu tak chceš říkat… Tak asi jo.“ Zatvářil se přemýšlivě. Nadechla jsem se a málem jsem to udělala – málem jsem se zeptala na tu tajemnou brunetu. Ale pak jsem to zase nechala být, aniž bych něco řekla. Kašlu na to. Měla jsem za sebou příšerný týden a zasloužila jsem si pauzu. Kromě toho, jestli pojedu k jeho dvoru, budu mít spoustu času se poptat v okolí. A jestli mu na nějakou milenku přijdu…

„Existuje nějaký důvod, proč se na mě díváš zrovna takhle, dulceaţă?“

„Jako jak?“

„Když jsem takový výraz viděl naposledy, bylo to na bojišti – od protivníka.“

„Já nejsem tvůj protivník, Mirceo. Jenom tě chci poznat líp.“

„A nemohla bys mě poznávat tak jako předtím?“

„Ne, protože bych si nezachovala jasnou hlavu – ne!“

Nato se usmál, ale když pohledem sklouzl na nějaké místo za mým ramenem, úsměv zmizel. „Tyto pochybnosti ale nemají nic společného se společností, se kterou se v poslední době stýkáš, nebo ano?“

Neměla jsem šanci odpovědět, protože to už se dveře obchodu prudce otevřely a dovnitř hlučně vstoupil rozlícený válečný mág. Když mě Pritkin zahlédl, zúžil oči.

„Tys mi oholila nohy?!“

Mircea se na mě podíval a zkřížil ruce na prsou. Přelétla jsem pohledem od jednoho nešťastného obličeje ke druhému a najednou jsem si vzpomněla, že jsem měla být někde jinde. „Víš, Jonas říkal něco o tréninku,“ řekla jsem rychle. A odčasovala se.