Judith Rumelt

Nástroje smrti 02. Město z popela

Prolog DÉMANTY A DÝM

Ta velkolepá budova tvořená sklem a ocelí vyrůstala z parcely na Front Street jako jiskřící jehla s hrotem zapíchnutým do oblak. Metropole, nejdražší z nových obytných mrakodrapů na dolním Manhattanu, měla padesát sedm pater. Nejluxusnější apartmá se nacházelo v posledním, sedmapadesátém patře. Bylo to mistrovské dílo s elegantním černobílým designem. Od holých mramorových podlah, na nichž se ještě ani nestačil usadit prach, se odrážely hvězdy, jejichž svit sem pronikal obrovskými okny nahrazujícími stěny. Okenní sklo bylo perfektně čisté a poskytovalo tak dokonalou iluzi chybějící překážky mezi výhledem a vyhlížejícím, že i ti, jimž je strach z výšek cizí, tu občas pocítili závrať.

Hluboko dole se vinula stříbřitá stužka East River, místy špoulí spoutaná zářícími mosty a posetá miniaturními tečkami lodí. Tvořila předěl mezi Manhattanem a Brooklynem, dvěma břehy plnými světel. Za jasných nocí bylo možné na jihu zahlédnout nasvícenou Sochu svobody, dnes večer však byla mlha a Liberty Island se ukrýval za mléčnou hradbou.

Byl to úchvatný pohled, avšak muž, jenž stál u okna, nevypadal nijak zvlášť ohromeně. Jeho úzká, přísná tvář se mračila. Odvrátil se od okna, udělal několik dlouhých kroků a podpatky jeho vysokých bot zaklapaly o mramorovou podlahu. „Jak to, že ještě nejsi hotový?“ zeptal se a prohrábl si rukou vlasy barvy soli. „Už jsme tu skoro hodinu.“

Chlapec klečící na zemi k němu nervózně a poněkud podrážděně vzhlédl. „To je tím mramorem. Je tvrdší, než jsem čekal. Pentagram se do něj špatně ryje.“

„Tak pentagram vynech.“ Zblízka bylo vidět, že navzdory bílým vlasům není muž starý. Jeho pevná tvář měla přísné rysy, avšak neporušené vráskami, a jeho oči byly jasné a klidné.

Chlapec ztěžka polknul a černá blanitá křídla, jež mu vyrůstala z úzkých lopatek (na zádech džínové bundy si na ně musel vyříznout otvory), se nervózně zatřepetala. „Pentagram je nezbytnou součástí všech rituálů vyvolávání démonů. To přece víte, pane. Bez něj –“

„Nebudeme chráněni. To dobře vím, Eliáši. Ale pospěš si. Viděl jsem čaroděje, kteří by za tu dobu, co jsi tu nakreslil polovinu pěticípé hvězdy, dokázali vyvolat démona, pěkně si s ním popovídat a zase ho rychle poslat zpátky do pekel.“

Chlapec neodpověděl, jenom se s novou vervou vrhl do práce. Z čela mu odkapával pot a on si prsty spojenými jemnou pavučinovou blánou odhrnul vlasy z očí. „Tak,“ řekl konečně a s povzdechem se posadil na paty, „už je to hotové.“

„Dobře.“ Muž vypadal potěšeně. „Takže můžeme začít.“

„Moje peníze…“

„Už jsme se dohodli. Peníze dostaneš, teprve až si promluvím s Agramonem, dřív ne.“

Eliáš se postavil a sundal si bundu. I přes škvíry, které v ní vyřízl, mu stále ještě nepohodlně stahovala křídla. Když už je nesvírala látka, plně se roztáhla a zvedla v nevětrané místnosti lehký vánek. Křídla měla barvu olejové skvrny – černou, s žilkami oslnivých duhových barev. Muž se od něj odvrátil, jako by mu byl pohled na křídla nepříjemný, ale Eliáš si toho zřejmě nevšiml. Proti směru hodinových ručiček začal chodit kolem vyrytého pentagramu a prozpěvovat monotónní nápěv v jazyce démonů, který zněl jako praskání plamenů.

Obrys pentagramu se najednou vzňal za zvuku, jenž připomínal syčení vzduchu unikajícího z pneumatiky. Ve dvanácti obrovských oknech se odráželo dvanáct planoucích pěticípých hvězd.

Uvnitř pentagramu se něco pohybovalo, něco černého a beztvarého. Eliáš teď zpíval rychleji, pozvedl ruce protkané pavučinami a prsty načrtl do vzduchu několik spletitých tvarů, které zmizely v modrých plamenech. Muž nemluvil chtónštinou, jazykem

čarodějů, příliš plynně, znal však dostatek slov, aby porozuměl Eliášovu zpěvu, který se opakoval stále dokola: Volám tě, Agramone. Volám tě z dálek mezi světy.

Muž vklouzl rukou do kapsy. Prsty se dotkl čehosi tvrdého, chladného a kovového. Usmál se.

Eliáš se zastavil. Stál teď před pentagramem, jeho hlas se zvedal a zase klesal v monotónním zpěvu a okolo něj jako blesky poskakovaly modré plameny. Uvnitř pentagramu se náhle zvedl proužek

černého dýmu. Stoupal ve spirále vzhůru, rozšiřoval se a sílil. V dýmu visely dvě oči jako drahokamy zachycené v pavučině.

„Kdo mne sem přivolal přes celé světy?“ zaburácel Agramon hlasem připomínajícím tříštění skla. „Kdo si mne žádá?“

Eliáš přestal zpívat. Pořád ještě stál před pentagramem, úplně nehybně, až na křídla, která se pomalu pohybovala. Vzduch páchl rzí a spáleninou.

„Agramone,“ oslovil čaroděj démona. „Jsem čaroděj Eliáš. To já jsem tě přivolal.“

Chvíli bylo ticho. Pak se démon zasmál, jak jen se může smát dým. Ten smích sžíral jako kyselina. „Hloupý čaroději,“ zasípal Agramon. „Hloupý chlapče.“

„To ty jsi hloupý, když si myslíš, že mě můžeš ohrozit,“ odpověděl Eliáš, ale jeho hlas se chvěl stejně jako jeho křídla. „Jsi uvězněn v pentagramu, dokud tě nevypustím, Agramone.“

„Opravdu?“ Neustále se přelévající oblak dýmu se vpředu vzdul. Vyrazilo z něj rameno ve tvaru lidské ruky a přejelo po okraji žhnou-cího pentagramu, který démona obklopoval. Pak dým jedním náhlým pohybem překypěl přes okraje hvězdy, převalil se přes ně jako vlna přes přístavní molo. Plameny zablikaly a odumřely a Eliáš s výkřikem uskočil dozadu. Z úst mu rychle proudila slova v chtónštině, zaříkávadla sloužící k ovládnutí a zahnání démona. Nic se však nestalo. Černé mračno neúprosně rostlo a dostávalo určitý tvar; tvar obrovského, odporného netvora, jehož žhnoucí oči se proměňovaly, rostly do velikosti talířů a děsivě plály.

Muž s nezúčastněným zájmem sledoval, jak Eliáš znovu vykřikl a obrátil se na útěk. Ke dveřím se však už nedostal. Agramon vyrazil kupředu a jeho černá masa srazila čaroděje k zemi jako vlna vroucího dehtu. Eliáš se tomu náporu chvíli chabě bránil a pak zůstal ležet bez hnutí.

Černý dým se stáhl a na mramorové podlaze po něm zůstalo čarodějovo zhroucené tělo.

„Doufám,“ ozval se muž, který mezitím z kapsy vytáhl onen chladný kovový předmět a teď si jej líně přehazoval v rukou, „že jsi mu neudělal nic, kvůli čemu bych ho už nemohl použít. Potřebuji totiž jeho krev.“

Agramon se otočil, černý sloup dýmu se smrtícíma démantovýma očima. Ty se zaměřily na muže v drahém obleku, na jeho úzkou, lhostejnou tvář, na černá znamení pokrývající jeho kůži a na zářící předmět, který držel v ruce. „Ty jsi zaplatil tomu dítěti, aby mne přivolalo? A neřekl jsi mu, čeho jsem schopen?“

„Přesně tak,“ přitakal muž.

Agramonův hlas prozrazoval neochotný obdiv. „ To bylo chytré.“ Muž udělal krok směrem k démonovi. „Ano, já jsem totiž velice chytrý. A navíc jsem teď tvým pánem. Mám Pohár smrti. Musíš mne

poslouchat, nebo nést následky.“

Démon chvíli nic neříkal. Pak sklouzl k zemi a posměšně napodobil pokleknutí na znamení podřízenosti, tedy alespoň do té míry, do jaké může pokleknout stvoření bez hmotného těla. „Jsem vám k službám, můj pane…?“

Ta věta byla zdvořile zakončena otázkou. Muž se usmál. „Můžeš mi říkat Valentýne.“

Část první Sezóna v pekle

Myslím, že jsem v pekle, tedy jsem.

Arthur Rimbaud

1

VALENTÝNŮV ŠÍP

„Ještě se zlobíš?“

Alek, který se opíral o stěnu výtahu, vrhl ve stísněném prostoru na Jace vzteklý pohled. „Já se nezlobím.“

„Ale zlobíš.“ Jace vyčítavě mávl rukou směrem ke svému nevlastnímu bratrovi a pak vyjekl, protože mu paží projela ostrá bolest. Po tom, co se pod ním dnes odpoledne prolomila shnilá dřevěná podlaha a on spadl přes tři podlaží na hromadu starého železa, ho bolelo celé tělo. Měl pohmožděné dokonce i prsty. Alek, jenž teprve nedávno odložil berle, které mu pomáhaly v chůzi po boji s Abaddonem, nevypadal o mnoho lépe, než se Jace cítil. Měl zablácené šaty a kolem obličeje mu visely zplihlé prameny vlasů, slepené potem. Přes jednu tvář se mu táhl dlouhý šrám.

„Ale nezlobím,“ procedil Alek mezi zuby. „Jenom proto, žes tvr-dil, že dračí démoni už vyhynuli –“

„Říkal jsem, že skoro vyhynuli.“

Alek na něj namířil prst. „Skoro,“ řekl a hlas se mu třásl hněvem,

„není ANI ZDALEKA DOSTATEČNÉ.“

„Aha,“ opáčil Jace. „Asi budu muset požádat, ať kvůli Alekovi změní v učebnici démonologie údaj ‚skoro vyhynuly‘ na ‚zdaleka ne dostatečně vyhynulý‘. Má totiž rád, když jsou příšery opravdu, ale opravdu pořádně vyhynulé. Budeš se pak cítit líp?“

„Ale no tak, kluci,“ vložila se do toho Isabela, která si do té doby prohlížela obličej ve výtahovém zrcadle. „Nehádejte se.“ Se zářivým úsměvem se obrátila k zrcadlu zády. „Bylo to sice trochu akčnější, než jsme čekali, ale zase to byla docela zábava, ne?“

Alek se na ni podíval a zavrtěl hlavou. „Jak to, že se nikdy nezašpiníš od bláta?“

Isabela přemýšlivě pokrčila rameny. „Mám čistou duši. Odpuzuje to špínu.“

Jace si odfrkl tak hlasitě, že se k němu zamračeně otočila. Zatřepetal jí před obličejem zablácenými prsty s černými půlměsíci pod nehty. „Ty? Ty jsi skrz naskrz prohnilá.“

Isabela se chystala odpovědět, ale výtah se právě za skřípění brzd zastavil. „Tuhle věc už by měl někdo opravit,“ řekla a trhnutím otevřela dveře. Jace za ní vyšel do vstupní haly a už se těšil, jak odloží zbroj a zbraně a dá si horkou sprchu. Přesvědčil své nevlastní sourozence, aby se s ním vydali na lov, i když ani jednomu z nich, se moc nelíbilo, že by měli lovit na vlastní pěst, když jim teď už neradil Hodge. Jace ale toužil po zapomnění, které mu přinese boj, po drsném rozptýlení při zabíjení a po zraněních, která ho přivedou na jiné myšlenky. A protože věděli, jak moc to chce, šli s ním a plížili se špinavými a opuštěnými podzemními tunely, dokud nenašli dračího démona a nezabili jej. Všichni tři pracovali v dokonalé shodě, jako obvykle. Jako jedna rodina.

Rozepnul si bundu a pověsil ji na věšák na zdi. Alek seděl vedle něj na nízké dřevěné lavičce a snažil se setřást z nohou zablácené boty. Tiše si broukal nějaký popěvek bez melodie, čímž dával Jaceovi najevo, že se přece jen tolik nezlobí. Isabela si vytahovala sponky z dlouhých černých vlasů, které jí postupně padaly na ramena. „Mám hlad,“ řekla. „Kdyby tady tak byla máma a něco nám uvařila.“

„Ještě že tu není,“ poznamenal Jace, který si právě rozepínal pás se zbraněmi. „Šílela by kvůli těm kobercům.“

„To máš tedy pravdu,“ promluvil čísi chladný hlas. Jace se rychle otočil, pořád ještě s pásem v rukou, a uviděl Marysu Lightwoodovou, která stála se založenýma rukama ve dveřích. Na sobě měla naškrobený černý cestovní kostým a její vlasy, stejně černé jako Isabeliny, byly staženy do tlustého ohonu, který jí sahal až do půli zad. Její ledově modré oči přejely přes všechny tři jako pátrací reflektor.

„Mami!“ Isabela se vzpamatovala a běžela svoji matku obejmout. Alek vstal a připojil se k nim, i když se přitom pokoušel nedat najevo, že stále ještě trochu kulhá.

Jen Jace se nepohnul. V pohledu, kterým po něm Marysa přejela, bylo cosi, co ho zmrazilo namístě. Přece neřekl nic tak strašného, ne? Z její posedlosti starými koberci si dělali legraci pořád…

„Kde je táta?“ zeptala se Isabela, když matku pustila. „A Max?“ Následovala téměř nepostřehnutelná pauza. Pak Marysa řekla:

„Max je ve svém pokoji. A váš otec bohužel zůstal v Alicante. Musel se ještě o něco postarat.“

Alek, který dokázal atmosféru odhadnout poněkud citlivěji než jeho sestra, trochu zaváhal. „Děje se něco?“

„Na to bych se spíš měla zeptat já vás,“ řekla jeho matka suše.

„Ty kulháš?“

„Já –“

Lhaní Alekovi moc nešlo. Isabela bez zaváhání převzala slovo:

„Honili jsme v podzemních tunelech dračího démona. Ale nic to nebylo.“

„A ten vyšší démon, se kterým jste bojovali minulý týden, to taky nic nebylo?“

To umlčelo i Isabelu. Podívala se na Jace, který ihned zatoužil, aby to nebyla udělala.

„Nebylo to plánované.“ Jace se nemohl soustředit. Marysa se s ním ještě nepřivítala, ani ho nepozdravila, jen se na něj dívala očima podobnýma modrým dýkám. V srdci cítil prázdnotu, která se neustále rozpínala. Takhle se na něj nikdy nedívala, ať už udělal cokoli. „Byla to chyba…“

„Jaci!“ Max, nejmladší z dětí Lightwoodových, se prodral kolem své matky, vyhnul se její natažené ruce a vrazil do pokoje. „Jsi zpátky! Všichni jste zpátky!“ Točil se v kruhu a vítězoslavně se culil na Aleka a Isabelu. „Zdálo se mi, že slyším výtah.“

„A mně se zdálo, že jsem ti řekla, ať zůstaneš ve svém pokoji,“ řekla Marysa.

„Na to si nevzpomínám,“ odpověděl Max s takovou vážností, že se nad tím musel pousmát i Alek. Max byl na svůj věk malý, vypadal asi tak na sedm, ale vyzařovala z něj jakási svébytná důstojnost, která mu ve spojení s jeho velkými brýlemi propůjčovala vzhled někoho staršího. Alek natáhl ruku a prohrábl svému bratrovi vlasy, ale Max stále upíral zářící oči na Jace. Jace cítil, jak se kus ledu v jeho srdci

pomalu rozpouští. Max v něm vždycky viděl hrdinu a obdivoval ho, jako nikdy neobdivoval svého staršího bratra, možná proto, že Jace mnohem lépe snášel jeho přítomnost. „Slyšel jsem, že jste bojovali s vyšším démonem,“ řekl. „To muselo být super!“

„Bylo to… jiné,“ odpověděl Jace vyhýbavě. „Jak jste se měli v Alicante?“

„Bylo to super. Úplně boží. V Alicante mají velikánskou zbrojnici a ukázali mi pár míst, kde se dělají zbraně. Taky jsem viděl úplně nový způsob výroby andělských ostří, takže víc vydrží, a poprosím Hodge, aby mi ukázal –“

Jace si nedokázal pomoci. Jeho oči s nevěřícným výrazem okamžitě přeskočily na Marysu. Takže Max to o Hodgeovi nevěděl. Copak ona mu to neřekla?

Marysa si toho pohledu všimla a pevně stiskla rty do linky tenké jako ostří nože. „To by stačilo, Maxi.“ Vzala svého nejmladšího syna za ruku.

Zvrátil hlavu dozadu a překvapeně se na ni podíval. „Ale já si tu povídám s Jacem.“

„To vidím.“ Jemně ho postrčila k Isabele. „Isabelo, Aleku, zaveďte svého bratra do jeho pokoje. Jaci,“ řekla, a když vyslovila jeho jméno, bylo v jejím hlase slyšet napětí, jako by jí ty slabiky v ústech rozpouštěla neviditelná kyselina, „ty se umyj a co nejdřív přijď za mnou do knihovny.“

„Já to nechápu,“ ozval se Alek a podíval se ze své matky na Jace a potom zase zpět. „Co se tady děje?“

Jace cítil, jak mu podél páteře vyráží studený pot. „Jde o mého otce?“

Marysa sebou dvakrát trhla, jako by ji každé ze slov ‚můj otec‘ zvlášť uhodilo. „Knihovna,“ procedila skrze zuby. „Probereme to tam.“

Alek pokračoval: „To, co se stalo, když jste byli pryč, nebyla Jaceova vina. Můžeme za to všichni. A Hodge říkal –“

„O Hodgeovi si také promluvíme později.“ Marysa mluvila varovným tónem a přitom se dívala na Maxe.

„Ale mami,“ zaprotestovala Isabela. „Jestli hodláš potrestat Jace, měla bys potrestat taky nás. To by bylo fér. Dělali jsme všichni to samé.“

„Ne,“ řekla Marysa po tak dlouhé odmlce, až si Jace myslel, že snad už vůbec nepromluví. „To jste nedělali.“

„Pravidlo číslo jedna v anime,“ prohlásil Simon. Seděl na zemi u nohou své postele opřený o několik polštářů, v jedné ruce pytlík chipsů a v druhé dálkový ovladač. Na sobě měl černé tričko s nápisem BLOGUJU O TVOJÍ MÁMĚ a džíny s dírou na koleně.

„Nikdy si nezahrávej se slepým mnichem.“

„Já vím,“ odpověděla Clary, vzala si jeden chips a namočila ho do misky s omáčkou, která stála na podnose mezi nimi. „Z nějakýho důvodu jsou to vždycky lepší bojovníci než mniši, co vidí.“ Podívala se na obrazovku. „Oni tančí?“

„To není tanec. Snaží se navzájem zabít. Ten první chlápek je smrtelnej nepřítel toho druhýho, pamatuješ? Zabil jeho tátu. Proč by spolu asi tancovali?“

Clary křoupala chipsy a zamyšleně zírala na obrazovku, kde mezi postavami dvou okřídlených mužů vířily animované růžové a žluté mraky. Muži se kolem sebe vznášeli v kruzích a oba třímali v ruce zářící meče. Každou chvíli některý z nich promluvil, jelikož však mluvili japonsky a titulky byly v čínštině, příliš to nepomáhalo k objasnění zápletky. „Ten chlápek s kloboukem,“ řekla, „to je ten zlej?“

„Ne, ten s tím kloboukem je ten otec. Byl to císař a kouzelník a tohle je jeho klobouk síly. Zlej byl ten s mluvící mechanickou rukou.“

Zazvonil telefon. Simon položil pytlík chipsů a chystal se vstát a jít k telefonu. Clary mu položila ruku na zápěstí. „Nechoď. Nech to zvonit.“

„Ale mohl by to být Luke. Mohl by volat z nemocnice.“

„Není to Luke,“ řekla Clary s větší jistotou, než na jakou se ve skutečnosti cítila. „Zavolal by mi na mobil, ne k vám domů.“

Simon se na ni dlouze zadíval a pak si sedl zpět na koberec vedle ní. „Když myslíš.“ Slyšela v jeho hlase pochybnosti, ale také

nevyslovené ujištění: Jenom chci, abys byla šťastná. Pochybovala, že by k něčemu takovému mohlo v brzké době dojít – ne, když její matka ležela v nemocnici napojená na hadičky a pípající přístroje a Luke, zkroucený na tvrdé plastové židli vedle její postele, byl jako mrtvola, a když pořád musela myslet na Jace a už snad tucetkrát zvedla telefon s úmyslem zavolat do Institutu, ale pak jej zase položila, aniž by vůbec vytočila číslo. Kdyby s ní chtěl Jace mluvit, zavolal by sám.

Možná byla chyba ho přivést za Jocelyn. Byla si tak jistá, že jakmile její matka uslyší hlas svého syna, svého prvorozeného dítěte, určitě se probudí… To se ale nestalo. Jace stál u postele prkenně a celý nesvůj a jeho tvář s prázdnýma, netečnýma očima se podobala tváři namalovaného anděla. Clary nakonec ztratila trpělivost a zakřičela na něj, na což jí zvýšeným hlasem odpověděl a pak vyrazil z pokoje. Luke se za ním díval se zkoumavým výrazem ve strhaném obličeji. „To je poprvé, co vidím, že se k sobě chováte jako bratr se sestrou,“ poznamenal.

Clary na to nic neřekla. Nemělo smysl mu vykládat, jak moc by si přála, aby Jace nebyl její bratr. Ale člověk si nemůže z těla jen tak vyrvat DNA, ani když to moc chce. Ani kdyby ho to mělo udělat opravdu šťastným.

Ale i když nemohla být tak úplně šťastná, pomyslela si, aspoň se tady, v Simonově pokoji, u něj doma, cítila pohodlně a v bezpečí. Znala Simona dost dlouho na to, aby si pamatovala doby, kdy měl postel ve tvaru hasičského auta a v rohu jeho pokoje se tyčila hromada lega. Teď tu stála postel s futonovou matrací a barevně pruhovaným přehozem, který mu darovala jeho sestra, a stěny byly polepeny plakáty skupin jako Rocková panda nebo Břitva na pochodu. Do rohu, který kdysi zabíralo lego, byla vklíněna bicí souprava a ve druhém rohu byl počítač, na jehož obrazovce svítil nehybný obraz hry World of Warcraft. Všechno působilo tak známě, jako by byla doma ve svém vlastním pokoji – který už ale neexistoval, takže Simonův pokoj představoval nejlepší možnou alternativu.

„Další čibi postavičky,“ pronesl Simon pochmurně. Všechny postavy na obrazovce se proměnily v pár centimetrů vysoké dětské

verze ze sebe sama a honily se s ostatními mezi hrnci a pánvemi.

„Přepnu to,“ ohlásil Simon a chopil se ovladače. „Tohle anime už mě nebaví. Vůbec nechápu zápletku a není tam žádnej sex.“

„Jasně že není,“ řekla Clary a vzala si další brambůrek. „Anime je hodnotná zábava pro celou rodinu.“

„Jestli máš chuť na něco míň hodnotnýho, můžeme zkusit pornokanály,“ navrhl Simon. „Chceš se dívat radši na Sedm svlečených, nebo na Můj soused kabrňák?“

„Dej mi to!“ Clary chňapla po ovladači, ale Simon už s checho-tem přepnul na jiný kanál.

Jeho smích však náhle ustal. Clary k němu překvapeně vzhlédla a spatřila, že Simon prázdně civí na televizi. Zrovna dávali starý černobílý film – Drákulu. Ten film už kdysi viděla s matkou. Na obrazovce byl záběr na Belu Lugosiho, bledého a vychrtlého. Byl za-halený do známého hábitu s vysokým límcem a za odhrnutými rty byly vidět jeho špičaté zuby. „Já nikdy nepiji… víno,“ promluvil se silným maďarským přízvukem.

„Hrozně se mi líbí ty gumový pavučiny,“ řekla Clary a snažila se přitom o lehký tón. „Je to hrozně vidět.“

Simon ale vyskočil a odhodil ovladač na postel. „Hned se vrá-tím,“ zamumlal. Jeho obličej měl barvu zimní oblohy těsně předtím, než začne pršet. Clary se za ním podívala a silně se kousla do rtu. Poprvé od doby, kdy se její matka ocitla v nemocnici, si uvědomila, že ani Simon možná není tak úplně šťastný.

Jace si sušil vlasy ručníkem a s potutelným úšklebkem pozoroval svůj odraz v zrcadle. O nejhorší z jeho pohmožděnin se postarala hojivá runa, se stíny pod očima a napjatými vráskami, které měl v koutcích úst, si však už poradit nedokázala. Bolela ho hlava a měl trochu závrať. Věděl, že se měl ráno raději nasnídat, ale když se probudil, bylo mu nevolno a ještě sotva popadal dech po nočních můrách, které se mu zdály, takže nechtěl ztrácet čas jídlem a toužil se jen pořádně fyzicky vybít, utopit své sny v modřinách a potu.

Odhodil ručník stranou a toužebně pomyslel na sladký černý čaj, který Hodge vaříval z nočních květin rostoucích ve skleníku. Ten čaj tišil hryzání hladu a přinášel rychlý příval energie. Poté, co Hodge

zmizel, zkusil Jace vyvařit listy té rostliny ve vodě, aby zjistil, zda nedosáhne stejného efektu, ale jediným výsledkem byla hořká tekutina chutnající po popelu, kterou musel hned s odporem vyplivnout.

Bos přešel do ložnice a natáhl na sebe džíny a čisté tričko. Shrnul si dozadu vlhké světlé vlasy a zamračil se. Vlasy byly už moc dlouhé a padaly mu do očí – za to mu Marysa určitě vynadá. Jako obvykle. Možná nebyl biologický syn Lightwoodových, ale oni se k němu od té doby, co ho adoptovali, chovali, jako by jím byl. Stalo se to po smrti jeho vlastního otce, když mu bylo deset. Po domnělé smrti, připomněl si Jace a znovu pocítil ten nepříjemný tlak v hrudi. Několik posledních dnů si připadal jako vydlabaná dýně, jako by mu někdo vidličkou vyškrábal všechny vnitřnosti, vyhodil je do odpadků a na obličej mu vyryl rozšklebený úsměv. Často si kladl otázku, jestli kdy bylo cokoli z toho, co si dřív myslel o svém životě nebo o sobě samém, pravdivé. Myslel si, že je sirotek, ale nebyl. Myslel si, že je jedináček, ale měl sestru.

Clary. Bolest se znovu ozvala, tentokrát silněji. Zatlačil ji do pozadí. Oči mu padly na střep z rozbitého zrcadla, který ležel na prádelníku a stále ještě se v něm odrážely zelené větve a drahokam modré oblohy. V Idrisu se už začalo stmívat, obloha měla kobaltově modrou barvu. Dusil se prázdnotou. Prudkými pohyby si obul své vysoké boty a zamířil dolů do knihovny.

Když s dusotem sbíhal po kamenných schodech, přemýšlel, co mu to asi Marysa chce říci o samotě. Vypadala, jako by měla chuť ho někam odtáhnout a dát mu facku. Už si ani nepamatoval, kdy na něj naposledy vztáhla ruku. Lightwoodovi si na tělesné tresty nepotrpěli, což byla dost velká změna po výchově, již se mu dostávalo od Valentýna, který si vymýšlel nejrůznější druhy bolestivých praktik, aby si vynutil poslušnost. Jaceova kůže stínů se vždy rychle uzdravila a smazala tak všechny stopy, kromě těch nejhorších. Jace si pamatoval, že po otcově smrti ještě dlouhé dny a týdny hledal na svém těle jizvy nebo stopy, které by mu připomínaly památku jeho otce a fyzicky ho s ním spojovaly.

Když došel ke knihovně, krátce zaklepal a otevřel dveře. Marysa seděla v Hodgeově starém křesle u krbu. Vysokými okny proudilo do

místnosti světlo a Jace si všiml několika šedivých pramínků v Marysiných vlasech. V ruce držela sklenici červeného vína a na stolku vedle ní stála karafa z broušeného skla.

„Maryso,“ řekl.

Trochu sebou trhla a rozlila pár kapek vína. „Jaci. Neslyšela jsem tě přijít.“

Nepohnul se. „Pamatuješ si na tu písničku, kterou jsi vždycky zpívala Isabele a Alekovi na dobrou noc, když byli ještě malí a báli se tmy?“

Marysa vypadala zaskočeně. „O čem to mluvíš?“

„Slyšel jsem tě přes zeď,“ vysvětlil jí. „Alekův pokoj byl tehdy vedle mého.“

Nic neřekla.

„Bylo to francouzsky,“ pokračoval Jace. „Ta písnička.“

„Nechápu, proč teď vzpomínáš na něco takového.“ Podívala se na něj, jako by ji z něčeho obviňoval.

„Mně jsi nikdy nezpívala.“

Na kratičkou chvíli se odmlčela. Pak řekla: „Ty ses přece nikdy tmy nebál.“

„Které desetileté dítě by se nebálo tmy?“

Povytáhla obočí. „Sedni si, Jonathane,“ přikázala mu. „Hned.“

Přešel místnost, dost pomalu, aby ji pozlobil, a hodil sebou do jednoho z ušáků vedle psacího stolu. „Byl bych radši, kdybys mi neříkala Jonathane.“

„Proč ne? Přece se tak jmenuješ.“ Zkoumavě se na něj podívala.

„Jak dlouho už to víš?“

„A co?“

„Nehraj hloupého. Víš moc dobře, na co se tě ptám.“ Otáčela sklenici v prstech. „Jak dlouho už víš, že je Valentýn tvůj otec?“

Jace se zamyslel a několik možných odpovědí hned zavrhl. Většinou si dokázal Marysu získat tím, že ji rozesmál. Byl jedním z mála lidí na světě, kteří ji dokázali rozesmát. „Zhruba tak dlouho jako ty.“

Marysa pomalu zavrtěla hlavou. „Tomu nevěřím.“

Jace se narovnal. Ruce položené na područkách křesla měl sevřené v pěst. Viděl, že se mu slabě chvějí prsty, a přemýšlel, jestli

se mu to už někdy předtím stalo. Dost o tom pochyboval. Jeho ruce byly vždy stejně klidné jako údery jeho srdce. „Ty mi nevěříš?!“

Slyšel ve svém hlase nevěřícný tón a v duchu sebou trhnul. Samozřejmě že mu nevěřila. To bylo jasné od chvíle, kdy přijela domů.

„Nedává to smysl, Jaci. Jak by bylo možné, abys nevěděl, kdo je tvůj otec?“

„Řekl mi, že je Michael Wayland. Bydleli jsme na venkovském sídle Waylandů.“

„To byl šikovný tah,“ přerušila ho Marysa. „A tvoje jméno? Jak se doopravdy jmenuješ?“

„Moje jméno přece znáš.“

„Jonathan. Věděla jsem, že se tak jmenoval Valentýnův syn. A věděla jsem, že i Michael měl syna jménem Jonathan. U lovců stínů je to dost běžné jméno, takže mi nikdy nepřišlo divné, že je mají společné. A na prostřední jméno Michaelova syna jsem se nikdy neptala. Ale teď na to nemůžu přestat myslet. Jak dlouho to Valentýn všechno plánoval? Jak dlouho věděl, že zavraždí Jonathana Waylanda…?“ Odmlčela se a upřeným pohledem sledovala Jace.

„Víš, nikdy ses Michaelovi nepodobal,“ pokračovala. „Ale některé děti se nepodobají svým rodičům. Nikdy jsem o tom nepřemýšlela, ale teď v tobě vidím Valentýna. V tom, jak se na mě díváš. S takových vzdorem. Tobě je jedno, co ti říkám, že?“

Jemu to ale jedno nebylo. Jenom se mu to před ní dařilo dobře skrývat. „A nezměnilo by se tím něco, kdyby mi to nebylo jedno?“

Položila sklenici vedle sebe na stolek. Byla prázdná. „A na otázku odpovídáš otázkou, aby ses mě zbavil, stejně jako to vždycky dělal Valentýn. Asi jsem to měla tušit.“

„To je hloupost. Jsem pořád ten stejný člověk jako před sedmi lety. Nic se na mně nezměnilo. Když jsem ti Valentýna nepřipomínal předtím, nechápu, proč by to teď mělo být jinak.“

Stočila pohled k němu a pak zase pryč, jako by se na něj nedokázala dívat přímo. „Když jsme mluvili o Michaelovi, musel jsi vědět, že nemáme na mysli tvého otce. To, co jsme o něm říkali, by se o Valentýnovi nikdy říct nedalo.“

„Říkali jste, že to byl dobrý člověk.“ Vzedmul se v něm hněv.

„Statečný lovec stínů. Milující otec. To se mi zdálo celkem výstižné.“

„A co fotografie? Musel jsi přece vidět fotografie Michaela Waylanda a uvědomit si, že to není ten muž, kterého jsi považoval za svého otce.“ Kousla se do rtu. „Tak mi trochu pomoz, Jaci.“

„Všechny fotografie byly zničeny při povstání. To vím od vás. Teď si jen říkám, jestli to nebylo proto, že je Valentýn všechny spálil, aby nikdo nemohl zjistit, kdo všechno byl členem Kruhu. Nikdy jsem neměl fotografii svého otce,“ řekl Jace a zapřemýšlel, jestli to znělo tak hořce, jak to cítil.

Marysa si přiložila ruku ke spánku a začala si jej masírovat, jako by ji bolela hlava. „Tomu nemůžu uvěřit,“ řekla, napůl sama sobě.

„Je to šílené.“

„Tak tomu nevěř. Ale věř mně,“ řekl Jace a cítil, že se mu ruce roztřásly silněji.

Dala ruku dolů. „Myslíš snad, že nechci?“ zeptala se naléhavě a on v té chvíli v jejím hlase zaslechl tu Marysu, která k němu chodila do pokoje, když mu bylo deset a v myšlenkách na otce zíral suchýma očima do stropu, a sedávala u jeho postele, dokud k ránu neusnul.

„Nevěděl jsem to,“ zopakoval Jace. „A když mě požádal, abych se s ním vrátil do Idrisu, řekl jsem ne. Jsem pořád tady. Copak to nic neznamená?“

Její pohled sklouzl k broušené karafě, jako by přemýšlela, jestli si má ještě nalít, ale pak tu myšlenku opustila. „Přeju si, aby to něco znamenalo,“ řekla. „Ale existuje spousta důvodů, proč by tvůj otec mohl chtít, abys zůstal v Institutu. Co se týče Valentýna, nemůžu si dovolit věřit nikomu, koho se dotkl jeho vliv.“

„Jeho vliv se dotkl i tebe,“ připomněl jí Jace a okamžitě toho zalitoval, jakmile si všiml stínu, který jí přelétl po tváři.

„A já jsem se z něj vymanila,“ řekla Marysa. „Ale co ty? Dokázal bys to?“ Její modré oči měly stejnou barvu jako Alekovy, jenže Alek se na něj takhle nikdy nedíval. „Řekni mi, že ho nenávidíš, Jaci. Řekni mi, že nenávidíš toho člověka a všechno, za co bojuje.“

Uplynula chvíle a pak další. Když se Jace podíval dolů, uviděl, že má ruce sevřené v pěst tak pevně, až mu kotníky prstů svítí bíle jako obratle v rybí páteři. „To ti říct nemůžu.“

Marysa se nadechla. „Proč ne?!“

„Proč mi prostě nemůžeš věřit? Bydlím s vámi skoro polovinu svého života. Určitě mě musíš dobře znát!“

„Působíš tak upřímně, Jonathane. Vždycky jsi tak působil, i když jsi byl ještě malý a snažil se na Isabelu nebo Aleka svalit vinu za něco, co jsi udělal sám. V životě jsem potkala jenom jednoho člověka, který dokázal být takhle přesvědčivý.“

Jace ucítil v ústech měděnou pachuť. „Myslíš mého otce.“

„Pro Valentýna na světě vždycky existovaly jen dva druhy lidí,“ řekla. „Ti, kdo souhlasili s Kruhem, a ti, kdo byli proti němu. Ti druzí byli jeho nepřátelé, ti první představovali zbraně v jeho arzenálu. Viděla jsem, jak se pokusil každého ze svých přátel, včetně své ženy, proměnit ve zbraň – a ty teď chceš, abych věřila tomu, že se svým synem by něco takového neudělal?“ Zavrtěla hlavou. „Na to ho znám moc dobře.“ Marysa se na něj podívala a poprvé bylo v jejím pohledu více smutku než hněvu. „Jsi šíp namířený přímo do Spolku, Jaci. Jsi Valentýnův šíp, ať už o tom víš, nebo ne.“

Clary zavřela dveře za hlasitým zvukem televize a vydala se hle-dat Simona. Našla ho v kuchyni, kde se skláněl nad dřezem s tekoucí vodou. Rukama se opíral o odkapávač.

„Simone?“ Kuchyň měla jasnou žlutou barvu a stěny byly vyzdobeny kresbami křídou a tužkou, které Simon s Rebekou vytvořili na základní škole. Bylo vidět, že Rebeka má pro kreslení talent, ale na Simonových obrázcích vypadali všichni lidé jako parkovací automaty s chomáči vlasů.

Nezvedl hlavu, ale podle toho, jak mu ztuhla ramena, poznala, že ji slyšel. Šla k dřezu a lehce mu položila ruku na záda. Přes tenké bavlněné tričko ucítila ostré výstupky obratlů a zapřemýšlela, jestli Simon nezhubnul. Při pohledu na něj to nepoznala, protože dívat se na Simona bylo jako dívat se do zrcadla. Když člověk něco vidí každý den, jen těžko postřehne drobné změny vzhledu. „Jsi v pořádku?“

Prudkým pohybem zápěstí zastavil vodu. „Jasně. Nic mi není.“ Položila mu prst ze strany na tvář a otočila jeho obličej k sobě.

Potil se a tmavě hnědé vlasy, které mu padaly do čela, se mu lepily na kůži, i když pootevřeným oknem proudil do kuchyně chladný vzduch. „Nevypadáš dobře. Je to kvůli tomu filmu?“

Neodpověděl.

„Promiň. Neměla jsem se smát, já jenom –“

„Copak ty si to nepamatuješ?“ Mluvil chraplavým hlasem.

,,Já…“ Clary se odmlčela. Když se pokusila si na tu noc vzpomenout, vybavily se jí jen rozmazané záblesky plné úprku, krve a potu, stínů zahlednutých skrze dveře, dlouhých pádů prostorem. Pamatovala si bílé obličeje upírů, které na temném pozadí vypadaly jako vystřižené z papíru, a vzpomínala si také, jak ji Jace držel a něco jí chraptivě křičel do ucha. „Ani ne. Mám v tom docela zmatek.“

Podíval se někam za ni a pak zase rychle zpět. „Nezdám se ti jinej?“ zeptal se.

Zvedla pohled a podívala se mu do očí. Měly barvu černé kávy - ne úplně černou, ale sytě hnědou s nádechem šedé nebo oříškové. Zdá se jí jiný? Možná byla z jeho chování od chvíle, kdy zabil vyššího démona Abaddona, cítit větší sebejistota. Ale také na něm byla znát určitá ostražitost, jako by na něco čekal nebo něco vyhlížel. Toho si předtím všimla i na Jaceovi. Možná to bylo jen vědomí smrtelnosti. „Pořád jsi Simon.“

Přivřel oči, jakoby úlevou, a když spustil řasy dolů, všimla si, jak má najednou vystouplé lícní kosti. Určitě musel zhubnout, pomyslela si a chystala se to i říct, když tu se najednou Simon sklonil a políbil ji.

Dotyk jeho rtů ji tak překvapil, že celá ztuhla a musela se chytit okraje odkapávače, aby se udržela na nohou. Avšak neodstrčila ho, což Simon zřejmě považoval za povzbuzení, takže jí položil ruku za krk a jeho rty vklouzly hlouběji mezi její. Jeho ústa byla jemná, jemnější než Jaceova, a ruka, kterou cítila na šíji, byla teplá a něžná. Chutnal slaně.

Zavřela oči a chvíli se jen omámeně vznášela v teplé tmě a vychutnávala si dotyky jeho prstů ve vlasech. Když ten mlžný opar prořízlo ostré řinčení telefonu, uskočila, jako by ji Simon odstrčil, i

když se vůbec nepohnul. Chvíli na sebe jen zmateně zírali jako dva lidé, které někdo náhle přemístil do cizí, zcela neznámé krajiny.

Simon se otočil jako první a sáhl po telefonu, který visel na zdi vedle poličky na koření. „Haló?“ Zněl docela normálně, jen hrudník mu klesal a stoupal rychleji než obvykle. Podal sluchátko Clary. „To je pro tebe.“

Clary si vzala telefon. Pořád ještě cítila, jak jí srdce bije až v krku, jako by měla pod kůží uvězněný nějaký hmyz, který se snaží s třepotáním křídel uniknout. To je Luke, volá z nemocnice. Mámě se něco stalo.

Polkla. „Luku? To jsi ty?“

„Ne, tady je Isabela.“

„Isabelo?“ Clary vzhlédla a uviděla, jak ji Simon, opřený o kuchyňskou linku, pozoruje. Tváře už neměl tak zarudlé. „Proč mi… Co se děje?“

Isabela se zajíkla, jako by předtím plakala. „Je tam Jace?“

Clary si odtáhla telefon od ucha a chvíli na něj zírala. Pak si přiložila sluchátko zpátky k uchu. „Jace? Ne. Proč by tu měl být?“

Isabela svou odpověď do telefonu vydechla, takže to znělo jako vzlyknutí. „On totiž… je pryč.“

2

U MĚSÍCE V ÚPLŇKU

Maia Robertsová nikdy nevěřila pohledným chlapcům, proto také nesnášela Jace Waylanda od první chvíle, kdy ho uviděla.

Její starší bratr Daniel se narodil s kůží barvy medu, kterou zdědil po matce, a s obrovskýma tmavýma očima. Vyrostl z něj člověk, který zapaloval motýlům křídla, jen aby se mohl dívat, jak motýl hoří a za letu umírá. Trápil i ji, ze začátku jen trochu a neškodně - štípal ji do míst, kde to nebylo vidět, občas jí nalil do lahvičky se šampónem odbarvovač. Snažila se to říct rodičům, ale nikdy jí nevěřili. Při pohledu na Daniela tomu nevěřil vůbec nikdo. Všichni si pletli krásu s nevinností a laskavostí. Když jí v deváté třídě zlomil ruku, utekla z domova, ale rodiče ji našli a přivedli zpět. O rok později srazilo Daniela na ulici auto, které od nehody ujelo. Byl na místě mrtvý. Když Maia stála vedle svých rodičů na pohřbu, styděla se za obrovský pocit úlevy, který ji zaplavil. Myslela si, že ji Bůh určitě potrestá za to, že má ze smrti svého bratra radost.

Za další rok trest opravdu přišel. Potkala Jordana. Dlouhé tmavé vlasy, úzké boky v sepraných džínech, trička s nezávislými rockovými kapelami a řasy podobné dívčím. Vůbec nečekala, že by se mu mohla líbit, kluci jako on totiž většinou dávali přednost hubeným bledým dívkám v módních brýlích, Jordana ale její zaoblené tvary zřejmě zaujaly. Mezi polibky jí říkal, že je krásná. První měsíce byly jako sen. Poslední spíše jako noční můra. Začal být majetnický a potřeboval ji ovládat. Někdy, když se na ni rozzlobil, ji uhodil hřbetem ruky přes tvář, kde jí zůstala stopa, která vypadala, jako by si na to místo nanesla příliš mnoho červené barvy. Když se s ním pokusila rozejít, strčil do ní a před jejím vlastním domem ji srazil na zem, ještě než se jí podařilo utéci dovnitř a zabouchnout za sebou dveře.

Později před ním políbila jiného chlapce, aby mu bylo úplně jasné, že už je po všem. Jméno toho kluka si už ani nepamatovala. Dobře si ale vzpomínala na to, jak se té noci vracela zkratkou přes park. Ve vlasech se jí zachytávaly jemné kapičky deště a na nohavice

džínů jí stříkalo bláto. Pamatovala si, jak zpoza kovového kolotoče vyrazil temný stín a do bahna ji povalilo tělo obrovského mokrého vlka. Ucítila silnou bolest, jak se jí jeho čelisti zaryly do hrdla. Křičela a tloukla kolem sebe rukama, v ústech cítila svou vlastní horkou krev a její mozek na ni ječel: Tohle nemůže být pravda! V New Jersey přece žádní vlci nežijí, rozhodně ne na tomhle obyčejném předměstí, ne v jednadvacátém století.

Lidé uslyšeli její křik a v nedalekých domech se začala rozsvěcovat světla, okna se jedno po druhém rozžínala jako zápalky. Vlk ji pustil a mezi jeho čelistmi zahlédla potůčky krve a cáry masa.

O čtyřiadvacet stehů později byla zpět ve své růžové ložnici a její matka kolem ní úzkostlivě pobíhala. Doktor na pohotovosti říkal, že rána vypadá jako od velkého psa, ale Maia věděla své. Než se totiž vlk dal na útěk, ucítila na uchu horký dech a zaslechla známý hlas, který jí šeptal: „Teď jsi moje. Vždycky budeš moje.“

Jordana už pak nikdy neviděla – on a jeho rodiče si sbalili věci, odstěhovali se a nikdo z jeho přátel nevěděl kam, nebo to nechtěl přiznat. Nebyla zase tak překvapená, když při příštím úplňku začaly ty bolesti. Strašné bolesti, které jí projížděly nohama, až ji srazily na zem a ohýbaly jí páteř, jako kouzelníci silou vůle ohýbají lžíce. Když

jí z dásní vypadly zuby a s chřestěním se rozlétly po podlaze jako lentilky, omdlela. Nebo si to aspoň myslela. Probudila se několik kilometrů od svého domu, nahá a celá od bláta, a jizva na rameni ji pulzovala, jako by v ní tepalo srdce. Té noci nasedla do vlaku na Manhattan. Nebylo to těžké rozhodnutí. V jejich konzervativní předměstské čtvrti bylo dost těžké už to, že byla míšenka. Bůhví, co by byli její sousedé schopni udělat vlkodlakovi.

Nebylo obtížné najít smečku, k níž by se mohla přidat. Jen na Manhattanu jich žilo několik. Připojila se ke smečce na dolním Manhattanu, která měla doupě na staré policejní stanici v čínské čtvrti.

Vůdci smečky se často měnili. Nejdřív to byl Kito, pak Veronique, potom Gabriel a teď Luke. Gabriela měla docela ráda, ale Luke byl lepší. Působil důvěryhodně, měl laskavé modré oči a nebyl moc hezký, takže ho nezačala okamžitě nesnášet. Se smečkou jí bylo celkem dobře. Spali na stanici, hráli karty a jedli čínu, když nebyl

úplněk, a když úplněk byl, vydávali se na lov do parku. Další den pokaždé zapili kocovinu z přeměny u Měsíce v úplňku, což byl jeden z lepších tajných barů pro vlkodlaky ve městě. Pivo tam teklo proudem a nikdo se neobtěžoval kontrolovat, jestli už vám bylo dvacet jedna. Vlkodlačí mláďata rostla rychle a u Měsíce mohl klidně pít každý, komu jednou za čtyři týdny narostly chlupy a tesáky, ať byl podle lidských měřítek jakkoli starý.

Na svou rodinu si teď vzpomněla málokdy, když ale do baru vešel blonďatý chlapec v dlouhém černém kabátě, Maia celá ztuhla. Danielovi se moc nepodobal – Daniel měl medovou pleť a tmavé vlasy, které se mu na šíji vlnily, zatímco tenhle byl celý bílý a zlatavý. Oba ale měli stejné štíhlé tělo, stejnou chůzi podobnou pohybům pantera hledajícího kořist a stejnou důvěru ve vlastní šarm. Ruka se jí křečovitě sevřela kolem stopky sklenice a Maia musela sama sobě připomenout: Je mrtvý. Daniel je mrtvý.

Bar se za chlapcovými zády rozšuměl jako zpěněná vlna za zádí lodi. Chlapec se choval, jako by si ničeho nevšiml. Nohou ve vysoké botě si přitáhl barovou stoličku, posadil se na ni a lokty opřel o bar. V tichu, které následovalo, když šepot odumřel, Maia slyšela, jak si objednal čistou sladovou whisky. Jedním pohybem zápěstí do sebe nalil polovinu sklenice. Alkohol měl stejnou tmavě zlatavou barvu jako jeho vlasy. Když položil ruku se sklenicí zpět na bar, všimla si Maia, že se mu na zápěstí a hřbetu ruky vinou černá znamení.

Vedle ní seděl Bat – kdysi s ním chodila, ale teď už byli jen přátelé. Pro sebe si zabručel cosi, co znělo jako nefilim.

Tak takhle to je. Ten chlapec vůbec nebyl vlkodlak. Byl to lovec stínů, člen tajné policie skrytého světa. Lovci stínů dohlíželi na dodržování Zákona, k čemuž je opravňovala Úmluva, a nebylo možné se stát jedním z nich, protože byste se tak už museli narodit. To, co byli, z nich dělala jejich krev. Povídala se o nich spousta věcí, většinou nelichotivých – že jsou povýšení, pyšní, krutí. Na podsvěťany se dívali z výšky a pohrdali jimi. Jen máloco měli vlkodlaci rádi ještě méně než lovce stínů, možná snad jen upíry.

Také se povídalo, že lovci stínů zabíjejí démony. Maia si pamatovala chvíli, kdy se poprvé dozvěděla o existenci démonů a o tom, co tam dělají. Rozbolela ji z toho hlava. Upíři a vlkodlaci byli

29

jen lidé postižení nemocemi, tak to alespoň pochopila, ale to má opravdu uvěřit všem těm pitomostem o nebi a peklu, o démonech a andělích, přestože jí stejně nikdo nebyl schopen s jistotou sdělit, jestli existuje Bůh, nebo ne, a co se s člověkem stane po smrti? To nebylo fér. Teď už v démony věřila, už totiž viděla dost z toho, co dokáží, než aby mohla jejich existenci popřít, i když by si to moc přála.

„Předpokládám,“ promluvil chlapec a naklonil se nad bar, „že tu asi nemáte pivo Stříbrná kulka. Pojí se s ním nepěkné asociace, co?“ Zablesklo se mu v očích, které byly přimhouřené a zářily jako měsíc v první čtvrti.

Barman Podivín Pete se na chlapce jen podíval a znechuceně zavrtěl hlavou. Maia si pomyslela, že kdyby nešlo o lovce stínů, Pete by ho z lokálu hned vyhodil. Místo toho ale jen přešel na druhý konec baru a dal se do leštění sklenic.

„Pravda je taková,“ vložil se do toho Bat, který si nedokázal odpustit žádný konflikt, „že ho tady nemáme, protože je to pěkně hnusný pivo.“

Chlapec obrátil své přimhouřené, lesknoucí se oči k Batovi a potěšeně se usmál. U většiny lidí vyvolával Batův výhružný pohled úplně jiné reakce. Bat měřil přes metr devadesát a přes půl obličeje se mu táhla široká jizva po spálenině od stříbrného prášku. Nepatřil mezi její spolubydlící, mezi členy smečky, která žila na stanici a přespávala ve starých celách. Měl svůj vlastní byt, dokonce i práci. Nebylo špatné s ním chodit, tedy do té doby, než se s Maiou rozešel kvůli rudovlasé čarodějnici jménem Eve, která bydlela v Yonkers a v garáži provozovala věšteckou živnost.

„A co piješ ty?“ zeptal se chlapec a naklonil se k Batovi tak blízko, že to byla skoro urážka. „Chceš vypálit červa? Nebo spíš odčervit?“

„Ty jsi vážně hrozně vtipnej.“ Teď už celá smečka natahovala uši, aby je slyšela, a všichni byli připraveni se za Bata postavit, kdyby se rozhodl toho protivného spratka uzemnit tak, že by se probral až příští týden. „Že jo?“

„Bate,“ zasáhla Maia. Přemýšlela, jestli byla opravdu v celé smečce jediná, kdo pochybuje o tom, zda by ho Bat vůbec uzemnit

dokázal. Ne snad, že by Batovi nevěřila. Ale ten kluk měl něco v očích. „Nech toho.“

Bat ji ignoroval. „Že jo?!“

„Kdo jsem, abych popíral, co je zjevné?“ Chlapec přejel Maiu nevšímavým pohledem, jako by byla neviditelná, a znovu se podíval na Bata. „Nepředpokládám, že by ses mi chtěl pochlubit, co se ti stalo s obličejem. Vypadá to jako –“ Naklonil se dopředu a řekl něco Batovi tak tiše, že to Maia neslyšela. Pak už viděla jen to, jak se Bat rozmachuje a chystá se chlapci zasadit ránu, která by mu rozdrtila čelist, jenže chlapec už tam nebyl. Stál o dobré dva metry dál a smál se, zatímco Batova pěst trefila opuštěnou sklenici a odhodila ji na druhý konec baru, kde se roztříštila na malinké kousíčky.

Než Maia stačila mrknout, Podivín Pete stál na jejich straně baru a pevně držel Bata za košili. „To by stačilo,“ řekl. „Bate, jdi se radši projít, ať trochu vychladneš.“

Bat sebou v Petově sevření zakroutil. „Mám se jít projít?! Slyšel jsi –„

„Slyšel.“ Pete mluvil velmi potichu. „Je to lovec stínů. Jdi to vyběhat, mladej.“

Bat zaklel a vytrhl se barmanovi. Doklopýtal k východu, ramena ztuhlá vzteky. Dveře se za ním s prásknutím zabouchly.

Chlapec se přestal usmívat a zadíval se na Podivína Peta s určitou nelibostí, jako by mu barman vzal hračku, se kterou si chtěl pohrát.

„To nebylo nutné,“ řekl. „Zvládl bych to sám.“

Pete upřel na lovce stínů dlouhý pohled. „Já mám jenom strach – o svůj bar,“ řekl nakonec. „Radši se odkliď někam jinam, lovče stínů, tady bys mohl přijít k úhoně.“

„Já jsem ale neřekl, že nechci přijít k úhoně.“ Chlapec se posadil zpět na svoji stoličku. „A navíc jsem ani nedopil.“

Maia se podívala za sebe na stěnu, která byla prosáklá alkoholem.

„Mně se zdá, že už jsi dopil.“

Chlapec chvíli zůstal zcela bez výrazu a pak se v jeho zlatých očích zableskla pobavená jiskřička. V té chvíli se tolik podobal Danielovi, že Maia dostala chuť utéct.

Než jí chlapec stačil odpovědět, poslal mu Pete po baru další sklenici s jantarovou tekutinou. „Tu máš,“ řekl. Stočil pohled k Maie. Zdálo se jí, že v něm zahlédla výtku.

„Pete –„ začala, ale nestihla větu dokončit. Dveře do baru se rozletěly a v nich stál Bat. Chvíli trvalo, než si Maia uvědomila, že přední část jeho košile i rukávů je promáčená krví.

Seskočila ze stoličky a rozběhla se k němu. „Bate! Jsi zraněný?“

Obličej měl úplně šedý a stříbřitá jizva mu vystupovala z tváře jako kus stočeného drátu. „Útok,“ řekl. „V uličce leží mrtvola. Malej kluk. Všude je krev.“ Zavrtěl hlavou a podíval se na svou košili. „Ne. Mně nic není.“

„Mrtvola? Ale kdo –“

Batova odpověď zanikla v povyku, který se strhl. Všechny židle zůstaly prázdné a smečka se nahrnula ke dveřím. Pete vyšel zpoza baru a razil si cestu davem. Jen lovec stínů zůstal sedět na svém mís-tě, hlavu skloněnou nad sklenicí.

Mezerou v tlačenici kolem dveří Maia zahlédla šedý chodník uličky, pocákaný krví. Byla ještě čerstvá a zatékala do puklin v asfal-tu jako úponky nějaké červené rostliny. „Proříznuté hrdlo?!“ ptal se Pete Bata, kterému se už vrátila do obličeje barva. „Jak –“

„V uličce někdo byl. Někdo nad ním klečel,“ vysvětloval Bat přiškrceným hlasem. „Ale ne člověk, spíš stín. Uteklo to, když mě to uvidělo. Byl ještě živej, trošku. Klekl jsem si k němu, ale –“ Bat pokrčil rameny. Ten pohyb působil uvolněně, ale bylo vidět, jak mu na krku vystupují provazy šlach jako tlusté kořeny ovíjející se okolo kmene stromu. „Umřel dřív, než mohl něco říct.“

„Upíři,“ prohlásila baculatá vlkodlačice stojící u dveří. Maia měla pocit, že se jmenuje Amabel. „Děti noci. Nic jiného to být nemohlo.“

Bat se na ni podíval, pak se otočil a ráznými kroky přešel místnost k baru. Chytil lovce stínů za límec bundy – nebo k němu alespoň natáhl ruku a chystal se to udělat, chlapec však již stál na nohou a plynulým pohybem se k němu otočil. „Co máš za problém vlkodlaku?“

Bat měl pořád ještě napřaženou ruku. „Jsi snad hluchej, lovče stínů?“ procedil mezi zuby. „V uličce leží mrtvej kluk. Jeden z nás.“

„Jeden z vás vlkodlaků, nebo nějaký jiný podsvěťan?“ Chlapec povytáhl světlé obočí. „Mně připadáte všichni stejní.“

Ozvalo se hluboké zavrčení a Maia s překvapením zjistila, že pocházelo od Podivína Peta. Ten se mezitím vrátil do baru a stál uprostřed zbytku smečky. Všechny oči se upíraly na lovce stínů.

„Bylo to ještě štěně,“ řekl Pete. „Jmenoval se Joseph.“

To jméno Maie nic neříkalo, všimla si ale Petových pevně stisknutých čelistí a píchlo ji u srdce. Smečka teď byla na válečné stezce, a kdyby měl ten lovec stínů aspoň trochu rozumu, už by bral nohy na ramena. Nic takového však nedělal. Jenom tam stál, pozoroval je těma svýma zlatýma očima a divně se usmíval.

„Vlkodlačí chlapec?“ zeptal se.

„Patřil ke smečce,“ řekl Pete. „Bylo mu teprve patnáct.“

„A co přesně čekáte, že s tím udělám?“ zeptal se lovec stínů.

Pete na něj nevěřícně civěl. „Jsi nefilim,“ připomněl mu. „Spolek nám za těchto okolností dluží ochranu.“

Chlapec se rozhlédl po baru, pomalu a s tak drzým výrazem, že Petovi stoupla do tváře červená barva.

„Nevidím nic, před čím byste tady potřebovali chránit,“ prohlásil chlapec. „Maximálně tak před nevkusnou výzdobou a možná trochou plísně. Na tu ale většinou pomáhají čisticí prostředky.‘

„Před dveřmi tohohle baru leží mrtvola,“ řekl Bat a snažil se přitom co nejpečlivěji artikulovat. „Nemyslíš –“

„Myslím si, že on už asi ochranu nepotřebuje,“ přerušil ho chlapec, „vzhledem k tomu, že je mrtvý.“

Pete na něj pořád ještě zíral. Uši se mu zašpičatily, a když promluvil, zněl jeho hlas přidušeně kvůli tesákům, které mu rostly v ústech. „Dávej si pozor, nefilim,“ varoval ho. „Dávej si velký pozor.“

Chlapec se na něj podíval neprůhlednýma očima. „Měl bych?“

„Takže ty nic neuděláš?“ zeptal se Bat. „Chápu to správně?“

„Ještě bych rád dopil,“ odpověděl chlapec a podíval se na svoji poloprázdnou sklenici na baru, „pokud mě necháte.“

„Tak takhle to vidí Spolek, jen týden po Dohodách?“ řekl Pete znechuceně. „Životy podsvěťanů pro vás nic neznamenají?“

Chlapec se usmál a Maiu zamrazilo v zádech. Vypadal přesně jako Daniel, když se chystal natáhnout ruku a utrhnout křídla berušce. „To je podsvěťanům podobné,“ poznamenal. „Očekáváte, že za vás bude Spolek uklízet váš nepořádek. Jako bychom mohli hned všeho nechat, jakmile se nějaké pitomé štěně rozhodne vykrvácet ve vaší uličce…“

A pak použil označení pro vlkodlaky, které oni sami nikdy nepoužívali, urážlivé a sprosté slovo, naznačující nepatřičné vztahy mezi vlky a lidskými ženami.

Než se kdokoli jiný stačil pohnout, Bat se na lovce stínů vrhnul - chlapec už tam ale nebyl. Bat se zapotácel a překvapeně se otočil. Smečka zalapala po dechu.

Maia otevřela ústa dokořán. Lovec stínů stál široce rozkročený na baru. Vypadal jako anděl pomsty, který se shůry chystá učinit zadost boží spravedlnosti, přesně jako to měli dělat lovci stínů. Pak k nim natáhl ruku a prsty jim pokynul, ať si pro něj přijdou. To gesto jí bylo povědomé z dětských hřišť, ze hry na honěnou. Smečka se na něj vrhla.

Bat s Amabel vyskočili na bar. Chlapec se otočil tak rychle, že jeho odraz v zrcadle za barem vypadal rozmazaně. Maia viděla, jak vykopl nohou, a najednou se ti dva svíjeli na zemi mezi rozbitým sklem. Slyšela, jak se chlapec směje, i když po něm někdo jiný chňapl a strh ho dolů. Ponořil se do davu s takovou lehkostí, že by se dalo mluvit až o nadšení, a pak už ho ve změti útočících rukou a nohou vůbec nebylo vidět. Stále však měla pocit, že slyší jeho smích, přestože se v chumlu něco zablýsklo, zřejmě ostří nože. Slyšela se, jak zatajila dech.

„To už stačí.“

Byl to Lukův hlas, tichý a klidný jako tep srdce. Bylo zvláštní, jak každý vždycky poznal hlas vůdce své smečky. Maia se otočila a uviděla ho, jak stojí u vchodu do baru a jednou rukou se opírá o zeď. Nevypadal jen unaveně, ale doslova zničeně, jako by ho něco pustošilo zevnitř. I přesto zněl jeho hlas pevně, když řekl: „To už stačí. Nechte toho chlapce na pokoji.“

Smečka uvolnila prostor kolem lovce stínů. Zůstal u něj jen Bat, který ve vzdorném postoji držel lovce stínů zezadu za tričko a v

druhé ruce třímal nůž s krátkou čepelí. Chlapec měl zakrvácený obličej, ale vůbec nepůsobil jako někdo, kdo potřebuje zachránit. Na tváři mu zářil široký úsměv, který vypadal stejně nebezpečně jako skleněné střepy na podlaze. „Není to chlapec,“ řekl Bat. „Je to lovec stínů.“

„Ti jsou tu vítáni,“ prohlásil Luke neutrálním tónem. „Jsou to naši spojenci.“

„Říkal, že je to jedno,“ namítl Bat vztekle. „To s Josephem…“

„Já vím,“ řekl Luke tiše. Jeho pohled sklouzl na blonďatého chlapce. „Přišel ses sem poprat, Jaci Waylande?“

Chlapec – Jace – se usmál, a jak napjal rozražený ret, stekl mu na bradu pramínek krve. „Luku.“

Bat, překvapený, že z úst lovce stínů slyší jméno vůdce vlastní smečky, pustil Jaceovo tričko. „Nevěděl jsem –“

„Není tu co vědět,“ přerušil ho Luke a únava, kterou měl v očích, se tentokrát projevila i v jeho hlase.

Pak dunivým basem promluvil Podivín Pete. „Říkal, že Spolek nezajímá smrt žádného vlkodlaka, ani dítěte. A to je teprve týden po Dohodách, Luku.“

„Jace nemluví za Spolek,“ řekl Luke, „a stejně nemohl nic udělat, ani kdyby chtěl. Není to tak?“

Podíval se na velmi bledého Jace. „Jak to –“

„Vím, co se stalo,“ skočil mu do řeči Luke. „S Marysou.“

Jace ztuhl a Maia na chvíli pod surovou, pobavenou slupkou podobající se Danielovi zahlédla to, co bylo uvnitř. Bylo to temné a rozbolavělé a připomínalo jí to její vlastní oči, které vídala v zrcadle, spíš než oči jejího bratra. „Kdo ti to řekl? Clary?“

„Ne, Clary ne.“ Maia nikdy Luka neslyšela vyslovit tohle jméno, rozhodně je ale říkal tónem, který naznačoval, že se jedná o někoho, kdo je pro něj výjimečný, stejně jako pro mladého lovce stínů. „Jsem vůdce smečky, Jaci. Občas se mi něco donese. A teď pojď. Půjdeme si promluvit do Petovy kanceláře.“

Jace se na chvíli zaváhal a pak pokrčil rameny. „Dobře,“ řekl,

„ale dlužíš mi za tu skotskou, kterou jsem nedopil.“

„Tohle byl můj poslední tip,“ vydechla Clary zklamaně, posadila se na schody před Metropolitním muzeem umění a sklíčeně se zahlédla na Pátou avenue.

„Nebyl špatnej.“ Simon si sedl vedle ní a natáhl před sebe své dlouhé nohy. „Má přece rád zbraně a zabíjení, tak proč by se nešel podívat na větší sbírku zbraní v celým městě? A já se do oddělení zbraní a brnění taky vždycky rád mrknu. Inspiruje mě, když připravuju dobrodružství.“

Překvapeně se na něj podívala. „Ty pořád ještě hraješ s Erikem a Kirkem a Mattem?“

„Jasně, proč ne?“

„Říkala jsem si, že tě možná ta hra přestala bavit, když…“ Když se naše životy začaly podobat jednomu z tvých dobrodružství. A to se vším všudy - s padouchy, hrdiny, nebezpečnými kouzly a důležitými začarovanými předměty, které musí člověk najít, pokud chce hru vyhrát.

Jenže hrdinové ve hře vždycky zvítězí, porazí padouchy a přijdou domů i s pokladem. Zatímco oni v reálném světě o poklad přišli a Clary si někdy ani nebyla jistá, kdo je padouch a kdo hrdina.

Podívala se na Simona a zaplavila ji vlna smutku. Kdyby opravdu přestal hrát, byla by to její vina, stejně jako všechno, co se mu za posledních pár týdnů přihodilo. Vzpomněla si na jeho bílý obličej nad dřezem dnes ráno, těsně předtím, než ji políbil.

„Simone –“ začala.

„Teď hraju kněze, kterej je napůl trol a chce se pomstít orkům, co mu zabili rodinu,“ řekl vesele. „Je to skvělý.“

Rozesmála se a vtom jí zazvonil telefon. Vyhrabala jej z kapsy a otevřela. Byl to Luke. „Nenašli jsme ho,“ řekla dřív, než ji stačil pozdravit.

„Ale já ano.“

Narovnala se. „Děláš si legraci. Je s tebou? Můžu s ním mluvit?“ Zahlédla, jak po ní Simon šlehl pohledem, a ztišila hlas. „Je v pořádku?“

„V podstatě ano.“

„Jak to myslíš, v podstatě?“

„Vyprovokoval rvačku se smečkou vlkodlaků. Má pár drápanců a modřin.“

Clary přivřela oči. Proč proboha Jace vyprovokoval rvačku se smečkou vlkodlaků? Co ho to popadlo? Ale vždyť to vlastně byl Jace. Byl by schopný vyprovokovat rvačku s náklaďákem, kdyby se mu zachtělo.

„Myslím, že bys sem měla přijet,“ pokračoval Luke. „Někdo mu musí domluvit a mně se to nějak nedaří.“

„Kde jsi?“ zeptala se Clary.

Řekl jí to. V baru U Měsíce v úplňku na Hester Street. Přemýšlela, jestli je ten podnik chráněný iluzí. Zaklapla telefon a otočila se k Simonovi, který ji pozoroval se zdviženým obočím.

„Návrat ztraceného syna?“

„Tak nějak.“ Postavila se a protáhla si unavené nohy, zatímco v duchu počítala, jak dlouho jim to bude do čínské čtvrti trvat metrem a jestli stojí za to utratit kapesné od Luka za taxík. Rozhodla se, že ne. Jestli uvíznou v dopravní zácpě, bude to trvat déle než metrem.

„…jít s tebou?“ dokončil Simon větu a postavil se. Stál o jeden schod níž než ona, takže byli skoro stejně vysocí. „Co myslíš?“

Otevřela pusu a zase ji rychle zavřela. „No…“

Vypadal odevzdaně. „Neslyšelas ani slovo z toho, co jsem za poslední dvě minuty řekl, co?“

„Ne,“ přiznala se. „Myslela jsem na Jace. Vypadá to, že na tom není moc dobře. Promiň.“

Jeho hnědé oči ještě ztmavly. „Takže se teď ženeš obvázat mu rány?“

„Luke mě poprosil, abych přijela,“ řekla. „Doufala jsem, že pojedeš se mnou.“

Simon kopl do schodu nad sebou. „Pojedu, ale proč vlastně?

Nemůže Luke odvézt Jace zpátky do Institutu bez tebe?“

„Asi jo. Ale myslí si, že mi Jace třeba nejdřív řekne, co se děje.“

„Těšil jsem se, že spolu večer něco podnikneme,“ namítl Simon,

„Něco zábavnýho. Třeba že půjdeme do kina. A dáme si ve městě večeři.“

Podívala se na něj. V dálce slyšela, jak do fontány v muzeu padá voda. Vzpomněla si na kuchyň u Simona doma, na vlhké ruce ve

svých vlasech, ale všechno se to zdálo být hrozně daleko. Dokázala si to sice vybavit, ale jen tak, jako si člověk vzpomene na starou fotografii nějaké situace, aniž by si pamatoval tu situaci samotnou.

„Je to můj bratr,“ řekla. „Musím jít.“

Simon vypadal, že je moc unavený i na to, aby si povzdechl.

„Tak já pojedu s tebou.“

Kancelář za barem U Měsíce v úplňku byla na konci dlouhé, úzké chodby s podlahou posypanou pilinami. Na pár místech byly v pi-linách vidět stopy a skvrny tmavé tekutiny, která nevypadala jako pivo. Celé to tam páchlo kouřem a zvěřinou, trochu jako mokrý pes – Clary to musela připustit, i když Lukovi by to nikdy neřekla.

„Nemá moc dobrou náladu,“ varoval je Luke, když se zastavil před zavřenými dveřmi. „Zavřel jsem ho v kanceláři Podivína Peta, potom co holýma rukama málem zabil polovinu mojí smečky. Nechtěl se mnou mluvit, tak jsi mě napadla ty.“ Luke pokrčil rameny. Z Claryiny bezradné tváře se podíval na Simona. „Co je?“

„Nemůžu uvěřit tomu, že přišel právě sem,“ řekla Clary.

„Nemůžu uvěřit tomu, že znáte někoho, kdo se jmenuje Podivín Pete,“ řekl Simon.

„Znám spoustu lidí,“ sdělil mu Luke. „Ne že by byl Podivín Pete zrovna člověk, ale já nemám co mluvit.“ Otevřel dveře dokořán. Kancelář byla prostá místnost bez oken, na zdech visely vlajky sportovních klubů. Stál v ní psací stůl s malou televizí, posetý papíry a za ním seděl Jace v křesle z kůže tak popraskané, že připomínala žilkovaný mramor.

Ve chvíli, kdy se otevřely dveře, vzal Jace ze stolu žlutou tužku a hodil jí. Tužka proletěla vzduchem, zasáhla zeď těsně vedle Lukovy hlavy a zůstala v ní trčet. Lukovy oči se rozšířily.

Jace se slabě usmál. „Pardon, neuvědomil jsem si, že jste to vy.“

Clary cítila, jak se jí stáhlo srdce. Neviděla Jace už několik dní a zdál se jí teď nějaký jiný. Nebylo to jen jeho zakrvácenou tváří a podlitinami, které byly zjevně nové. Pokožka na jeho obličeji se zdála být napjatější a kosti výraznější.

Luke mávl rukou směrem k Simonovi a Clary. „Přivedl jsem ti návštěvu.“

Jaceovy oči se k nim stočily. Byly tak prázdné, jako by byly jen nakreslené. „Bohužel,“ řekl, „víc tužek už nemám.“

„Jaci –“ začal Luke.

„Jeho tady nechci.“ Jace ukázal bradou na Simona.

„To není fér.“ Clary byla rozhořčená. Copak už zapomněl, že Simon zachránil život Alekovi, a dost možná i jim všem?

„Ven, civile,“ přikázal Jace a ukázal na dveře.

Simon mávl rukou. „To je dobrý. Počkám na chodbě.“ Odešel a dokonce za sebou ani nebouchl dveřmi, i když Clary poznala, že má chuť to udělat.

Otočila se zpátky k Jaceovi. „Musíš být vážně tak –“ začala, ale zarazila se, když uviděla jeho obličej. Vypadal odhaleně, podivně a zranitelně.

„Nepříjemný?“ dokončil větu za ni. „Jen ve dny, kdy mě má adoptivní matka vyhodí z domu se slovy, ať už se nikdy nevracím. Jinak bývám nadmíru dobrosrdečný. Vyzkoušej si mě kdykoli jindy.“ Luke se zamračil. „Marysa a Robert Lightwoodovi mi k srdci zrovna nepřirostli, ale nevěřím, že by Marysa udělala něco

takového.“

Jace vypadal překvapeně. „Vy je znáte? Lightwoodovy?“

„Byli jsme spolu v Kruhu,“ připomněl mu Luke. „Překvapilo mě, když jsem se dozvěděl, že vedou zdejší Institut. Vypadá to, že se po povstání se Spolkem nějak dohodli na shovívavém trestu, zatímco Hodge – no, vždyť víte, jak to s ním dopadlo.“ Na chvíli se odmlčel..

„Řekla ti Marysa, proč tě vyhazuje?“

„Nevěří mi, že jsem si myslel, že jsem syn Michaela Waylanda. Obvinila mě, že jsem celou dobu na Valentýnové straně a že jsem mu pomohl uprchnout s Pohárem smrti.“

„A proč bys byl pořád tady?“ nechápala Clary. „Přece bys utekl, s ním ne?“

„To mi neřekla, ale podle mě si myslí, že jsem tu zůstal jako zvěd. Had na jejich hrudi. Ne že by snad to o té hrudi řekla přímo, ale tak nějak to myslela.“

„Valentýnův zvěd?“ Luke zněl vyděšeně.

„Podle ní chce Valentýn využít toho, že mě mají rádi a uvěří s Robertem všemu, co jim řeknu. Tak se Marysa rozhodla, že nejlepší bude, když mě mít rádi přestanou.“

„Láska takhle nefunguje.“ Luke zavrtěl hlavou. „Nemůžeš ji zastavit jako vodu z kohoutku. Obzvlášť když jsi rodič.“

„Oni ale nejsou mí opravdoví rodiče.“

„Rodičovská láska nespočívá jen v krvi. Už sedm let jsou tvoji rodiče se vším všudy. Marysu to prostě jen ranilo.“

„Ranilo?“ zopakoval Jace nevěřícně. „Ji že to ranilo?“

„Nezapomeň, že Valentýna zbožňovala,“ řekl Luke. „Stejně jako my všichni. Hodně jí ublížil. Takže nechce, aby teď jeho syn udělal to samé. Bojí se, žes jim lhal. Že všechno, co si o tobě těch sedm let myslela, byla léčka, špinavý trik. Musíš ji ujistit, že to tak není.“

V Jaceově výrazu se odrážela dokonalá směs zatvrzelosti a údivu.

„Marysa je přece dospělá! Neměla by ode mě potřebovat žádné ujišťování.“

„Ale prosím tě, Jaci,“ vmísila se do hovoru Clary. „Přece nemůžeš ode všech očekávat, že budou dokonalí. Dospělí taky občas něco udělají špatně. Vrať se do Institutu a rozumně si s ní promluv. Zachovej se jako muž.“

„Nechci se chovat jako muž,“ odsekl Jace. „Chci se chovat jako teenager zmítaný úzkostí, který se nedokáže postavit démonům ve svém nitru a místo toho si to vybíjí na ostatních.“

„Tak v tom případě si vedeš skvěle,“ řekl Luke.

„Jaci,“ rychle zasáhla Clary, než se mohli začít doopravdy hádat,

„musíš se vrátit do Institutu. Vzpomeň si na Aleka a Izzy, tohle jim hrozně ublíží.“

„Marysa si už něco vymyslí, aby je uklidnila. Třeba jim řekne, že jsem utekl.“

„To asi těžko,“ nesouhlasila Clary. „Isabela zněla v telefonu dost hystericky.“

„Isabela zní hystericky vždycky,“ řekl Jace, ale tvářil se potěšeně. Pohodlně se opřel v křesle. Modřiny v obličeji vystupovaly na jeho kůži jako tmavá, beztvará znamení. „Nevrátím se na místo, kde mi nikdo nevěří. Už mi není deset. Dokážu se o sebe postarat sám.“

Luke vypadal, že si tím není moc jistý. „Kam půjdeš? Z čeho budeš žít?“

Jaceovy oči zajiskřily. „Je mi sedmnáct. Jsem skoro dospělý.

Všichni dospělí lovci stínů mají nárok –“

„Všichni dospělí. Ale ty nejsi dospělý. Nemůžeš od Spolku pobírat plat, protože jsi moc mladý. A Lightwoodovým Zákon přikazuje, aby se o tebe postarali. A pokud to neudělají, bude určen někdo jiný nebo –„

„Nebo co?“ Jace se vymrštil z křesla. „Půjdu do sirotčince v Irisu? Nebo mě hodí na krk nějaké rodině, kterou vůbec neznám? To si radši najdu na rok práci ve světě obyčejných lidí a budu žít jako jeden z nich…“

„To těžko,“ usadila ho Clary. „Já to vím, Jaci, já jsem žila jako jedna z nich. Nejsi dost starý na to, abys sehnal práci, kterou bys chtěl dělal, navíc s tvojí kvalifikací… Víš, většina profesionálních vrahů je starší než ty. A jsou to kriminálníci.“

„Já nejsem vrah.“

„Kdybys žil ve světě obyčejných lidí,“ řekl Luke, „nic jiného bys nebyl.“

Jace ztuhl a pevně stiskl rty. Clary poznala, že ho Lukova slova zasáhla do bolestivého místa. „Vy to nechápete,“ řekl a v jeho hlase bylo najednou slyšet zoufalství. „Já se nemůžu vrátit. Marysa chce, abych řekl, že Valentýna nenávidím. A to nemůžu udělat.“

Jace zvedl bradu, zaťal zuby a podíval se na Luka, jako by napůl čekal, že se zatváří výsměšně nebo dokonce zděšeně. Koneckonců, Luke měl víc důvodů Valentýna nenávidět než téměř kdokoli jiný na světě.

„Já vím,“ řekl Luke. „Také jsem ho měl kdysi rád.“

Jace vydechl tak silně, že to znělo skoro jako výraz úlevy, a Cla-ry si náhle pomyslela: Tak proto přišel zrovna sem. Ne proto, aby se popral, ale aby se dostal k Lukovi. Protože věděl, že Luke ho pochopí. Uvědomila si, že ne všechno, co Jace dělá, je šílené a sebevražedné. Jenom to tak často vypadá.

„Neměli by tě nutit tvrdit, že nenávidíš svého otce,“ pokračoval Luke. „Ani proto, abys vyvrátil Marysino podezření. Měla by to pochopit.“

Clary se na Jace pozorně zadívala a snažila se z jeho tváře něco vyčíst, bylo to však jako číst knihu napsanou v cizím jazyce, který se učí teprve chvíli. „Vážně řekla, že už se nemáš vracet?“ zeptala se Clary. „Nebo jsi jenom předpokládal, že to tak myslela, a proto jsi odešel?“

„Řekla mi, že by bylo asi nejlepší, kdybych na chvíli bydlel někde jinde,“ sdělil jí Jace. „Ale neřekla kde.“

„A dal jsi jí k tomu prostor?“ vyzvídal Luke. „Podívej, Jaci. U mě můžeš rozhodně zůstat tak dlouho, jak budeš potřebovat. Chci, abys to věděl.“

Clary píchlo u srdce. Představa, že Jace bydlí ve stejném domě jako ona a je jí neustále nablízku, ji naplňovala směsicí radosti a hrůzy.

„Díky,“ řekl Jace. Jeho hlas zněl vyrovnaně, ale jeho bezradný pohled okamžitě přeskočil na Clary a ona v něm uviděla stejnou mučivou směs emocí, jakou sama cítila. Luku, pomyslela si. Občas si přeju, abys nebyl tak velkorysý. Nebo tak slepý.

„Ale,“ pokračoval Luke, „myslím, že by ses měl do Institutu vrátit aspoň na tak dlouho, aby sis mohl s Marysou promluvit a zjistit, co se opravdu děje. Zdá se, že je v tom víc věcí, než ti řekla. Možná dokonce víc, než jsi chtěl slyšet.“

„Půjdu s tebou,“ řekla Clary rychle.

„Já vím.“ Jace mluvil velmi tiše. „A jsem rád. Ale chci, aby šel Luke.“

Luke se zatvářil zaskočeně. „Jaci, bydlím tu už patnáct let a celou tu dobu jsem v Institutu nebyl. Ani jednou. Pochybuji, že mě má Marysa radši než –“

„Prosím,“ požádal ho Jace, a i když to řekl vyrovnaně a dost potichu, Clary se zdálo, že téměř fyzicky cítí hrdost, kterou musel Jace překonat, aby dokázal to jediné slovo vyřknout.

„Tak dobře.“ Luke přikývl jako vůdce smečky, který je zvyklý dělat to, co musí, ať už se mu to líbí, nebo ne. „Tak já půjdu s vámi.“

Simon se opíral o zeď v chodbě před Petovou kanceláří a snažil se nepropadat sebelítosti.

Dnešní den začal dobře. Tedy alespoň ne úplně špatně. Nejdřív tu byla ta příhoda s filmem o Drákulovi v televizi, z něhož se mu udělalo špatně a na omdlení, protože mu připomněl všechny pocity a touhy, které se snažil potlačit a zapomenout. Pak se mu ale z té slabosti nějak uklidnily nervy a najednou líbal Clary tak, jak to chtěl udělat už několik let. Lidé vždy říkali, že nikdy nic nedopadne tak, jak si člověk představuje. Ale to se pletli.

A ona ten polibek opětovala…

Ale teď byla uvnitř s Jacem a Simon cítil, že se mu svírá a kroutí žaludek, jako by spolkl klubko červů. Na tenhle pocit nervozity si už v poslední době začínal zvykat. Vždycky to tak nebylo, ani poté, co si uvědomil, co ke Clary cítí. Nikdy ji do ničeho netlačil, nevnucoval

jí své city. Vždycky si byl jistý, že se Clary jednoho dne probudí ze svých snů plných animovaných princů a kung-fu hrdinů a uvědomí si to, co bije do očí - že oni dva patří k sobě. A jestliže se zdálo, že o Simona nestojí, alespoň nejevila zájem ani o nikoho jiného.

Až teď o Jace. Vzpomínal si, jak seděl na schodech verandy za Lukovým domem a díval se na Clary, která mu vysvětlovala, co je Jace zač, zatímco Jace zkoumal své nehty a tvářil se povýšeně. Simon ji téměř neposlouchal. Většinu pozornosti spotřeboval na to, že sledoval, jakým způsobem se Clary dívá na toho blonďatého kluka s podivným tetováním a hezkým, ostře řezaným obličejem. Až moc hezkým, myslel si Simon, ale Clary jeho názor zjevně nesdílela. Dívala se na Jace, jako by náhle oživl některý z jejích kreslených hrdinů. Nikdy si nevšiml, že by se na někoho takhle dívala, a odjakživa počítal s tím, že pokud k tomu někdy dojde, bude tím vyvoleným on. To se ale nestalo a bolelo ho to víc, než si kdy představoval, že by ho něco mohlo bolet.

Zjištění, že Jace je Claryin bratr, pro něj bylo jako napochodovat před popravčí četu a na poslední chvíli dostat milost. Svět zase najednou překypoval možnostmi.

Teď už si tím ale nebyl tak jistý.

„Ahoj,“ Někdo přicházel chodbou, někdo ne moc vysoký, kdo opatrně kličkoval mezi cákanci od krve. „Čekáš tady na Luka? Je uvnitř?“

„Ne“ Simon poodstoupil od dveří. „Teda vlastně jo. Je tam s někým, koho znám.“

Neznámá osoba k němu došla, zastavila se a dívala se na něj. Simon viděl, že je to asi šestnáctiletá dívka s hladkou, světle hnědou pletí. Zlatohnědé vlasy měla spletené do desítek tenkých copánků těsně u hlavy a její obličej tvarem připomínal srdce. Měla pevnou postavu s výraznými křivkami, široké boky a útlý pas. „S tím klukem z baru? S tím lovcem stínů?“

Simon pokrčil rameny.

„Teda nerada ti to říkám,“ poznamenala, „ale ten tvůj kamarád je pěknej kretén.“

„Není to můj kamarád,“ řekl Simon. „A naprosto s tebou souhlasím.“

„Ale říkal jsi –“

„Čekám na jeho sestru,“ vysvětlil Simon. „Je to moje nejlepší kamarádka.“

„A ona je tam teď s ním?“ Dívka ukázala palcem ke dveřím. Na všech prstech měla prsteny, primitivně vyhlížející kroužky vytepané z bronzu a zlata. Její džíny byly seprané, ale čisté, a když otočila hlavu, všiml si, že se jí po krku táhne jizva, těsně nad límcem trička.

„No,“ řekla s nechutí, „o příšernejch bratrech vím svoje. Předpokládám, že to není její chyba.“

„Není,“ přitakal Simon. „Ale ona je nejspíš jediná osoba, kterou by mohl poslechnout.“

„Nepůsobil na mě jako typ, co umí poslouchat,“ poznamenala dívka a zachytila jeho postranní pohled. Přes tvář jí přelétl záblesk pobavení. „Díváš se na moji jizvu? Je to od kousnutí.“

„Kousnutí? Chceš říct, že jsi –“

„Vlkodlak,“ doplnila dívka. „Jako všichni tady. Kromě tebe a toho kreténa. A sestry toho kreténa.“

„Ale tys nebyla vždycky vlkodlak. Nenarodila ses tak, ne?“

„Většina z nás se tak nenarodila,“ poučila ho dívka. „Tím se taky lišíme od lovců stínů.“

„Čím jako?“

Letmo se usmála. „Tím, že jsme kdysi byli obyčejný lidi.“

Simon na to nic neřekl. Dívka po chvíli natáhla ruku směrem k němu. „Já jsem Maia.“

„Simon.“ Potřásl jí rukou. Byla suchá a jemná. Podívala se na něj přes zlatohnědé řasy, jejichž barva připomínala toast namazaný máslem. „Jak víš, že je Jace kretén?“ zeptal se. „Nebo spíš, jak jsi na to přišla?“

Stáhla ruku zpět. „Rozmlátil celej bar. Praštil mýho kamaráda Bata. Několik členů smečky zmlátil do bezvědomí.“

„Jsou v pořádku?“ Simon zněl polekaně. Jace sice předtím nevypadal nijak vyvedený z míry, ale jak ho Simon znal, nepochyboval, že by Jace dokázal během jednoho rána zabít několik lidí a pak klidně posnídat vafle. „Vzali jste je k doktorovi?“

„K čaroději,“ řekla dívka. „Obyčejnej doktor by nám asi moc nepomohl.“

„Vám podsvěťanům?“

Její obočí vyletělo vzhůru. „Naučili tě tu svoji hantýrku, co?“

To Simona popudilo. „Jak víš, že k nim nepatřím? Nebo k vám?

Že nejsem lovec stínů nebo podsvěťan nebo –“

Zavrtěla hlavou, až se jí rozhoupaly copánky. „Úplně to z tebe číší,“ řekla s nádechem hořkosti. „Ta tvoje lidskost.“

Z emocí, které její hlas prozrazoval, ho téměř zamrazilo v zádech.

„Můžu zaklepat na dveře,“ navrhl, náhle nejistě. „Jestli teda chceš mluvit s Lukem.“

Pokrčila rameny. „Jenom mu řekni, že už přišel Krasomil a zkou-má to místo v uličce.“ Musel vypadat zaraženě, protože řekla: „Krasomil Pohroma. Je to čaroděj.“

Já vím, chtělo se Simonovi říci, ale neudělal to. Celá ta konverzace byla už tak dost podivná. „Dobře.“

Mia se otočila k odchodu, ale pak se zarazila, už napůl odvráce-ná a s rukou na zárubni dveří. „Myslíš, že se jí podaří mu domluvit?“ zeptala se. „Té jeho sestře?“

„Jestli někoho poslechne, tak určitě ji.“

„To je hezký,“ řekla Maia, „že má svoji sestru tak rád.“

„Jo,“ utrousil Simon. „Děsně roztomilý.“

3

INKVIZITORKA

Když Clary viděla Institut poprvé, vypadal jako zchátralý kostel s propadlou střechou a špinavou žlutou policejní páskou přes dveře. Teď už se nemusela soustředit, aby iluzi rozptýlila. I z druhé strany ulice viděla budovu přesně takovou, jaká byla – závratně vysokou gotickou katedrálu, jejíž věže se jako nože zabodávaly do oblohy.

Luke ztichl. Z výrazu jeho tváře bylo znát, že se v něm odehrává boj. Když stoupali po schodech, Jace si sáhl za tričko, jakoby ze zvyku, když ale vytáhl ruku, byla prázdná. Zasmál se, ale bez jakékoli známky veselí. „Zapomněl jsem. Než jsem odešel, Marysa si vzala můj klíč.“

„No samozřejmě.“ Luke stál přímo před dveřmi do Institutu. Lehce se dotkl symbolů vyrytých ve dřevě pod architrávem. „Tyhle dveře jsou úplně stejné jako dveře do poradní síně v Idrisu. Nečekal jsem, že je ještě někdy uvidím.“

Clary se cítila trochu provinile, že ruší Luka ve snění, ale bylo třeba vyřešit pár praktických záležitostí. „Pokud nemáme klíč…“

„Myslím, že ho nepotřebujeme. Institut by měl být přístupný všem nefilim, kteří nehodlají ublížit jeho obyvatelům.“

„A co když oni hodlají ublížit nám?“ zamumlal Jace. Lukovi škublo v koutku úst. „To už se asi nerozlišuje.“

„No jistě, Spolek si vždycky namíchá karty podle svého.“ Jace mluvil trochu přidušeně – dolní ret mu natékal a levé oční víčko se zbarvovalo do fialova.

Proč se neuzdravil? divila se Clary. „Ona ti vzala i stélu?“

„Nevzal jsem si s sebou nic, když jsem odcházel,“ řekl Jace.

„Nechtěl jsem nic, co mi dali Lightwoodovi.“

Luke se na něj starostlivě zadíval. „Všichni lovci stínů musí mít stélu.“

„Tak si pořídím jinou,“ prohlásil Jace a položil ruku na dveře Institutu. „Ve jménu Spolku,“ řekl, „žádám o vstup na toto svaté místo. A ve jménu anděla Raziela žádám o požehnání v boji proti –“

Dveře se rozletěly dokořán. Clary jimi viděla vnitřek katedrály, temné stíny, které tu a tam přerušovaly plameny svíček ve vysokých víceramenných svícnech ze železa.

„To bylo snadné,“ prohodil Jace. „Zdá se, že požehnání je dostupnější, než jsem si myslel. Možná jsem měl požádat o požehnání v boji proti těm, kdo nosí k obleku bílé ponožky.“

„Anděl ví, proti čemu bojuješ,“ připomněl mu Luke. „Nemusíš to říkat nahlas, Jonathane.“

Clary měla chvíli pocit, že zahlédla, jak něco přelétlo Jaceovi po tváři - nejistota, překvapení, možná dokonce úleva. Ale nakonec ze sebe vypravil jen: „Neříkejte mi tak. To není moje jméno.“

Kráčeli přízemím katedrály kolem prázdných lavic a věčného světýlka na oltáři. Luke se zvědavě rozhlížel kolem sebe a vypadal dost překvapeně, když uviděl výtah podobný pozlacené ptačí kleci, který je měl vyvézt nahoru. „Tohle musel být Marysin nápad,“ poznamenal, když vstoupili do výtahu. „Má přesně takovýhle vkus.“

„Je tady, co si pamatuju,“ řekl Jace, když se za nimi dveře výtahu se zařičením zavřely. Jízda nahoru byla krátká a nikdo z nich během ní nepromluvil. Clary si nervózně pohrávala s třásněmi na své šále. Měla trochu provinilý pocit, protože řekla Simonovi, aby šel domů a počkal, až mu později zavolá. Z pohledu na jeho nasupená záda, když se od nich rychle vzdaloval po Canal Street, poznala, že se cítí odvržený. Nějak si ale nedokázala představit, že by tu s nimi měl být on obyčejný člověk, zatímco se Luke bude u Marysy Lightwoodové přimlouvat za Jace. Jen by to všechny přivádělo do rozpaků.

Výtah se s rámusem zastavil a oni vystoupili. V hale na ně čekal Kostelník s polorozpadlým červeným motýlkem kolem krku. Jace se uklonil a hřbetem ruky podrbal kocoura na hlavě. „Kde je Marysa?“

Kostelník vydal jakýsi hrdelní zvuk, něco mezi vrněním a vrčením, a dal se na pochod pryč chodbou. Šli za ním. Jace mlčel a Luke se s neskrývanou zvědavostí díval kolem sebe. „Nikdy by mě nenapadlo, že to tu uvidím zevnitř.“

Clary se zeptala: „Vypadá to tak, jak sis to představoval?“

„Byl jsem v Institutech v Londýně a Paříži a vypadalo to tam dost podobně. I když tady je to nějak –“

„Jaké?“ Jace kráčel několik kroků před nimi.

„Studenější,“ dokončil Luke větu.

Jace na to nic neřekl, mezitím totiž došli ke knihovně. Kostelník se posadil, jako by chtěl naznačit, že nemá v úmyslu jít dál. Přes bytelné dřevěné dveře sem slabě doléhaly hlasy, Jace však do dveří bez zaklepání strčil a odhodlaně vešel dovnitř.

Clary zaslechla výkřik překvapení. Stáhlo se jí srdce, protože si vzpomněla na Hodge, jenž v této místnosti prakticky žil. Na Hodge s jeho chraptivým hlasem a na krkavce Hugina, který byl jeho věrným společníkem. A který jí na Hodgeův příkaz téměř vyškrábal oči.

Samozřejmě to nebyl Hodge. Za obrovským dřevěným psacím stolem, jehož deska spočívala na zádech dvou klečících andělů, seděla žena středního věku. Měla Isabeliny inkoustově černé vlasy a Alekovu štíhlou, kostnatou postavu. Její upravený, prostý černý kostýmek ostře kontrastoval s několika jasně barevnými prsteny, které jí zářily na rukou.

Vedle ní stál ještě někdo – útlý, křehce vyhlížející dospívající chlapec s tmavými kudrnatými vlasy a medovou pletí. Když se k nim otočil, Clary nedokázala zadržet překvapené vyjeknutí. „Rafael?!“

Chlapec chvíli vypadal zaskočeně. Pak se usmál a odhalil tak zářivě bílé, ostré zuby – což nebylo nijak překvapivé, vzhledem k tomu, že to byl upír. „Dios,“ řekl směrem k Jaceovi. „Copak se ti stalo, kamaráde? Vypadáš, jako by se do tebe pustila smečka vlků.“

„Buď máš neuvěřitelně přesný odhad,“ opáčil Jace, „nebo jsi už slyšel, co se stalo.“

Rafaelův úsměv přešel v úšklebek. „Občas něco zaslechnu.“

Žena za psacím stolem vstala. „Jaci,“ řekla hlasem plným úzkosti.

„Stalo se něco? Proč jsi tak brzy zpátky? Myslela jsem, že teď budeš bydlet u –“ Její pohled sklouzl za něj na Luka a Clary. „A vy jste kdo?“

„Já jsem Jaceova sestra,“ odpověděla Clary.

Marysiny oči si Clary chvíli prohlížely. „Ano, to vidím. Podobáš se Valentýnovi.“ Obrátila se zpátky k Jaceovi. „Vzal jsi s sebou svoji sestru? A taky nějakého civila? Pro nikoho z vás tu teď není bezpečno. A zvlášť ne pro obyčejné lidi…“

Luke se slabým úsměvem na rtech řekl: „Ale já nejsem obyčejný člověk.“

Zmatený výraz v Marysině obličeji pomalu přešel v šok, když se na Luka poprvé pořádně podívala. „Lucián?!“

„Ahoj, Maryso,“ pozdravil ji Luke. „Dlouho jsme se neviděli.“

V Marysině tváři se nepohnul ani sval a ona v tu chvíli najednou vypadala o mnoho starší, dokonce starší než Luke. Opatrně se posadila. „Lucián,“ zopakovala s dlaněmi položenými na desce stolu,

„Lucián Graymark.“

Rafael, který pozoroval vývoj událostí jasným, zvědavým pohledem podobným ptačímu, se obrátil k Lukovi. „To ty jsi zabil Gabriela.“

Kdo byl Gabriel? Clary se zmateně podívala na Luka. Ten lehce pokrčil rameny. „Ano, přesně tak, stejně jako on zabil předchozího vůdce smečky. Tak to u vlkodlaků chodí.“

Marysa zvedla hlavu. „Vůdce smečky?“

„Jestli jsi teď vůdcem smečky, budeme si muset promluvit,“ řekl Rafael vlídně kývl hlavou Lukovým směrem, přestože v jeho očích byla znát ostražitost. „I když možná radši ne teď hned.“

„Někoho pošlu, ať to vyřídí,“ slíbil Luke. „Máme teď dost napilno. Nejspíš jsem trochu pozadu se zdvořilostními návštěvami.“

„Nejspíš,“ připustil Rafael stručně. Otočil se zpátky k Maryse. „A my už jsme tu skončili?“

Marysa promluvila jen s velkým úsilím. „Když říkáš, že děti noci nemají s těmi vraždami nic společného, budu ti věřit. Je to moje povinnost, pokud někdo nevytáhne na světlo další důkazy.“

Rafael se zamračil. „Na světlo?“ ohradil se. „Tenhle výraz se mi nelíbí.“ Pak se otočil a Clary si s překvapením uvědomila, že okraje jeho postavy jsou průhledné, jako by se dívala na rozmazanou fotografii. Přes jeho levou dlaň byl vidět velký kovový glóbus, který měl Hodge vždy postavený na stole. Slyšela vlastní překvapené vydechnutí, když mu zprůhledněly i paže a pak ramena a hrudník, až byl za chvíli celý pryč, jako když se z kresby vygumuje postavička. Marysa vydechla úlevou.

Clary otevřela pusu dokořán. „On je mrtvý?“

„Kdo? Rafael?“ řekl Jace. „Ani náhodou. Tohle byla jenom projekce. Jeho hmotné tělo do Institutu nesmí.“

„Proč ne?“

„Protože toto je posvěcená půda,“ vysvětlila jí Marysa. „A on je zatracený.“ Její mrazivý pohled neztratil nic ze svého chladu, když jej upřela na Luka. „Tak ty tu vedeš vlkodlačí smečku?“ zeptala se.

„Ale proč mě to vlastně překvapuje? Tohle je přece tvá oblíbená metoda, že?“

Luke ignoroval její trpký tón. „Rafael přišel kvůli tomu štěněti, které dnes bylo zavražděno?“

„Kvůli němu, ale také kvůli mrtvému čaroději,“ upřesnila Marysa. „Před dvěma dny ho našli dole ve městě, zavražděného.“

„Ale proč tu byl Rafael?“

„Z toho čaroděje někdo vysál krev,“ řekla Marysa. „Zdá se, že vrah toho vlkodlaka byl vyrušen dřív, než mohl provést to samé, ale podezření přirozeně padlo na děti noci. Ten upír mě jen přišel ujistit, že jeho lidé s tím nemají nic společného.“

„A ty mu věříš?“ zeptal se Jace.

„Nemám chuť s tebou teď probírat záležitosti Spolku, Jaci, zvlášť ne před Luciánem Graymarkem.“

„Teď se jmenuji jen Luke,“ řekl Luke mírně. „Luke Garroway.“

Marysa zavrtěla hlavou. „Skoro jsem tě nepoznala. Vypadáš jako civil.“

„To přesně byl můj záměr.“

„Všichni jsme si mysleli, že jsi mrtvý.“

„Doufali,“ upřesnil Luke, stále ještě mírným tónem. „Doufali jste, že jsem mrtvý.“

Marysa vypadala, jako by spolkla něco ostrého. „Klidně se posaďte,“ vyzvala je nakonec a ukázala na židle před psacím stolem.

„A teď,“ řekla, když si sedli, „byste mi možná mohli říct, proč jste tady.“

„Jace,“ začal Luke bez okolků, „chce být souzen před Spolkem. Já jsem ochotný se za něj zaručit. Byl jsem u Renwicka tu noc, kdy se Valentýn prozradil. Bojoval jsem s ním a málem jsme se navzájem zabili. Můžu potvrdit, že všechno, co Jace říká, je pravda.“

„Nejsem si jistá, jakou váhu má tvoje slovo,“ utrousila Marysa.

„Sice jsem vlkodlak,“ řekl Luke, „ale jsem zároveň také lovec stínů. Jsem ochoten podstoupit zkoušku Mečem, pokud to pomůže.“

Zkoušku Mečem? To znělo vážně. Clary se podívala na Jace. Navenek vypadal klidně, propletené prsty měl položeny v klíně, ale bylo cítit, jak se uvnitř chvěje napětím, jako by byl na pokraji výbuchu. Zachytil její pohled a podal jí vysvětlení: „Meč duše. Druhý z Nástrojů smrti. Během soudu pomáhá zjistit, jestli nějaký lovec stínů lže.“

„Ty nejsi lovec stínů,“ řekla Marysa Lukovi, jako by Jace vůbec nepromluvil. „Už dost dlouhou dobu nežiješ podle zákonů Spolku.“

„Byly doby, kdy jsi podle nich taky nežila,“ připomněl jí Luke. Marysiny tváře zrudly. „Čekal bych,“ pokračoval, „že už ses od té doby odnaučila té věčné nedůvěře, Maryso.“

„Jsou věci, které nelze zapomenout,“ řekla. Její hlas měl v sobě nebezpečný klid. „Myslíš si, že předstírání vlastní smrti bylo to největší, v čem nám kdy Valentýn lhal? Myslíš si, že šarm jde ruku v ruce s upřímností? Já si to kdysi myslela. Spletla jsem se.“ Vstala a štíhlýma rukama se opřela o stůl. „Tvrdil nám, že by za Kruh položil život a že od nás očekává to stejné. A já vím, že bychom to udělali, všichni z nás. Já to skoro udělala.“ Přejela pohledem Jace a Clary a zadívala se do očí Lukovi. „Určitě si pamatuješ,“ mluvila dál, „jak nám říkal, že povstání bude hračka, předem vyhraný boj spojených sil Kruhu proti pár neozbrojeným vyslancům. Byla jsem si tak jistá naším vítězstvím, že když jsem odjela do Alicante, nechala jsem Aleka doma. Požádala jsem Jocelyn, aby ho pohlídala, zatímco budu pryč. Odmítla. A teď už vím proč. Ona to věděla a ty taky. A nevarovali jste nás.“

„Snažil jsem se vás před Valentýnem varovat,“ namítl Luke. „Ale neposlouchali jste.“

„Nemluvím o Valentýnovi, ale o povstání! Nás bylo padesát a stáli jsme proti pěti stům podsvěťanů.“

„Chystali jste se je pobít ve chvíli, kdy nebyli ozbrojení, a to jste jich očekávali jenom pět,“ řekl Luke tiše.

Marysiny ruce se na stole sevřely v pěst. „Místo toho pobili oni nás,“ řekla. „Uprostřed toho masakru jsme vyhlíželi Valentýna a čekali, že nás bude vést. On už tam ale nebyl. Mezitím Síň Dohod

obklíčil Spolek. Mysleli jsme si, že je Valentýn mrtvý, a byli jsme připraveni položit v posledním zoufalém vzepjetí vlastní životy. Pak jsem si vzpomněla na Aleka – co by se stalo s mým chlapečkem, kdybych zemřela?“ Přeskočil jí hlas. „Tak jsem složila zbraně a vzdala se Spolku.“

„Udělala jsi správnou věc, Maryso,“ řekl jí Luke.

Otočila se k němu s planoucíma očima. „Nemluv se mnou tak blahosklonně, vlkodlaku. Kdyby nebylo tebe –“

„Nekřičte na něj!“ skočila jí do řeči Clary a napůl se zvedla ze židle. „Je to vaše chyba, že jste Valentýnovi vůbec věřila…“

„Myslíš, že to nevím?“ V Marysině hlase se teď ozýval rozechvělý tón. „Spolek nám to při výslechu vysvětlil docela jasně. Měli Meč duše, takže věděli, kdy lžeme, ale nedokázali nás donutit vypovídat, nemohlo nás k tomu donutit nic, dokud –“

„Dokud co?“ ozval se Luke. „Nikdy mi to nebylo jasné. Vždycky jsem přemýšlel, co vám museli říct, abyste se nakonec obrátili proti němu.“

„Jenom pravdu,“ řekla Marysa, najednou velmi unaveným hlasem. „To, že Valentýn v Síni nezemřel. Utekl a nechal nás, abychom položili své životy bez něj. Řekli nám, že zemřel později, uhořel ve vlastním domě. Inkvizitorka nám ukázala jeho kosti a ohořelé pozůstatky jeho rodiny. To byla samozřejmě další lež…“ Odmlčela se. Když znovu nabrala sílu, zněl její hlas ostře: „Tou dobou už se to stejně všechno rozpadalo. Nakonec nás, členy Kruhu, nechali spolu promluvil. Před bitvou si mě vzal Valentýn stranou a řekl mi, že mi věří nejvíc z celého Kruhu, že jsem jeho nejbližší pomocnice. Když nás vyslýchal Spolek, zjistila jsem, že to říkal každému.“

„Není běsu většího než hněv zhrzené ženy,“ zamumlal si Jace pro sebe tak tiše, že ho slyšela jen Clary.

„Nelhal jenom Spolku, ale také nám. Zneužil naší loajality a přátelství. To stejné udělal, když k nám poslal tebe,“ řekla Marysa a zabodla pohled do Jace. „A teď je zpátky a má Pohár smrti. Všechno tohle měl celé ty roky naplánované. Nemůžu si dovolit ti věřit, Jaci. Mrzí mě to.“

Jace nic neřekl. Jeho tvář byla bez výrazu, při posledních Marysiných slovech ale hodně zbledl a nové podlitiny mu na čelistech a tvářích svítily v živých barvách.

„A co dál?“ zeptal se Luke. „Co má podle tebe dělat? Kam má jít?“

Její oči na chvíli spočinuly na Clary. „Co třeba ke své sestře?“ Navrhla. „Rodina –“

„Jaceova sestra je Isabela,“ přerušila ji Clary. „A Alek a Max jsou jeho bratři. Co řeknete jim? Jestli Jace vyhodíte z domu, budou vás do smrti nenávidět.“

Marysa se na ni zadívala. „Co ty o tom víš?“

„Znám Aleka a Isabelu,“ řekla Clary. Na mysli jí bezděky vytanul také Valentýn. Zahnala tu myšlenku pryč. „Rodina je víc než jenom hněv. Můj otec není Valentýn, ale Luke. Stejně jako jsou Alek a Max a Isabela Jaceova rodina. Jestli se ho pokusíte ze své rodiny vytrhnout, způsobí to ránu, která už se nikdy nezacelí.“

Luke se na ni díval poněkud překvapeně, ale uznale. V Marysiných očích se něco zablesklo – že by nejistota?

„Clary,“ řekl Jace jemně. „To stačí.“ Zněl poraženě. Clary se obrátila k Maryse.

„A co ten Meč?“ zeptala se naléhavě.

V Marysině pohledu byl na chvíli patrný nehraný zmatek.

„Meč?“

„Meč duše,“ vysvětlila Clary. „Ten, podle kterého můžete poznat, jestli nějaký lovec stínů lže, nebo ne. Můžete ho vyzkoušet na Jace.“

„To je dobrý nápad.“ V Jaceově hlase se ozvala jiskřička naděje.

„Clary, myslíš to dobře, ale nevíš, co všechno použití Meče zahrnuje,“ vmísil se do hovoru Luke. „Jediný, kdo s ním může zacházet, je inkvizitorka.“

Jace si poposedl dopředu. „Tak ji zavolejte. Zavolejte inkvizitorku. Chci, aby tohle skončilo.“

„Ne!“ odmítl Luke, Marysa se ale dívala na Jace.

„Inkvizitorka je už na cestě…,“ prozradila neochotně.

„Maryso.“ Lukův hlas zněl ochraptěle. „Řekni mi, žes ji sem nepozvala ty!“

„Nepozvala! To jsi čekal, že Spolek bude chtít zůstat stranou téhle šílené historky plné zavržených bojovníků, portálů a předstíraných smrtí? Po tom, co udělal Hodge? Všechny nás teď budou vyšetřovat díky Valentýnovi,“ dodala při pohledu na Jaceův bílý, ohromený obličej. „Inkvizitorka by mohla zavřít Jace do vězení. Mohla by mu odebrat znamení. Myslela jsem, že bude lepší…“

„Když bude Jace pryč, až přijede,“ dopověděl Luke. „Nedivím se, že jsi tak spěchala, abys ho odsud dostala pryč.“

„Kdo je ta inkvizitorka?“ chtěla vědět Clary. To slovo jí v mysli vyvolávalo představu španělské inkvizice, mučení, bičů a skřipců.

„Co vlastně dělá?“

„Jménem Spolku vyšetřuje lovce stínů,“ vysvětlil jí Luke.

„Zjišťuje, jestli někteří nefilim neporušili Zákon. Po povstání vyslýchala všechny členy Kruhu.“

„To ona proklela Hodge?“ zeptal se Jace. „A poslala vás sem?“

„Navrhla náš exil a Hodgeův trest. Nemá nás nijak v lásce a tvé-ho otce přímo nenávidí.“

„Nikam nejdu,“ řekl stále ještě velmi bledý Jace. „Co by s vámi udělala, kdyby sem přijela a já bych byl pryč? Myslela by si, že jste mě před ní ukryli. Potrestala by vás – tebe, Aleka, Isabelu a Maxe.“

Marysa na to nic neřekla.

„Maryso, nebuď blázen,“ přidal se Luke. „Jestli pošleš Jace pryč, bude ti inkvizitorka věřit ještě míň. Když ho tu necháš a umožníš jí soud u Meče, prokážeš tím vstřícný postoj.“

„Nechat Jace tady – to nemyslíš vážně, Luku!“ namítla Clary. Uvědomovala si, že to ji napadlo použít Meč, ale teď začínala litovat, že něco takového kdy vypustila z úst. „Musí to být příšerná ženská.“

„Ale jestli Jace odejde,“ řekl Luke, „už se nikdy nebude moci vrátit. Už nikdy nebude lovcem stínů. Ať se nám to líbí, nebo ne, inkvizitorka je pravou rukou Zákona. Pokud chce Jace zůstat součástí Spolku, musí s ní spolupracovat. A má na své straně výhodu, kterou členové Kruhu po povstání neměli.“

„A to má být co?“ zeptala se Marysa.

Luke se slabě usmál. „Na rozdíl od vás,“ řekl, „Jace mluví pravdu.“

Marysa se prudce nadechla a pak se otočila k Jaceovi. „Konečné rozhodnutí je na tobě,“ sdělila mu. „Pokud chceš podstoupit soud, můžeš tu zůstat, dokud nepřijede inkvizitorka.“

„Zůstanu,“ řekl Jace. Mluvil tak pevným tónem prostým té nejmenší známky hněvu, že to Clary až překvapilo. Díval se někam skrze Marysu a v očích mu blikalo světýlko, podobné odrazu ohně. V tu chvíli si Clary nedokázala pomoci a pomyslela si, že Jace vypadá přesně jako jeho otec.

4

KUKAČČÍ MLÁDĚ

„Pomerančovej džus, sirup, několik týdnů prošlý vajíčka a něco, co vypadá trochu jako salát.“

„Salát?“ Clary nahlédla přes Simonovo rameno do ledničky.

„Aha. To bude mozzarella.“

Simon se otřásl a kopnutím zavřel dveře Lukovy ledničky.

„Objednáme si pizzu?“

„Už se stalo,“ řekl Luke, který zrovna přišel do kuchyně s bezdrátovým telefonem v ruce. „Jedna velká vegetariánská, tři koly. A taky jsem volal do nemocnice,“ dodal a zavěsil telefon. „U Jocelyn není nic nového.“

„Hm,“ řekla Clary. Posadila se k dřevěnému stolu v Lukově kuchyni. Obvykle Luke pečlivě dbal na pořádek, teď byl ale stůl pokrytý neotevřenými dopisy a stohy špinavých talířů. Přes opěradlo jedné židle visel Lukův zelený vojenský vak. Věděla, že by mu měla pomáhat s úklidem, ale nějak na to v poslední době neměla energii. I v nejlepších dobách byla Lukova kuchyně malá a trochu ošuntělá – vaření nebyla jeho specialita, o čemž svědčilo i to, že v poličce na koření pověšené nad staromódním plynovým sporákem nebylo žádné koření. Místo toho do ní Luke ukládal krabičky s čajem a kávou.

Simon se posadil vedle ní, zatímco Luke sklízel ze stolu špinavé nádobí a rovnal je do dřezu. „Jsi v pořádku?“ zeptal se potichu.

„Jo, dobrý.“ Clary se podařilo roztáhnout rty do úsměvu.

„Nečekala jsem, že se máma dneska probudí, Simone. Mám pocit, že… na něco čeká.“

„A víš na co?“

„Ne. Jenom vím, že jí něco chybí.“ Podívala se na Luka, ten byl ale zabrán do zuřivého drhnutí talířů ve dřezu. „Nebo někdo.“

Simon se na ni tázavě zahleděl a pak pokrčil rameny. „Ta scéna v Institutu byla asi docela síla, co?“

Clary se zachvěla. „Alekova a Isabelina máma mi nahání hrůzu.“

„Jakže se jmenuje?“

„Ma-ríza,“ řekla Clary a napodobila přitom Lukovu výslovnost.

„Je to staré jméno lovců stínů.“ Luke si osušil ruce utěrkou na nádobí.

„A Jace se rozhodl zůstat tam a počkat na tu inkvizitorku? On nechtěl odejít?“ ptal se Simon.

„Nemá jinou možnost, pokud chce prožít zbytek života jako lovec stínů,“ řekl Luke. „A to, že je jedním z nefilim, pro něj znamená všechno. V Idrisu jsem znal takové jako on. Kdybys mu vzal tohle…“

Ozvalo se známé zařinčení domovního zvonku. Luke hodil utěr-ku na kuchyňskou linku. „Hned se vrátím.“

Jakmile vyšel z kuchyně, Simon řekl: „Je divný se na Luka dívat jako na bývalýho lovce stínů. Ještě divnější než si ho představit jako vlkodlaka.“

„Vážně? Proč?“

Simon pokrčil rameny. „O vlkodlacích jsem už předtím slyšel. Je to známá věc. Tak se jednou za měsíc mění ve vlka, no a co? Ale lovci stínů… Jsou jako nějaká sekta.“

„Není to sekta.“

„Jasně že je. Zabíjení démonů je pro ně celej život. A všichni ostatní jsou pro ně méněcenní. Jako by to ani nebyli lidi. Nestýkají se s obyčejnýma lidma, nechodí na stejný místa, neznají stejný vtipy, myslí si, že jsou něco víc než my.“ Simon před sebe natáhl jednu ze svých dlouhých nohou a namotal si na prst nit čouhající z roztřepeného okraje díry, kterou měl na koleni. „Dneska jsem potkal někoho z Lukovy smečky.“

„Neříkej mi, že ses u Měsíce v úplňku skamarádil s Podivínem Petem.“ Cítila, jak se jí nervózně sevřelo hrdlo, nedokázala však přesně určit, co to způsobilo. Pravděpodobně obyčejný stres.

„Ne. Byla to holka,“ upřesnil Simon. „Tak v našem věku. Jmenuje se Maia.“

„Maia?“ Luke se vrátil do kuchyně a nesl bílou čtvercovou krabici s pizzou. Položil ji na stůl a Clary se natáhla, aby ji otevřela. Vůně horkého těsta, rajčatové omáčky a sýra jí připomněla, jak obrovský má hlad. Odtrhla jeden díl a ani nepočkala, až jí Luke přistrčí přes stůl talíř. S úsměvem se posadil a zavrtěl hlavou.

„Maia patří k vaší smečce, že jo?“ zeptal se Simon a také si vzal kus pizzy.

Luke přikývl. „Jistě. Je to hodná dívka. Párkrát tady byla a dávala pozor na knihkupectví, když jsem byl v nemocnici. Nechává si platit v knihách.“

Simon se přes pizzu podíval na Luka. „Dochází vám peníze?“

Luke pokrčil rameny. „Peníze pro mě nikdy nebyly důležité. A smečka se dokáže o své členy postarat.“

Clary řekla: „Máma vždycky tvrdila, že když nám došly peníze, prodala pár tátových akcií. Ale jelikož ten člověk, o kterým jsem si myslela, že je můj táta, ve skutečnosti můj táta nebyl, a pochybuju, že by měl Valentýn akcie –“

„Tvoje matka postupně prodávala své šperky,“ vysvětlil jí Luke.

„Valentýn jí dal některé z klenotů, které po generace patřily rodu Morgensternů. I za ten nejmenší kousek dostala na aukci pěknou částku.“ Povzdechl si. „Teď už jsou ale pryč – i když Valentýn si je možná odnesl z trosek vašeho bytu.“

„No, doufám, že jí to aspoň přinášelo pocit zadostiučinění,“ podotkl Simon, „když mohla takhle prodávat jeho věci.“ Vzal si třetí kus pizzy. Clary si pomyslela, že je skutečně neuvěřitelné, kolik toho dokáží dospívající kluci sníst, aniž by přibrali nebo se jim udělalo špatně.

„Muselo to pro tebe být zvláštní,“ obrátila se k Lukovi, „vidět Marysu Lightwoodovou po tak dlouhé době.“

„Ne úplně zvláštní. Marysa se od té doby ani moc nezměnila, vlastně se teď sama sobě podobá ještě víc, jestli mi rozumíš.“

Clary měla pocit, že mu rozumí. Způsob, jakým se Marysa Lightwoodová dívala, jí připomněl tu štíhlou tmavovlasou dívku z fotografie, kterou jí dal Hodge – tu s povýšeně zvednutou bradou.

„Jak myslíš, že tě bere?“ zeptala se. „Vážně si myslíš, že doufali, že jsi mrtvý?“

Luke se usmál. „Možná ne z nenávisti, ale určitě by pro ně bylo pohodlnější a jednodušší, kdybych umřel. To, že jsem nejen naživu, ale že navíc vedu zdejší smečku, pro ně nemůže být dobrá zpráva. Koneckonců, jejich práce spočívá v udržování míru mezi obyvateli

podsvěta a najednou se tu objevím já, se svou minulostí a spoustou důvodů k pomstě. Asi se bojí, že budu neřízená střela.“

„A budete?“ zeptal se Simon. Pizza už došla, takže se bez váhání natáhl a vzal si jeden z okrajů, které Clary nechala na talíři. Věděl, že nemá okraje ráda. „Budete neřízená střela?“

„Na mně nic neřízeného není. Jsem už lhostejný. Ve středním věku.“

„Akorát jednou za měsíc se měníš ve vlka a vyrážíš lovit zvířátka,“ připomněla mu Clary.

„Mohlo by to být horší,“ podotkl Luke. „Spousta mužů v mém věku si kupuje drahá sportovní auta a spí s topmodelkami.“

„Je vám teprve třicet osm,“ řekl Simon. „Takže ve středním věku ještě nejste.“

„Díky, Simone, to je od tebe milé.“ Luke otevřel krabici od piz-zy, a když zjistil, že je prázdná, s povzdechem ji zase zavřel. „I když jsi snědl všechnu pizzu.“

„Měl jsem jenom pět kousků,“ bránil se Simon a zhoupl se na židli dozadu, takže nejistě spočívala jen na dvou zadních nohách.

„Z kolika kousků se podle tebe skládá jedna pizza, ty pako?“ chtěla vědět Clary.

„Míň než pět kousků není večeře, jenom svačinka.“ Simon se s obavami podíval na Luka. „Znamená to, že se teď proměníte ve vlka a sežerete mě?“

„To určitě ne.“ Luke se zvedl a nacpal krabici od pizzy do odpad-kového koše. „Byl bys moc tuhý a nestravitelný.“

„Ale zato košer,“ upozornil ho Simon vesele.

„Dám na tebe tip všem židovským vlkodlakům.“ Luke se zády opřel o kuchyňskou linku. „Ale abych odpověděl na tvoji otázku, Clary – vlastně to bylo divné, vidět Marysu Lightwoodovou, ale ne kvůli ní samotné. Bylo to tím prostředím. Institut mi dost připomíná Síň Dohod v Idrisu. Úplně jsem kolem sebe cítil sílu všech těch run z Šedé knihy, a to jsem se je patnáct let snažil zapomenout.“

„A podařilo se?“ zeptala se Clary. „Zapomněl jsi je?“

„Některé věci člověk nikdy nezapomene. Runy v Šedé knize jsou víc než jen nějaké obrázky. Stanou se tvou součástí. Součástí tvé kůže. Když jsi jednou lovcem stínů, nikdy tě to už neopustí. Je to dar,

který si neseš v krvi, a nemůžeš ho změnit o nic víc než svoji krevní skupinu.“

„Říkala jsem si,“ nadhodila Clary, „že bych si měla pořídit nějaká znamení.“

Simon upustil kůrku pizzy, kterou chroupal. „To si děláš legraci!“

„Ne, nedělám. Proč bych si dělala legraci z něčeho takovýho? A proč bych neměla mít znamení? Jsem přece lovec stínů, takže mám právo chtít nějakou ochranu.“

„Ochranu před čím?“ chtěl vědět Simon a zhoupl se dopředu, takže přední nohy jeho židle dopadly s hlasitým klapnutím na podlahu. „Myslel jsem, že už je celá ta záležitost s lovci stínů u konce. Myslel jsem, že chceš žít normální život.“

Luke promluvil mírným hlasem: „Pochybuji, že něco takového jako normální život vůbec existuje.“

Clary sklopila pohled ke své paži, kam jí Jace nakreslil jediné znamení, které kdy dostala. Pořád ještě dokázala rozlišit bílé žilkování podobné krajce, které jí po něm zůstalo, spíš už jen vzpomínka na jizvu. „No jasně, chci z toho divnýho světa pryč. Ale co když ten divnej svět přijde za mnou? Co když nebudu mít na vybranou?“

„Anebo možná z toho divnýho světa zase tolik pryč nechceš,“ zamumlal Simon. „Dokud je v něm taky Jace.“

Luke si odkašlal. „Většina lovců stínů musí projít několika úrovněmi výcviku, než dostane znamení. Takže bych ti žádné znamení nedoporučoval, dokud nebudeš mít nějaký ten výcvik za sebou. Ale to, jestli do toho vůbec chceš jít, je samozřejmě na tobě. Je však jedna věc, kterou bys mít měla. Něco, co patří ke všem lovcům stínů.“

,,Protivné, arogantní chování?“ rýpl si Simon.

„Stélu,“ řekl Luke. „Každý lovec stínů by měl mít stélu.“

„A ty ji máš?“ zeptala se Clary překvapeně.

Luke bez odpovědi vyšel z kuchyně. Za chvíli byl zpátky a v ruce držel předmět zabalený v černé látce. Položil balíček na stůl, rozba-lil látku a odhalil lesklý protáhlý nástroj z bledého, neprůhledného křišťálu. Stéla.

„Hezká,“ pochválila ji Clary.

„Jsem rád, že se ti líbí,“ řekl Luke. „Protože chci, aby sis ji vzala.“

„Mám si ji vzít?“ Ohromeně se na něj podívala. „Ale je přece tvoje, ne?“

Zavrtěl hlavou. „Tahle patřila tvé matce. Nechtěla ji mít u vás v bytě, abys ji náhodou nenašla, takže mě požádala, abych ji u sebe schoval.“

Clary vzala stélu do ruky. Byla na dotek chladná, i když Clary věděla, že se při použití zahřeje tak, že začne zářit. Byl to zvláštní předmět – moc krátký na to, aby to byla zbraň, ale moc dlouhý, než aby se s ním dalo dobře kreslit. Napadlo ji, že na ten divný tvar si člověk asi musí časem zvyknout.

„Můžu si ji nechat?“

„Jistě. Je to samozřejmě zastaralý model, skoro dvacet let starý. Možná už se teď vyrábějí s lepším designem. Ale je docela spolehlivá.“

Simon sledoval, jak napřáhla stélu jako dirigentskou taktovku a do vzduchu mezi nimi lehce načrtla neviditelné linie. „To mi připomíná, jak jsem dostal od dědy jeho starý golfový hole.“

Clary se zasmála a spustila ruku se stélou. „Jo, jenže tys je nikdy nepoužil.“

„A já doufám, že ty nikdy nebudeš muset použít tohle,“ řekl Simon, a než stihla odpovědět, rychle se podíval jinam.

Ze znamení se vzhůru vinul proužek černého dýmu a on cítil dusivý pach vlastní škvařící se kůže. Nad ním stál jeho otec se stélou, jejíž špička rudě žhnula jako konec pohrabáče, který zůstal příliš dlouho v ohni. „Zavři oči, Jonathane,“ řekl. „Bolest je jenom tak velká, jak jí dovolíš.“ Ale Jaceova ruka se proti jeho vůli zkroutila, jako by se jeho kůže začala zmítat a svíjet, aby unikla stéle. Uslyšel, jak se mu v ruce s křupnutím zlomila jedna kost a pak další…

Jace otevřel oči a zamrkal do tmy, zatímco se hlas jeho otce vytrácel jako kouř v sílícím větru. V ústech cítil bolest a kovovou pachuť. Ve spánku se zevnitř kousl do rtu. S trhnutím se posadil.

Křupnutí se ozvalo znovu a on se bezděky podíval dolů na svoji ruku. Žádné znamení na ní nebylo. Uvědomil si, že zdroj zvuku se

nachází mimo jeho pokoj. Někdo klepal na dveře, i když poněkud váhavě.

Vyhrabal se z postele, a když se jeho bosé nohy dotkly studené podlahy, zachvěl se. Usnul v oblečení a teď se s nechutí podíval na své zmačkané tričko. Nejspíš pořád ještě páchne vlčinou. A bolelo ho celé tělo.

Znovu se ozvalo zaklepání. Jace přešel pokoj a prudce otevřel dveře. Překvapeně zamrkal. „Aleku?“

Alek s rukama v kapsách džínů rozpačitě pokrčil rameny.

„Promiň, že tě budím. Poslala mě pro tebe máma. Chce, abys přišel do knihovny.“

„Teď hned?“ Jace se upřeně zadíval na svého přítele. „Šel jsem předtím k tobě do pokoje, ale nebyl jsi tam.“

„Byl jsem venku.“ Alek nevypadal, že by měl chuť mu poskytnout podrobnější informace.

Jace si rukou prohrábl rozcuchané vlasy. „Tak dobře. Počkej chvilku, převleču si tričko.“ Otevřel šatník a přehraboval se v pečlivě poskládaných komíncích tak dlouho, dokud nenašel tmavě modré tričko s dlouhým rukávem. Pomalu sloupl tričko, které měl na sobě – na některých místech se mu přilepilo ke kůži zaschlou krví.

Alek se díval jinam. „Co se ti stalo?“ Jeho hlas zněl podivně zaraženě.

,,Popral jsem se se smečkou vlkodlaků.“ Jace si přetáhl modré triko přes hlavu. Když byl oblečený, vyšel za Alekem na chodbu.

„Máš něco na krku,“ upozornil ho.

Alekovi vylétla ruka k hrdlu. „Co?“

„Vypadá to jako kousnutí,“ řekl Jace. „Co jsi vlastně celý den dělal?“

„Nic.“ Alek, rudý jako řepa a s rukama přitisknutýma ke krku, se vydal pryč chodbou. Jace šel za ním. „Šel jsem se projít do parku. Chtěl jsem si pročistit hlavu.“

„A narazil jsi na upíra?“

„Co? Ne! Upadl jsem.“

„Na krk?“ Alek si odfrkl a Jace se raději rozhodl změnit téma.

„No jak chceš. A od čeho sis potřeboval pročistit hlavu?“

„Od tebe. Od našich,“ řekl Alek. „Když jsi odešel, máma za mnou přišla a vysvětlila mi, proč byla tak naštvaná. A taky mi vysvětlila, jak to bylo s Hodgem. Mimochodem, díky, žes mi to neřekl.“

„Promiň.“ Teď se začervenal zase Jace. „Nějak jsem se k tomu nemohl odhodlat.“

„Víš, nepůsobí to moc dobře.“ Alek konečně spustil ruce dolů z krku a vyčítavě se podíval na Jace. „Vypadá to, jako bys něco skrýval. Něco o Valentýnovi.“

Jace se na místě zastavil. „Tak ty si taky myslíš, že jsem lhal? Že jsem věděl, že je Valentýn můj otec?“

„Ne!“ Alek vypadal vyděšeně, ať už z té otázky, nebo z naléhavosti, s jakou mu ji Jace položil. „A je mi jedno, kdo je tvůj otec. Nic to pro mě neznamená. Ty jsi pořád ty.“

„Ať už jsem kdokoli.“ Ta slova z Jace vylétla, než je mohl zastavit.

„Já jenom říkám,“ pokračoval Alek smířlivým tónem, „že jsi ob-čas trochu… prudký. Zkus se trochu zamyslet, než něco řekneš, nic víc po tobě nechci. Nikdo tady není tvůj nepřítel, Jaci.“

„No, díky za radu,“ odsekl Jace. „Do knihovny už se doprovodím sám.“

„Jaci –„

Ale Jace už byl pryč a rozpačitého Aleka nechal za sebou. Nesnášel, když se o něj jiní lidé báli. Měl pak pocit, že je možná opravdu čeho se bát.

Dveře knihovny byly pootevřené. Jace vešel bez zaklepání dovnitř. Knihovna vždy patřila mezi jeho nejoblíbenější místnosti v Institutu. Ze staromódní kombinace dřeva s mosazným kování a kůží sálalo cosi uklidňujícího a knihy vázané v sametu, které byly vyrovnány podél stěn, mu připomínaly přátele čekající na jeho návrat. Nyní ho však ovanul proud studeného vzduchu, jakmile otevřel dveře. Z ohně, který většinou celý podzim a zimu plápolal v obrovském krbu, zbyla jen hromádka popela. Lampy byly zhasnuté. Jediné světlo přicházelo do místnosti přes žaluzie v úzkých oknech a ze světlíku vysoko nad jeho hlavou.

Jace si proti své vůli vzpomněl na Hodge. Kdyby tu byl, v krbu by hořel oheň, plynové lampy by svítily a vrhaly by na parkety skvrnky zlatého světla. Hodge by seděl shrbený v křesle u ohně s Hugem na rameni a vedle něj by ležela kniha…

Ve starém Hodgeově křesle ale opravdu někdo seděl. Někdo hubený a šedivý, kdo se teď z křesla zvedl plynule a pružně jako kobra z košíku zaříkávače hadů a s chladným úsměvem se otočil k němu.

Byla to žena. Na sobě měla dlouhý, staromódní tmavě šedý plášť, který jí sahal až po horní okraj vysokých bot. Pod pláštěm se skrýval dobře padnoucí kostýmek barvy břidlice se stojatým límečkem, jehož tuhé okraje se jí zarývaly do krku. Téměř bezbarvé blond vlasy měla přísně stažené dozadu pomocí hřebenů a její oči se podobaly drsným šedým kamínkům. Jace se cítil, jako by ho zalil proud ledové vody, když její pohled sklouzl přes jeho špinavé, zablácené džíny k pohmožděnému obličeji a zastavil se u očí.

V jejích očích se na okamžik zablesklo cosi horkého, podobného plameni uvězněnému pod ledem. Pak to zmizelo. „Ty jsi ten chlapec.“

Než mohl Jace odpovědět, udělal to za něj jiný hlas. Ten patřil Maryse, která vešla do knihovny za ním. Přemýšlel, jak je možné, že ji neslyšel přicházet, a uvědomil si, že se z bot na podpatku přezula do pantofli. Měla na sobě dlouhý hábit ze vzorovaného hedvábí a tvářila se upjatě. „Ano, inkvizitorko,“ řekla. „Tohle je Jonathan Morgenstern.“

Inkvizitorka se přiblížila k Jaceovi jako oblak šedého dýmu nesený větrem. Zastavila se před ním a natáhla k němu bílou ruku s dlouhými prsty, která mu připomínala pavouka-albína. „Podívej se na mne, chlapče,“ řekla a náhle ho těmi dlouhými prsty uchopila za bradu a zvedla mu hlavu. Měla neuvěřitelnou sílu. „Budeš mi říkat Inkvizitorko. Nenazveš mne jinak.“ Pokožka kolem jejích očí byla zbrázděná jemnými vráskami podobnými prasklinkám ve vrstvě barvy. Z koutků úst jí vybíhaly dvě úzké rýhy vedoucí až k bradě,

„Rozumíš?“

Po většinu života byla pro Jace inkvizitorka pouze vzdálenou, napůl bájnou postavou. Její totožnost a dokonce i mnohé z jejích

povinností byly Spolkem utajované. Vždy si představoval, že se bude Inkvizitorka podobat mlčenlivým bratrům s jejich rezervovanou mocí a skrytými tajemstvími. Nikdy by nečekal někoho tak přímého – nebo tak nepřátelského. Její oči se do něj zabodávaly, odsekávaly z něj brnění sebedůvěry a pobavení a odhalovaly ho až na kost.

„Jmenuji se Jace,“ promluvil. „Ne chlapec. Jace Wayland.“

„Na jméno Wayland nemáš žádné právo,“ odpověděla. „Jsi Jonathan Morgenstern. To, že si děláš nárok na Waylandovo jméno, z tebe činí lháře. Stejně jako z tvého otce.“

„Rád si myslím,“ odsekl Jace, „že lžu svým vlastním, jedinečným způsobem.“

„Chápu.“ Její bledá ústa se slabě pousmála. Nebyl to však laskavý úsměv. „Nesneseš autoritu, stejně jako tvůj otec. Jako anděl, jehož jméno oba nosíte.“ Její prsty mu s náhlou zuřivostí stiskly bradu tak silně, že ucítil, jak se mu do kůže bolestivě zarývají nehty.

„Lucifer byl za svou vzpouru potrestán tím, že ho Bůh uvrhl do propasti pekelné.“ Dech měla kyselý jako ocet. „Pokud mi budeš vzdorovat, můžu ti slíbit, že mu ještě začneš závidět.“

Pustila Jace a ustoupila o krok dozadu. Cítil, jak mu po tvářích pomalu stéká krev z míst, kde ho její nehty poranily. Ruce se mu chvěly vztekem, ale zakázal si je zvednout a setřít si krev z obličeje.

„Imogeno…,“ začala Marysa a hned se opravila: „Inkvizitorko Herondaleová. Souhlasil se zkouškou Mečem. Můžete snadno zjistit, jestli mluví pravdu.“

„O svém otci? Ano, to mohu.“ Naškrobený límec se inkvizitorce Herondaleové zaryl do krku, když se otočila k Maryse. „Víš, Maryso, Spolek s vámi není spokojen. Ty a Robert jste správci Institutu. Za ta léta máte relativně čisté záznamy, i když pravděpodobně jen díky tomu, že jste měli štěstí. Jen pár incidentů s démony, až do poslední doby. Posledních několik dnů je všude klid. Nebyla na vás žádná hlášení, a to ani z Idrisu, takže Spolek zaujal shovívavý postoj. Několikrát jsme si říkali, že jste se snad opravdu vzdali své věrnosti Valentýnovi. Teď to ale vypadá, že na vás nastražil past a vy jste do ní spadli rovnou po hlavě. Čekali bychom, že si poradíte lépe.“

„Nebyla to žádná past,“ vložil se do hovoru Jace. „Můj otec zkrátka věděl, že mě Lightwoodovi vychovají, pokud si budou myslet, že jsem syn Michaela Waylanda. To je všechno.“

Inkvizitorka ho pozorovala, jako by to byl nějaký mluvící šváb.

„Slyšel jsi někdy o kukaččích mláďatech, Jonathane Morgensterne?“

Jace zapřemýšlel, jestli náhodou Imogenu Herondaleovou povoláni inkvizitorky, které určitě nemohlo být zvlášť příjemné, nějakým způsobem nenarušilo. „O čem?“

„O kukaččích mláďatech,“ zopakovala. „Víš, kukačky jsou parazité. Snáší vejce do hnízd jiných ptáků. Když se kukaččí mládě vylíhne, vyhodí ostatní mláďata z hnízda. Ubozí ptačí rodiče se mohou upracovat k smrti, když se snaží zajistit dostatek potravy, pro vypasenou kukačku, která zavraždila jejich vlastní mláďata a zabrala jejich místo.“

„Vypasenou?“ ohradil se Jace. „Chcete říct, že jsem tlustý?“

„Byl to příměr.“

„Já nejsem tlustý.“

„A já,“ řekla Marysa, „nestojím o váš soucit, Imogeno. Odmítám věřit tomu, že by Spolek potrestal mě nebo mého manžela za to, že jsme se rozhodli vychovat syna našeho mrtvého přítele.“ Narovnala se v ramenou. „A navíc jsme jim přece řekli, že se to chystáme udělat.“

„A já jsem nikomu z Lightwoodových nikdy nijak neublížil,“ přidal se Jace. „Tvrdě jsem pracoval a bral jsem vážně výcvik – říkejte si o mém otci, co chcete, ale pravda je, že ze mě udělal lovce stínů. Své místo tady jsem si zasloužil.“

„Neopovažuj se přede mnou obhajovat svého otce,“ zarazila ho inkvizitorka. „Já jsem ho znala. Byl to – je to nadmíru mrzký člověk.“

„Mrzký? Kdo tohle slovo dneska ještě používá? A co vlastně znamená?“

Inkvizitorka zkoumavě přimhouřila oči a bezbarvé řasy se při-tom dotkly jejích tváří. „Jsi opravdu velice arogantní,“ řekla nakonec. „A také nesnášenlivý. To tvůj otec tě naučil se takhle chovat?“

„Ne k němu,“ odsekl Jace.

„V tom případě se po něm opičíš. Valentýn byl jedním z nejaro-gantnějších a nejpovýšenějších lidí, které jsem kdy poznala. Předpokládám, že tě vychoval k obrazu svému.“

„Ano,“ neudržel se Jace. „Už od útlého věku mě vychovával k tomu, aby se ze mě stal geniální padouch. Ve školce jsem se učil, jak utrhnout mouše křídla a otrávit zásoby vody pro celou zeměkouli. Vlastně je štěstí, že můj otec předstíral svou smrt ještě předtím, než má výchova pokročila do fáze, která zahrnuje znásilňování a drancování, jinak by přede mnou nikdo nebyl v bezpečí.“

Marysa vydala zvuk, jenž značně připomínal zděšené zaúpění.

„Jaci-“

Inkvizitorka ji však přerušila. „A stejně jako tvůj otec se nedokážeš ovládat,“ řekla. „Lightwoodovi tě rozmazlovali, takže se v tobě probudily ty nejhorší vlastnosti. Možná vypadáš jako anděl, Jonathane Morgensterne, ale já vím moc dobře, co jsi doopravdy zač.“

„Je to ještě chlapec,“ řekla Marysa. Copak ona se ho snad

zastává? Jace se na ni rychle podíval, ale ona odvrátila pohled.

„I Valentýn byl kdysi chlapec. Než se ti začneme vrtat v té tvé blonďaté hlavičce a zjišťovat pravdu, doporučuji ti, aby ses uklidnil. A vím přesně, kde by se ti to mohlo podařit.“

Jace zamrkal. „Pošlete mě do mého pokoje?“

„Pošlu tě do vězení v Tichém Městě. Myslím si, že když tam strávíš noc, budeš mnohem lépe spolupracovat.“

Marysa zalapala po dechu. „Imogeno, to přece nemůžete!“

„Jistě že mohu.“ Její oči se leskly jako ostří břitvy. „Chceš mi snad něco říct, Jonathane?“

Jace však v tu chvíli dokázal pouze překvapeně zírat. Tiché Město mělo mnoho a mnoho úrovní a on viděl pouze první dvě, v nichž se nacházely archivy a poradní síň mlčenlivých bratrů. Vězeňské cely se skrývaly v nejspodnějším patře města, až pod hřbitovy, kde tiše odpočívaly tisíce mrtvých lovců stínů. Cely byly vyhrazeny pro nejhorší zločince – upíry utržené ze řetězu, čaroděje, kteří porušili zákony Úmluvy, lovce stínů, kteří prolili krev svých druhů. Jace však k žádné z těchto skupin nepatřil. Jak ji vůbec mohlo napadnout, že ho tam pošle?

„Moudré rozhodnutí, Jonathane. Vidím, že už docela umíš to nejdůležitější, co tě může Tiché Město naučit.“ Inkvizitorčin úsměv se podobal šklebu lebky. „Držet jazyk za zuby.“

Clary právě pomáhala Lukovi uklidit špinavé nádobí po večeři, když znovu zazvonil zvonek. Narovnala se a rychle se podívala na Luka. „Čekáš někoho?“

Zamračil se a osušil si ruce utěrkou na nádobí. „Ne. Počkejte tady.“ Když odcházel z kuchyně, všimla si, že se natáhl a vzal něco z poličky. Něco lesklého.

„Viděla jsi ten nůž?“ Simon dlouze hvízdl a vstal od stolu. „Asi čeká nějaký problémy.“

„Řekla bych, že pořád čeká nějaký problémy,“ upřesnila Clary,

„aspoň v poslední době.“ Vykoukla z kuchyně a uviděla Luka stát u otevřených vchodových dveří. Slyšela jeho hlas, i když slova rozlišit nedokázala. Ale nezněl nijak rozčileně.

Ucítila na rameni Simonovu ruku, která ji vzápětí strhla dozadu.

„Drž se dál ode dveří. Nezbláznila ses? Co když je tam venku nějakej démon?“

„V tom případě by Luke nejspíš potřeboval naši pomoc.“ Podívala se na jeho ruku na svém rameni a zeširoka se usmála. „Ty mě teď budeš chránit? To je roztomilý.“

„Clary!“ zavolal na ni Luke zepředu. „Pojď sem. Chci tě s někým seznámit.“

Clary poplácala Simona po ruce a sundala ji ze svého ramene.

„Hned se vrátím.“

Luke se se zkříženýma rukama opíral o rám dveří. Nůž, který předtím držel, jako zázrakem někam zmizel. Na domovních schodech stála nějaká dívka v tmavé manšestrové bundě a s kudrnatými hnědými vlasy spletenými do copánků. „Tohle je Maia,“ představil jí Luke. „Jak jsem ti o ní říkal.“

Dívka se podívala na Clary. Její oči měly v jasném světle lampy na verandě zvláštní jantarovou barvu. „Ty musíš být Clary.“

Clary připustila, že má pravdu.

„Takže ten blonďák, co to roztřískal u Měsíce v úplňku, je tvůj bratr?“

„Jace,“ řekla Clary úsečně, protože se jí dívčina zvědavost příliš nezamlouvala.

„To je Maia?“ Byl to Simon, který se objevil za Clary. Ruce měl vražené v kapsách džínové bundy.

„Jo. Ty jsi Simon, že jo? Mám děsnou paměť na jména, ale tebe si pamatuju.“ Dívka se na něj usmála přes Claryino rameno.

„No paráda,“ řekla Clary. „Tak teď jsme všichni kamarádi.“

Luke si odkašlal a narovnal se. „Chtěl jsem, abyste se seznámily, protože Maia teď bude několik týdnů pracovat v knihkupectví,“ vysvětlil ,,Pokud ji tady uvidíš, je to v pořádku. Má klíč.“

„A budu dávat pozor, kdyby se tu něco semlelo,“ slíbila Maia. „S démonama, upírama nebo tak.“

„Díky,“ řekla Clary. „Jsem teď mnohem klidnější.“ Maia zamrkala. „To má být sarkasmus?“

„Všichni jsme teď trochu nervózní,“ vložil se do toho Simon. „Já osobně jsem docela rád, že bude někdo dávat pozor na moji přítelkyni, když nebude nikdo jinej doma.“

Luke zvedl obočí, ale mlčel. Clary řekla: „Simon má pravdu.

Promiň, že jsem na tebe vyjela.“

„To je dobrý.“ Maiin hlas zněl soucitně. „Slyšela jsem o tvoji mámě. Mrzí mě to.“

„Mě taky,“ řekla Clary, otočila se a vrátila se do kuchyně. Posadila se ke stolu a zakryla si dlaněmi obličej. Chvíli nato za ní přišel Luke.

„Promiň,“ omluvil se jí. „Nejspíš jsi neměla náladu se s někým seznamovat.“

Clary se na něj podívala škvírou mezi prsty. „Kde je Simon?“

„Povídá si s Maiou,“ řekl Luke a Clary opravdu zaslechla nezřetelné šumění jejich hlasů z druhého konce domu. „Jen jsem si myslel, že by se ti teď hodilo mít někoho blízkého.“

„Mám Simona.“

Luke si posunul brýle, aby mu seděly výš na nose. „Slyšel jsem, dobře, že o tobě mluvil jako o své přítelkyni?“

Skoro se rozesmála nad jeho zmateným výrazem. „Asi jo.“

„Je to něco nového, nebo už jsem to měl dávno vědět, ale zapomněl jsem to?“

„Já jsem to teď taky slyšela poprvé.“ Odtáhla si ruce od obličeje a podívala se na ně. Pomyslela na runu ve tvaru otevřeného oka, která zdobila hřbet pravé ruky každého lovce stínů. „Něčí přítelkyně,“ přemítala, „něčí sestra, něčí dcera. Tohle všechno jsem nikdy předtím netušila, a stejně pořád nevím, kdo jsem.“

„To je vždycky velká otázka,“ poznamenal Luke. Clary zaslechla, jak se na druhém konci domu zabouchly dveře a jak se ke kuchyni blíží Simonovy kroky. Přinášely s sebou vůni chladného nočního vzduchu.

„Nevadilo by, kdybych tu dneska zůstal přes noc?“ zeptal se. „Je už docela pozdě na to, abych šel domů.“

„Víš, že jsi tu vždycky vítán.“ Luke se podíval na hodinky. „Já se půjdu trochu vyspat. Musím vstávat v pět, abych byl v šest v nemocnici.“

„Proč v šest?“ zeptal se Simon, jakmile Luke odešel z kuchyně,

„Protože v šest začínají návštěvní hodiny,“ odpověděla Clary, „A nemusíš spát na gauči, jestli nechceš.“

„Ale mně vůbec nevadí tady přespat, abych mohl být zítra s tebou,“ řekl a pohybem hlavy si z čela netrpělivě odhodil tmavé vlasy, které mu padaly do očí. „Ani trošku.“

„Já vím. Chtěla jsem tím jenom říct, že nemusíš spát na gauči,

jestli nechceš.“

„A kde teda –“ Hlas se mu vytratil do ztracena a jeho obrýlené oči se zvětšily. „Aha.“

„V pokoji pro hosty je přece dvojitá postel,“ připomněla mu.

Simon vytáhl ruce z kapes. Tváře měl úplně červené. Jace by se v takové situaci snažil vypadat chladně, ale Simon se o to ani nepokoušel. „Jsi si jistá?“

„Jsem si jistá.“

Přešel kuchyň až k ní, sehnul se a lehce a neobratně ji políbil na ústa. S úsměvem vstala. „Kuchyní už bylo dost,“ řekla. „Mám jich plný zuby.“ Pevně ho uchopila za zápěstí a vedla ho za sebou z kuchyně do pokoje pro hosty, kde měli spát.

5

HŘÍCHY OTCŮ

Tma ve věznici v Tichém Městě byla neproniknutelnější než cokoli, co kdy Jace viděl. Nedokázal rozlišit tvar vlastní ruky před svýma očima ani podlahu či strop cely. Za to, co zahlédl, vděčil světlu pochodně, při němž ho sem přivedla eskorta mlčenlivých bratrů, kteří před ním otevřeli dveře a strčili ho dovnitř, jako by bylí obyčejný zločinec.

Je pravda, že přesně to si o něm nejspíš mysleli.

Věděl, že cela má podlahu z kamenných dlaždic, tři ze stěn jsou z kamenných kvádrů a čtvrtou tvoří kovové mříže s malými rozestupy, z nichž každá je zapuštěna hluboko do kamene. Věděl, že v mřížích se nachází dveře. Také věděl, že podél východní stěny se táhne dlouhá kovová tyč, protože k ní mlčenliví bratři připevnili jednu část stříbrných pout. Tu druhou zacvakli kolem jeho zápěstí. Mohl popojít pár kroků po cele, přičemž řinčel jako Dickensův Marleyho duch, ale to bylo zhruba všechno. Už si rozedřel pravé zápěstí až do masa, jak se mu několikrát podařilo omylem škubnout za pouta. Aspoň že byl levák – to pro něj představovalo malý světlý bod v jinak neproniknutelné temnotě. Ne že by na tom příliš záleželo, ale docela ho uklidňovalo, že má obratnější ruku volnou pro případ boje.

Vydal se na další pomalou procházku podél zdi cely a za chůze se prsty neustále dotýkal stěny. Bylo zneklidňující nevědět, kolik je hodin. V Idrisu ho otec naučil určovat čas podle úhlu slunce, délky odpoledních stínů nebo polohy hvězd na nočním nebi. Tady však žádné hvězdy nebyly. Vlastně už začínal přemýšlet, zda ještě někdy uvidí nebe.

Jace se zarazil. Proč by měl na něco takového myslet? Samozřejmě že ještě někdy uvidí nebe. Spolek se ho přece nechystá zabít. Trest smrti byl vyhrazen pouze pro vrahy. Osten strachu ho však neopustil a on si co chvíli uvědomoval jeho nezvyklé a nečekané bodnutí pod žebry. Jace přitom nikdy nebyl náchylný k náhlým záchvatům paniky – určitě by mu nezaškodila zdravá dávka

konstruktivní zbabělosti, jak by řekl Alek. Strach ho vůbec v životě příliš neovlivňoval.

Vzpomněl si na to, co říkala Marysa: Ty ses přece nikdy tmy nebál.

Byla to pravda. Tato úzkost pro něj byla nepřirozená, vůbec se mu nepodobala. Muselo v tom být něco víc než jen tma. Znovu se mělce nadýchl. Musí jen vydržet přes noc. Jednu noc. Nic víc. Udě-lal další krok kupředu, který doprovázelo bezútěšné řinčení pout.

Vzduch prořízl nějaký zvuk, který ho zmrazil na místě. Byl to vysoký, kvílivý jekot, výraz čisté a nefalšované hrůzy. Pokračoval stále dál jako táhlý tón, který někdo vyluzuje z houslí, šplhal do větších a závratnějších výšek a pak najednou prudce ustal.

Jace zaklel. Zvonilo mu v uších a v ústech cítil hořkou, kovovou pachuť strachu. Kdo by si pomyslel, že strach nějak chutná? Přitiskl se zády ke stěně cely a usilovně se snažil uklidnit se.

Zvuk se ozval znovu, tentokrát hlasitěji, a po něm následoval další výkřik a pak zase další. Nad ním se ozvala rána a Jace se intuitivně přikrčil, než si uvědomil, že se nachází několik pater pod zemí. Uslyšel další ránu a na mysli mu vytanul obraz – dveře mauzolea se rozletí dokořán a ven vyklopýtají mrtvoly po staletí mrtvých lovců stínů, z nichž už nezbylo nic než kostry držené pohromadě vyschlými šlachami, a plazí se po bílých mramorových dlaždicích Tichého Města, za něž se zachytávají kostnatými prsty bez masa…

Dost! Jace se ztěžka nadechl a zatlačil představu do pozadí. Mrtví se přece nevracejí. A kromě toho, jsou to mrtvoly lovců stínů, jeho vlastních lidí, jsou to jeho zavraždění bratři a sestry. Z jejich strany mu nic zlého nehrozí. Tak proč se tedy tolik bojí? Sevřel ruce v pěst, až se mu nehty zaryly do dlaní. Panika byla pod jeho úroveň. Dokáže ji přece ovládnout. Rozdrtí ji. Zhluboka se nadechl, nabral vzduch do plic. V tu chvíli se ozval další výkřik, tentokrát hodně nahlas. Vzduch mu z hrudi sípavě unikl. Uslyšel hlasitou ránu, velmi blízko, a pak ho oslnil náhlý příval světla, horká ohnivá květina, která ho bodala do očí.

Do prostoru ozářeného světlem vklopýtal bratr Jeremiáš. V pravé ruce svíral planoucí pochodeň a kapuce barvy pergamenu, která mu

spadla na ramena, odhalovala jeho tvář staženou do groteskní masky děsu. Jeho ústa, dříve sešitá, byla otevřena dokořán v němém výkřiku a z potrhaných rtů mu visely krvavé cáry vyrvaných stehů. Světlé roucho měl potřísněné krví, která se ve světle pochodně černě leskla. S nataženou rukou udělal pár vrávoravých kroků vpřed a pak, před Jaceovýma nevěřícnýma očima, přepadl dopředu a zůstal ležet na zemi. Když archivář dopadl na podlahu, zaslechl Jace lámaní kostí. Pochodeň zaprskala a odkutálela se Jeremiášovi z ruky směrem k mělkému kamennému žlábku v podlaze přímo před zamřížovanými dveřmi cely.

Jace okamžitě padl na kolena, natáhl se tak daleko, jak mu to řetěz dovolil, a prsty zašmátral po louči. Nemohl na ni dosahnout. Světlo začínalo zhasínat, avšak i v jeho slabé záři Jace viděl Jeremiášův mrtvý obličej otočený k němu. Z otevřených úst ještě tekla krev. Místo zubů měl zdeformované černé pahýly.

Jace měl pocit, jako by mu na hrudi sedělo něco těžkého. Mlčenliví bratři nikdy neotvírali ústa, nikdy nemluvili, nesmáli se ani nekřičeli. Ale přesně to přece Jace slyšel, teď si tím byl zcela jistý – křik mužů, kteří nekřičeli přes půl století, zvuk hrůzy mocnější než starobylá runa mlčení. Ale jak je to možné? A kde jsou ostatní bratři?

Jace chtěl zavolat o pomoc, ale stále cítil na hrudi tu tíhu, která ho pevně svírala. Zdálo se mu, že se nemůže pořádně nadechnout. Znovu se prudce natáhl k pochodni a ucítil, jak se mu zlomila jedna z malých kůstek v zápěstí. Do paže mu vystřelila ostrá bolest, získal však těch několik málo centimetrů navíc, které mu chyběly. Přitáhl si louči do dlaně a vstal. Když se plamen znovu probral k životu, uslyšel Jace další zvuk. Hlasitý, odporný, plíživý hukot, jako by se něco obrovského vleklo po zemi. Chloupky na krku se mu zježily jako malé ostré jehličky. Pozvedl louči před sebe a od jeho třesoucí se ruky po zdech rozběhly neposedné skvrnky světla, které zahnaly stíny.

Nic tam nebylo.

Namísto úlevy však cítil, jak se jeho hrůza stupňuje. Nadechoval se teď velkými chvatnými doušky, jako by strávil příliš dlouhou dobu pod vodou. Strach byl o to horší, že ho Jace nikdy předtím nepoznal. Co se mu to přihodilo? To se z něj najednou stal zbabělec?

73

Prudce trhl rukou v poutech v naději, že mu bolest pročistí hlavu. To se však nestalo. Znovu zaslechl ten hrozivý šoupavý zvuk, teď už blízko. Za ním se ozývalo ještě něco dalšího, jakýsi tichý, neustávající šepot. Ještě nikdy neslyšel nic, z čeho by tak jasně čišelo zlo. Napůl bez sebe hrůzou ustoupil až ke stěně a silně se chvějící rukou pozvedl pochodeň.

Na chvíli uviděl celou místnost, jako by to bylo ve dne: celu, zamřížované dveře, za nimi holé kamenné dlaždice a mrtvé Jere-miášovo tělo zhroucené na podlaze. Přímo za Jeremiášem byly dve-ře, které se začaly zvolna otevírat. Něco sem jimi proudilo. Něco velkého, temného a beztvarého. Na Jace se zadívaly oči připomínající žhnoucí led, zapadlé hluboko v tmavých záhybech, a zalesklo se v nich kruté pobavení. Pak se ta věc vrhla kupředu. Před Jaceovýma očima se jako vlna ženoucí se po hladině oceánu zdvihl obrovský mrak vířícího dýmu. To poslední, co viděl, bylo, jak plamen louče zeleně a modře zablikal, než jej pohltila temnota.

Líbat Simona bylo příjemné. Bylo to příjemné takovým milým způsobem, jako když je letní den a vy ležíte v houpací síti s knihou a sklenicí limonády. Patřilo to mezi věci, které by mohl člověk dělat pořád, aniž by se začal nudit nebo se musel něčeho obávat nebo mu cokoli vadilo, kromě toho, že se mu do zad zarývá kovová tyč rozkládacího gauče.

„Au,“ postěžovala si Clary, která se bez úspěchu snažila dostat od tyče co nejdál.

„Ublížil jsem ti?“ Simon se opřel o loket a zatvářil se starostlivě. Možná to ale bylo jen tím, že bez brýlí jeho oči vypadaly dvakrát větší a tmavší.

„Ne, ty ne, to ta postel. Je to úplnej mučicí nástroj.“

„Ani jsem si nevšiml,“ řekl zamyšleně, když Clary sebrala ze země polštář, který tam spadl, a nacpala ho pod sebe.

„To je mi jasný.“ Zasmála se. „Takže kde jsme to byli?“

„No, můj obličej byl zhruba tam, kde je teď, ale tvůj obličej byl mnohem blíž. Aspoň tak si to pamatuju.“

„Jak romantické.“ Stáhla ho dolů k sobě, takže nad ní balancoval opřený o lokty. Jejich těla se k sobě tiskla a Clary přes tričko cítila,

74

jak Simonovi bije srdce. Jeho řasy, většinou skryté za brýlemi, se jí otřely o tvář, když se sehnul a políbil ji. Krátce se zasmála. „Nepřijde ti to divný?“ zašeptala.

„Ne. Myslím, že když si něco dost dlouho představuješ, realita je pak –“

„Nesmyslná?“

„Ne, ne!“ Simon se odtáhl a podíval se na ni s výrazem krátkozraké jistoty. „To ani náhodou. Tohle je právej opak nesmyslnýho. Je to –„

Na prsou ji šimral zadržovaný smích. „Tak nevím, jestli to je přesně to, co jsi chtěl říct.“

Přivřel oči a po tváři se mu rozlil úsměv. „Tak teď bych ti rád dal nějakou šíleně vtipnou odpověď, ale nemůžu myslet na nic jinýho, než…“

Vrhla na něj zářivý úsměv. „Že chceš sex?“

„Nech toho.“ Zachytil její ruce, přitiskl je k lůžku a vážně se na ni zahleděl. „Že tě miluju.“

„Takže ty nechceš sex?“

Pustil jí ruce. „To jsem neřekl.“

Zasmála se a zatlačila mu oběma rukama na hrudník. „Nech mě vstát.“

Zatvářil se vyděšeně. „Nechtěl jsem tím říct, že mi jde jenom o sex…“

„Neboj. Chci se jenom převlíct do pyžama. Nedokážu to brát vážně, když mám na sobě ponožky.“ Truchlivě ji pozoroval, jak z prádelníku vytahuje pyžamo a míří do koupelny. Když zavírala dveře, zašklebila se na něj. „Hned jsem zpátky.“

Ať už byla jeho odpověď jakákoli, zaklapnutí dveří ji přehlušilo. Vyčistila si zuby a pak nechala dlouho téct vodu do umyvadla, zatímco se pozorovala v zrcadle na skříňce s léky. Měla rozcuchané vlasy a rudé tváře. Přemýšlela, jestli je na ní vidět, že září. Zamilovaní lidé přece mají zářit, ne? Nebo se to možná říká jen o těhotných ženách, teď si nebyla úplně jistá, ale rozhodně by měla vypadat trochu jinak. Koneckonců, tohle bylo první opravdu dlouhé líbání, které kdy zažila, a bylo to přece moc pěkné, uklidňující, příjemné a přirozené.

75

Předtím se už samozřejmě líbala s Jacem, toho večera na její na-rozeniny, a to vůbec uklidňující, příjemné a přirozené nebylo. Měla tehdy pocit, jako by se jí v těle otevřela neznámá žíla naplněná čímsi ohnivějším, sladším a zároveň hořčejším než krev. Nemysli na Jace, přikázala si zuřivě, když se ale podívala do zrcadla, všimla si, jak jí ztmavly oči, a náhle věděla, že její tělo si ten večer pamatuje, i když

její mozek na něj chce zapomenout.

Nechala téct jen studenou vodu, a než se oblékla do pyžama, umyla si v ní obličej. No výborně. Uvědomila si, že si s sebou sice vzala kalhoty od pyžama, ale už ne triko. I když by to Simonovi pravděpodobně nevadilo, zdálo se jí, že je ještě příliš brzy, aby si zvykali na společné nocování nahoře bez. Vrátila se do ložnice, kde zjistila, že Simon usnul přímo uprostřed postele a pevně si k sobě tiskne podhlavník, jako by to byla lidská bytost. Zadusila v sobě smích.

„Simone…,“ zašeptala a vzápětí uslyšela dva ostré tóny signalizující, že jí právě přišla textová zpráva. Mobil ležel na nočním stolku. Clary ho vzala do ruky a zjistila, že zpráva je od Isabely.

Otevřela telefon a rychle očima přelétla text. Přečetla si zprávu dvakrát, jen aby se ujistila, že se jí to nezdálo. Pak se rozběhla k šatníku pro kabát.

„Jonathane.“

Ten hlas promluvil odněkud z nicoty. Byl to pomalý, hluboký hlas, bolestně povědomý. Jace s mrkáním otevřel oči, kolem sebe však viděl jen tmu. Zachvěl se. Ležel schoulený do klubíčka na chladné kamenné podlaze. Musel nejspíš omdlít. Ucítil, jak se v něm vzedmul vztek na vlastní slabost a zranitelnost.

Převalil se na bok a pochroumaným zápěstím v poutech mu projela bolest. „Je tu někdo?“

„Vlastního otce přece poznáš, Jonathane,“ ozval se hlas znovu a tentokrát jej Jace opravdu poznal, ten ocelový zvuk, tu uhlazenou monotónnost. Pokusil se vyškrábat se na nohy, podrážky mu však uklouzly v mazlavé kaluži, on přepadl dozadu a tvrdě narazil rameny na kamennou zeď. Řetěz na jeho poutech zarachotil jako orchestr zvonkoher.

„Jsi zraněný?“ Ve tmě náhle zazářilo světlo, které Jace úplně oslnilo. Zamrkal, aby zahnal pálivé slzy, a uviděl Valentýna, jak stojí na druhé straně mříží vedle mrtvoly bratra Jeremiáše. Kámen s čarodějným světlem, který držel v jedné ruce, vrhal do místnosti bledou záři. Jace díky ní viděl staré skvrny od krve na zdech – a také novou skvrnu na podlaze, vlastně spíš menší jezírko, které vyteklo z Jeremiášových otevřených úst. Ucítil, jak se mu stáhl žaludek, a vzpomněl si na černé beztvaré stvoření s očima podobnýma žhnoucím drahokamům. „Ta věc,“ vyrazil ze sebe přidušeně, „kde je? Co to bylo?“

„Opravdu jsi zraněný.“ Valentýn přišel blíž k mřížím. „Kdo tě sem nechal zavřít? Spolek? Nebo Lightwoodovi?“

„Byla to inkvizitorka.“ Jace sklopil hlavu a podíval se na sebe. Kalhoty a tričko měl umazané od krve, nedokázal však určit, jestli od své vlastní. Další krev mu zvolna vytékala zpod pout na zápěstí.

Valentýn ho zamyšleně pozoroval přes mříže. Poprvé po dlouhých letech Jace viděl svého otce v oděvu bojovníka – v oblečení z tlusté kůže, které lovcům stínů umožňovalo volný pohyb a zároveň chránilo jejich kůži před jedem většiny démonů, s výztuhami z kovových plátů na pažích a nohou, z nichž každá byla pokryta

různými znaky a runami. Přes prsa se mu táhl široký pás a nad ramenem se mu blýskal jílec meče. Dřepl si, takže se jeho chladné černé oči ocitly na stejné úrovni jako Jaceovy. Jace překvapilo, že v nich nevidí žádný hněv. „Inkvizitorka a Spolek jsou jedno a to samé. A Lightwoodovi nikdy neměli dopustit, aby se tohle stalo. Já bych nikomu nedovolil ti tohle udělat.“

Jace pevně přitiskl ramena ke zdi. Dál od svého otce už se kvůli řetězu dostat nemohl. „Přišel jsi mě sem dolů zabít?“

„Zabít tě?! Proč bych tě měl chtít zabít?“

„A proč jsi zabil bratra Jeremiáše? A nepokoušej se mi namluvit, že jsi šel jen tak náhodou kolem a on najednou sám od sebe zemřel.“

Valentýn poprvé vrhl pohled na mrtvé tělo bratra Jeremiáše.

„Máš pravdu, zabil jsem ho a ostatní mlčenlivě bratry také. Musel jsem. Měli něco, co jsem potřeboval.“

„A co? Slušné vychování?“

„Tohle,“ řekl Valentýn a jedním plynulým pohybem vytáhl meč z pochvy, která mu visela na zádech. „Maellartach.“

Jace spolkl překvapený výkřik, jenž se mu rodil v krku. Poznal ten předmět sám – byl to obrovský stříbrný meč s těžkým ostřím a jílcem ve tvaru roztažených křídel, který visel nad Mluvícími hvězdami v poradní síni mlčenlivých bratří. „Tys vzal mlčenlivým bratrům Meč?!“

„Nikdy nebyl jejich,“ ohradil se Valentýn. „Patří všem nefilim. Tímto mečem vyhnal anděl Adama a Evu z ráje. A osadil zahradu Eden cherubíny k východní straně s mečem plamenným blýskajícím se, aby ostříhali cesty k stromu života,“ odříkal s pohledem upřeným na Meč.

Jace si olízl suché rty. „A co s ním chceš dělat?“

„To ti řeknu,“ odpověděl Valentýn, „až si budu jistý, že ti můžu věřit a že ty věříš mně.“

„Tobě věřit? Po tom, co jsi utekl portálem u Renwicka a rozbil ho, abych nemohl jít za tebou? A po tom, co ses pokusil zabít Clary?“

„Tvé sestře bych nikdy neublížil,“ řekl Valentýn tónem obsahujícím jiskru hněvu. „O nic víc než tobě.“

„Ubližoval jsi mi celý život! To Lightwoodovi se mě snažili chránit!“

„Já jsem tě tu ale nezavřel. Nepatřím k těm, kdo ti vyhrožují a nevěří ti. K těm patří Lightwoodovi a jejich přátelé ve Spolku,“ Valentýn se odmlčel. „Když tě tu takhle vidím a vím, že ti vyhrožovali, a tys přesto zůstal klidný, jsem na tebe hrdý.“

To přimělo Jace překvapeně zvednout hlavu, tak rychle, že se mu zamotala. V ruce mu neustále pulzovala úporná bolest. Zatlačil myšlenky na ni do pozadí, až se mu ustálil dech. „Cože?!“

„Teď už chápu, co jsem u Renwicka udělal špatně,“ pokračoval Valentýn. „Představoval jsem si tě jako toho malého chlapce, kterého jsem nechal v Idrisu a který poslušně plnil všechny mé příkazy. Místo něj jsem ale objevil mladého muže s vlastní hlavou, nezávislého a odvážného. A přesto jsem s tebou jednal jako s dítětem. Není divu, že ses proti mně vzbouřil.“

„Vzbouřil? Já –“ Jaceovi se stáhlo hrdlo a znemožnilo mu tak vyřknout slova, která měl na jazyku. Srdce mu začalo bít ve stejném rytmu, v jakém mu uvnitř hlavy bušily poryvy bolesti.

Valentýn stále naléhal. „Nikdy jsem neměl možnost ti vysvětlit svou minulost, říct ti, proč jsem udělal to, co jsem udělal.“

„Není co vysvětlovat. Zabil jsi moje prarodiče. Věznil jsi moji matku. Zabíjel jsi jiné lovce stínů, abys dosáhl vlastního cíle.“ Když vypouštěl ta slova, cítil Jace v ústech palčivou pachuť.

„Znáš jenom polovinu pravdy, Jonathane. Lhal jsem ti, když jsi byl ještě dítě, protože jsi byl moc mladý, abys to pochopil. Teď už jsi dost velký na to, aby ses mohl dozvědět pravdu.“

„Tak mi tu pravdu řekni.“

Valentýn prostrčil ruku mřížemi cely a položil ji na Jaceovu ruku. Dotyk jeho drsných, mozolnatých prstů působil úplně stejně jako když bylo Jaceovi deset let.

„Rád bych ti věřil, Jonathane,“ řekl. „Mohu?“

Jace chtěl odpovědět, ale slova se ne a ne dostavit. Měl pocit, jako by mu někdo pomalu utahoval železný pás kolem hrudi a postupně mu ubíral vzduch. „Přál bych si to…,“ zašeptal.

Nad nimi se ozval hluk, který zněl jako bouchnutí železných dveří. Pak Jace uslyšel kroky a šepot hlasů, který se odrážel od kamenných zdí města. Valentýn vyskočil na nohy a sevřel v ruce čarodějné světlo, až vydávalo jen slabou záři, takže z jeho postavy

zbyl pouhý stín s mlhavými obrysy. „Jsou rychlejší, než jsem čekal,“ zamumlal a přes mříže se podíval dolů na Jace.

Jace se díval někam za něj, kromě malého prostoru slabě ozářeného čarodějným světlem však neviděl nic než tmu. Vzpomněl si na ten vířící černý dým, který dokázal zadusit každé světlo stojící mu v cestě. „Co to sem jde? Co je to?“ zeptal se naléhavě a po kolenou se přiblížil k mřížím.

„Musím jít,“ řekl Valentýn. „Ale my dva jsme spolu ještě neskončili.“

Jace natáhl ruku k mřížím. „Sundej mi ta pouta. Ať je to cokoli, chci být volný, abych s tím mohl bojovat.“

„Kdybych tě teď pustil, asi bych ti tím moc nepomohl.“ Valentýn úplně sevřel čarodějné světlo v ruce, takže zablikalo a zhaslo a pono-

řilo místnost do naprosté tmy. Jace se vrhl k mřížím cely, přestože proti tomu jeho pohmožděná ruka bolestivě protestovala.

„Ne!“ zakřičel. „Otče, prosím!“

„Až mě budeš chtít najít,“ řekl mu Valentýn, „tak mě najdeš.“ A pak už Jace slyšel jen ozvěnu jeho vzdalujících se kroků a vlastní přerušovaný dech. Sesunul se na podlahu před mřížemi.

V metru cestou na horní Manhattan nedokázala Clary klidně sedět. Chodila v téměř prázdném vagónu z jednoho konce na druhý a sluchátka iPodu se jí houpala kolem krku. Isabela nezvedala telefon, když se jí pokoušela dovolat, takže Clary hlodal v útrobách zub iracionálního strachu.

Myslela na Jace, jak ho viděla u Měsíce v úplňku, celého od krve. Když tak vztekle cenil zuby, vypadal spíš jako vlkodlak než jako lovec stínů, který má za úkol chránit lidi a udržovat pořádek mezi obyvateli podsvěta.

Vyběhla po schodech stanice metra na Devadesáté šesté ulici a zpomalila až těsně před blokem, na jehož rohu se tyčil obrovský šedý stín Institutu. Dole v metru bylo horko, takže když se blížila po popraskaném betonovém chodníku ke vstupním dveřím Institutu, zezadu na krku ji studil pot.

Sáhla po mohutném železném táhle zvonku, které viselo z architrávu, a pak zaváhala. Byla přece lovec stínů, ne? Měla stejné právo být v Institutu jako Lightwoodovi. V návalu odhodlání položila ruku na kliku a pokusila se vzpomenout si na slova, která říkal Jace. „Ve jménu anděla…“

Dveře se rozlétly a uvolnily jí průchod do tmavého prostoru, v němž jako hvězdy zářily desítky drobných svíček. Když chvatně procházela kolem kostelních lavic, svíčky na ni blikaly, jako by se jí smály. Došla k výtahu, s řinčením za sebou zatáhla kovové dveře a třesoucím se prstem prudce stiskla tlačítko. Přála si, aby přestala být tak nervózní – přemýšlela, jestli se bojí o Jace, nebo se spíš bojí ho vidět. Její obličej orámovaný vyhrnutým límcem kabátu se zdál bílý a malý, s velkýma tmavě zelenýma očima a bledými, rozkousanými rty. Vyděšeně si pomyslela, že jí to vůbec nesluší, a vzápětí tu

myšlenku zahnala. Proč by mělo záležet na tom, jak vypadá? Jaceovi to bylo jedno. Jaceovi to muselo být jedno.

Výtah se hlučně zastavil a Clary roztáhla dveře. V hale na ni čekal Kostelník. Pozdravil ji nabručeným mňouknutím.

„Co se děje, Kostelníku?“ Její hlas zněl v té tiché místnosti nepřirozeně hlasitě. Přemýšlela, jestli v Institutu vůbec někdo je. Možná tu byla sama. Při té myšlence jí naskočila husí kůže. „Je někdo doma?“

Modrý perský kocour se k ní otočil zády a vydal se chodbou pryč. Prošli kolem prázdného hudebního sálu a knihovny, pak Kostelník zahnul za další roh a posadil se před zavřenými dveřmi. Tak dobře. Jsme tady, sděloval jí pohledem.

Než stihla zaklepat, dveře se otevřely a na jejich prahu stála bosá Isabela v džínech a hebkém fialovém svetru. Když uviděla Clary, trhla sebou. „Zdálo se mi, že někoho slyším přicházet, ale tebe jsem teda nečekala,“ řekla. „Co tady děláš?“

Clary na ni překvapeně zírala. „Poslala jsi mi tu zprávu. Psala jsi, že inkvizitorka zavřela Jace do vězení.“

„Clary!“ Isabela se rozhlédla na obě strany chodby a pak se kousnula do rtu. „Nemyslela jsem tím, že se sem máš hned přihnat.“

Clary byla zděšená. „Isabelo! Je ve vězení!“

„Ano, ale…,“ Isabela s rezignovaným povzdechem ustoupila stranou a pokynula Clary, aby vešla do jejího pokoje. „Ale když už jsi tady, pojď dál. A ty běž, kšá,“ řekla Kostelníkovi a mávla na něj rukou, aby ho odehnala. „Běž hlídat výtah.“

Kostelník na ni vrhl pohoršený pohled, lehl si na břicho a usnul.

„Kočky,“ zamumlala si Isabela a zabouchla dveře.

„Ahoj, Clary.“ Alek seděl na Isabelině neustlané posteli a jednu obutou nohu ve vysoké botě měl přehozenou přes pelest. „Co tady děláš?“

Clary se posadila na polstrovanou stoličku před Isabeliným toaletním stolkem, na němž vládl nesmírný nepořádek. „Isabela mi poslala zprávu. Řekla mi, co se stalo Jaceovi.“

Isabela s Alekem si vyměnili významný pohled. „Ale no tak, Ale-ku,“ řekla Isabela. „Přišlo mi, že by to měla vědět. Nemohla jsem tušit, že se sem hned přihrne!“

Clary se stáhlo hrdlo. „To je přece samozřejmý, že jsem přišla! Je Jace pořádku? Proč ho proboha inkvizitorka poslala do vězení?“

„Není to tak úplně vězení. Je to v Tichém Městě,“ vysvětlil jí Alek, který si mezitím sedl rovně a přitáhl si do klína jeden z Isabeliných polštářů. Bezmyšlenkovitě si pohrával s korálkovými třásněmi, jež zdobily jeho okraje.

„V Tichém Městě? A proč?“

Alek zaváhal. „Pod Tichým Městem jsou cely. Někdy tam zavírají zločince, než je převezou do Idrisu k soudu před Spolkem. Zločince, kteří udělali něco opravdu hrozného. Vrahy, neposlušné upíry nebo lovce stínů, kteří porušili Dohody. A tam je teď Jace.“

„Je tam zavřenej s bandou vrahů?!“ Clary rozhořčeně vyskočila na nohy. „Co se s váma děje, lidi? Vůbec to s váma nehnulo?“

Alek s Isabelou si vyměnili další pohled. „Je to jenom na jednu noc,“ řekla Isabela. „A nikdo tam s ním dole není. Ptali jsme se na to.“

„Ale proč? Co vlastně Jace udělal?“

„Odmlouval inkvizitorce. To je všechno, pokud vím,“ řekl Alek. Isabela si sedla na kraj toaletního stolku. „Je to neuvěřitelný.“

„Ta inkvizitorka musí být blázen,“ usoudila Clary.

„Vlastně ani ne,“ nesouhlasil s ní Alek. „Kdyby byl Jace ve vaší lidské armádě, myslíš, že by si mohl dovolit odmlouvat svým nadřízeným? To asi těžko.“

„No určitě ne ve válce. Ale Jace přece není voják.“

„Všichni jsme vojáci. Jace i my ostatní. Existuje tu určitá hierarchie hodností a inkvizitorka je skoro na jejím vrcholu. Jace je až úplně dole. Měl jí prokázat větší úctu.“

„Jestli souhlasíte s tím, že má být ve vězení, proč jste mě sem volali? Jenom abyste mě přesvědčili? Celý to nechápu. Co po mně chcete?“

„Neřekli jsme, že by měl být ve vězení,“ vyštěkla na ni Isabela.

„Jenom to, že si neměl otevírat pusu na jednoho z nejvýš postavených členů Spolku. A mimoto,“ dodala už klidněji, „říkala jsem si, že bys možná mohla pomoct.“

„Pomoct? Jak?“

„Už jsem ti říkal,“ promluvil Alek, „že většinou to vypadá, jako by se Jace snažil nechat se zabít. Musí se naučit jednat ve svůj prospěch, což zahrnuje i spolupráci s inkvizitorkou.“

„A ty si myslíš, že ho k tomu můžu přimět?“ zeptala se nedůvěřivě Clary.

„Nejsem si jistá, jestli vůbec někdo může Jace k něčemu přimět,“ řekla Isabela. „Ale myslím si, že ty mu můžeš připomenout, že má pro co žít.“

Alek se podíval na polštář ve svém klíně a náhle prudce zatáhl za několik třásní. Korálky se skutálely na Isabelinu přikrývku jako sprška deště.

Isabela se zamračila. „Aleku, nech toho.“

Clary chtěla Isabele říct, že to oni jsou Jaceova rodina, ne ona, že jejich názor má u něj mnohem větší váhu, než bude kdy mít její. Pořád ale slyšela v hlavě Jaceův hlas: Nikdy jsem nikam nepatřil, a s tebou mám pocit, že někam patřím. „Můžeme ho jít do Tichého Města navštívit?“

„Řekneš mu, že má spolupracovat s inkvizitorkou?“ chtěl vědět Alek.

Clary se nad tím zamyslela. „Nejdřív si poslechnu, co mi k tomu řekne on.“

Alek odhodil otrhaný polštář na postel a zamračeně se postavil. Než mohl něco říct, ozvalo se zaklepání. Isabela se odlepila od toaletního stolku a šla otevřít dveře.

Za nimi stál tmavovlasý chlapeček s očima skoro zakrytýma brýlemi. Na sobě měl džíny a příliš velký svetr a v jedné ruce si nesl knihu. „Maxi,“ řekla Isabela trochu překvapeně, „myslela jsem si, že už spíš.“

„Byl jsem ve zbrojnici,“ oznámil jí chlapec. Musel to být nejmladší syn Lightwoodových. „Ale z knihovny jsem něco slyšel. Myslím, že se někdo snaží kontaktovat Institut.“ Podíval se za Isabelu na Clary. „Kdo to je?“

„To je Clary,“ řekl Alek. „Jaceova sestra.“

Maxovy oči se zvětšily. „Myslel jsem si, že Jace nemá žádný sourozence.“

„To jsme si mysleli všichni,“ zabručel Alek, vzal do ruky svetr, který předtím přehodil přes jednu z Isabeliných židlí, a prudkými pohyby si ho oblékl. Vlasy mu na hlavě stály jako jemná tmavá svatozář a jemně praskaly, jak v nich přeskakovala statická elektřina. Netrpělivě si je rukou uhladil. „Radši se podívám do knihovny.“

„Půjdeme oba,“ rozhodla Isabela, vytáhla z jedné zásuvky svůj zlatý bič smotaný do lesknoucí se smyčky a zastrčila si jeho rukojeť za pásek. „Možná se něco stalo.“

„Kde jsou vaši rodiče?“ zeptala se Clary.

„Před pár hodinami je odvolali. V Central Parku našli zavražděnou vílu. Inkvizitorka šla s nimi,“ vysvětlil jí Alek.

„Vy jste nechtěli jít?“

„Nikdo nás nepozval.“ Isabela si přidržela u hlavy konce černých copů a sepnula je pomocí malé skleněné jehlice. „Pohlídej Maxe, jo? Hned se vrátíme.“

„Ale –“ zaprotestovala Clary.

„Budeme hned zpátky.“ Isabela vyběhla na chodbu s Alekem v patách. Jakmile se za nimi zavřely dveře, Clary si sedla na postel a nejistě se podívala na Maxe. Nikdy s dětmi nestrávila moc času, protože jí matka nedovolila přivydělávat si hlídáním, takže netušila, jak si má s nimi povídat nebo co by je mohlo pobavit. Trochu ale pomáhalo, že tenhle chlapeček jí připomínal Simona, když byl v jeho věku, ten totiž míval stejně hubené ruce a nohy a brýle, které na jeho obličeji vypadaly příliš velké.

Max na její zírání odpověděl zkoumavým pohledem, ne však stydlivým, ale zamyšleným a klidným. „Kolik je ti let?“ zeptal se nakonec.

Clary to zaskočilo. „Kolik bys mi řekl?“

„Čtrnáct.“

„Je mi šestnáct, ale lidi mi vždycky hádají míň, protože jsem tak malá.“

Max přikývl. „Mně taky,“ řekl. „Je mi devět, ale všichni si vždycky myslí, že je mi sedm.“

„Podle mě vypadáš na devět,“ řekla mu Clary. „A co to máš v ruce? Knížku?“

Max natáhl ruku, kterou měl schovanou za zády. Držel v ní široký svazek v měkkých deskách, zhruba ve velikosti malých časopisů, které se prodávají u pokladen v potravinách. Kniha měla jasně barevnou obálku s japonskými znaky kandži pod nadpisem v angličtině. Clary se zasmála. „Naruto,“ řekla. „Tak tebe baví manga? Kde jsi to sehnal?“

„Na letišti. Líbí se mi ty obrázky, ale nemůžu přijít na to, jak se to čte.“

,,Půjč mi to.“ Rozevřela knihu a ukázala mu stránky. „Čte se to odzadu, zprava doleva, ne zleva doprava. A každou stránku musíš číst po směru hodinových ručiček. Víš, co to znamená?“

„No jasně,“ přitakal Max. Clary dostala strach, že ho snad urazila. Vypadal ale docela spokojeně, když si od ní vzal knihu zpátky a nalistoval poslední stránku. „Tohle je číslo devět,“ poznamenal. „Asi bych si měl pořídit těch předchozích osm, než si to přečtu.“

„To je dobrej nápad. Možná bys mohl někoho poprosit, aby tě vzal do Midtown Comics nebo do Zakázané planety.“

„Zakázané planety?“ Max se tvářil zmateně, než mu to ale Clary stihla vysvětlit, do pokoje vtrhla Isabela, úplně bez dechu.

„Někdo se opravdu snažil kontaktovat Institut,“ vyrazila ze sebe, než se jí Clary mohla na cokoli zeptat. „Někdo z mlčenlivých bratrů. V Tichém Městě se něco stalo.“

„Něco? Co něco?“

„To nevím. Ještě nikdy jsem neslyšela, že by mlčenliví bratři žádali o pomoc.“ Isabela byla evidentně velice rozrušená. Otočila se ke svému bratrovi. „Maxi, jdi k sobě do pokoje a zůstaň tam, jo?“

Max se zatvářil vzdorovitě. „Jdete s Alekem ven?“

„Ano.“

„Do Tichého Města?“

„Maxi…“

„Já chci jít taky.“

Isabela zavrtěla hlavou. Rukojeť dýky, kterou měla připevněnou za zády, se zablýskla jako plamen. „Ani náhodou. Na to nejsi dost starej.“

„Ale tobě taky ještě není osmnáct!“

Isabela se otočila ke Clary a v jejím pohledu se mísila úzkost se zoufalstvím. „Clary, pojď na chvilku sem, prosím tě.“

Clary nechápavě vstala a Isabela ji popadla za ruku, bleskově ji vystrčila z pokoje a zabouchla za sebou dveře. Ozvala se rána, když se Max z druhé strany proti dveřím vrhnul. „Sakra,“ řekla Isabela a snažila se udržet kliku, „můžeš mi prosím tě podat moji stélu? Mám ji v kapse…“

Clary rychle vytáhla stélu, kterou jí předtím dal Luke. „Použij moji.“

Několika prudkými tahy načrtla Isabela na dveře zamykací runu. Clary slyšela, jak Max na druhé straně dveří protestuje. Isabela se zašklebila, odstoupila od dveří a vrátila Clary její stélu. „Nevěděla jsem, že taky jednu máš.“

„Patřila mé matce,“ řekla Clary a hned si za to v duchu vynadala

Patří mé matce. Patří mé matce.

„Aha.“ Isabela bouchla pěstí do dveří. „Maxi, v nočním stolku je pár čokoládových tyčinek, kdybys dostal hlad. Vrátíme se hned, jak to půjde.“

Zpoza dveří se ozvaly další rozhořčené výkřiky. Isabela pokrčila rameny, otočila se a rychle vyrazila chodbou. Clary jí chvátala po boku. „A co bylo v té zprávě?“ chtěla vědět. „Jenom že mají problémy?“

„Jen to, že došlo k útoku. Nic víc.“

Alek na ně čekal před knihovnou. Přes šaty si oblékl černou koženou zbroj lovců stínů. Paže mu chránily vysoké rukavice a kolem krku a zápěstí se mu ovíjela znamení. U opasku se mu blýskala andělská ostří, z nichž každé bylo pojmenováno po jiném andělovi. „Jsi připravená?“ zeptal se sestry. „Postarala ses o Maxe?“

„Postarala.“ Natáhla před sebe ruce. „Teď mi udělej pár znamení.“

Když Alek na hřbety Isabeliných rukou a na vnitřní strany jejích zápěstí načrtával linie run, podíval se na Clary. „Asi bys měla vyrazit domů,“ řekl. „Neměla bys tu být sama, až se inkvizitorka vrátí.“

„Já chci jít s vámi,“ ohradila se Clary. Ta slova z ní vyletěla dřív, než je stihla zastavit.

Isabela vytrhla jednu ruku z Alekova sevření a pofoukala si znamení na kůži, jako by chtěla ochladit šálek příliš horké kávy.

„Mluvíš jako Max.“

„Jenže Maxovi je devět. Já jsem stejně stará jako ty.“

„Ale nemáš žádný výcvik,“ přesvědčoval ji Alek. „Budeš nám je-nom na obtíž.“

„Ne, nebudu. Vy už jste snad někdy byli v Tichém Městě?“ zeptala se Clary. „Já jo. Vím, jak se dostaneme dovnitř. Vím, jak se tam vyznat.“

Alek se narovnal a odložil svou stélu. „Nemyslím –“

Isabela ho přerušila. „Vlastně má pravdu. Myslím, že by měla jít s námi, jestli chce.“

Alek vypadal zaskočeně. „Když jsme naposledy bojovali s démonem, jenom se tam krčila a ječela.“ Když si všiml Claryina jedovatého pohledu, omluvně se na ni podíval. „Promiň, ale je to pravda.“

„Jenom potřebuje šanci, aby se mohla něco naučit,“ přemlouvala ho Isabela. „Víš, co vždycky říká Jace. Někdy nemusíš nebezpečí vyhledávat, protože si tě samo najde.“

„A stejně mě nemůžete jen tak někde zamknout jako Maxe,“ dodala Clary, když viděla, jak Alekovo odhodlání slábne. „Nejsem dítě. A taky vím, kde Kostěné Město je. Dostanu se tam i bez vás.“

Alek se od ní odvrátil, vrtěl hlavou a bručel si cosi o holkách, a Isabela natáhla ke Clary ruku. „Dej mi svoji stélu,“ řekla. „Je načase, abys dostala pár znamení.“

6

MĚSTO Z POPELA

Nakonec Isabela Clary nanesla pouze dvě znamení, jedno na hřbet každé ruky. Prvním znamením bylo otevřené oko, které zdobilo ruce všech lovců stínů. Druhé znamení mělo tvar dvou překřížených srpů. Isabela říkala, že je to ochranná runa. Obě runy pálily, když se stéla poprvé dotkla Claryiny kůže, jakmile se však Clary s Isabelou a Alekem vydali taxíkem na dolní Manhattan, bolest postupně ustala. Když dojeli na Druhou avenue a vystoupili na chodník, cítila Clary v rukou a pažích zvláštní lehkost, jako by byla v bazénu a měla na sobě nafukovací rukávky.

Všichni tři prošli pod obloukem z tepaného železa na Mramorový hřbitov v naprosté tichosti. Když byla Clary na tomto malém prostranství naposledy, spěchala ve stopách bratra Jeremiáše. Teď si poprvé všimla jmen vyrytých do zdí: Youngblood, Fairchild, Thrushcross, Nightwine, Ravenscar. Vedle nich byly runy. Ve společnosti lovců stínů měla každá rodina vlastní symbol – Waylandovi měli ve znaku kovářské kladivo, Lightwoodovi pochodeň, Valentýnův rod hvězdu.

Přerostlá tráva se ovíjela okolo nohou sochy Anděla, která stála uprostřed prostranství. Anděl měl zavřené oči a jeho útlé ruce byly sevřeny kolem podstavce kamenné číše, jež představovala Pohár smrti. Kamenná tvář, zaprášená a zašlá časem, nesla lhostejný výraz.

Clary řekla: „Když jsem tu byla naposledy, bratr Jeremiáš otevřel dveře do města tak, že na tu sochu nakreslil nějakou runu.“

„Používat runy mlčenlivých bratrů není moc dobrý nápad,“ řekl Alek. Tvářil se pochmurně. „Touhle dobou už by o nás měli vědět. Teď opravdu začínám mít starosti.“ Vytáhl ze svého opasku dýku a ostřím si přejel přes holou dlaň. Z mělké rány začala prýštit krev. Alek stiskl ruku v pěst nad kamenným Pohárem a nechal do něj stéci pár kapek. „Krev nefilim“ řekl. „Měla by fungovat jako klíč.“

Oční víčka kamenného Anděla se zvedla. Clary téměř čekala, že za těmi kamennými záhyby na ni zazáří živé oči, byla tam však jen další žula. O vteřinu později se tráva u Andělových nohou začala

rozestupovat. Od sochy se po zemi rozběhla klikatá černá čára podobná hadímu tělu a Clary spěšně uskočila, když se jí u nohou rozevřel temný otvor.

Nahlédla do něj. Schodiště dole mizelo ve tmě. Když tu byla naposledy, temnotu zaháněly planoucí louče na stěně. Teď neviděla nic než tmu.

„Něco je špatně,“ varovala ostatní. Isabela ani Alek nevypadali, že by se s ní chtěli hádat. Clary vytáhla z kapsy kámen s čarodějným světlem, který jí dal Jace, a zvedla ho nad hlavu. Vytrysklo z něj světlo, které jí prosvítalo mezi prsty. „Tak jdeme.“

Alek si stoupl před ni. „Půjdu první a ty pojď hned za mnou.

Isabelo, ty to hlídej vzadu.“

Pomalu sestupovali a Claryiny vlhké podrážky podkluzovaly na schodech ohlazených letitým používáním. U paty schodiště začínal krátký tunel, který vedl do obrovské haly, jakéhosi kamenného sadu tvořeného bílými sloupy vykládanými polodrahokamy. V přítmí se krčily řady mauzoleí jako pohádkové domečky. Ty vzdálenější jim mizely ve tmě, čarodějné světlo totiž nebylo tak silné, aby ozářilo halu.

Alek si zasmušile prohlížel hrobky. „Nikdy jsem si nemyslel, že se do Tichého Města podívám,“ řekl. „Ani po smrti.“

„Myslím, že bys o tolik nepřišel,“ poznamenala Clary. „Bratr Jeremiáš mi říkal, co se tu dělá s vašimi mrtvými. Spálí se a z jejich popela se vyrobí stavební materiál pro tohle město.“ Krev a kosti lovců stínů jsou samy o sobě účinnou ochranou proti zlu. I po smrti slouží členové Spolku naší věci.

„Hm,“ ozvala se Isabela. „Považuje se to za velkou čest. A kromě toho, vy civilové přece taky spalujete mrtvoly.“

To ale neznamená, že tohle není ujetý, pomyslela si Clary. Ve vzduchu visel těžký pach popela a kouře, kterého si všimla i při minulé návštěvě, pod ním však leželo ještě cosi dalšího, jakýsi dusivý zápach připomínající shnilé ovoce.

Alek se zamračil, jako by to taky cítil, a ze svého pásu se zbraněmi vytáhl jedno z andělských ostří. „Arathiel,“ zašeptal a záře obnažené čepele se přidala ke Claryinu čarodějnému světlu. Našli druhé schodiště a začali sestupovat do ještě hustší tmy. Čarodějné

světlo pulzovalo v Claryině dlani jako umírající hvězda. Přemýšlela, jestli kamenům s čarodějným světlem někdy dojde energie, jako když se vybijí baterie ve svítilně. Doufala, že ne. Představa, že na tomto děsivém místě zůstanou v neproniknutelné temnotě, v ní vyvolávala fyzickou nevolnost.

Když se ocitli u paty schodiště a na začátku dalšího tunelu, pach hnijícího ovoce ještě zesílil. Tunel vedl do sálu, podél jehož stěn se tyčily štíhlé špičaté sloupy z vyřezávaných kostí. Tohle místo si Clary také dobře pamatovala. Podlaha byla poseta stříbrem vykládanými hvězdami podobnými drahocenným konfetám. Uprostřed síně stál černý stůl. Na jeho hladkém povrchu se leskla kaluž krve, která kapala dolů a rozlévala se po podlaze.

Když tehdy Clary stála před Radou mlčenlivých bratří, na stěně za stolem visel těžký stříbrný meč. Ten byl teď pryč a místo na zdi vějířovitě rozevírala velká rudá skvrna.

„To je krev?!“ zašeptala Isabela. Její hlas nezněl vyděšeně, spíš ohromeně.

„Vypadá to tak.“ Alekovy oči zkoumavě prohlížely místnost. Stíny v koutech byly černé jako tuš a zdálo se, že se v nich neustále něco hýbe. Alek pevně svíral andělské ostří.

„Co se tu mohlo stát?“ přemítala Isabela. „Myslela jsem si, že mlčenliví bratři jsou úplně nezničitelní…“

Její hlas se vytratil a Clary se otočila. Stíny, které čarodějné světlo v její ruce vrhalo mezi kostěnými sloupy, byly děsivé. Jeden z nich měl ještě podivnější tvar než ostatní. Silou vůle poručila čarodějnému světlu, aby zazářilo silněji, a vyslala k tomu místu jasný paprsek.

Na jednom ze sloupů bylo naraženo mrtvé tělo mlčenlivého bratra jako žížala na háčku. Jeho zakrvácené ruce visely těsně nad mramorovou podlahou. Krk měl zalomený v nepřirozeném úhlu. Pod ním se vytvořila kaluž sražené krve, která se ve světle runového kamene zdála úplně černá.

Isabela zalapala po dechu. „Aleku. Vidíš…?“

„Vidím,“ řekl Alek ponuře. „Už jsem ale viděl i horší věci. Jenom mám strach o Jace.“

Isabela udělala pár kroků a prsty přejela po povrchu černého bazaltového stolu. „Ta krev je skoro čerstvá. Ať se tu stalo cokoli, stalo se to celkem nedávno.“

Alek se přiblížil k tělu mlčenlivého bratra, napíchnutému na sloup. Z kaluže se oddělovaly rozmazané šmouhy. „Stopy,“ prohlásil Alek. „Někdo odsud běžel.“ Rukou naznačil, aby šly za ním. Poslechly ho a Isabela se jen na chvíli zastavila, aby si o stehenní chrániče z měkké kůže otřela ruce od krve.

Krvavé stopy vedly ze sálu do úzkého tunelu, jehož konec byl ponořen ve tmě. Když se Alek zastavil a rozhlédl se, Clary se kolem něj netrpělivě prodrala a její čarodějné světlo ozářilo cestu před nimi stříbřitě bílými paprsky. Na konci chodby viděla dvoukřídlé dveře. Byly otevřené dokořán.

Jace. Nějakým způsobem ho cítila, věděla, že je nablízku. Vyrazila ke dveřím rychlou chůzí, téměř běžela, a podrážky jejích bot hlasitě klapaly o podlahu. Slyšela, jak za ní Isabela něco volá, ale pak se Alek s Isabelou také rozběhli a brzy se ocitli těsně za ní. Proběhla dveřmi a ocitla se v rozlehlé místnosti s kamennými stěnami, přepůlené řadou kovových mříží zapuštěných hluboko do podlahy. Clary matně tušila, že na druhé straně mříží se choulí jakási postava. Před celou leželo na zemi bezvládné tělo mlčenlivého bratra.

Clary okamžitě věděla, že je mrtvý. Poznala to z toho, jak ležel. Podobal se panence, jejíž klouby někdo otočil na nesprávnou stranu, takže se zlomily. Roucho barvy pergamenu bylo potrhané, avšak tvář zkroucená do masky nejzazší hrůzy se stále ještě dala poznat. Byl to bratr Jeremiáš.

Protáhla se kolem jeho těla ke dveřím cely. Tvořila je hustá mřiž, která měla na jedné straně panty. Zdálo se ale, že nikde není žádný zámek ani klika, jimiž by Clary mohla dveře otevřít. Slyšela za sebou Aleka, jak vyslovuje její jméno, avšak nevěnovala mu pozornost, protože se plně soustředila na dveře. Uvědomila si, že není nic divného na tom, že dveře nelze otevřít žádným běžným, viditelným způsobem. Bratři nikdy nepracovali s tím, co je viditelné, ale spíš s tím, co není. Rukou, ve které nedržela čarodějné světlo, si sáhla do kapsy pro matčinu stélu.

Z druhé strany mříží se ozval nějaký zvuk. Nebyla si jistá, zda se jednalo o přidušené zalapání po dechu nebo o šepot, ale bezpečně poznala zdroj. Jace. Rychle čmárala na dveře cely špičkou své stély a snažila se v myšlenkách udržet obraz otevírací runy, i když už její rozeklaný černý obrys vystupoval na pozadí tvrdého kovu. V místnostech, kde se ho dotkla stéla, kov syčel. Otevřít, poručila v duchu dveřím, otevřít, otevřít, OTEVŘÍT!

Vzduch v místnosti prořízl ostrý zvuk připomínající trhání látky. Clary zaslechla, jak Isabela vykřikla, a dveře se úplně vyrvaly z pantů a zhroutily se na podlahu cely jako padací most. Kov zaskřípěl o kov a ozvalo se hlasité zachrastění, jako když člověk hodí hrst kamínků. Clary přikrčeně vběhla do cely a povalené dveře jí zařinčely pod nohama.

Čarodějné světlo zalilo místnost tak jasnou září, jako by vysvitlo slunce. Letmo si povšimla celé řady pout ze zlata, stříbra i oceli, která se uvolnila ze šroubů ve zdech a nyní ležela na kamenné podlaze. Její pohled se však upíral na postavu zhroucenou v koutě. Viděla plavé vlasy, nataženou ruku a kousek od ní otevřená pouta. Měl rozedřené, zkrvavené zápěstí, kolem něhož se táhly ošklivě vyhlížející pohmožděniny.

Klekla si na kolena, odložila stélu stranou a jemně ho otočila. Opravdu to byl Jace. Na tváři měl další pohmožděninu a jeho obličej byl úplně bílý, viděla ale, jak se mu pod víčky trhavě pohybují oči. Na krku mu tepala žíla. Byl naživu.

Jako horká vlna ji zaplavil pocit úlevy a uvolnil napětí, které ji až doteď drželo pohromadě. Čarodějné světlo se skutálelo na zem, ale nepřestávalo zářit. Odhrnula Jaceovi vlasy z čela s něhou, která jí byla cizí – nikdy předtím neměla sourozence, dokonce ani bratrance nebo sestřenici. Nikdy nedostala příležitost někomu zavazovat rány, foukat na rozbité koleno nebo se o někoho starat.

Ale to je v pořádku, že k Jaceovi cítí takovou něhu, pomyslela si. Nestáhla ruku, ani když se Jaceova víčka zachvěla a on zasténal. Byl to přece její bratr, tak proč by ji nemělo zajímat, co se mu stalo?

Otevřel oči. Měl nepřirozeně zvětšené panenky. Že by se bouchl do hlavy? Jeho nechápavé, omámené oči se na ni zahleděly. „Clary,“

„Co tu děláš?“

92

„Přišla jsem pro tebe,“ odpověděla mu po pravdě.

Obličej se mu křečovitě stáhl. „Opravdu jsi tady? Nejsem… nejsem mrtvý, že ne?“

„Ne,“ uklidnila ho a pohladila ho ze strany po tváři. „Jenom jsi omdlel. Asi ses taky praštil do hlavy.“

Zvedl ruku a položil ji na její, která mu zakrývala tvář. „Stálo to za to,“ řekl tak tiše, že si nakonec ani nebyla jistá, jestli slyšela správně.

„Co se tady děje?“ Byl to Alek, který se sklonil, aby mohl projít nízkým vchodem. Isabela mu byla v patách. Clary strhla ruku zpět k sobě a pak se za to v duchu vyplísnila. Nedělá přece nic špatného.

Jace se s námahou posadil. Měl sinalou tvář a tričko pocákané krví. Alek se tvářil starostlivě. „Jsi v pořádku?“ chtěl vědět a klekl si vedle něj. „Co se stalo? Pamatuješ si to?“

Jace zvedl zdravou ruku. „To je moc otázek zároveň, Aleku. Už tak mám pocit, jako by se mi měla rozskočit hlava.“

„Kdo ti to udělal?“ Isabelin hlas prozrazoval zmatek i vztek.

„Nikdo mi nic neudělal. Udělal jsem si to sám, když jsem se snažil zbavit se těch pout.“ Jace se podíval na své zápěstí, které vypadalo, jako by si z něj sedřel skoro všechnu kůži, a zkřivil obličej bolestí.

„Počkej,“ řekli Clary s Alekem současně a oba sáhli po jeho ruce. Jejich pohledy se setkaly a Clary stáhla ruku jako první. Alek vzal Jace za zápěstí a vytáhl stélu. Několika rychlými pohyby načrtl těsně pod pruhem krvácející kůže hojivou runu iratze.

„Díky,“ řekl Jace a stáhl ruku. Poraněná kůže na zápěstí mu už začínala srůstat. „Bratr Jeremiáš –“

„Je mrtvý,“ doplnila Clary.

„Já vím.“ Jace pohrdl Alekovou pomocnou rukou a sám se postavil, přičemž se opíral o stěnu. „Byla to vražda.“

„Mlčenliví bratři se navzájem pozabíjeli?“ zeptala se Isabela. „To nechápu, nechápu, proč by dělali něco takovýho…“

„Tak to nebylo,“ přerušil ji Jace. „Něco je zabilo. Ale nevím, co to bylo.“ Tvář se mu stáhla bolestí. „Moje hlava…“

„Asi bychom měli jít,“ navrhla Clary nervózně. „Než se to, co je zabilo –“

93

„Zase vrátí?“ řekl Jace. Podíval se na své zakrvácené tričko a poraněnou ruku. „Myslím, že už je to pryč. Ale nejspíš by to mohl znovu přivolat.“

„Kdo by mohl co přivolat?“ chtěl vědět Alek, Jace ale mlčel. Jeho obličej změnil barvu z šedé na křídově bílou. Začal se sesouvat; podél zdi, Alek ho však zachytil. „Jaci!“

„Jsem v pořádku,“ bránil se Jace, jeho ruka však pevně svírala Alekův rukáv. „Dokážu stát sám.“

„Mně přijde, že se docela výrazně opíráš o stěnu. ‚Stát sám‘ je podle mě něco trochu jiného.“

„Stabilizuju pozici,“ sdělil mu Jace. „Od toho už je k samostatnému stání jenom krůček.“

„Přestaňte se hašteřit,“ zasáhla Isabela a odkopla do kouta zhaslou louči. „Musíme odsud vypadnout. Jestli je tu něco, co dokáže zabít i mlčenlivě bratry, nemáme proti tomu šanci.“

„Izzy má pravdu. Měli bychom jít.“ Clary zdvihla ze země čarodějné světlo a postavila se. „Jaci, můžeš chodit?“

„Může se o mě opřít.“ Alek si přehodil Jaceovu ruku přes ramena. Jace se o něj těžce opřel. „Tak pojď,“ řekl Alek jemně. „Až se dostaneme ven, dáme tě zase dohromady.“

Pomalu přešli ke dveřím cely, kde se Jace zastavil a zadíval se dolů na tělo bratra Jeremiáše, které leželo zkroucené na kamenných dlaždicích. Isabela si klekla a přetáhla mlčenlivému bratrovi přes hlavu hnědou vlněnou kapuci, aby zakryla jeho zkřivenou tvář. Když se narovnala, všichni měli na obličeji vážný výraz.

„Nikdy jsem neviděl žádného mlčenlivého bratra bát se,“ řekl Alek. „Myslel jsem si, že vůbec necítí strach.“

„Každý může cítit strach.“ Jace byl stále velmi bledý. Zraněnou ruku si tiskl k hrudi, i když Clary měla pocit, že to nedělá kvůli fyzické bolesti. Vypadal nepřítomně, jako by se stáhl do sebe a před něčím se tam schovával.

Vraceli se stejnou cestou tmavými chodbami a po úzkém schodišti, které vedlo do sálu s Mluvícími hvězdami. Když do něj došli, Clary si všimla těžkého pachu krve a spáleniny, který necítila, když tudy předtím procházeli. Jace, opřený o Aleka, se kolem sebe rozhlížel s výrazem, v němž se mísila hrůza se zmatkem. Clary

94

viděla, že zírá na vzdálenou zeď postříkanou krví, a řekla: „Jaci, nedívej se tam,“ Pak si začala připadat hloupě. Vždyť to přece byl lovec démonů, určitě už viděl horší věci.

Zavrtěl hlavou. „Mám pocit, že je tu něco špatně.“

„Všechno je tu špatně.“ Alek kývl hlavou směrem k lesu bílých sloupů, jímž vedla cesta ven. „Tohle je nejrychlejší cesta ven. Pojďme.“

Když procházeli Kostěným Městem, nikdo z nich toho moc nenamluvil. Zdálo se jim, že ve stínu se stále něco hýbe, jako by se v temnotě schovávala stvoření, která jen čekají, aby na ně mohla vyskočit. Isabela si něco tiše šeptala. Clary sice nedokázala rozeznat jednotlivá slova, ale znělo to jako nějaký cizí, starý jazyk, možná latina.

Když konečně dorazili ke schodišti, které vedlo ven z města, Clary si zhluboka oddechla úlevou. Kostěné Město jí možná kdysi připadalo krásné, teď už však bylo jen děsivé. V poslední části schodů ji náhle oslnilo světlo, takže překvapeně vykřikla. Nad sebou viděla obrys sochy Anděla, která stála nad schodištěm, a zpoza ní zářilo jasné zlaté světlo, ostré jako slunce. Rozhlédla se po ostatních. Na všech viděla stejný zmatek, jaký sama cítila.

„Slunce přece ještě nevyšlo, nebo jo?“ zeptala se tiše Isabela.

„Jak dlouho jsme byli dole?“

Alek se podíval na hodinky. „Tak dlouho zase ne.“

Jace si něco zamumlal tak tiše, že mu nikdo nerozuměl. Alek se k němu naklonil. „Co jsi to říkal?“

„Čarodějné světlo,“ zopakoval Jace, tentokrát více nahlas.

Isabela vyběhla zbývající schody, Clary hned za ní. Alek zůstal trochu pozadu a snažil se Jace napůl vynést po schodech. Nad schody se Isabela náhle zastavila a zůstala stát jako přimražená. Clary na ni zavolala, ona se však ani nepohnula. Za okamžik už Clary stála vedle ní a ani jí nezbylo nic jiného, než se užasle rozhlížet kolem sebe.

Zahrada byla plná lovců stínů – dvacet, možná i třicet postav v tmavých bojových stejnokrojích a s nanesenými znameními a každá z nich držela v ruce zářící kámen s čarodějným světlem.

V čele skupinky stála Marysa, oděná do černé zbroje lovců stínů a kápě. Kapuci měla staženou dozadu. Za ní byly vidět desítky cizích

žen a mužů, které Clary nikdy neviděla, na pažích a tvářích měli však vytetována znamení nefilim. Jeden z nich, hezký muž s kůží barvy ebenového dřeva, se otočil a zahleděl se na Clary s Isabelu a také na Jace a Aleka, kteří už mezitím zdolali schody a mžourali do nečekaně jasného světla.

„U Anděla,“ řekl muž. „Maryso, tam dole už někdo byl.“

Maryse překvapením spadla brada, když uviděla Isabelu. Pak ústa zavřela a stiskla rty tak pevně, že vypadaly jako čára, kterou ji někdo křídou nakreslil na obličej.

„Vidím, Maliku,“ odpověděla. „To jsou moje děti.“

7

MEČ SMRTI

Davem proběhl nezřetelný šum a ti, kdo měli na hlavě kapuce, si je stáhli dozadu. Z výrazů na Jaceově, Alekově a Isabelině tváři Clary vyčetla, že mnohé z lovců stínů stojících na travnatém prostranství znají.

„U Anděla.“ Marysin nevěřícný pohled sklouzl z Aleka na Jace, pak přejel po Clary a skončil u Isabely. Jakmile Marysa promluvila, Jace poodstoupil od Aleka a stál teď s rukama v kapsách trochu stranou od těch tří. Isabela nervózně ohýbala svůj zlatobílý bič. Alek mezitím něco zaujatě ťukal do mobilního telefonu, i když si Clary nedokázala představit, komu by asi tak mohl psát. „Co tady děláte, Aleku? Isabelo? Zachytili jsme nouzové volání z Tichého Města…“

„Slyšeli jsme ho jako první,“ řekl Alek. Úzkostlivě se rozhlížel po shromážděném davu. Clary mu jeho nervozitu jen těžko mohla vyčítat. Tohle bylo největší srocení dospělých lovců stínů a koneckonců i lovců stínů obecně, které kdy sama viděla. Přeskakovala pohledem z obličeje na obličej a všímala si rozdílů mezi nimi. Lovci stínů se mezi sebou značně lišili věkem, rasou i celkovým vzhledem, ze všech však vyzařoval stejný dojem obrovské zadržované síly. Cítila na sobě jejich nenápadné pohledy, jak ji zkoumají a hodnotí. Jen jedna žena s kudrnatými stříbrnými vlasy na ni zírala tak upřeně, že na tom nic nenápadného nebylo. Clary zamrkala a podívala se stranou. Alek pokračoval: „Nebyli jste v Institutu a my jsme nemohli nikoho sehnat, takže jsme šli sami.“

„Aleku…“

„Ale stejně je to jedno,“ nedal se přerušit Alek. „Jsou mrtví.

Všichni mlčenliví bratři jsou mrtví. Někdo je povraždil.“

Tentokrát se z davu neozval ani hlásek. Všichni zbystřili jako smečka lvů, když v dálce uvidí gazelu.

„Mrtví?“ opakovala Marysa. „Jak to myslíš, že jsou mrtví?“

„Řekla bych, že je celkem jasné, jak to myslí.“ Po Marysině boku se náhle objevila žena v dlouhém šedém kabátě. V mihotavém světle Clary připadala trochu jako kreslená postavička od Edwarda

Goreyho, to kvůli ostrým rysům, vlasům staženým dozadu a očím, které vypadaly jako černé důlky vyhloubené v obličeji. Na dlouhém stříbrném řetízku, propleteném mezi nejhubenějšími prsty, jaké kdy Clary viděla, držela světélkující úlomek čarodějného světla. „Jsou mrtví všichni?“ zeptala se Aleka. „Nikoho živého jste ve městě nenašli?“

Alek zavrtěl hlavou. „Nikoho živého jsme neviděli, inkvizitorko.“ Takže tohle byla ta inkvizitorka, uvědomila si Clary. Rozhodně vypadala jako někdo, kdo je schopný uvrhnout dospívajícího chlapce do kobky jen proto, že se jí nelíbí jeho přístup.

„Nikoho jste neviděli,“ opakovala po něm inkvizitorka a je oči svítily jako malé tvrdé korálky. Obrátila se k Maryse. „Takže to někdo ještě mohl přežít. Radši pošli do Města své lidi, ať to tam pořádně prohlédnou.“

Marysa stiskla rty ještě pevněji. Z toho mála, co se Clary o Maryse zatím dozvěděla, jí bylo jasné, že Jaceova adoptivní matka nemá ráda, když jí někdo říká, co má dělat. „Dobře.“

Otočila se k ostatním lovcům stínů. Clary si pomalu uvědomovala, že jich vlastně není tolik, kolik si původně myslela, spíš dvacet než třicet. To jen šok z jejich překvapivého zjevení způsobil, že je považovala za početný dav.

Marysa něco tiše řekla Malikovi. Přikývl. Chytil za paži tu ženu se stříbrnými vlasy a odvedl lovce stínů ke vchodu do Kostěného Města. Jeden po druhém sestupovali do podzemí a s nimi i jejich čarodějná světla, takže záře začala slábnout. Stříbrovlasá žena vykročila jako poslední. Na schodech se zastavila, otočila se a podívala se přímo na Clary. Z jejích očí vyzařovala silná touha – jako by zoufale potřebovala Clary něco říct. Po chvíli si nasadila na hlavu kapuci, která jí z boku zakryla obličej, a zmizela v temnotě.

Marysa přerušila ticho. „Proč by měl někdo vraždit mlčenlivé bratry? Nejsou to přece bojovníci, nemají na sobě bojová znamení…“

„Nebuď naivní, Maryso,“ řekla inkvizitorka. „Tenhle útok nebyl žádná náhoda. Mlčenliví bratři nejsou bojovníci, ale v první řadě hlídači, a to velmi schopní. Nemluvě o tom, že není snadné je zabít.

Někdo musel chtít něco z Kostěného Města a byl ochoten kvůli tomu mlčenlivě bratry pozabíjet. Bylo to předem promyšlené.“

„Jak si tím můžete být tak jistá?“

„A co ten planý poplach, kvůli kterému jsme všichni vyrazili do Central Parku k tomu mrtvému vílímu dítěti?“

„Tak tomu bych neříkala planý poplach. Z té víly někdo vysál krev, tak jako z ostatních obětí. Tyhle vraždy by mohly způsobit vážné nepokoje mezi dětmi noci a ostatními obyvateli podsvěta…“

„Někdo se jen snažil odvrátit naši pozornost,“ prohlásila inkvizitorka rozhodně. „Chtěl nás dostat z Institutu, aby nikdo nemohl bratrům odpovědět, až budou volat o pomoc. Vynalézavý plán. Ale on byl vždycky vynalézavý.“

„On?“ Teď promluvila Isabela a její tvář mezi prameny černých vlasů bíle zářila. „Myslíte –“

Jaceova další slova Clary téměř omráčila – jako by se dotkla drátů pod proudem. „Valentýn,“ řekl. „Valentýn vzal Meč smrti. Proto zabil mlčenlivé bratry.“

Na tváři inkvizitorky se objevil drobný úsměv, jako by Jace řekl něco, co ji potěšilo.

Alek nadskočil a otočil se k Jaceovi. „Valentýn?! To jsi nám neřekl, že tam byl.“

„Nikdo se mě neptal.“

„Nemohl přece sám zabít bratry. Byl to úplný masakr. Jeden člo-věk by tohle nikdy nezvládl.“

„Pravděpodobně si přizval na pomoc démony,“ řekla inkvizitorka. „Nechal si od nich pomáhat už dřív. A díky ochraně, kterou mu poskytuje Pohár, by mohl přivolat velice nebezpečná stvoření. Nebezpečnější než zkázonoši,“ dodala s úšklebkem, a přestože se na Clary nedívala, když to řekla, zněla její slova jako urážka. Claryina slabá naděje, že si jí inkvizitorka nevšimla nebo ji nepoznala, se rychle vypařila. „Nebo ti ubozí zavržení.“

„O tom nic nevím.“ Jace byl velmi bledý a na lících mu vystupovaly červené skvrny rozrušení, jako by měl horečku. „Ale určitě to byl Valentýn. Viděl jsem ho. Dokonce měl Meč s sebou, když přišel dolů k celám. Vysmíval se mi přes mříže. Bylo to jako ve špatném filmu, jenom s tím rozdílem, že si nenakrucoval kníry.“

Clary ho s obavami pozorovala. Zdálo se jí, že mluví moc rychle a nestojí úplně pevně na nohou.

Inkvizitorka si toho ale zřejmě nevšimla. „Takže ty mi tvrdíš, že ti Valentýn tohle všechno řekl? Řekl ti, že zabil mlčenlivě bratry, protože chtěl Andělův meč?“

„A co ti ještě řekl? Řekl ti, kam se chystá? Co plánuje udělat s těmi dvěma Nástroji smrti, které už má?“ zeptala se Marysa rychle.

Jace zavrtěl hlavou.

Inkvizitorka přišla až k němu a kabát jí vlál kolem kotníků jako přelévající se dým. Její šedé oči a bledé rty tvořily úzké vodorovné čárky. „Nevěřím ti.“

Jace se na ni díval. „To jsem ani nečekal.“

„Pochybuji, že ti bude věřit Spolek.“

Alek rozhořčeně vybuchl: „Jace není lhář!“

„Mysli hlavou, Alexandře,“ skočila mu do řeči inkvizitorka, aniž by spustila oči z Jace. „Na chvíli nech stranou loajalitu ke svému příteli. Jaká je pravděpodobnost, že se Valentýn zastavil u cely svého syna jen proto, aby si s ním otcovsky popovídal o Meči duše, a přitom se nezmínil, co se s ním chystá udělat nebo kde se hodlá ukrýt?“

„S’io credesse che mia risposta fosse,“ pronesl Jace v jazyce, který Clary neznala, „a persona che mai tornasse al mondo…“

„Dante.“ Inkvizitorka vypadala, že ji to trochu pobavilo. „Peklo. Ty ale ještě v pekle nejsi, Jonathane Morgensterne. Pokud ovšem budeš i nadále lhát Spolku, budeš si přát, aby ses tam konečně dostal.“ Obrátila se k ostatním. „Vážně nikomu nepřipadá divné, že Meč duše zmizí noc předtím, než má Jonathan Morgenstern stanout před soudem, a že ho ukradne právě jeho otec?“

Jace vypadal, že ho ta slova šokovala. Překvapením pootevřel ústa, jako by ho tahle myšlenka nikdy nenapadla. „Můj otec nevzal Meč kvůli mně. Vzal ho kvůli sobě! Pochybuji, že o tom soudu vůbec věděl.“

„To ale nic nemění na tom, že je to pro tebe velmi šťastná shoda okolností. I pro něj. Nebude se muset bát, že vyzradíš jeho tajemství.“.

„No jistě,“ řekl Jace, „strašně se bojí, že každému řeknu, že se vždycky chtěl stát baletkou.“ Inkvizitorka ho upřeně pozorovala. „Já neznám žádná otcova tajemství,“ pokračoval už méně ostře. „Nikdy mi nic neřekl.“

V pohledu, který na něj inkvizitorka upírala, se odráželo cosi nepodobného nudě. „Pokud tvůj otec nevzal Meč proto, aby tě ochránil, proč by ho tedy bral?“

„Je to jeden z Nástrojů smrti,“ nabídla odpověď Clary. „Je mocný. Stejně jako Pohár. A Valentýn má moc rád.“

„Pohár může okamžitě využít,“ řekla inkvizitorka. „Může si s jeho pomocí postavit armádu. Meč se ale používá jen při soudech. Nechápu, proč by ho měl zajímat.“

„Možná to udělal, aby otřásl Spolkem,“ uvažovala Marysa. „Aby podryl naši morálku. Aby nám ukázal, že pokud bude opravdu chtít, může nám vzít úplně cokoli.“ Clary si pomyslela, že to je překvapivě rozumný argument, Marysa jej však nevyslovila úplně přesvědčeně.

„Pravda je, že…“

Už se ale nedozvěděli, co je pravda, protože v tu chvíli Jace zvedl ruku, jako by se chtěl na něco zeptat, zatvářil se polekaně a náhle si sedl na trávu, jako by pod ním povolily nohy. Alek si vedle něj klekl, Jace na něj ale odmítavě mávl. „Nechte mě. Jsem v pořádku.“

„Nejsi v pořádku.“ Clary si klekla na trávník vedle Aleka. Jace se na ni díval očima s obrovskými černými panenkami, i když noční tmu zahánělo čarodějné světlo. Podívala se na jeho zápěstí, kam mu Alek nakreslil runu iratze. Znamení bylo pryč a nezůstala po něm ani slabá bílá jizvička, která by značila, že zafungovalo. Její pohled se setkal s Alekovým, v němž viděla pouze odraz své vlastní úzkosti.

„Něco se s ním děje,“ řekla. „Něco vážného.“

„Nejspíš potřebuje hojivou runu.“ Inkvizitorka se tvářila, jako by se na Jace velmi hněvala za to, že je zraněný zrovna v době, kdy se dějí tak důležité věci. „Iratze nebo –“

„To jsme zkoušeli,“ nenechal ji domluvit Alek. „Nefunguje to.

Myslím, že to musí mít něco společného s démony.“

„Třeba démoni jed?“ Marysa udělala pohyb, jako by se chtěla vrhnout k Jaceovi, ale inkvizitorka ji zadržela.

„Jenom to hraje,“ řekla. „Teď by správně měl být v celách Tichého Města.“

Na ta slova Alek vyskočil na nohy. „To přece nemyslíte vážně, vždyť se na něj podívejte!“ Ukázal na Jace, který se se zavřenýma očima sesunul na trávník. „Ani se neudrží na nohou. Potřebuje doktory, potřebuje –“

„Mlčenliví bratři jsou mrtví,“ řekla inkvizitorka. „Chceš ho snad vzít do lidské nemocnice?“

„Ne.“ Alekův hlas zněl napjatě. „Myslel jsem, že by se o něj mohl postarat Krasomil.“

Isabela vydala zvuk, který byl zhruba na půl cesty mezi kýchnutím a odkašláním. Odvrátila se a inkvizitorka upřela na Aleka nechápavý pohled. „Krasomil?“

„Je to čaroděj,“ vysvětlil Alek. „Vlastně je to nejvyšší čaroděj brooklynský.“

„Ty myslíš Krasomila Pohromu,“ pochopila Marysa. „Má pověst

–„

„Uzdravil mě, když mě zranil vyšší démon,“ řekl Alek.

„Mlčenliví bratři nemohli nic dělat, ale Krasomil –“

„To je směšné,“ skočila mu do řeči inkvizitorka. „Chceš jenom Jonathanovi pomoci k útěku.“

„Je moc nemocný na to, aby utíkal,“ přidala se Isabela. „Copak to nevidíte?“

„A Krasomil by to stejně nikdy nedovolil,“ pokračoval Alek a vrhl na svou sestru pohled, kterým ji chtěl uklidnit. „Nemá zájem plést se do cesty Spolku.“

„A jak by tomu asi chtěl zabránit?“ Z inkvizitorčina hlasu odkapával jedovatý sarkasmus. „Jonathan je přece lovec stínů. Není tak snadné nás udržet pod zámkem.“

„Možná byste se ho měla zeptat,“ navrhl Alek.

Inkvizitorka nasadila úsměv ostrý jako břitva. „Beze všeho. Kde je?“

Alek se podíval na telefon, který stále držel v ruce, a pak znovu na hubenou šedivou postavu stojící před ním. „Je tady,“ oznámil. Pak promluvil hlasitěji. „Krasomile! Krasomile, pojď sem.“

Všechna obočí včetně inkvizitorčina vylétla nahoru, když Krasomil dlouhými kroky prošel bránou. Nejvyšší čaroděj měl na sobě kožené kalhoty, pásek s drahokamy vykládanou sponou ve tvaru písmene K a pod pruským vojenským kabátem kobaltově modré barvy mu vykukovala bílá krajková košile. Celý se leskl, protože měl na sobě několik vrstev třpytek. Jeho pohled prozrazující pobavení a ještě cosi dalšího na chvíli spočinul na Alekově obličeji a pak se přesunul na Jace, který ležel na trávníku. „Je mrtvý?“ zeptal se. „Vypadá jako mrtvý.“

„Ne,“ vyštěkla na něj Marysa. „Není mrtvý.“

„Kontrolovali jste to? Klidně do něj kopnu, jestli chcete.“ Krasomil udělal krok směrem k Jaceovi.

„Přestaňte!“ přikázala inkvizitorka a zněla přitom jako Claryina učitelka ze třetí třídy, když ji žádala, aby přestala čmárat fixou po lavici. „Není mrtvý, jen zraněný,“ dodala trochu nevraživě.

„Potřebujeme vaše lékařské dovednosti. Jonathan musí být ve stavu, aby mohl podstoupit výslech.“

„Dobrá, ale bude vás to něco stát.“

„Zaplatím to,“ nabídla se Marysa.

Inkvizitorka ani nemrkla. „Výborně. Ale v Institutu zůstat nemůže. To, že je Meč pryč, neznamená, že výslech neproběhne podle plánu. A mezitím musí být ten chlapec pod dohledem. Existuje tu velmi reálné riziko útěku.“

„Riziko útěku?“ zopakovala Isabela. „Děláte, jako by se pokoušel z Tichého Města uprchnout…“

„Jistě,“ souhlasila inkvizitorka. „Přece už není ve své cele, že?“

„To není fér! Přece byste nečekala, že zůstane tam dole mezi všemi těmi mrtvolami?“

„Není to fér?! Opravdu si myslíš, že uvěřím tomu, že jsi se svým bratrem přišla do Kostěného Města kvůli nouzovému volání, a ne abyste osvobodili Jonathana z vězení, které zcela zjevně považujete za zbytečné? A mám věřit tomu, že se ho nepokusíte osvobodit znovu, pokud mu dovolím zůstat v Institutu? Myslíš si, že mě obalamutíš tak snadno jako své rodiče, Isabelo Lightwoodová?“

Isabela zrudla až ke kořínkům vlasů. Než stihla odpovědět, promluvil Krasomil.

„Podívejte se, to není problém,“ řekl. „Jace může beze všeho zůstat u mě doma.“

Inkvizitorka se obrátila k Alekovi. „Uvědomuje si ten tvůj čaroděj,“ zeptala se, „že Jonathan pro Spolek představuje klíčového svědka?“

„Není to žádný můj čaroděj.“ Alekovy tváře zaplály tmavě rudou barvou.

„Už jsem u sebe držel vězně Spolku,“ řekl Krasomil. Z jeho hlasu zmizel laškovný podtón. „Můžete si zjistit, že mám v této oblasti rozsáhlé zkušenosti. Má smlouva patří mezi nejlepší.“

Že by se to Clary jen zdálo? Nebo se jeho pohled opravdu upíral na Marysu, když tohle říkal? Neměla čas o tom přemýšlet. Inkvizitorka si ostře odfrkla, což mohlo naznačovat pobavení stejně jako znechucení, a řekla: „Tak tedy domluveno. Dejte mi vědět, až bude schopen vypovídat, čaroději. Musím mu ještě položit spoustu otázek.“

„Samozřejmě,“ slíbil Krasomil, Clary však měla pocit, že inkvizitorku doopravdy neposlouchá. Ladně přešel trávník a postavil se nad Jace. Byl velmi vysoký a hubený, a když Clary zvedla hlavu, aby se na něj podívala, překvapilo ji, kolik hvězd na nebi jeho postava zakrývala. „Může mluvit?“ zeptal se Krasomil Clary a ukázal na Jace.

Než mohla Clary odpovědět, Jaceovy oči se otevřely. Omámeně a s oslněným výrazem se podíval na čaroděje. „Co tady děláte?“

Krasomil vrhl na Jace široký úsměv a zuby se mu zatřpytily jako broušené diamanty.

„Ahoj, jsem tvůj nový spolubydlící.“

Část druhá Brána pekla

Všecko stvořené přede mnou v tom světě

je od věků, já navždy potrvám. Zanechte naděje, kdo vstupujete. ?

Dante, Peklo

?

Dante Alighieri. Božská, komedie. Přeložil Vladimír Mikeš. Praha: Academia, 2009

8

ZAKLETÝ DVŮR

Ve snu byla Clary zase dítětem a kráčela po úzkém proužku pláže poblíž dřevěné promenády na Coney Islandu. Vzduch se plnil vůní párků a pražených buráků a dětským křikem. V dálce se vzdouvalo moře a na jeho modrošedé hladině tančily odlesky slunečních paprsků.

Viděla sama sebe jakoby z dálky. Na sobě měla dětské pyžamo, které jí bylo příliš velké. Spodky nohavic courala ve vlhkém písku, který jí skřípal mezi prsty u nohou, a na šíji cítila tíhu svých vlasů. Na modrém, jasném nebi nebyl ani mráček, Clary se však třásla zimou, zatímco kráčela podél vody k postavě, již nezřetelně tušila v dálce.

Když se přiblížila, byla postava najednou vidět úplně jasně, jako by Clary zaostřila objektivem fotoaparátu. Byla to její matka, klečící u rozvalin rozestavěného hradu z písku. Na sobě měla bílé šaty, které ji Valentýn oblékl v Renwickově nemocnici. V ruce držela pokroucený kousek vyplaveného dřeva, který byl vystaven působení soli a větru tak dlouho, že získal stříbřitý odstín.

„Přišla jsi mi pomoct?“ zeptala se jí matka a zvedla hlavu. Neměla sepnuté vlasy, takže jí volně vlály ve větru a dělaly ji mladší, než ve skutečnosti byla. „Máme tak málo času a před sebou ještě tolik práce.“

Clary se pokusila polknout tvrdý knedlík, který cítila v krku.

„Mami, moc jsi mi chyběla.“

Jocelyn se usmála. „ Tys mi taky chyběla, zlatíčko. Ale já jsem neodešla, víš? Jenom spím.“

„A jak tě mám probudit?“ vykřikla Clary, její matka se však neklidně zadívala na moře. Nebe bylo náhle kovově šedé jako při soumraku a černé mraky na něm visely jako těžké balvany.

„Pojď sem,“ řekla Jocelyn, a když k ní Clary přišla, přikázala jí:

„ Natáhni ruku.“

Clary poslechla. Jocelyn jí začala kusem vyplaveného dřeva jezdit po kůži. Dotek dřeva pálil jako stéla a zanechával za sebou

stejné tlusté černé linie. Runa, kterou Jocelyn nakreslila, měla tvar, jaký Clary nikdy předtím neviděla, instinktivně z něj však cítila uklidňující sílu. „K čemu, to je?“

„Mělo by tě to ochránit.“ Matka jí pustila ruku.

„Předčím?“

Jocelyn neodpověděla, jen se dívala k moři. Clary otočila hlavu stejným směrem a zjistila, že se oceán stáhl daleko od nich a zanechal za sebou na pláži hromady smetí, nánosy mořských řas a ryby, jež se zoufale plácaly na suchu. Voda se nashromáždila do obrovské vlny, která se tyčila do výšky jako skalní stěna, jako lavina připravená spadnout. Dětský křik ozývající se z dřevěné promenády přešel ve zděšený vřískot. Clary s hrůzou pozorovala oceán a všimla si, že vodní masa je průhledná a je skrze ni vidět podivná stvoření pohybující se pod hladinou moře, obrovská temná beztvará stvoření, která se snažila dostat na vzduch. Zvedla ruce nad hlavu…

A celá udýchaná se probudila. Srdce jí divoce bilo o žebra. Ležela ve své posteli v pokoji pro hosty u Luka doma a přes záclony do místnosti pronikalo pár paprsků odpoledního slunce. Vlasy měla potem přilepené ke krku a jedna ruka ji pálila a bolela. Když se posadila a rozsvítila lampičku na nočním stolku, ani ji nepřekvapilo, že se jí po celém předloktí vine černé znamení.

Vešla do kuchyně a zjistila, že jí tam Luke nechal snídani v podobě šátečku z listového těsta v zamaštěné papírové krabici. Také ji napsal vzkaz, který přilepil na lednici. Jel jsem do nemocnice.

Clary snědla šáteček cestou na schůzku se Simonem. Měli se potkat v pět hodin ve stanici metra L na Bedford Avenue, Simon však nepřišel. Dostala o něj trochu strach, pak si ale vzpomněla na krámek s použitými deskami na rohu Šesté ulice. Simona tam našla, jak se probírá cédéčky v sekci novinek. Na sobě měl manšestrovou bundu rezavé barvy s roztrženým rukávem a modré tričko s obrázkem kluka se sluchátky na hlavě, který tančí s kuřetem. Zeširoka se usmál, když ji uviděl. „Erik si myslí, že bychom měli změnit jméno kapely na Funky koláč,“ sdělil jí namísto pozdravu.

„A jak se jmenujete teď? Už jsem to zapomněla.“

„Šampaňský klystýr,“ připomněl jí a vytáhl CD skupiny Yo La Tengo.

„Radši to změňte,“ poradila mu Clary. „A mimochodem, vím, co znamená to tvoje tričko.“

„To teda nevíš.“ Zamířil k pokladně blízko dveří, aby si koupil vybrané cédéčko. „Jsi slušná holka.“

Venku foukal ostrý, studený vítr. Clary si přitáhla k bradě svou pruhovanou šálu. „Měla jsem o tebe strach, když ses neukázal.“

Simon si natáhl přes uši pletenou čepici a zamrkal, jako by ho sluneční paprsky píchaly do očí. „Promiň. Vzpomněl jsem si, že jsem chtěl tohle cédéčko, a myslel jsem –“

„To nevadí.“ Smířlivě mávla rukou. „Můžu si za to sama.

Poslední dobou dost často panikařím.“

„Po tom, co všechno sis prožila, ti to nikdo nemůže mít za zlý.“ Simon zněl zkroušeně. „Pořád nemůžu uvěřit tomu, co se stalo v Tichým Městě. Nemůžu uvěřit, žes byla u toho.“

„Luke taky ne. Málem se z toho pominul.“

„To se vsadím.“ Právě šli přes McCarrenův park. Tráva pod jejich nohama už dostávala zimní hnědou barvu a vzduch byl nasycen zlatým světlem. Mezi stromy se proháněli psi bez vodítek. V mém životě se všechno mění, a svět přitom zůstává stejný, pomyslela si Clary. „Mluvila jsi od té doby s Jacem?“ zeptal se Simon neutrálním tónem.

„Ne, ale několikrát jsem se na něj ptala Isabely a Aleka. Vypadá to, že je v pořádku.“

„Řekl, že tě chce vidět? Proto tam jdeme?“

„Nemusí nic říkat.“ Clary se snažila nedat najevo podráždění. Právě zahnuli do ulice, kde bydlel Krasomil. Po obou stranách se táhly nízké budovy skladů, které byly přestavěny na lofty a ateliéry pro umělecky založené – a hlavně bohaté – obyvatele. Většina aut zaparkovaných u nízkého obrubníku byla pořádně drahá.

Když se blížili ke Krasomilovu domu, všimla si Clary, že ze schodů před budovou vstala vysoká, hubená postava. Alek. Na sobě měl dlouhý černý kabát z tuhého, jemně se lesknoucího materiálu, který byl pro oblečení lovců stínů typický. Ruce a krk měl pokryté

runami a z toho, jak se kolem něj lehce chvěl vzduch, bylo jasné, že použil iluzi, aby byl neviditelný.

„Nevěděl jsem, že s sebou chceš vzít toho civila.“ Jeho modré oči se neklidně podívaly na Simona.

„Tohle mám na vás nejradši,“ utrousil Simon. „Člověk mezi váma vždycky ví, že je vítán.“

„Ale no tak, Aleku,“ řekla Clary. „Vždyť o nic nejde. Simon už tady stejně jednou byl.“

Alek si teatrálně povzdechl, pokrčil rameny a vyšel před nimi po schodech. Odemkl dveře Krasomilova bytu tenkým stříbrným klíčem, který si pak rychle zastrčil zpět do náprsní kapsy kabátu jako by doufal, že si toho jeho společníci nevšimnou.

Za denního světla vypadal byt tak, jak by asi mohl vypadat noční klub mimo otvírací hodiny – tmavě, špinavě a překvapivě stísněně. Stěny byly úplně holé, jen tu a tam postříkané třpytivou barvou, a prkenná podlaha, na níž před týdnem tančily víly, byla zprohýbaná a oblýskaná.

„Vítám vás.“ Krasomil se k nim ladně přitočil. Na sobě měl zelený hedvábný župan dlouhý až na zem, pod nímž bylo vidět stříbrné síťované tričko a černé džíny. Z levého ucha mu visel třpytivý červený kámen. „Aleku, drahoušku. Clary. A je tu i náš potkaní muž.“ Rozmáchle se uklonil rozmrzele se tvářícímu Simonovi. „Čemu vděčím za vaši milou návštěvu?“

„Přišli jsme navštívit Jace,“ řekla Clary. „Je v pořádku?“

„To nevím,“ odpověděl Krasomil. „Je normální, když jen tak leží na zemi a nehýbe se?“

„Co –“ začal Alek a zarazil se, když se Krasomil zasmál. „To není legrační.“

„Necháš se hrozně lehce nachytat. Ano, váš přítel je v pořádku. Snad kromě toho, že mi pořád přerovnává věci a snaží se uklízet. Nemůžu teď nic najít. Má asi nějakou obsesi.“

„Jace má rád ve věcech pořádek,“ řekla Clary a vzpomněla si na jeho strohý pokoj v Institutu.

„Ale já ne.“ Krasomil koutkem oka pozoroval Aleka, který zíral do neurčita a mračil se přitom. „Jace je támhle, jestli ho chcete vidět.“ Ukázal na dveře na druhém konci místnosti.

Dveře vedly do středně velkého, překvapivě útulného pokojíku se špinavými stěnami, okny zakrytými sametovými závěsy a křesly s látkovými potahy, která působila jako objemné barevné ledovce na hladině chundelatého bezového koberce. Na křiklavě růžovém gauči leželo prostěradlo a deka. Vedle gauče byl vojenský vak nacpaný oblečením. Těžké závěsy nepropouštěly žádné světlo, jediné osvětlení tedy poskytovala blikající televizní obrazovka, která jasně zářila i přesto, že televize nebyla zapojená do zásuvky.

„Co dávají?“ zeptal se Krasomil.

„Nejhorší prohřešky proti módě,“ ozval se známý líný hlas, který vycházel z postavy rozvalené v jednom z křesel. Jace se v křesle narovnal a Clary si chvíli myslela, že dokonce vstane a přijde je pozdravit. Místo toho však jen zavrtěl hlavou, přičemž nespustil oči z obrazovky. „Khaki kalhoty s vysokým pasem? Copak tohle někdo nosí?“ Otočil se a vrhl na Krasomila nepřátelský pohled. „Máte

téměř neomezenou nadpřirozenou moc,“ řekl mu, „a používáte ji jedině k tomu, abyste se mohl dívat na reprízy starých pořadů. Takové plýtvání.“

„K tomu by vám stačilo i video,“ poznamenal Simon.

„Můj způsob je ale levnější.“ Krasomil tlesknul rukama a pokoj najednou zalilo jasné světlo. Jace natažený v křesle si rukou zastínil obličej. „A tohle by asi bez magie nešlo.“

„Jasně že šlo,“ řekl Simon. „Kdybyste se díval na teleshopping, tak byste to věděl.“

Clary vycítila, že nálada v místnosti klesá k bodu mrazu. „To by stačilo,“ zasáhla. Podívala se na Jace, který si mezitím odtáhl ruku od obličeje a teď rozmrzele mžoural proti světlu. „Musíme si promluvit,“ rozhodla. „Všichni. Musíme vymyslet, co teď budeme dělat.“

„Já se budu dívat na módní přehlídku,“ prohlásil Jace. „Za chvilku to začíná.“

„To tedy nebudeš,“ zarazil ho Krasomil. Lusknul prsty a televize se vypnula. Když obraz zhasnul, vypustila do vzduchu obláček dýmu. „Musíš se tomu postavit čelem.“

„Najednou vás zajímá řešení mých problémů?“

„Zajímá mě, kdy budu mít svůj byt zase pro sebe. Už mě unavuje, jak pořád uklízíš.“ Krasomil znovu lusknul prsty, tentokrát výhružně.

„Vstávej.“

„Nebo z tebe bude další obláček kouře,“ vyhrkl Simon potěšeně.

„Mé lusknutí nepotřebuje vysvětlovat,“ ohradil se Krasomil.

„Myslím, že ta narážka byla celkem srozumitelná.“

„No dobře.“ Jace vstal z křesla. Byl bos a kolem zápěstí se mu táhl náramek nafialovělé kůže, jeho zranění se totiž ještě úplně nezahojilo. Vypadal unaveně, ale jinak celkem v pořádku. „Chcete si promluvit u kulatého stolu, tak si promluvíme u kulatého stolu.“

„Já miluju kulaté stoly,“ prohlásil Krasomil vesele. „Hodí se ke mně mnohem víc než hranaté.“

V obývacím pokoji Krasomil vyčaroval obrovský kulatý stůl a pět dřevěných židlí s vysokými opěradly. „To je paráda,“ řekla Clary a posadila se na jednu z židlí. Byla nečekaně pohodlná. „Jak můžete jen tak z ničeho udělat něco?“

„To nemůžu,“ sdělil jí Krasomil. „Všechno odněkud pochází. Tenhle nábytek například pochází z obchodu s napodobeninami starožitností na Páté avenue. A tohle zase z jedné kavárny na Broadwayi.“ Na ta slova se na stole objevilo pět bílých kelímků z voskovaného papíru. Skrze otvory v plastových víčkách stoupala pára.

„To je ale krádež, ne?“ Simon si přitáhl jeden kelímek. Otevřel víčko. „Hmm. Moccacino.“ Podíval se na Krasomila. „Platil jste za to?“

„No jistě,“ řekl Krasomil a Jace s Alekem se zahihňali. „V pokladně jsem jim vyčaroval pár dolarových bankovek.“

„Opravdu?“

„Ne.“ Krasomil odklopil víčko ze svého kelímku s kávou. „Ale můžeš si to myslet, pokud se pak budeš cítit lépe. Tak co máme na programu jako první?“

Clary ovinula prsty kolem svého kelímku. Možná byla káva kra-dená, ale také byla horká a plná kofeinu. Může se přece v té kavárně sama někdy stavit a hodit do kelímku na spropitné dolar. „Mohli bychom začít tím, že přijdeme na to, co se vlastně děje,“ navrhla a

foukla do mléčné pěny. „Jaci, říkal jsi, že to, co se stalo v Tichém Městě, bylo Valentýnovo dílo?“

Jace zíral do své kávy. „Ano.“

Alek položil ruku na Jaceovu paži. „A co se stalo? Viděl jsi ho?“

„Byl jsem v cele,“ řekl Jace bezbarvým hlasem. „Slyšel jsem mlčenlivé bratry křičet. Pak Valentýn přišel dolů a měl něco s sebou. Nevím, co to bylo. Něco jako kouř se svítícíma očima. Byl to démon, ale nic podobného jsem nikdy neviděl. Valentýn přišel až k mřížím a řekl mi –“

„Řekl ti co?“ Alekova ruka se přesunula z Jaceovy paže na jeho rameno. Krasomil si odkašlal. Alek, úplně rudý v obličeji, ruku spustil, zatímco se Simon zubil do své nedopité kávy.

„Chtěl Maellartach,“ pokračoval Jace. „Valentýn chtěl Meč smrti a kvůli tomu zabil mlčenlivě bratry.“

Krasomil se mračil. „Aleku, kde všichni byli, když vás mlčenliví bratři žádali o pomoc? Proč byl Institut prázdný?“

Alek vypadal překvapeně, že se ho na to Krasomil ptá. „Minulou noc došlo v Central Parku k vraždě podsvěťana. Byla zabita mladá víla. Z těla ji někdo vysál krev.“

„Vsadím se, že si inkvizitorka myslí, že mám na svědomí i tohle,“ řekl Jace. „Má hrůzovláda pokračuje.“

Krasomil vstal a přešel k oknu. Rozevřel závěsy a vpustil dovnitř trochu světla, které vykreslilo siluetu jeho orlího profilu. „Krev,“ řekl, jakoby sám sobě. „Před dvěma dny se mi zdál sen. Viděl jsem úplně zkrvavené město s věžemi z kostí. V jeho ulicích tekla krev proudem.“

Simon obrátil oči v sloup a pak se podíval na Jace. „To je u něj normální, že stojí u okna a blábolí cosi o krvi?“

„Ne,“ řekl Jace. „Většinou u toho sedí na gauči.“

Alek na oba dva vrhl ostrý pohled. „Krasomile, co se děje?“

„Krev,“ zopakoval Krasomil. „To nemůže být náhoda.“ Zdálo se, že se dívá dolů na ulici. Na vzdálené obrysy města se rychle snášel soumrak. Na nebi se objevily pruhy stříbřité a narůžovělé barvy.

„Tento týden došlo k několika vraždám obyvatel podsvěta,“ pokračoval. „Nejdřív našli v činžáku nedaleko přístavu na South Street mrtvého čaroděje. Měl proříznuté hrdlo a zápěstí a tělo bylo

zcela zbaveno krve. A před několika dny zabili u Měsíce v úplňku vlkodlaka. I jemu někdo prořízl hrdlo.“

„To vypadá na upíry,“ řekl Simon a najednou byl velice bledý.

„To si nemyslím,“ nesouhlasil Jace. „Aspoň Rafael tvrdil, že v tom děti noci prsty nemají. Zdálo se, že si je tím dost jistý.“

„No jasně, když to říká někdo takhle důvěryhodnej…,“ zamumlal Simon.

„Myslím, že v tomto případě mluvil pravdu,“ řekl Krasomil a znovu zatáhl závěsy. Jeho kostnatý obličej se skrýval ve stínu. Pak se vydal zpět ke stolu a Clary si všimla, že drží v ruce těžkou knihu vázanou v zeleném plátně. „Na obou těch místech byla zaznamenána silná démonická aktivita. Řekl bych, že za ty tři vraždy může někdo jiný. Ne Rafael a jeho upíři, ale Valentýn.“

Claryin pohled přeskočil na Jace, který seděl s pevně stisknutými rty. Potom se zeptal: „Proč tohle říkáte?“

„Inkvizitorka si myslí, že vražda té víly měla jen odlákat pozornost lovců stínů,“ řekla rychle. „Aby mohl Valentýn v klidu a nerušeně přepadnout Tiché Město.“

„Existují jednodušší způsoby, jak odlákat něčí pozornost,“ namítl Jace. „A znepřátelit si víly není zrovna nejlepší nápad. Určitě by nezabil nikoho z vílí společnosti, kdyby k tomu neměl důvod.“

„Ale on důvod měl,“ řekl Krasomil. „Od toho vílího děcka něco chtěl, stejně jako od toho čaroděje a vlkodlaka, které zabil.“

„A co to bylo?“ zajímal se Alek.

„Jejich krev,“ odpověděl Krasomil a otevřel zelenou knihu. Na stránkách z tenounkého pergamenu byla napsána slova, která zářila jako oheň. „Už to mám,“ řekl. „Tady.“ Zvedl hlavu a poklepal na stránku dlouhým nehtem. Alek se k němu naklonil. „Nebudeš tomu rozumět,“ varoval ho Krasomil. „Je to napsané v jazyce démonů, v purgatštině.“

„Ale poznávám tuhle kresbu. To je Maellartach. Už jsem ji předtím viděl v jiných knihách.“ Alek ukázal na obrázek stříbrného meče, který Clary připadal povědomý. Byl to meč, jenž měl viset na stěně v Tichém Městě.

„Rituál pekelné přeměny,“ prohlásil Krasomil. „Právě k tomu se Valentýn chystá.“

„Cože?“ zamračila se Clary nechápavě.

„Každý magický předmět koresponduje s nějakou nadpřirozenou silou,“ vysvětloval Krasomil. „Meč duše má serafické korespondence, stejně jako ty andělské nože, které vy lovci stínů používáte. Jenže je tisíckrát účinnější, protože jeho síla pochází od samotného Anděla, ne pouze ze vzývání andělského jména. A právě tohle spojení chce Valentýn převrátit a vytvořit tak z Meče předmět s démonickou mocí namísto andělské.“

„Přeměna ze zákonného dobra na zákonné zlo!“ vydechl Simon potěšeně.

„To je citát z Dračího doupěte,“ řekla Clary. „Nevšímejte si ho.“

„Jako andělský meč by byl Maellartach Valentýnovi skoro k ni-čemu,“ mluvil Krasomil dál. „Avšak meč, jehož démonická síla je stejně velká jako předtím jeho síla andělská, to už je něco jiného. Dává mu například moc nad démony. A to nejen určitou omezenou ochranu, kterou by mu poskytl i Pohár, ale přímo moc démony přivolat a přinutit je, aby mu byli k službám.“

„Může si vytvořit armádu démonů?“ pochopil Alek.

„Ten chlap je armádama přímo posedlej,“ poznamenal Simon.

„Možná by je mohl dokonce i přivést do Idrisu,“ dodal Krasomil.

„Nechápu, proč by je tam bral,“ řekl Simon. „Tam jsou přece všichni lovci démonů, ne? Copak by ty démony úplně nerozprášili?“

„Démoni pochází z jiných dimenzí,“ poučil ho Jace. „Vůbec netušíme, kolik jich tam je. Může jich být nekonečně mnoho. Zábrany udrží většinu z nich na druhé straně, ale kdyby sem všichni najednou vtrhli…“

Nekonečně mnoho, zopakovala si v duchu Clary. Vzpomněla si na vyššího démona Abaddona a pokusila se představit si, že by takových byly stovky. Nebo tisíce. Najednou jí byla zima a cítila se strašně zranitelná.

„Já to nechápu,“ řekl Alek. „Co má ten rituál společného s mrtvými podsvěťany?“

„Rituál přeměny se provádí tak, že Meč rozpálíš do ruda a pak ho čtyřikrát zchladíš, pokaždé v krvi jednoho dítěte z podsvětí. Jednou v krvi dítěte Lilith, jednou v krvi dítěte luny, jednou v krvi dítěte noci a jednou v krvi dítěte ze sličného lidu,“ vysvětlil Krasomil.

„Proboha,“ zděsila se Clary. „Takže on s tím zabíjením ještě nepřestal? Ještě mu chybí jedno dítě?“

„Ještě dvě. U toho malého vlkodlaka nedosáhl svého cíle. Vyrušili ho, než získal všechnu potřebnou krev.“ Krasomil zaklapl knihu a ze stránek se přitom zvedlo mračno prachu. „Ať už se Valentýn snaží o cokoli, je více než na půl cesty k přeměně Meče. Nejspíš už je schopný z něj čerpat nějakou moc. Je možné, že už svolává démony…“

„Jeden by ale čekal, že kdyby dělal něco takového, vyskytl by se nějaké nepokoje nebo zvýšená démonická aktivita,“ namítl Jace.

„Inkvizitorka ale tvrdila přesný opak – všechno je teď prý klidné.“

„To může být pravda,“ připustil Krasomil, „pokud Valentýn svolává všechny démony k sobě. Není divu, že je všude klid.“

Všichni na sebe zůstali civět. Než kohokoli z nich napadlo, co říci, zazněl místností ostrý zvuk. Clary sebou trhla a na zápěstí se jí vylila horká káva, takže vyjekla bolestí.

„To je moje matka,“ ohlásil Alek, když se podíval na svůj telefon,

„Hned se vrátím.“ Šel k oknu a začal se sklopenou hlavou mluvit tak tiše, že nebylo nic slyšet.

„Ukaž mi to,“ řekl Simon a vzal Claryinu ruku do své. Na zápěstí se jí v místě, kde ji opařila horká tekutina, vytvořila citlivá červená skvrnka.

„To je dobrý,“ řekla. „Nic to není.“

Simon jí zvedl ruku a políbil její zranění. „Teď už to bude lepší.“

Clary se zajíkla překvapením. Nikdy předtím nic takového neudělala. Ale koneckonců, takhle se přece lidé chovají, když spolu chodí, ne? Stáhla ruku k sobě a podívala se přes stůl. Viděla, jak na ně Jace vztekle zírá svýma zlatýma očima. „Jsi přece lovkyně stínů,“ připomněl jí. „Dobře víš, jak si poradit se zraněními.“ Poslal jí přes stůl svoji stélu. „Použij tohle.“

„Ne,“ odmítla Clary a odstrčila stélu zpátky k němu.

Jace naplocho přitiskl dlaň na stůl a zachytil tak stélu. „Clary –“

„Řekla, že ji nechce,“ přerušil ho Simon. „Haha.“

„Haha?“ Jace se tvářil nevěřícně. „Lepší odpověď nemáš?“ Alek zaklapl telefon a s nechápavým výrazem se vrátil ke stolu.

„Co se tu děje?“

„Vypadá to, že jsme se tu zasekli v jednom díle Tak jde čas,“

poznamenal Krasomil. „A je to hrozná nuda.“

Alek si odhodil pramínek vlasů z očí. „Řekl jsem matce o rituálu pekelné přeměny.“

„Nech mě hádat,“ řekl Jace. „Nevěřila ti. A pak to všechno svedla na mě.“

Alek se zamračil. „Ne tak docela. Říkala, že to oznámí radě Spolku, ale že jí teď inkvizitorka není zrovna dvakrát nakloněná. Mám pocit, že inkvizitorka odstranila mámu z cesty a převzala velení. Zněla hodně naštvaně.“ Telefon v jeho ruce znovu zazvonil. Zvedl do vzduchu ukazováček. „Pardon. To je Isabela. Vteřinku.“ Znovu se s telefonem odklidil k oknu.

Jace se podíval na Krasomila. „Myslím, že s tím vlkodlačím mládětem u Měsíce v úplňku máte pravdu. Ten vlkodlak, který tu mrtvolu našel, tvrdil, že v uličce někdo byl. Někdo, kdo pak utekl.“

Krasomil přikývl. „Vypadá to, že byl Valentýn přerušen uprostřed toho, co dělá, aby z těch dětí získal krev, ať už je to cokoli. Nejspíš to zkusí znovu na jiném vlkodlačím děcku.“

„Měla bych varovat Luka,“ řekla Clary a začala se zvedat ze židle.

„Počkej.“ Alek se vrátil s telefonem v ruce a tvářil se dost zvláštně.

„Co chtěla Isabela?“ zeptal se Jace.

Alek zaváhal. „Isabela tvrdí, že královna ze Zakletého dvora chce, abychom ji navštívili.“

„No jistě,“ řekl Krasomil. „A po mně zase chce Madonna, abych jí dělal křoví na příštím světovém turné.“

Alek vypadal zmateně. „Kdo je Madonna?“

„Kdo je královna ze Zakletého dvora?“ zeptala se Clary.

„Je to královna vil,“ informoval ji Krasomil. „Tedy alespoň v této oblasti.“

Jace si položil hlavu do dlaní. „Řekni Isabele ne.“

„Ale ona si myslí, že je to dobrý nápad,“ protestoval Alek.

„Tak jí řekni ne dvakrát.“

Alek se zasmušil. „Co má tohle znamenat?“

„Jenom to, že Isabeliny nápady jsou někdy naprosto vynikající, ale někdy taky úplně příšerné. Pamatuješ si, jak ji jednou napadlo, že bychom mohli procházet pod městem nepoužívanými tunely metra? O těch obřích potkanech bych vám mohl vyprávět hodiny…“

„Radši ne,“ vložil se do toho Simon. „Byl bych radši, kdybychom o potkanech vůbec nemluvili.“

„Tohle je něco jiného,“ řekl Alek. „Chce, abychom šli k Zakletému dvoru.“

„Máš pravdu, tohle je něco jiného,“ souhlasil Jace. „Horší nápad totiž ještě nikdy neměla.“

„Zná u dvora jednoho rytíře,“ pokračoval Alek. „Řekl jí, že se královna vil chce s námi setkat. Isabela slyšela, jak mluvím s matkou, a myslí si, že kdybychom dostali příležitost vysvětlit tu teorii o Valentýnovi a Meči duše královně, postavil by se Zakletý dvůr na naši stranu a možná by nám i pomohl v boji proti Valentýnovi.“

„A budeme tam v bezpečí?“ chtěla vědět Clary.

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl jí Jace, jako by to byla ta nej-hloupější otázka, kterou kdy slyšel.

Šlehla po něm pohledem. „O Zakletém dvoře vůbec nic nevím, Upíry a vlkodlaky zvládám. O těch existuje spousta filmů. Ale víly jsou z pohádek pro děti. Když mi bylo osm, měla jsem masku víly na Halloween. Máma mi ušila klobouček ve tvaru kytky.“

„To si pamatuju.“ Simon se opřel o opěradlo židle a založil si paže na hrudi. „Já jsem byl za robota. Za Decepticona.“

„Můžeme se vrátit k věci?“ požádal Krasomil.

„Jistě,“ souhlasil Alek. „Isabela si myslí – a já s ní souhlasím – že není moc dobrý nápad sličný lid ignorovat. Jestli si chtějí promluvit, co nám to může udělat? A kromě toho, kdybychom měli na své straně Zakletý dvůr, Spolek by nás už musel vyslechnout.“

Jace se nevesele zasmál. „Víly přece nebudou pomáhat lidem.“

„Lovci stínů přece nejsou lidi,“ namítla Clary. „Nebo aspoň ne úplně.“

„Ale nejsme pro ně o moc lepší,“ řekl Jace.

„Nemůžou být přece horší než upíři,“ zamumlal Simon. „A ty jste zvládli s přehledem.“

Jace se na Simona podíval, jako by to bylo něco, co našel po dlouhé době pod dřezem. „Že jsme je zvládli s přehledem?! Tím chceš říct, že jsme přežili?“

„No…“

„Víly,“ pokračoval Jace, jako by Simon nic neřekl, „jsou potomky démonů a andělů. Po andělích zdědily krásu, po démonech zase zlomyslnost. Upír na tebe může zaútočit, pokud vkročíš do jeho teritoria, ale víla tě může donutit, aby ses utančil k smrti, až ti z nohou zbudou jenom pahýly, nebo tě naláká na koupání při měsíčku a pak tě podrží pod vodou, dokud ti neprasknou plíce, nebo ti do očí hodí vílí prach, takže si je radši sám vyškrábeš…“

„Jaci!“ okřikla ho Clary a přerušila tak jeho tirádu. „Buď zticha.

Ježíši Kriste. To už stačí.“

„Chci jen říct, že vlkodlaka nebo upíra snadno přelstíš,“ dodal Jace. „Nejsou o nic chytřejší než kdokoli jiný. Víly ale žijí stovky let a jsou prohnané jako lišky. Nedokážou lhát, ale k pravdě rády přistupují dost tvořivým způsobem. Zjistí, po čem na světě nejvíc toužíš, a dají ti to, ovšem s nějakým háčkem, kvůli kterému budeš litovat, že sis to vůbec kdy přál.“ Povzdechl si. „Víly moc nestojí o to, pomáhat lidem. Spíš by jim rády škodily tak, aby to vypadalo jako pomoc.“

„A nemyslíš si, že jsme dost inteligentní na to, abychom ten rozdíl poznali?“ zeptal se Simon.

„Nemyslím si, že jsi dost inteligentní na to, aby ses nenechal omylem proměnit v potkana.“

Simon se na něj nevraživě zadíval. „Vlastně nechápu, proč by mělo záležet na tom, co si myslíš,“ řekl, „vzhledem k tomu, že s námi stejně nemůžeš jít. Nemůžeš jít vůbec nikam.“

Jace prudce vstal a jeho židle se přitom převrátila. „Nevezmete Clary k Zakletému dvoru, pokud tam nepůjdu i já, o tom nehodlám diskutovat!“

Clary na něj zírala s otevřenou pusou. Byl rudý vzteky, měl zaťaté zuby a na krku mu vystupovaly žíly. A dával si dobrý pozor, aby se na ni nepodíval.

„Já se o Clary postarám,“ řekl Alek a zněl přitom trochu ublíženě. Clary si jen nebyla jistá, jestli to bylo proto, že Jace pochybuje o jeho schopnostech, nebo kvůli něčemu jinému.

„Aleku…“ obrátil se k němu Jace a zahleděl se mu do očí. „Ne.

To nemůžeš.“

Alek polkl. „Půjdeme tam,“ prohlásil. Vyslovil ta slova, jako by to byla omluva. „Jaci, byla by hloupost ignorovat pozvání ze Zakletého dvora. A navíc, Isabela jim už nejspíš stejně řekla, že přijdeme.“

„Tohle tě nenechám udělat, Aleku, ani náhodou,“ řekl Jace výhružně. „Klidně se s tebou poperu, jestli budu muset.“

„To zní sice lákavě,“ promluvil Krasomil a vyhrnoval si u toho dlouhé hedvábné rukávy, „ale existuje ještě jiná cesta.“

„Jaká jiná cesta? Jde přece o nařízení Spolku. Nemůžu se z toho jen tak vyvléct.“

„Ale já ano.“ Krasomil se zářivě usmál. „Nikdy nepodceňuj moji schopnost se z něčeho vyvléct, lovče stínů, v této oblasti jsem totiž nesmírně zručný a vynalézavý. Opatřil jsem smlouvu s inkvizitorkou zvláštním kouzlem, abych tě mohl na krátkou dobu propustit na svobodu, budu-li chtít. Jedinou podmínkou je, že tvé místo musí po tu dobu zaujmout jiný lovec stínů.“

„A kde asi najdeme jiného… Aha,“ řekl Alek mírně. „Tím asi myslíš mě.“

Jaceovo obočí vyletělo nahoru. „Takže ty najednou nechceš jít k Zakletému dvoru?“

Alek se začervenal. „Myslím, že tam budeš platnější víc než já. Jsi Valentýnův syn, to tebe chce určitě královna vidět. A mimoto jsi okouzlující.“

Jace se do něj zabodl pohledem.

„Možná ne zrovna teď,“ opravil se Alek. „Ale většinou jsi okouzlující. A na to víly dost dají.“

„A navíc, jestli tu zůstaneš, mám na DVD celou první sérii

Giliganova ostrova,“ pochlubil se Krasomil.

„Tomu se nedá odolat,“ řekl Jace. Pořád se ještě nepodíval na Clary.

„Isabela se s vámi sejde v Central Parku u Želvího jezírka,“ sdělil jim Alek. „Zná tajný vchod k Zakletému dvoru. Bude na vás čekat.“

„A ještě něco,“ řekl Krasomil a ukázal na Jace prstem s prstenem.

,,Zkus nenechat se na vílím dvoře zabít. Jestli umřeš, budu toho muset spoustu vysvětlovat.“

Po těch slovech se Jace usmál. Byl to zneklidňující úsměv, který spíše než pobavenému pousmání podobal lesku odhaleného ostří.

„Mám pocit,“ řekl, „že to asi budete muset, i když se zabít nenechám.“

Husté polštáře mechu a trsy rostlin lemovaly okraj Želvího jezírka jako zelená krajka. Hladina byla klidná, jen tu a tam ji rozčeřila brázda za plovoucí kachnou nebo stříbrný záblesk rybího ocasu.

Na mole nad vodou stála malá dřevěná besídka. V ní seděla Isabela a dívala se na rybník. Vypadala jako pohádková princezna, která čeká na vrcholku věže, až za ní někdo přijede a vysvobodí ji.

Princezny z pohádek se však jako Isabela rozhodně nechovaly. Isabela vybavená bičem, těžkými botami a noži by rozsekala na kousíčky každého, kdo by se ji pokusil zavřít do věže, z jeho ostatků by si postavila most a bezstarostně by odkráčela za svobodou. A její účes by celou tu dobu vypadal naprosto dokonale. Z toho důvodu nebylo snadné mít Isabelu v lásce, i když se o to Clary usilovně snažila.

„Izzy,“ zavolal na ni Jace, když se blížili k rybníku. Vyskočila a rychle se otočila. Na tváři vykouzlila oslňující úsměv.

„Jaci!“ Přihnala se k němu a objala ho. Tak takhle se mají chovat sestry, napadlo Clary. Ne toporně, divně a rozpačitě, ale vesele a

láskyplně. Zatímco pozorovala, jak Jace vrací Isabele objetí, snažila se vytvarovat si obličej do veselého a láskyplného výrazu.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí Simon znepokojeně. „Přijde mi, že trochu šilháš.“

„Jo, dobrý.“ Clary od pokusu raději upustila.

„Určitě? Vypadala jsi tak trochu… v křeči.“

„Asi jsem něco špatnýho snědla.“

Isabela se vydala směrem k nim, Jace o krok za ní. Měla na sobě dlouhé černé šaty, vysoké boty a ještě delší vypasovaný kabát z mechově zeleného sametu. „Nemůžu uvěřit, že jste to dokázali!“ vykřikla. „Jak jste přesvědčili Krasomila, aby nechal Jace odejít?“

„Vyměnili jsme ho za Aleka,“ řekla Clary.

Isabela se zatvářila trochu vylekaně. „Ale ne napořád, že ne?“

„Ne,“ uklidnil ji Jace. „Jenom na pár hodin. Ledaže bych se nevrátil,“ řekl zamyšleně. „V tom případě by si možná mohl Aleka nechat. Je to něco jako pronájem s možností odkupu.“

Isabela měla pochybovačný výraz. „Mámě a tátovi se to nebude líbit, jestli na to přijdou.“

„Myslíš to, žes osvobodila potenciálního zločince a vyměnila ho za svýho bratra s čarodějem, kterej vypadá jako teplej ježek Soník a oblíká se jako nějakej pošuk, co unáší malý děti?“ zeptal se Simon.

„Ne, to se jim asi líbit nebude.“

Jace se na něj zadíval s hloubavým výrazem. „Existuje nějaký důvod, proč jsi tady? Nejsem si jistý, že tě můžeme vzít k Zakletému dvoru. Víly nesnáší civily.“

Simon obrátil oči v sloup. „Už zase?“

„Co už zase?“ zeptala se Clary.

„Vždycky, když ho něčím naštvu, stáhne se do svýho domečku na stromě s nápisem Civilům vstup zakázán.“ Simon ukázal na Jace.

„Rád bych ti připomněl, že když jste mě naposledy chtěli nechat stranou, všem jsem vám zachránil život.“

„Jistě,“ připustil Jace. „To bylo jednou –“

„Vílí dvory jsou opravdu nebezpečné,“ přerušila ho Isabela. „A nepomůže ti tam ani to, že umíš zacházet s lukem. Je to úplně jiný druh nebezpečí.“

„Dokážu se o sebe postarat,“ prohlásil Simon. Zvedl se ostrý vítr. Přehnal přes štěrk pod jejich nohama pár suchých listů a Simon se otřásl. Zabořil ruce do kapes u bundy s vlněným lemem.

„Nemusíš s námi chodit,“ řekla mu Clary.

Vrhl na ni pevný, odměřený pohled. Vzpomněla si, jak ji u Luka doma nazval bez jakýchkoli pochyb nebo dlouhého přemýšlení svou přítelkyní. Ať už se dalo o Simonovi říci cokoli, jedna věc byla jistá - rozhodně věděl, co chce. „Ale jo,“ řekl, „musím.“

Jace vydal jakýsi tichý zvuk. „Takže to vypadá, že jsme připraveni.“ rozhodl. „Ale nečekej od nás žádné zvláštní ohledy, civile.“

„Dívej se na to z té lepší stránky,“ navrhl Simon. „Pokud budou chtít lidskou oběť, můžete použít mě. Stejně si nejsem jistej, jestli by někdo z vás ostatních připadal v úvahu.“

Jace se rozzářil. „Je to krásné, když se někdo přihlásí, že půjde ke zdi jako první.“

„Tak pojďte,“ pobídla je Isabela. „Dveře se brzo otevřou.“

Clary se rozhlédla kolem sebe. Slunce už úplně zapadlo a vyšel měsíc – krémově bílý srpek, který se odrážel v jezírku. Nebyl úplněk, takže na jedné straně měsíce ležel stín a propůjčoval mu vzhled přimhouřeného oka. Ve větvích stromů se proháněl noční vítr a chřestil jimi o sebe jako dutými kostmi.

„A kam půjdeme?“ zeptala se Clary. „Kde jsou ty dveře?“

Isabelin úsměv vyvolával dojem šeptem sdělovaného tajemství.

„Pojďte za mnou.“

Sešla k okraji rybníka a její boty zanechávaly v mokrém bahně hluboké stopy. Clary šla za ní a byla docela ráda, že má na sobě džíny, a ne sukni, když viděla, jak si Isabela vykasává kabát a šaty nad kolena a odhaluje tak nad okraji vysokých bot své štíhlé bílé nohy. Kůži měla pokrytou znameními, která vypadala jako plameny černého ohně.

Simon, který šel hned za Clary, zanadával, protože uklouzl v blátě. Všichni se k němu otočili a Jace k němu automaticky přiskočil, aby ho podržel. Simon se mu však vytrhl. „Nepotřebuju tvoji pomoc.“

„Nechte toho.“ Isabela vkročila jednou nohou do mělké vody na okraji jezírka. „Oba dva. Vlastně všichni tři. Jestli nebudeme u Zakletého dvora stát při sobě, je po nás.“

„Ale já jsem –“ chtěla se ohradit Clary.

„Možná jsi přímo nic neudělala, ale už jenom to, že je necháš takhle vyvádět…“ Isabela označila oba chlapce pohrdavým mávnutím.

„Nemůžu jim přece říkat, co mají dělat!“

„Proč ne?“ nechápala Isabela. „Clary, jestli nezačneš aspoň trochu využívat své přirozené ženské nadřazenosti, vážně nevím, co s tebou udělám.“ Otočila se k rybníku a pak znovu k ostatním. „A abych nezapomněla,“ dodala vážně, „pro lásku Anděla, nikdo z vás tam v podzemí nic nejezte ani nepijte, dobře?“

„V podzemí?“ zopakoval Simon úzkostlivě. „O podzemí nikdo nic neříkal.“

Isabela zvedla ruce nad hlavu a pleskla sebou do rybníka. Zelený sametový kabát se kolem ní rozvinul jako obrovský květ leknínu.

„Tak pojďte. Máme čas jenom do té doby, než se měsíc pohne.“

Než se měsíc co? Clary zavrtěla hlavou a vkročila do rybníka. Voda byla mělká a průzračná. Díky jasnému svitu hvězd viděla, jak ji kolem kotníků tryskem projíždějí černé stíny maličkých rybek. Jak se tak brodila směrem ke středu jezírka, drkotaly jí zuby. Chlad byl velice pronikavý.

Jace za ní vkročil do vody tak poklidně a ladně, že skoro ani ne-rozčeřil hladinu. To Simon, který šel za ním, kolem sebe cákal a nadával. Isabela, která už došla do středu rybníka, se zastavila. Voda jí sahala až po prsa. Napřáhla ruku směrem ke Clary. „Stůj.“

Clary se zastavila. Těsně před ní se na hladině mihotal odraz měsíce, podobný velkému stříbrnému podnosu. Nejasně tušila, že takhle to nefunguje. Měsíc by měl přece před vámi ustupovat, když se k němu blížíte, a neustále vám unikat. Teď ho ale viděla vznášet se na hladině, jako by byl ukotven na jednom místě.

„Jaci, jdi první,“ přikázala mu Isabela a pokynula mu rukou.

„Rychle.“

Prošel těsně kolem Clary, takže ucítila pach vlhké kůže a spáleniny. Otočil se a s úsměvem vkročil pozadu do odrazu měsíce. Pak zmizel.

„Jo, dobře,“ řekl Simon nešťastně. „Dobře. Tak to bylo teda divný.“

Clary se na něj přes rameno podívala. Stál ve vodě jen po pás, ale silně se třásl a rukama si objímal lokty. Usmála se na něj a udělala krok dozadu. Jakmile vstoupila do třpytivého stříbrného odrazu, ucítila závan chladu. Trochu zavrávorala, jako když člověk ztratí

rovnováhu na posledním stupni žebříku, a pak se pozadu ponořila do temnoty a měsíc ji zcela pohltil.

Dopadla na podlahu z udusané hlíny a zavrávorala. Ucítila, jak ji zachytila něčí ruka. Patřila Jaceovi. „Hlavně opatrně,“ řekl a pustil ji. Byla úplně promočená. Po zádech jí pod tričkem stékaly potůčky studené vody a vlhké vlasy se jí lepily k obličeji. Zdálo se jí, že

vodou nasáklé oblečení váží aspoň tunu.

Stáli v nahrubo vyhloubené chodbě, kterou osvětloval slabě světélkující mech. Na jednom konci byl závěs tvořený změtí úponků a i ze stropu visela rozvětvená vlákna jako mrtví hadi. Kořínky stromů, uvědomila si Clary. Byli přece pod zemí. A byla tam pořádná zima – taková zima, že když vydechla, udělal se jí před ústy obláček mlhy.

„Zima?“ Jace byl také zcela promočený a jeho světlé vlasy v místech, kde se mu lepily k tvářím a čelu, téměř ztratily barvu. Z mokrých džínů a bundy mu crčela voda a jeho bílé tričko bylo úplně průhledné. Byly přes něj vidět tmavé linie trvalých znamení a slabá jizva na jeho rameni.

Rychle se podívala jinam. Na řasách se jí držela voda, takže viděla rozmazaně, jako přes slzy. „Nic mi není.“

„Nevypadáš, že ti nic není.“ Přiblížil se k ní a ona i přes jejich vlhké oblečení cítila, jak k ní z jeho těla proudí teplo a zahřívá ji ledovou pokožku.

Koutkem oka zahlédla, jak kolem proletěl jakýsi tmavý obrys a s žuchnutím dopadl na zem. Byl to Simon, také úplně mokrý. Překulil se na kolena a začal se kolem sebe horečně rozhlížet. „Moje brýle…“

„Mám je.“ Clary byla zvyklá brát si k sobě Simonovy brýle, když hrál fotbal. Míval totiž ve zvyku upustit si je přímo pod nohy, kde na ně vždycky někdo šlápl. „Tady jsou.“

Očistil čočky od hlíny a brýle si nasadil. „Díky.“

Clary cítila, že je Jace pozoruje. Měla pocit, jako by ji jeho pohled tížil na ramenou. Přemýšlela, jestli to cítí i Simon. Zamračeně vstal právě ve chvíli, kdy shůry přiletěla Isabela a ladně přistála na nohou. Z dlouhých vlasu jí kapala voda a táhla její těžký sametový kabát k zemi. Isabela si toho však vůbec nevšímala. „Jů, to byla švanda.“

„Už toho mám dost,“ řekl Jace. „Letos ti k Vánocům koupím slovník.“

„Na co?“ zeptala se Isabela.

„Aby sis mohla najít slovo ‚švanda‘. Zdá se mi, že asi nevíš, co to znamená.“

Isabela si stáhla dopředu dlouhou těžkou hřívu vlhkých vlasů a vyždímala ji jako mokré prádlo. „Zkazíš každou zábavu.“

„Na zábavu je tu dost mokro, pokud sis toho ještě nevšimla.“ Jace se rozhlédl. „A co teď? Kam máme jít?“

„Nikam,“ řekla Isabela. „Počkáme tady, než si pro nás přijdou.“ Clary tento návrh příliš nenadchl. „A jak poznají, že jsme tady?

Neměli bychom aspoň zazvonit na zvonek nebo tak něco?“

„Víly moc dobře vědí, co se na jejich území děje. Už si nás nejspíš všimly.“

Simon na ni vrhl podezřívavý pohled. „A odkud toho tolik víš o vílách a Zakletém dvoře?“

Isabela se k všeobecnému překvapení začervenala. O chvíli později se závěs z kořenů rozhrnul a prošel jím vílí rytíř. Jedním pohybem si odhalil z čela dlouhé vlasy. Clary už pár vil viděla na Krasomilově večírku, kde ji zarazila jejich chladná krása a dojem divoké nadpozemskosti, který z nich vyzařoval, i když tehdy jen tančily a popíjely. Vílí rytíř nebyl žádná výjimka. Krásnou chladnou tvář s ostrými rysy lemovaly modročerné prameny dlouhých vlasů. Oči měl zelené jako listy vinné révy či mech a na jeho líci bylo vidět mateřské znaménko nebo možná tetování ve tvaru listu. Byl oděn ve stříbřitě hnědou zbroj, jejíž odstín připomínal kůru stromů v zimě. Když se pohnul, zbroj se rozehrála celou škálou barev – rašelinově černou, mechově zelenou, popelavě šedou a nebesky modrou.

Isabela vykřikla a vrhla se mu do náruče. „Meliorne!“

„Hm,“ ozval se Simon tiše a pobaveným tónem, „a pak odkud má takový přehled.“

Vílí rytíř Meliorn vrhl na Isabelu vážný pohled, pak ji od sebe odtrhl a jemně ji odstrčil stranou. „Teď není vhodná doba na výlevy citů,“ řekl. „Královna Zakletého dvora si přeje setkat se s vámi třemi nefilim. Tak půjdeme?“

Clary položila ochrannou ruku na Simonovo rameno. „A co náš přítel?“

Meliorn se tvářil lhostejně. „Obyčejným lidem je vstup k Zakletému dvoru zapovězen.“

„Přál bych si, aby se mi o tom někdo zmínil dřív,“ prohodil Simon neadresně. „Takže předpokládám, že mám čekat tady, dokud ze mě taky nezačnou růst kořínky?“

Meliorn tuto možnost pečlivě zvážil. „To by mohlo být velice zábavné.“

„Simon není obyčejný civil. Dá se mu věřit,“ zasáhl Jace, čímž všechny značně překvapil, především Simona. Clary vyčetla Simonův údiv z toho, že jen zíral na Jace a nezmohl se na jedinou kousavou poznámku. „Už s námi vybojoval mnohé bitvy.“

„Tím myslíš jednu bitvu,“ zamumlal Simon. „Nebo možná dvě, když budeme počítat tu, kterou jsem prožil jako potkan.“

„Bez Simona ke dvoru nepředstoupíme,“ prohlásila Clary, stále ještě s rukou na Simonově rameni. „To vaše královna nás požádala o návštěvu, ne? Nepřišli jsme sem z vlastního popudu.“

V Meliornových zelených očích se pobaveně zablýsklo něco temného. „Jak si přejete,“ řekl. „Ať se nepovídá, že Zakletý dvůr nedbá na přání svých hostů.“ Otočil se na patě obuté v dokonale padnoucí botě a vydal se chodbou, aniž by se ohlédl, jestli za ním vůbec jdou. Isabela popoběhla, aby mohla jít vedle něj, a Jace s Clary a Simonem v tichosti kráčeli za nimi.

„A vy máte povolený randit s vílama?“ zeptala se Clary nakonec.

„A tvým… a Lightwoodovým by nevadilo, že Isabela a ten jaksejmenuje –“

„Meliorn,“ pomohl jí Simon.

„Že Isabela a ten Meliorn spolu chodí?“

„Nejsem si jistý, jestli spolu chodí,“ řekl Jace a poslední slovo zatížil silnou ironií. „Řekl bych, že s chůzí to nemá nic společného. Nejspíš vůbec nevytáhnou paty z postele.“

„Mluvíš, jako bys byl proti tomu.“ Simon odstrčil z cesty kořen stromu. Chodba s hliněnými zdmi přešla v tunel obložený hladkými kameny, mezi nimiž si jen tu a tam probojoval cestu osamocený kořínek. Podlahu tvořila nějaká tvrdá leštěná hmota, nebyl to však

mramor, ale nějaký kámen protkaný žilkami a šupinkami čehosi lesklého, co vypadalo jako prášek z drahokamů.

„Ne že bych byl přímo proti tomu,“ zašeptal Jace. „Je ale známo, že si víly občas dopřejí povyražení s nějakým smrtelníkem a pak ho vždycky opustí, většinou v ne moc dobrém stavu.“

Z jeho slov zamrazilo Clary v zádech. V tu chvíli se Isabela zasmála a Clary najednou pochopila, proč Jace mluví tak potichu. Kamenné zdi k nim totiž Isabelin hlas donášely zesílený a jako by znásobený, co by si jej mezi sebou přehazovaly.

„Ty jsi tak vtipný!“ Isabela zavrávorala, protože se jí podpatek zasekl mezi dvěma kameny, a Meliorn ji zachytil a podepřel ji. V obličeji měl pořád ten nehybný výraz.

„Nechápu, jak vy lidé můžete chodit v botách s tak vysokými podpatky.“

„To je moje motto,“ prohlásila Isabela se svůdným úsměvem.

„Nebrat nic pod dvacet centimetrů.“

Meliorn na ni vrhl chladný pohled.

„Mluvím samozřejmě o podpatcích,“ dodala. „Je to taková slov-ní hříčka. Chápeš? Hra se –“

„Pojďte rychleji,“ řekl vílí rytíř. „Královna už bude netrpělivá.“ Znovu vykročil chodbou a na Isabelu se vůbec nepodíval.

„Málem jsem zapomněla,“ zavrčela Isabela, když k ní ostatní do-šli. „Víly nemají ani špetku smyslu pro humor.“

„Tak to bych netvrdil,“ namítl Jace. „Ve městě je noční klub pro květinové skřítky, který se jmenuje Ostrá křidýlka.“ A dodal: „Tedy ne že bych tam někdy byl.“

Simon se na Jace podíval, otevřel ústa, jako by se ho chtěl na něco zeptat, ale pak si to raději rozmyslel. S klapnutím zavřel pusu právě ve chvíli, kdy došli k ústí chodby do rozlehlého sálu s podlahou z udusané hlíny. U stěn se tyčily vysoké kamenné sloupy, kolem nichž se ovíjely úponky rostlin se zářivými, pestrobarevnými květy. Mezi sloupy byla zavěšena světle modrá plátna, která připomínala blankytnou oblohu. Místnost byla zalita světlem, i když si Clary nevšimla žádných loučí. Celkově to tam působilo spíš jako v letním pavilónku za jasného slunečného dne než v podzemní jeskyni z hlíny a kamene.

127

První Claryin dojem byl, že je venku, druhý zase, že je místnost plná lidí. Vzduchem se nesla podivná sladká hudba okořeněná sladkobolnými tóny, jakýsi zvukový ekvivalent medu smíchaného s citrónovou šťávou. Na hudbu v kruhu tančila skupinka vil a zdálo se, že jejich nohy se dotýkají podlahy jen velmi letmo. Jejich modré, černé, hnědé, šarlatové, kovově zlaté a ledově bílé vlasy poletovaly jako fábory.

Teď už chápala, proč se vílám říká sličný lid. Stačilo se podívat na jejich sličné bledé tváře, jejich křídla hrající šeříkovou, zlatou a modrou barvou – jak jen mohla Jaceovi věřit, že by jí tahle stvoření chtěla ublížit? Hudba, která jí zpočátku skřípala v uších, teď zněla kouzelně. Cítila nutkání prohrábnout si vlasy a dát se s nimi do tance. Ta hudba jí slibovala, že pokud to udělá, bude i ona sama tak lehká, že se její nohy skoro nebudou dotýkat země. Udělala krok vpřed..

A ucítila na svém rameni ruku, která ji strhla zpět. Jace se do ni vpaloval rozzlobeným pohledem a jeho zlaté oči svítily jako kočičí.

„Jestli se k nim přidáš,“ řekl jí tiše, „budeš muset tančit, dokud neumřeš.“

Clary na něj zamžourala. Měla pocit, jako by ji vytáhl ze sna, připadala si omámená a ještě ne zcela probuzená. Trochu se jí pletl jazyk, když promluvila. „Co-cože?“

Jace si netrpělivě odfrkl. V ruce držel svoji stélu. Clary si vůbec nevšimla, že by ji vytahoval. Chytl ji za zápěstí a na kůži na vnitřní straně předloktí jí rychle načrtl palčivé znamení. „A teď se dívej.“

Podívala se znovu a ztuhla. Tváře, které se jí předtím zdály tak krásné, stále ještě překypovaly krásou, za nimi se však skrývalo cosi liščího, divokého. Kývla na ni dívka s modrorůžovými křídly a Clary si všimla, že má místo prstů větvičky zakončené pupeny. Její oči byly zcela černé, bez duhovky a bělma. Chlapec, jenž tančil vedle ní, měl jedovatě zelenou kůži a ze spánků mu rašily zahnuté rohy. Když se při tanci otočil, rozevřel se mu kabát a Clary viděla, že pod ním má jen žebra bez masa. Mezi odhalenými kostmi byly zapleteny stuhy, asi aby kostlivci dodaly slavnostnější vzhled. Clary se zvedl žaludek.

„No tak už pojď.“ Jace ji prudce postrčil, až zakopla. Když znovu nabyla rovnováhy, úzkostlivě se kolem sebe rozhlédla po Simonovi.

Šel před nimi a Clary si všimla, že ho Isabela pevně drží pod paží. Pro tentokrát jí to ani nevadilo. Pochybovala, že by Simon zvládl projít sálem bez dozoru.

Obešli kruh tanečníků a na druhém konci místnosti prošli rozevřeným závěsem z modrého hedvábí. Byla to docela úleva, když sál opustili a vešli do další chodby. Tahle měla stěny z lesklého hnědého materiálu připomínajícího povrch lískového ořechu. Isabela pustila Simona a ten se okamžitě zastavil. Když k němu Clary došla, zjistila, že je to proto, že mu Isabela uvázala přes oči svoji šálu. Právě se snažil rozvázat uzel. „Já ti pomůžu,“ řekla mu a on poslušně znehybněl. Pak šálu děkovným pokývnutím vrátila Isabele.

Simon si odhrnul vlasy z čela. V místech, kde mu je šála přitiskla ke kůži, je měl vlhké. „To byla teda muzika,“ poznamenal. „Trochu country, trochu rock’n’roll.“

Meliorn, který se zastavil a čekal na ně, se zamračil. „Nelíbila se vám?“

„Mně se líbila až moc,“ řekla Clary. „Co to vůbec mělo být, něco jako test? Nebo jenom vtip?“

Pokrčil rameny. „Jsem zvyklý na smrtelníky, kteří se našimi vílími iluzemi snadno nechají obloudit, ne na nefilim. Myslel jsem, že se něčím chráníte.“

„Taky že ano,“ odpověděl Jace a pevně se zadíval do Meliornových nefritově zelených očí.

Meliorn znovu pokrčil rameny a vykročil. Simon chvíli beze slova šel vedle Clary a pak se jí zeptal: „Tak o co jsem přišel? O nahatý tanečnice?“

Clary si vzpomněla na odhalená žebra vílího chlapce a otřásla se.

„Zase tak zajímavý to nebylo.“

„Existují způsoby, jak se mohou lidské bytosti zúčastnit vílích radovánek,“ vložila se do hovoru Isabela, která zaslechla, o čem si povídají. „Víly vám můžou dát nějaký předmět, třeba list nebo květinu, který musíte mít celou noc při sobě, a pak budete ráno v pořádku. Funguje to taky, když máte nějakou vílu za partnera…“ Úkosem se podívala na Meliorna, ten už ale došel k zelené zástěně na konci chodby a čekal tam na ně.

„Zde jsou královniny komnaty,“ řekl. „Přijela ze svého dvora na severu kvůli vraždě toho dítěte. Jestli má vypuknout válka, chce být tím, kdo ji vyhlásí.“

Zblízka Clary viděla, že je zástěna tvořena nahusto spletenými úponky s drobounkými žlutými poupaty. Rytíř rozhrnul závěs a nechal je vstoupit do komnaty na druhé straně.

Jako první vešel Jace, Clary hned za ním. Narovnala se a zvědavě se rozhlédla kolem sebe.

Místnost byla sama o sobě docela prostá. Hliněné zdi byl zakryty světlým plátnem a ve skleněných nádobách zářila bludná světélka. Na nízké pohovce ležela krásná žena, obklopená stvořeními, která zřejmě musela být jejími dvořany. Byla to nesourodá skupinka nejrůznějších vil, od drobných elfů až po krásné dlouhovlasé dívky, které vypadaly téměř jako lidé, ovšem až na ty černé oči bez panenek.

„Má královno,“ pozdravil ji Meliorn a hluboce se uklonil.

„Přivedl jsem vám ty nefilim.“

Královna se posadila rovně. Měla dlouhé rusé vlasy, které jako by se kolem ní vznášely, podobné podzimnímu listí ve vánku. Její oči měly jasně modrou barvu skla a dívaly se pohledem ostrým jako břitva. „Tři z nich jsou nefilim.“ prohlásila. „Ten poslední je obyčejný člověk.“

Meliorn sebou trochu trhnul, královna se však na něj ani nepodívala. Její pohled se upíral na lovce stínů. Clary cítila jeho tíhu, jako by se jí opravdu dotýkal. I přes její krásu nebylo na královně vůbec nic křehkého. Zářila jasně jako planoucí hvězda a bylo stejně tak těžké se na ni dívat.

,,Omlouváme se, má paní.“ Jace udělal krok kupředu a postavil se tak mezi královnu a své společníky. Jeho tón se změnil – mluvil teď nějak jinak, opatrně a vybraně. „Máme toho obyčejného člověka na starost. Dlužíme mu ochranu. Proto musí být s námi.“

Královna naklonila hlavu na stranu jako zvědavý ptáček. Veškerá její pozornost směřovala k Jaceovi. „Čestný dluh?“ řekla tiše. „K obyčejnému člověku?“

„Zachránil mi život,“ vysvětlil Jace. Clary cítila, jak Simon vedle ní ztuhl překvapením. Přála si, aby to na sobě nedal znát. Jace říkal,

že víly nemohou lhát, a on sám teď také nelhal. Simon mu opravdu zachránil život. Jen to nebyl ten pravý důvod, proč ho s sebou vzali. Clary začínala chápat, co Jace myslel tím tvořivým přístupem k pravdě. „Prosím o odpuštění, má paní. Doufali jsme, že to pochopíte. Slyšeli jsme, že jste stejně laskavá jako krásná, a v tom případě,“ pokračoval Jace, „musí být vaše laskavost opravdu závratná.“

Královna se pousmála a naklonila se dopředu, takže jí lesklé vla-sy zastínily obličej. „Jsi stejně okouzlující jako tvůj otec, Jonathane Morgensterne,“ řekla a pokynula rukou k polštářům roztroušeným po podlaze. „Pojďte chvíli posedět po mém boku. Dejte si něco k jídlu. Napijte se. Odpočiňte si. S plným žaludkem se lépe mluví.“

Jace vypadal zaskočeně. Zaváhal. Meliorn se k němu naklonil a mírně poznamenal: „Nebylo by moudré odmítnout pohostinnost královny Zakletého dvora.“

Isabela se na něj rychle podívala. Pak pokrčila rameny. „To nám nic neudělá, na chvilku si sednout.“

Meliorn je odvedl k hromadě hedvábných polštářů vedle královniny pohovky. Clary si sedala velmi opatrně, napůl totiž čekala, že tam bude čekat nějaký ostrý kořen, který ji píchne do zadnice. Připadalo jí, že přesně takový druh humoru by mohl královně připadat zábavný. Nic se ale nestalo. Polštáře byly velmi pohodlné. Spolu s ostatními se pohodlně usadila.

Přišel k nim skřítek s namodralou pokožkou a v rukou nesl podnos se čtyřmi stříbrnými poháry. Každý si vzal jeden pohár naplněný zlatavou tekutinou. Na hladině plavaly růžové lístky.

Simon položil svůj pohár vedle sebe na zem.

„Ty nebudeš pít?“ zeptal se ho skřítek.

„Když jsem se naposledy napil vílího koktejlu, neudělal mi dvakrát dobře,“ zamumlal Simon.

Clary ho skoro neslyšela. Z nápoje stoupala silná, opojná vůně, plnější a sladší než vůně růží. Vzala z poháru jeden okvětní lístek a rozdrtila jej mezi palcem a ukazováčkem, aby vůně ještě zesílila.

Jace ji šťouchl do ruky. „Nic z toho nepij,“ procedil mezi zuby.

„Ale…“

„Nic nepij.“

Položila pohár, stejně jako předtím Simon. Na ukazováčku a palci jí zůstaly růžové skvrny.

„Takže,“ začala královna, „podle Meliorna tvrdíte, že víte, kdo minulou noc zabil v parku jedno z našich dětí. Předem vás upozorňuji, že podle mého názoru to zase taková záhada není. Víla, z níž někdo vysál krev? Chcete mi snad sdělit jméno některého upíra? Pro nás se však proti Zákonu provinili všichni upíři, a proto by měli být všichni potrestáni. I když se to možná nezdá, nejsme zas takoví puntičkáři.“

„Ale neblázněte,“ řekla Isabela. „Upíři s tím nemají nic společného.“ Jace ji pohledem umlčel.

„Isabela tím myslí, že jsme si téměř jisti, že vrahem byl někdo jiný. Domníváme se, že se možná snaží svalit vinu na upíry, aby od sebe odvrátil podezření.“

„Můžete to nějak dokázat?“

Jace mluvil klidným tónem, avšak jeho rameno, které Clary cítila vedle svého, bylo ztuhlé napětím. „Včera v noci byli zavražděni i mlčenliví bratři. Jejich krev nikdo nevysál.“

„A co to má společného s naším dítětem? Mrtví nefilim jsou možná tragédie pro nefilim, pro mě ale nic neznamenají.“

Clary ucítila v levé ruce ostré píchnutí. Když se podívala dolů, zahlédla, jak mezi polštáři rychle mizí maličký elf. S bolestným výrazem si strčila prst do pusy. Elfové byli roztomilí, ale jejich kousnutí pořádně bolelo.

,,Také byl ukraden Meč duše,“ řekl Jace. „Víte, co je to Maellartach?“

„Meč, který nutí lovce stínů mluvit pravdu,“ odpověděla královna trochu posměšně. „My víly nic takového nepotřebujeme.“

„Ukradl ho Valentýn Morgenstern,“ řekl Jace. „Zabil mlčenlivě bratry, aby se k němu dostal, a my si myslíme, že stojí i za smrtí té víly. Potřeboval krev vílího dítěte k přeměně Meče. Může tak z něj udělat mocný nástroj.“

„A nic ho nezastaví,“ dodala Isabela. „Ještě potřebuje další krev.“

Královnino klenuté obočí se vyklenulo ještě výrazněji. „Další krev sličného lidu?“

„Ne,“ připustil Jace a vrhl na Isabelu pohled, který Clary nedokázala dost dobře dešifrovat. „Další krev obyvatel podsvěta. Potřebuje ještě krev vlkodlaka a upíra…“

V královniných očích se zaleskl odraz světla. „To ale vůbec není naše starost.“

„Zabil jedno z vašich dětí,“ namítla Isabela. „Copak vy se mu nechcete pomstít?“

Královnin pohled po ní přejel jako křídlo nočního motýla. „Ne hned,“ odpověděla. „Dokážeme být velice trpěliví, protože na to máme tolik času, kolik ho jen na světě existuje. Valentýn Morgenstern patří mezi naše staré nepřátele, mnozí z našich nepřátel jsou však ještě mnohem starší. Prozatím nám stačí čekat a všechno po– zorovat.“

„Přivolává k sobě démony,“ řekl Jace. „Vytváří si armádu…“

„Démony,“ opakovala královna bezstarostně a její dvořané mezi sebou za jejími zády švitořili. „O démony se přece máte starat vy, lovci stínů, je to tak? Proto vás také musíme poslouchat, ne? Protože zabíjíte démony.“

„Nepřišel jsem vám dávat rozkazy jménem Spolku. Přišli jsme, když jste nás o to požádala, protože jsme si mysleli, že pokud budete znát pravdu, pomůžete nám.“

„Tak tohle jste si mysleli?“ Královna si na pohovce poposedla dopředu a její dlouhé vlasy se přitom zavlnily, jako by byly živé.

„Pamatuj si, lovče stínů, že některým z nás nadvláda Spolku příliš nevoní. Možná nás už nebaví za vás bojovat ve vašich válkách.“

„Tohle ale není jen naše válka,“ namítl Jace. „Valentýn nenávidí obyvatele podsvěta ještě víc než démony. Pokud nás porazí, další na řadě budete vy.“

Královna ho provrtala pohledem.

„A až k tomu dojde,“ mluvil Jace dál, „pamatujte si, že to lovci stínů vás před tím varovali.“

Nastalo ticho. I královnini dvořané zmlkli a pozorovali svoji paní. Nakonec se královna opřela o polštáře a napila se ze stříbrného poháru. „Tak ty mě varuješ před vlastním otcem,“ řekla. „Myslela jsem si, že jste vy smrtelníci schopni cítit alespoň synovskou lásku, ale zdá se, že ty k Valentýnovi žádnou oddanost nechováš.“

Jace na to nic neřekl. Překvapivě to vypadalo, že se mu nějak nedostává slov.

Královna sladkým hlasem pokračovala: „A nebo své nepřátelství k němu jen předstíráš. Z vašeho druhu dokáže láska udělat lháře.“

„My ale našeho otce nemilujeme,“ prohlásila Clary, když Jace nadále zachovával znepokojivé mlčení. „Nenávidíme ho.“

„Opravdu?“ Královna se tvářila lehce znuděně.

„Vždyť víte, co dokáží rodinná pouta, má paní,“ ozval se Jace, který se mezitím vzpamatoval. „Jsou pevná jako úponky vinné révy. A někdy se dokáží stáhnout tak silně, že by mohla zabíjet.“

Královna rychle zamrkala. „Zradil bys pro dobro Spolku vlastního otce?“

„Přesně tak, má paní.“

Vílí paní se zasmála jasně, jako když zazvoní kostky ledu. „Kdo by si pomyslel,“ řekla, „že se Valentýnovy experimenty jednou obrátily proti němu?“

Clary se podívala na Jace, z výrazu jeho tváře však poznala, že vůbec netuší, co má královna na mysli.

Jako první promluvila Isabela. „Experimenty?“

Královna jí nevěnovala jediný pohled. Její průzračné modré oči se upíraly na Jace. „Sličný lid má rád tajemství,“ řekla. „Svá vlastní i cizí. Až příště uvidíš svého otce, zeptej se ho, jaká krev ti koluje v žilách, Jonathane.“

„Nechystal jsem se ho ptát vůbec na nic, až ho příště uvidím,“ řekl Jace. „Pokud si to ale přejete, má paní, udělám to.“

Královniny rty se roztáhly do úsměvu. „Myslím, že jsi lhář. Ale zato velmi okouzlující. Tak okouzlující, že ti slíbím toto: Pokud své-mu otci položíš tu otázku, přísahám, že udělám vše, co bude v mých silách, abych ti v boji proti Valentýnovi pomohla.“

Jace se usmál. „Vaše velkorysost se může směle rovnat vaší kráse, má paní.“

Clary se přidušeně zasmála, královna se však tvářila potěšené.

„Takže to už asi bude všechno,“ dodal Jace a vstal z polštářů. Už dřív položil svůj nedotknutý nápoj na podlahu vedle Isabelina poháru. Po něm se zvedli i ostatní. Isabela už v rohu u listových dveří mluvila s Meliornem. Působil trochu uštvaně.

„Ještě vydržte.“ Královna také vstala. „Jeden z vás tu musí zůstat.“

Jace se na půl cesty ke dveřím zastavil a otočil se k ní. „Jak to myslíte?“

Natáhla jednu ruku a ukázala na Clary. „Pokud nějakému smrtelníkovi přejde přes rty naše jídlo nebo pití, patří nám. To přece víš, lovče stínů.“

Clary byla ohromená. „Ale já jsem se ničeho nenapila!“ Otočila se k Jaceovi. „Ona lže.“

„Víly nikdy nelžou,“ řekl Jace a v jeho výrazu se rychle střídal zmatek s narůstající úzkostí. Obrátil se zase ke královně. „Asi jste si musela zmýlit, má paní.“

„Podívej se jí na prsty a opovaž se mi tvrdit, že si je neolízla.“

Simon a Isabela na ně civěli. Clary se podívala dolů na svoji ruku. „Olízla jsem si z nich krev,“ řekla. „Jeden z těch elfů mě kousl do prstu a tekla mi krev…“ Vzpomněla si, jak sladce chutnala její krev smíchaná se šťávou, kterou měla na prstě. V panice udělala pár kroků k zeleným dveřím, nějaké neviditelné ruce ji však přitáhly zpět do místnosti. S hrůzou v očích se otočila k Jaceovi. „Má pravdu.“

Jace zrudl ve tváři. „Asi jsem měl nějaký podobný trik čekat,“ řekl královně a z jeho hlasu zcela zmizel koketní tón, kterým mluvil předtím. „Proč to děláte? Co od nás chcete?“

Královnin hlas byl jemný jako chloupky na pavoučích nohou.

„Možná jsem jenom zvědavá,“ prohodila. „Nestává se mi tak často, že bych měla na dosah mladé lovce stínů. Váš původ leží v nebi, stejně jako náš. A to mě zajímá.“

„Ale na rozdíl od vás,“ ohradil se Jace, „my v sobě nemáme nic z pekla.“

„Jste smrtelní. Stárnete a umíráte,“ řekla královna pohrdavě.

„Jestli tohle není peklo, tak co tedy podle tebe je?“

„Pokud chcete studovat nějakého lovce stínů, se mnou toho asi moc nenaděláte,“ ozvala se Clary. Rána po elfím kousnutí ji bolela a ona musela bojovat s nutkáním začít křičet nebo se rozplakat. „Já o lovení démonů vůbec nic nevím. Nemám žádný výcvik. Nejsem ta správná osoba.“ Pro ty vaše vtípky, dodala v duchu.

Královna se poprvé podívala přímo na ni. Clary dostala chuť utéct. „Abych řekla pravdu, ve skutečnosti jsi přesně ta správná osoba, Clarisso Morgensternová.“ Oči jí svítily a vpíjely se do Claryiných rozpaků. „Díky změnám, které na vás provedl váš otec, nejste jako jiní lovci stínů. Máte jiné schopnosti.“

„Schopnosti?“ Clary to úplně ohromilo.

„Ty máš dar slov, která nemohou být vyslovena,“ řekla jí královna, „a tvůj bratr má dar samotného Anděla. Váš otec se o to postaral, když byl tvůj bratr malý a ty jsi ještě ani nebyla na světě.“

„Můj otec mi nikdy nic nedal,“ nesouhlasila Clary. „Nedal mi ani jméno.“

Jace vypadal, že toho chápe stejně málo jako Clary. „Sličný lid sice nelže,“ řekl, „avšak jiní mu lhát mohou. Myslím, že jste se stala obětí nějaké lsti nebo vtipu, má paní. Na mně ani na mé sestře není nic zvláštního.“

„Jak šikovně dokážeš svůj dar zamluvit,“ zasmála se královna.

„Přesto ale musíš vědět, že nejsi jen tak obyčejný chlapec, Jonathane…“ Přejela pohledem od Clary přes Jace až k Isabele, která chvatně zavřela dokořán otevřenou pusu, a zpět k Jaceovi. „Je možné, že bys to nevěděl?“ zamumlala.

„Vím jen to, že svou sestru nenechám u vašeho dvora,“ prohlásil Jace. „A jelikož se od ní ani ode mě nic zajímavého nedozvíte, snad byste mohla ukázat svou velkorysost a propustit nás…“ Když jste se tak dobře pobavila, stálo v jeho očích, jeho hlas však byl zdvořilý a klidný jako lesní tůň.

Královna se zeširoka, děsivě usmála. „A co kdybych ti řekla, že ji můžeš osvobodit polibkem?“

„Vy chcete, aby vás Jace políbil?“ zeptala se Clary nechápavě.

Královna se dala do smíchu a její dvořané se k ní okamžitě přidali. Všechen ten smích představoval podivnou, nelidskou směsici nejrůznějšího jekotu, pištění a kejhání, která spíše připomínala nářek trpících zvířat.

„I přesto, že je to velmi okouzlující mladý muž,“ řekla královna,

„tu dívku by takovým polibkem neosvobodil.“

Všichni čtyři se na sebe vyděšeně podívali. „Mohla bych políbit Meliorna,“ navrhla Isabela.

„To ne. Ani nikoho jiného z mého dvora.“

Meliorn odstoupil od Isabely, která se podívala na své společníky a vyhodila ruce do vzduchu. „Nikoho z vás políbit nehodlám,“ řekla pevně. „Aby bylo mezi námi jasno.“

„To ani nebude potřeba,“ ozval se Simon. „Pokud stačí jeden polibek…“

Přešel ke Clary, která ztuhla překvapením. Když ji vzal za lokty, musela se přemáhat, aby ho od sebe neodstrčila. Sice už se se Simonem předtím líbala, tahle situace by však byla dost podivná i v případě, že by jí líbání se Simonem přišlo zcela přirozené, tak to ale úplně nebylo. Ale nabízelo se to jako jediné logické řešení, ne? Nemohla si pomoci, aby se přes rameno rychle nepodívala na Jace. Mračil se.

„Ne,“ řekla královna hlasem, v němž se ozývalo cinkání křišťálu.

„Ani tohle nechci.“

Isabela obrátila oči v sloup. „U Anděla! Tak podívejte, jestli je to jediná možnost, tak teda já políbím Simona. Už jsem to zažila a zase taková hrůza to nebyla.“

„Díky,“ odsekl Simon. „To mi vážně lichotí.“

„Bohužel,“ zasáhla královna vil. Z jejího výrazu bylo patrné kruté potěšení a Clary přemýšlela, jestli jí opravdu jde o ten polibek, nebo jestli jen touží popást se očima na jejich rozpacích. „Obávám se, že to také nebude stačit.“

„Toho civila já líbat nebudu,“ řekl Jace. „To budu radši hnít tady dole.“

„Napořád?“ zeptal se Simon. „To je totiž hrozně dlouhá doba.“ Jace zvedl obočí. „Já to tušil,“ řekl. „Ty se chceš líbat, co?“ Simon popuzeně rozhodil ruce. „Samozřejmě že ne. Ale pokud-„

„Takže je asi pravda, co se říká,“ poznamenal Jace. „V zákopech nenajdeš jediného heterosexuála.“

„Jediného ateistu, ty osle,“ rozzuřil se Simon. „V zákopech nenajdeš jediného ateistu.“

„Tohle všechno je velice zábavné,“ přerušila je královna chladně a naklonila se dopředu. „Ale jediný polibek, který tuto dívku dokáže osvobodit, je ten, po kterém sama nejvíc touží.“ Krutý požitek teď

byl v jejím obličeji a hlase ještě patrnější a její slova se zabodávala do Claryiných uší jako jehličky. „Jen ten a žádný jiný.“

Simon vypadal, jako by ho uhodila. Clary se k němu chtěla natáhnout, byla ale příliš zděšená, než aby se dokázala pohnout.

„Proč tohle děláte?“ chtěl vědět Jace.

„Myslela jsem si, že ti tím udělám radost.“

Jace se začervenal, ale nic neodpověděl. Vyhýbal se pohledu na Clary.

Simon prohlásil: „To je absurdní. Vždyť jsou bratr a sestra.“ Královna ladně pokrčila rameny. „Překážky obvykle touhu neu—

menšují. A také ji nelze jen tak z laskavosti přenést na toho, kdo by si ji nejvíc zasloužil. A jelikož mají má slova čarovnou moc, dozvíte se nyní pravdu. Pokud netouží po jeho polibku, nikdy nebude volná.“ Simon něco zlostně zahuhlal, Clary ho ale neslyšela. V uších jí hučelo, jako by se jí v hlavě proháněl roj rozzuřených včel. Simon se

k ní vztekle otočil a řekl: „Nemusíš to dělat, Clary, je to trik…“

„Není to trik,“ opravil ho Jace. „Je to zkouška.“

„Nevím jak ty, Simone,“ řekla Isabela napjatým hlasem, „ale já bych odsud Clary ráda dostala.“

„Jako že bys klidně políbila Aleka, kdyby tě o to královna zakle-tého dvora požádala?“ zeptal se Simon.

„No samozřejmě.“ Isabela zněla rozmrzele. „Kdyby mi jinak hro-zilo, že zůstanu napořád trčet na vílím dvoře? A co na tom vlastně záleží? Je to jenom polibek.“

„Přesně tak.“ To promluvil Jace. Clary koutkem oka rozmazaně viděla, jak se k ní blíží. Položil jí ruku na rameno a otočil ji tváří k tobě. „Je to jenom polibek,“ řekl jí, a přestože mluvil drsným tónem, dotek jeho rukou byl z nevysvětlitelných důvodů velmi jemný. Nechala ho, aby ji k sobě otočil, a zvedla k němu hlavu. Měl velmi tmavé oči. Možná za to mohlo špatné podzemní osvětlení, možná něco jiného. V obou jeho rozšířených zorničkách viděla odraz sebe sama, maličkou postavičku v jeho očích. Řekl jí: „Můžeš třeba zavřít oči a myslet na Anglii, jestli chceš.“

„Nikdy jsem v Anglii nebyla,“ odpověděla, ale zavřela oči. Cítila tíhu vlhkého oblečení, které ji studeně píchalo na kůži, ještě chladnější vzduch v jeskyni přesycený sladkou vůní a dotek

Jaceových rukou na svých ramenou. Jedině jeho ruce ji hřály. A pak ji políbil.

Cítila, jak se jeho rty otřely o její, zprvu lehce, a její ústa se pod tím tlakem automaticky rozevřela. Její tělo se téměř proti její vůli stalo vláčným a poddajným a ona zvedla ruce a ovinula mu je kolem krku, jako když se slunečnice otáčí za sluncem. Jeho paže ji objaly, ruce se mu zapletly do jejích vlasů a jeho polibek už najednou nebyl něžný, ale vášnivý. To všechno se stalo v jediné chvíli, jako když vzplane sirka. Clary slyšela, jak se celým dvorem kolem nich jako vlna prohnal jeden hluboký vzdech, nic však neznamenal, neboť zanikl v burácení krve v jejích žilách, v tom závratném pocitu beztíže.

Jaceovy ruce se vymotaly z jejích vlasů a sklouzly jí dolů po páteři. Cítila na lopatkách silný tlak jeho dlaní – a pak se od ní odtáhl, jemně jí sundal ruce ze svého krku a udělal krok zpět. Clary si chvíli myslela, že upadne. Měla pocit, jako by jí někdo utrhl něco důležitého, ruku nebo nohu, a zírala na Jace pohledem plným údivu – co vlastně cítil on, cítil vůbec něco? Zdálo se jí, že kdyby necítil nic, asi by to nepřežila.

Podíval se na ni, a když uviděla výraz v jeho tváři, vzpomněla si na to, jak vypadaly jeho oči tehdy u Renwicka, když sledoval, jak se portál, který jej dělil od domova, nenávratně tříští na tisíce kousků. Na zlomek vteřiny její pohled opětoval a pak se podíval jinam. Svaly na krku měl napjaté. Ruce zaťaté v pěst držel u boků. „Stačilo to?“ vykřikl a otočil se ke královně a jejím dvořanům. „Bavili jste se dobře?“

Královna si držela ruku před ústy a napůl tím skrývala úsměv.

„Ano, bylo to poměrně zábavné,“ připustila. „Ale myslím, že ani z poloviny ne tak zábavné jako pro vás dva.“

„Předpokládám,“ řekl Jace, „že vás city smrtelníků baví, protože sami žádné nemáte.“

Po těch slovech královně úsměv z tváře zmizel.

„Opatrně, Jaci,“ sykla Isabela. Otočila se ke Clary. „Můžeš teď odejít? Jsi volná?“

Clary udělala pár kroků ke dveřím a vůbec ji nepřekvapilo, že najednou necítila žádný odpor. S rukou mezi úponky rostlin se

zastavila a obrátila se na Simona. Zíral na ni, jako by ji viděl poprvé v životě.

„Měli bychom jít,“ pobídla ho Clary. „Než bude moc pozdě.“

„Už teď je moc pozdě,“ řekl.

Meliorn je vyvedl ze Zakletého dvora zpátky do parku. Nikdo nepronesl jediné slovo. Clary se zdálo, že jeho záda působí škrobeně a nesouhlasně. Když s cákáním vylezli z jezírka, odvrátil se od nich, ani slovíčkem se nerozloučil s Isabelou a zase zmizel v mihotajícím se odrazu měsíce.

Isabela jeho odchod zachmuřeně pozorovala. „Tak ten právě dostal kopačky.“

Jace ze sebe vydal cosi, co znělo jako přidušený smích, a vyhrnul si límec bundy. Všichni se třásli zimou. Chladnou nocí prostupoval pach hlíny, rostlin a civilizace. Clary měla skoro pocit, že je ve vzduchu cítit železo. Hradba města, která obklopovala park, se blýskala ostrými světly ledově modré, chladně zelené a ohnivě

červené barvy a voda v jezírku tiše šplouchala o blátivé břehy. Odraz měsíce se přesunul na druhý konec rybníka, kde se tetelil, jako by se jich bál.

„Měli bychom se vrátit.“ Isabela si přitáhla vlhký kabát těsněji k ramenům. „Nebo tady umrzneme.“

„Bude trvat celou věčnost, než se dostaneme zpátky do Brooklynu,“ řekla Clary. „Co takhle vzít si taxík?“

„Nebo můžeme jít do Institutu,“ navrhla Isabela. Když si všimla Jaceová pohledu, chvatně dodala: „Stejně tam nikdo není. Všichni odešli do Kostěného Města hledat důkazy. Bude to trvat jenom chvilku. Zastavíme se tam, vezmeš si oblečení a převlečeš se do něčeho suchého. A navíc, Institut je pořád ještě tvůj domov, Jaci.“

„Tak dobře,“ souhlasil Jace, což Isabelu zjevně překvapilo. „Stej-ně si musím něco vzít ze svého pokoje.“

Clary zaváhala. „Já nevím. Asi se se Simonem svezeme taxíkem do Brooklynu.“ Možná kdyby strávili chvilku o samotě, mohla by mu vysvětlit, co se to u Zakletého dvora stalo a že to není tak, jak si myslí.

Jace zrovna zkoumal své hodinky, jestli je nepoškodila voda. Zvedl hlavu a se zdviženým obočím se na ni podíval. „To bude možná trochu problém,“ prohodil, „vzhledem k tomu, že už odešel.“

„Cože udělal?“ Clary se rychle otočila a zůstala překvapeně stát. Simon byl pryč, u rybníka stáli jen oni tři. Vyběhla krátký svah a zavolala jeho jméno. V dálce viděla malou postavičku, jak si to odhodlaně rázuje pryč po betonovém chodníku, který vedl z parku ven na ulici. Znovu za ním zavolala, ale neotočil se.

9

A SMRT TU POZBUDE MOCI

Isabela měla pravdu, Institut byl úplně vylidněný. Tedy skoro úplně. Když se ocitli ve vstupní hale, všimli si, že na červeném gauči spí Max. Brýle měl nasazené trochu nakřivo a bylo zjevné, že neměl v úmyslu usnout, na zemi totiž ležela otevřená kniha, která mu vypadla z ruky, a jeho nohy obuté v teniskách visely přes okraj gauče v pravděpodobně dost nepohodlném úhlu.

Claryino srdce při pohledu na něj poskočilo. Připomínal jí Simona ve věku devíti nebo deseti let, kdy byly jeho nejvýraznějšími rysy velké brýle, nejisté mrkání a odstávající uši.

„Max je jako kočka. Usne úplně kdekoli.“ Jace se sehnul, sundal Maxovi z obličeje brýle a položil je vedle na nízký vykládaný stolek. Ve tváři měl výraz, který tam Clary nikdy předtím neviděla, výraz odhodlané něhy a potřeby chránit. Překvapilo ji to.

„Radši mu nesahej na věci, upatláš všechno od bahna,“ řekla Isabela podrážděně, zatímco si rozepínala mokrý kabát. Šaty se jí le-pily ke štíhlému trupu a široký kožený pás, který měla kolem boků, ztmavl vlhkostí. Z okraje pásu vyčnívala blýskající se rukojeť svinutého biče. Isabela se mračila. „Asi na mě leze nachlazení,“ prohlásila. „Jdu si dát horkou sprchu.“

Když odcházela chodbou, Jace se za ní díval s neochotným obdivem v očích. „Občas mi přijde, že by měl o ní někdo složit báseň. ‚Isabela, strach není z jejích zvyků, Isabela, ta nezná pláče, křiku’…“

„A ty nemáš někdy chuť křičet?“ zeptala se ho Clary.

„Občas.“ Jace si sundal vlhký kabát a pověsil ho na věšák vedle Isabelina pláště. „Ale s tou horkou sprchou má pravdu. Taky bych si jednu dal.“

„Nemám se do čeho převlíct,“ řekla Clary a najednou zatoužila být chvíli o samotě. Prsty ji svrběly touhou vytočit na mobilním telefonu Simonovo číslo a zjistit, jestli je v pořádku. „Počkám na tebe tady.“

„Neblázni. Půjčím ti tričko.“ Jeho džíny byly mokré a seděly mu nízko u pasu, takže mu mezi kalhotami a okrajem trička vykukoval proužek bledé kůže s tetováním.

Clary se podívala jinam. „Nemyslím si –“

„Tak pojď.“ Řekl to rozhodným tónem. „Stejně ti chci něco ukázat.“

Když šla Clary za Jacem chodbou k jeho pokoji, kradmo se podívala na displej svého telefonu. Simon se jí nepokoušel dovolat. Měla pocit, že se jí v prsou tvoří námraza. Až do doby před dvěma týdny se se Simonem nepohádali už celé roky. Teď se jí ale zdálo, že se na ni pořád kvůli něčemu zlobí.

Jaceův pokoj vypadal stejně, jako si jej pamatovala. Byl čistý jako klícka a strohý jako mnišská cela. V místnosti se nenacházelo nic, co by mělo jakoukoli vypovídací hodnotu. Na zdech nevisely žádné plakáty, na nočním stolku nebyly žádné knihy. Dokonce i přikrývka na posteli měla čistě bílou barvu.

Šel k prádelníku a z jedné zásuvky vytáhl složené modré tričko s dlouhým rukávem. Hodil ho Clary. „Tohle se při praní srazilo,“ řekl.

„I tak ti nejspíš bude velké, ale…“ Pokrčil rameny. „Jdu si dát sprchu. Kdybys něco potřebovala, zakřič.“

Přikývla a držela si tričko přitisknuté k hrudi, jako by to byl ochranný štít. Vypadal, že má chuť říct ještě něco dalšího, ale pak si to zjevně rozmyslel. Znovu pokrčil rameny, zmizel do koupelny a zavřel za sebou dveře.

Clary klesla na postel, tričko položené v klíně, a vytáhla z kapsy telefon. Vytočila Simonovo číslo. Po čtyřech zazvoněních se hovor přepnul do hlasové schránky. „Ahoj, tady je Simon. Buď nemůžu zvednout telefon, nebo s vámi nechci mluvit. Nechte mi zprávu a –„

„Co to děláš?“

Jace stál v otevřených dveřích koupelny. Ve sprše za ním syčela tekoucí voda a koupelna byla z poloviny plná páry. Neměl na sobě tričko ani boty. Vlhké džíny mu visely nízko na bocích a odhalovaly hluboké rýhy nad jeho kyčlemi, které vypadaly, jako by je do Jaceovy kůže někdo vyryl nehty.

Clary zaklapla telefon a hodila jej na postel. „Nic. Jenom se dí-vám, kolik je hodin.“

„Vedle postele je budík,“ upozornil ji Jace. „Volala jsi tomu civi-lovi, nemám pravdu?“

„Jmenuje se Simon.“ Clary zmuchlala Jaceovo tričko do koule.

„A nemusíš být na něj pořád tak hrozně protivnej. Už ti několikrát pomohl z nejhoršího.“

Jace zamyšleně mhouřil oči. Koupelna se rychle plnila párou, díky níž se mu více vlnily vlasy. Řekl: „A ty se teď cítíš provinile, protože utekl. Na tvém místě bych se mu neobtěžoval volat. Určitě s tebou teď mluvit nechce.“

Clary se vůbec nesnažila ve svém hlase zakrýt vztek. „A tohle víš odkud? To jste tak hrozně dobří kámoši, nebo co?“

„Vím to, protože jsem viděl, jak se tvářil, než odešel,“ řekl Jace.

„Ty ne. Nedívala ses na něj. Ale já se díval.“

Clary si prudce odhrnula stále ještě vlhké vlasy z očí. Kůže ji svěděla, jak se jí na ni lepily mokré šaty, a Clary se obávala, že pách-ne jako dno rybníka. Před očima pořád měla pohled, který na ni Simon upíral u Zakletého dvora. Jako by ji nenáviděl. „Je to tvoje chyba,“ vyhrkla najednou a hněv v ní stále narůstal. „Neměl jsi mě takhle líbat.“

Celou dobu se opíral o rám dveří, teď se ale postavil rovně. „A jak jsem tě měl líbat? Dáváš snad přednost jinému způsobu?“

„Ne.“ Ruce složené v klíně se jí třásly. Byly studené, bílé, rozmo-čené od vody. Pevně si propletla prsty, aby chvění zastavila. „Prostě jenom vůbec nechci, abys mě líbal.“

„Nezdálo se mi, že bychom tehdy měli na vybranou.“

„A to právě nechápu!“ vybuchla Clary. „Proč ti královna poručila, abys mě políbil? Proč nás k tomu nutila? Co ji na tom asi tak mohlo bavit?“

„Slyšela jsi, co královna říkala. Myslela si, že mi tím udělá radost.“

„To není pravda.“

„Je to pravda. Kolikrát ti to mám ještě opakovat? Víly přece nelžou.“

Clary se zamyslela nad tím, co Jace říkal ještě u Krasomila. Zjistí, po čem na světě nejvíc toužíš, a dají ti to, ovšem s nějakým háčkem,

kvůli kterému budeš litovat, že sis to vůbec kdy přál. „Tak to se teda spletla.“

„Nespletla se.“ Jace mluvil trpkým tónem. „Viděla, jak se na tebe dívám a jak se díváš ty na mě, a zahrála si s námi jako s šachovými figurkami. Nic víc jsme pro ni nebyli.“

„Já se na tebe nikdy nedívám,“ zašeptala Clary.

„Cože?“

„Říkala jsem, že se na tebe nikdy nedívám.“ Povolila sevření rukou v klíně. Na místech, kde se její prsty navzájem drtily, zůstaly červené flíčky. „Nebo se o to aspoň snažím.“

Mhouřil oči, takže mu mezi řasami prosvítaly jen úzké proužky jantaru. Vzpomněla si, jak ho viděla poprvé a jak jí tehdy připomínal zlatavého, avšak smrtelně nebezpečného lva. „Proč?“

„Proč myslíš?“ Řekla to téměř neslyšně, ještě tišeji než šeptem.

„Řekni mi proč!“ Třásl se mu hlas. „Proč celá ta záležitost se Simonem, proč mě od sebe odháníš a nechceš, abych byl s tebou…“

„Protože tohle nejde!“ vykřikla a znělo to jako nářek, i když se ze všech sil snažila ovládat. „Víš to stejně dobře jako já!“

„Protože jsi moje sestra,“ řekl Jace. Beze slova přikývla.

„Na tom něco je,“ souhlasil Jace. „A kvůli tomu ses rozhodila, že se zkusíš nechat rozptýlit svým dlouholetým přítelem Simonem?“

„Takhle to není,“ řekla. „Já Simona miluju.“

„Stejně jako miluješ Luka,“ upřesnil Jace. „Jako miluješ svoji matku.“

„Ne.“ Její hlas byl chladný a ostrý jako rampouch. „Neříkej mi, co cítím.“

Ve tváři mu přeskočil drobný sval. „Nevěřím ti.“

Clary vstala. Nedokázala se mu podívat do očí, takže se místo toho zavrtávala pohledem do tenké jizvy ve tvaru hvězdy na jeho rameni, která upomínala na nějaké staré zranění. Život plný jizev a zabíjení, řekl kdysi Hodge. Ještě tomu můžeš uniknout. „Jaci,“ řekla.

„Proč mi tohle děláš?“

„Protože mi lžeš. A lžeš i sama sobě.“ Z Jaceových očí šlehaly blesky a ruce měl vražené v kapsách, Clary však viděla, že jsou stisk-nuté v pěst.

Něco uvnitř Clary už nevydrželo ten nápor a prasklo, takže jí z úst začala samovolně proudit slova. „A co ti mám asi tak říct? Pravdu? Pravda je taková, že mám Simona ráda tak, jak bych měla mít ráda tebe, a přeju si, aby on byl můj bratr a ne ty, ale nemůžu s tím nic udělat a ty taky ne! Nebo tě snad něco napadá, když jsi tak děsně chytrej?!“

Jace nasál do plic vzduch a ona si uvědomila, že vůbec nečekal, že mu něco takového řekne, ani za milion let. Výraz v jeho tváři o tom zcela jasně vypovídal.

Sebrala všechny síly, aby se zase uklidnila. „Jaci, je mi to líto, nechtěla jsem –“

„Ne, není ti to líto, neomlouvej se.“ Udělal pár kroků k ní a málem se mu u toho zapletly nohy – Jaceovi, který nikdy neklopýtl, nikdy o nic nezakopl a jehož pohyby byly za všech okolností ladné. Položil jí ruce na tvář. Cítila teplo jeho prstů na své pokožce. Věděla, že by se měla odtáhnout, stála však jako přimražená a jen se na něj dívala. „Ty to nechápeš,“ řekl chvějícím se hlasem. „Já jsem k nikomu nikdy nic takového necítil. Myslel jsem si, že toho nejsem schopný. Myslel jsem si, že to, jak jsem vyrostl…, můj otec.“

„Milovat znamená ničit,“ odříkala ochromeně. „Vzpomínám si.“

„Myslel jsem si, že je moje srdce v tomhle ohledu rozbité,“ řekl a tvářil se u toho, jako by byl sám překvapený, že se slyší říkat ta slova

- moje srdce. „Navždycky. Ale ty –“

„Jaci. Dost.“ Zvedla ruku, položila ji na jeho a jejich prsty se propletly. „Nemá to smysl.“

„To není pravda.“ Z jeho hlasu čišelo zoufalství. „Pokud to oba cítíme stejně –“

„Nezáleží na tom, co cítíme. Nemůžeme s tím nic udělat.“ Slyšela svůj hlas, jako by pocházel od někoho jiného, od někoho vzdáleného a nešťastného. „Kam bychom spolu šli? Jak bychom s tím mohli žít?“

„Drželi bychom to v tajnosti.“

„Stejně by se na to přišlo. A já nechci lhát svojí rodině, ty snad jo?“

Jeho odpověď zněla trpce.

„Jaké rodině? Lightwoodovi mě stejně nenávidí.“

„To není pravda. A já bych to nikdy nemohla říct Lukovi. A co matka? Co bychom jí řekli, kdyby se probudila? To, co chceme, by všem, na kom nám záleží, připadalo jako nechutnost…“

„Nechutnost?!“ Sundal ruce z její tváře, jako by ho odstrčila. Zněl překvapeně. „To, co cítíme, co já cítím, je podle tebe nechutnost?“

Při pohledu na něj zatajila dech. „Možná,“ zašeptala. „Já nevím.“

„Tak to jsi měla říct hned na začátku.“

„Jaci –„

On se však už před ní uzavřel a ve tváři měl výraz neprostupný a pevný jako dubové dveře. V té chvíli bylo těžké uvěřit tomu, že se na ni vůbec někdy díval jinak. „V tom případě se omlouvám, že jsem něco řekl.“ Mluvil škrobeně, formálně. „Už tě nikdy nepolíbím. Na to se můžeš spolehnout.“

Claryino srdce udělalo pomalý, zoufalý přemet, zatímco Jace od ní odstoupil, vytáhl z prádelníku ručník a zamířil zpět do koupelny.

„Jaci, co to děláš?“

„Jdu si dát tu sprchu. A jestli jsem kvůli tobě vypotřeboval všechnu teplou vodu, budu pořádně naštvaný.“ Vkročil do koupelny a kopnutím za sebou zavřel dveře.

Clary sebou hodila na postel a civěla do stropu. Byl stejně prázdný jako Jaceova tvář předtím, než se k ní otočil zády. Když se překulila na bok, uvědomila si, že ležela na jeho modrém tričku. Vonělo jako on, jako mýdlo, dým a měděná pachuť krve. Stočila se kolem trika do klubíčka, jak to dělávala se svou oblíbenou přikrývkou, když byla ještě úplně malá, a zavřela oči.

Ve snu se dívala dolů na lesklou hladinu, která se pod ní rozprostírala jako nekonečné zrcadlo odrážející noční nebe. Podobně jako zrcadlo byla voda pevná a tvrdá, takže se po ní dalo chodit. Kráčela po hladině a vdechovala vůni nočního vzduchu, vlhkého listí a města, jež se v dálce třpytilo jako pohádkový hrad zalitý světlem. Všude, kam vkročila, se od jejích stop rozbíhaly pavučiny trhlinek a z nich namísto vody vystřikovaly úlomky skla.

Obloha se rozzářila. Osvětlovala ji spousta ohnivých bodů podobných špičkám zápalek. Potom se z nebe spustil déšť žhavých uhlíků a Clary se skrčila a zakryla si hlavu pažemi. Jeden z uhlíků se

zřítil přímo před ni, když však dopadl na zem, proměnil se v chlapce. Byl to Jace, celý oděný v žhnoucím zlatě, se zlatýma očima a zlatými vlasy, a ze zad mu vyrůstala zlatobílá křídla, která byla větší a hustěji opeřená než křídla jakéhokoli ptáka.

Usmál se jako kočka a ukázal za ni. Clary se otočila a uviděla, že za ní stojí tmavovlasý chlapec – byl to Simon? I on měl na zádech křidla, jen ta jeho měla černou barvu půlnoci a každé pero bylo zbro-cené krví.

Clary zalapala po dechu a probudila se. V rukou pevně svírala Jaceovo tričko. V ložnici bylo přítmí, jediné světlo pocházelo z úzkého okna vedle postele. Posadila se. Měla těžkou hlavu a bolelo ji za krkem. Pomalu se rozhlédla po pokoji a nadskočila leknutím, když se v šeru jako kočičí oči zablýskl jasný světelný bod.

Jace seděl v křesle vedle postele. Na sobě měl džíny a šedý svetr a jeho vlasy se zdály být skoro suché. V ruce držel něco, co se kovově lesklo. Zbraň? Clary nedokázala přijít na to, proti čemu by se tady v Institutu mohl chtít bránit.

„Vyspala ses dobře?“

Přikývla. Měla sucho v ústech. „Proč jsi mě neprobudil?“

„Říkal jsem si, že ti odpočinek přijde vhod. Navíc jsi spala jako dřevo. Dokonce jsi i slintala,“ dodal. „Na moje tričko.“

Clary si rychle zakryla rukou ústa. „Promiň.“

„Člověku se moc často nepoštěstí vidět někoho slintat,“ pokračoval Jace. „Zvlášť s takovým absolutním odevzdáním. S otevřenou pusou a tak.“

„Ále, trhni si.“ Zašmátrala kolem sebe na pokrývce, až našla svůj telefon, a znovu zkontrolovala displej, i když předem věděla, co na něm bude stát. Žádné hovory. „Jsou tři ráno,“ všimla si vyděšeně.

„Myslíš, že je Simon v pořádku?“

„Mně nikdy moc v pořádku nepřišel,“ zhodnotil Jace. „I když s časem to asi nemá nic společného.“

Strčila si telefon do kapsy u džínů. „Jdu se převlíct.“

Jaceova nabílo vymalovaná koupelna nebyla o nic větší než Isabelina, zato však o poznání čistší. Clary si pomyslela, že pokoje v Institutu sice nejsou příliš různorodé, ale aspoň mají všichni obyvatelé soukromí. Přetáhla si přes hlavu mokré tričko a pověsila je

na věšák na ručníky, omyla si obličej vodou a pročísla si divoce se vlnící vlasy hřebenem.

Jaceovo tričko jí bylo příliš velké, jeho látka ji však příjemně hladila po kůži. Vyhrnula si rukávy a vrátila se do ložnice, kde našla Jace sedět na stejném místě jako předtím. Rozmrzele zíral na lesklý předmět, který držel v rukou. Opřela se o opěradlo křesla. „Co to je?“

Jace místo odpovědi natočil předmět tak, aby jej lépe viděla. Byl to ostrý skleněný střep z rozbitého zrcadla, v němž byl však místo odrazu jejího obličeje vidět obraz krajiny se zelenou trávou, modrou oblohou a holými černými větvemi stromů.

„Nevěděla jsem, že sis to nechal,“ řekla. „Ten střep z portálu.“

„Proto jsem sem chtěl jít,“ vysvětlil. „Abych si vzal tohle.“ V jeho hlase se mísil stesk s odporem. „Pořád čekám, že v tom odrazu možná zahlédnu svého otce. A že tak zjistím, co chystá.“

„Ale on tam přece není, ne? Myslela jsem, že je někde tady ve městě.“

Jace zavrtěl hlavou. „Krasomil ho hledal a je přesvědčený, že tu není.“

„Krasomil ho hledal? To jsem nevěděla. Jak –“

„Krasomil se nestal nejvyšším čarodějem brooklynským jen tak pro nic za nic. Jeho moc sahá přes celé město a ještě dál. Do určité míry dokáže vycítit, co se tam venku děje.“

Clary si odfrkla. „Dokáže vycítit narušení Síly?“

Jace se v křesle zavrtěl a zamračil se na ni. „Já si nedělám legraci. Po tom, co v Tribece někdo zavraždil toho čaroděje, se o to začal zajímat. Když jsem se k němu nastěhoval, požádal mě o něco, co pa-třilo mému otci, aby mu to usnadnilo hledání. Dal jsem mu prsten Morgensternů. Říkal, že mi dá vědět, pokud někde ve městě vycítí Valentýnovu přítomnost, ale zatím se to ještě nestalo.“

„Možná jenom chtěl ten prsten,“ poznamenala Clary. „Do šperku je zjevně blázen.“

„Klidně si ho může nechat.“ Jaceova ruka se sevřela kolem střepu zrcadla. Clary si s úlekem všimla, že z jeho kůže v místech, kde se do ní zaryly zubaté okraje skla, prýští krev. „Pro mě nemá žádnou cenu.“

„Hej,“ upozornila ho a sehnula se, aby mu vzala střep z ruky.

„Dávej pozor.“ Zasunula mu úlomek portálu do kapsy u bundy, která visela na háčku na stěně. Okraje střepu byly potřísněny tmavou krví a Jaceovy dlaně brázdily rudé čáry. „Možná bychom se měli vrátit ke Krasomilovi,“ řekla co nejjemněji. „Alek je tam už dlouho a –“

„Něco mi říká, že mu to zas tak nevadí,“ namítl Jace, ale pak celkem poslušně vstal a sáhl pro stélu, kterou měl opřenou o zeď. Na hřbet krvácející pravé ruky si načrtl hojivou runu a řekl: „Chtěl jsem se tě na něco zeptat.“

„A na co?“

„Jak jsi mě dostala z té cely v Tichém Městě? Jak se ti podařilo otevřít ty dveře?“

„No, použila jsem obyčejnou runu pro otevření a –“

Přerušilo ji ostré, řinčivé zvonění a Clary si rychle vrazila ruku do kapsy, než si uvědomila, že ten zvuk je mnohem hlasitější než vyzvánění jejího telefonu. Zmateně se rozhlédla kolem sebe.

„To je zvonek Institutu,“ vysvětlil jí Jace a vzal do ruky svou bundu. „Jdeme.“

Byli na půli cesty do vstupní haly, když ze dveří svého pokoje vyrazila Isabela, vybavená bavlněným županem, růžovou hedvábnou maskou na spaní vyhrnutou na čelo a rozespalým výrazem. „Jsou tři ráno!“ oznámila jim tónem, který naznačoval, že to všechno je Jaceova nebo možná Claryina chyba. „Kdo na nás může ve tři ráno zvonit?“

„Možná je to inkvizitorka,“ navrhla odpověď Clary a náhle ji zamrazilo.

„Ta se dostane dovnitř i bez nás,“ řekl Jace. „Jako každý lovec stínů. Institut je nepřístupný pouze obyčejným lidem a obyvatelům podsvěta.“

Clary píchlo u srdce. „Simon!“ vyjekla. „To musí být on!“

„No to snad ne,“ zívla Isabela. „To nás vážně budí v tuhle nekřesťanskou hodinu, jenom aby ti dokázal svoji lásku, nebo co? Copak nemohl zavolat? Civilové jsou hrozní pitomci.“ Došli do vstupní haly, která teď byla prázdná. Max už se asi sám přesunul do postele. Isabela přešla místnost a stiskla tlačítko na protější stěně.

Někde v útrobách katedrály se ozvalo rachocení. „Tak,“ řekla Isabela. „Výtah už je na cestě.“

„Nemůžu uvěřit tomu, že v sobě nenašel dost hrdosti a duchapřítomnosti, aby se prostě opil a pak usnul někde v příkopě,“ podotkl Jace. „Musím říct, že mě náš přítel dost zklamal.“

Clary ho skoro nevnímala. Narůstal v ní strach a krev jí pomalu tuhla v žilách. Vzpomněla si na svůj sen, na anděly, led a Simona s krvácejícími křídly. Zachvěla se.

Isabela se na ni soucitně podívala. „Vážně je tady zima,“ poznamenala. Zvedla ruku a z věšáku na zdi sundala něco, co vypadalo jako modrý sametový kabát. „Na,“ nabídla Clary. „Hoď si to přes sebe.‘

Clary si oblékla kabát a přitáhla si ho k tělu. Byl moc dlouhý, ale zato teplý. A také měl kapuci podšitou saténem. Clary si ji stáhla dozadu, aby dobře viděla, jak se otevírají dveře výtahu.

Za nimi čekala prázdná klec výtahu, jejíž zrcadlové stěny odrážely Claryinu bledou, vyděšenou tvář. Bez zaváhání vkročila dovnitř.

Isabela se na ni nechápavě podívala. „Co to děláš?“

„Tam dole je Simon,“ řekla Clary. „Vím to.“

„Ale –“

Ale to už stál vedle Clary Jace a přidržoval dveře otevřené pro Isabelu. „Tak pojď, Izzy,“ pobídl ji. S teatrálním povzdechem vkročila za nimi.

Clary se pokoušela zachytit Jaceův pohled, zatímco všichni tři v tichosti sjížděli výtahem dolů a Isabela si k účesu připínala poslední pramen vlasů, on se však na ni ani nepodíval. S hlavou otočenou ke straně pozoroval sám sebe v zrcadle a tiše si pískal, jako vždy, když byl nervózní. Vzpomněla si, jak se mu třásly ruce, když ji vzal na Zakletém dvoře do náruče. Myslela na to, jak se Simon tvářil – i na to, jak skoro utíkal, aby už byl od ní pryč, a jak jí zmizel ve stínu na kraji parku. V hrudi cítila uzlík strachu a vůbec netušila proč.

Dveře výtahu se otevřely a odhalily hlavní loď katedrály, již oživovalo mihotavé světlo svící. Ve spěchu se protáhla kolem Jace, vyrazila z výtahu a úzkou uličkou mezi lavicemi téměř proletěla. Klopýtla o dlouhý okraj kabátu a netrpělivě si jej vyhrnula rukama. Doběhla až k širokým dvoukřídlým dveřím. Zevnitř byly zajištěny

bronzovými závorami, silnými jako Claryina paže. Když se natahovala k nejvýše umístěné závoře, kostelem znovu zazněl zvuk zvonku. Slyšela, jak Isabela něco šeptá Jaceovi, zalomcovala závorou, zatáhla za ni a pak na svých rukou ucítila Jaceovy. Pomohl jí těžké dveře otevřít.

Dovnitř se nahrnul noční vzduch a plameny všech svící se zachvěly. Ve vzduchu se vznášel pach města, v němž byla cítit sůl, dým, chladnoucí beton a odpadky, a pod všemi těmi známými pachy se linula vůně mědi připomínající nové mince.

Clary si nejdříve myslela, že na schodech nikdo nestojí. Pak mrkla a najednou uviděla Rafaela s černými kudrnami zcuchanými nočním vánkem. Rozhalenkou bílé košile mu byla vidět jizvička v dolíku na krku. V náruči držel tělo. To bylo všechno, čeho si Clary všimla, jak tak na něj nechápavě zírala. Tělo. Někdo nade vší pochybnost mrtvý, jehož ruce a nohy povadle visely dolů jako zplihlá lana a hlava zvrácená dozadu odhalovala potrhané hrdlo. Cítila, jak se jí Jaceova ruka pevně sevřela kolem paže. Teprve pak se podívala pořádně a všimla si známé manšestrové bundy s natrženým rukávem, pod ní modrého trička, nyní postříkaného krví, a začala křičet.

Z hrdla jí však nevyšel žádný zvuk. Clary cítila, jak se jí podlomila kolena, a kdyby ji Jace nepodepřel, sesunula by se na zem.

„Nedívej se,“ říkal jí do ucha. „Proboha, nedívej se.“ Ona se ale nemohla nedívat na krev, jíž byly Simonovy hnědé vlasy slepeny k sobě, na jeho roztrhané hrdlo, na šrámy podél jeho nehybných zápěstí. Před očima jí poskakovaly černé skvrny, zatímco se snažila popadnout dech.

Isabela vytrhla z držáku vedle dveří jeden z prázdných svícnu a namířila jej na Rafaela jako obrovský trojzubec.

„Co jste udělali Simonovi?!“ V té chvíli měl její hlas ostrý a panovačný tón, takže zněla přesně jako její matka.

„El no es muerto,“ oznámil Rafael prázdným, necitlivým hlasem a překvapivě jemně položil Simona na zem, téměř ke Claryiným nohám. Už skoro zapomněla, jak silný musí být – i přes svou křehkou konstituci měl k dispozici nadpřirozenou upíří sílu.

Ve světle svící, které k nim pronikalo dveřmi, Clary viděla, že je Simonovo tričko vepředu úplně nasáklé krví.

„Říkal jsi –“ začala.

„Není mrtvý,“ řekl Jace a stiskl ji ještě pevněji. „On není mrtvý.“ Prudkým pohybem se mu vytrhla a padla na kolena. Samozřejmě,

bez pocitu znechucení, se dotkla Simonovy zakrvácené kůže. Vzala ho rukama pod hlavou a položila si ji do klína. Jediné, co cítila, byla nebetyčná, dětinská hrůza, kterou si pamatovala z doby, když jí bylo pět let a rozbila matčinu stolní lampu nedozírné ceny. Nic, našeptával jí tehdy hlas uvnitř její hlavy, vůbec nic už tyhle kousíčky nemůže dát znovu dohromady.

„Simone,“ zašeptala a dotkla se jeho obličeje. Chyběly na něm brýle. „Simone, to jsem já.“

„Neslyší tě,“ řekl jí Rafael. „Umírá.“ Prudce zvedla hlavu. „Ale říkal jsi –“.

„Říkal jsem, že ještě není mrtvý,“ přerušil ji Rafael. „Ale za několik minut, možná za deset, jeho srdce zpomalí a pak se úplně zastaví. Už teď nic nevidí ani neslyší.“

Mimoděk si Simona k sobě přitiskla pevněji. „Musíme ho odvézt do nemocnice… nebo zavolat Krasomila.“

„Nemůžou pro něj už nic udělat,“ řekl Rafael. „Ty to nechápeš.“

„Ne,“ vložil se do hovoru Jace hlasem jemným jako hedvábí, v němž jsou zapíchány ostré jehličky. „Nikdo z nás to nechápe. Možná bys nám to měl lépe vysvětlit. Protože jinak budu předpokládat, že jsi jen mizerná pijavice, a vyrvu ti srdce z těla. Což jsem měl udělat, už když jsme se viděli naposledy.“

Rafael se na něj nevesele usmál. „Přísahal jsi, že mi neublížíš, lovče stínů. Už jsi na to zapomněl?“

„Já jsem nic nepřísahala,“ řekla Isabela a varovně pozvedla svícen.

Rafael ji ignoroval. Pořád upíral pohled na Jace. „Vzpomněl jsem si na tu noc, kdy jste se vloupali do hotelu Dumort a hledali tam svého přítele. Proto jsem ho vzal sem, když jsem ho v hotelu našel, a nenechal jsem ostatní, aby z něj vysáli všechnu krev.“ Ukázal na Simona. „Bez dovolení k nám vtrhnul, takže jsme nedělali nic

zakázaného. Ale udržel jsem ho naživu, protože jsem věděl, že patří k vám. Nemám v úmyslu vyvolat válku s nefilim.“

„On k vám vtrhnul?“ zopakovala Clary nevěřícně. „Něco tak pitomýho a šílenýho by Simon nikdy neudělal.“

„Ale udělal,“ řekl Rafael se slabým náznakem úsměvu, „protože se bál, že se mění v jednoho z nás, a chtěl vědět, jestli se to dá nějak zastavit. Možná si pamatujete, že když byl ještě potkanem a vy jste si k nám pro něj přišli, kousnul mě.“

„To bylo od něj odvážné,“ podotkl Jace. „Ten nápad se mi zamlouval.“

„Možná,“ řekl Rafael. „V každém případě se mu přitom do pusy dostalo trochu mé krve. Víte přece, že tak své síly předáváme ostatním. Prostřednictvím krve.“

Prostřednictvím krve. Clary si vzpomněla, jak Simon utekl od toho filmu o upírech v televizi a jak v McCarrenově parku mžoural do slunce. „Myslel si, že se mění v upíra,“ řekla. „A šel se do hotelu přesvědčit, jestli je to pravda.“

„Přesně tak,“ potvrdil Rafael. „Smůla je, že účinky mé krve by pravděpodobně časem vymizely, kdyby nic neudělal. Ale takhle…“ Výmluvně ukázal na Simonovo bezvládné tělo.

„Takhle co?“ zeptala se Isabela a v jejím hlase bylo slyšet nebezpečné ostří. „Takhle umře?“

„A znovu povstane. Teď z něj bude upír.“

Svícen vypadl Isabele z ruky a její oči se zděšeně rozevřely dokořán. „Cože?!“

Jace zachytil Isabelinu improvizovanou zbraň, než dopadla na zem. Když se otočil k Rafaelovi, odrážela se v jeho očích bezútěšnost. „Ty lžeš.“

„Má v sobě upíří krev,“ řekl Rafael. „Proto zemře a znovu povstane jako jedno z dětí noci. Proto jsem také přišel. Simon teď patří k mým lidem.“ V jeho hlase nebyl znát žal ani radost, Clary si však nemohla pomoci a přemýšlela, jaké skryté potěšení mu asi působí, že mu okolnosti přihrály takovýhle trumf.

„A nemůžeme něco udělat? Nedá se to nějak zastavit?“ ptala se Isabela hlasem, v němž byla cítit vzrůstající panika. Clary si neurčitě pomyslela, jak je podivné, že tihle dva, Jace a Isabela, kteří přece

Simona nemilovali tak jako ona, tu zastanou veškerou konverzaci. Možná ale mluvili právě proto, že ona sama ze sebe nedokázala vypravit ani slovo.

„Můžete mu uříznout hlavu a spálit jeho srdce, ale to byste asi nechtěli.“

„Ne!“ Clary Simona pevněji sevřela v náruči. „Neopovažujte se mu ublížit.“

„Já to nemám zapotřebí,“ řekl Rafael.

„S tebou jsem taky nemluvila.“ Clary ani nezvedla hlavu. „Ať tě to ani nenapadne, Jaci. Neopovažuj se.“

Nastalo ticho. Slyšela, jak se Isabela rozechvěle nadechla. Rafael samozřejmě nedýchal vůbec. Jace chvíli váhal a pak řekl: „Clary, a co by chtěl Simon? Myslíš, že by chtěl takhle dopadnout?“

Trhnutím zvedla hlavu. Jace se na ni shora díval a v ruce stále ještě držel tříramenný kovový svícen. V mysli jí probleskla představa Jace, jak tiskne Simona k zemi a zaráží mu ostrý konec svícnu do hrudi, z níž stříká vodotrysk krve. „Drž se od nás dál!“ zaječela tak hlasitě, že se vzdálení chodci kráčející po ulici před katedrálou otáčeli a ohlíželi za sebe, jako by je ten zvuk vyděsil.

Jace zbledl až ke kořínkům vlasů a v té bílé tváři vypadaly jeho doširoka rozevřené oči jako zlatá kola, nelidská a podivně výrazná. Řekl: „Clary, nemysli si –“

Simon náhle zalapal po dechu a vzepjal se v Claryině náruči do oblouku. Znovu vykřikla, objala ho a přitiskla ho k sobě. Jeho vyvalené, nevidoucí oči prozrazovaly hrůzu. Zvedl ruku. Nebyla si jistá, jestli se pokouší dotknout se její tváře nebo ji poškrábat, protože ji nepoznává.

„To jsem já,“ řekla, jemně mu přitlačila ruku k hrudi a propletla jeho prsty se svými. „Simone, to jsem já, Clary.“ Její prsty mezi jeho klouzaly. Když se podívala dolů, viděla, že má ruce mokré od krve z jeho trička a od slz, které jí nevědomky stekly po tváři. „Simone, miluju tě,“ řekla.

Stiskl jí ruce. Drsně, sípavě vydechl a pak už se znovu nenadechl.

Miluju tě. Miluju tě. Miluju tě. Poslední slova, která Clary Simonovi řekla, jí rezonovala v uších, zatímco jeho tělo v její náruči

ochablo. Isabela náhle seděla vedle ní a něco jí říkala do ucha, Clary ji však neslyšela. Uši jí naplňovalo burácení, které připomínalo ženoucí se příbojovou vlnu. Dívala se, jak se Isabela jemně snaží rozplést její a Simonovy ruce a nejde jí to. Clary to překvapilo. Neuvědomovala si, že ho drží tak pevně.

Isabela to vzdala, postavila se a rozzlobeně se otočila k Rafaelovi. Něco na něj křičela. Uprostřed její tirády Clary zase začala vnímat zvuky, jako když se na rádiu konečně najde správná frekvence. „… a co máme asi tak dělat teď?“ křičela Isabela.

„Pohřbít ho,“ odpověděl Rafael.

Svícen v Jaceově ruce se znovu zvedl do výšky. „To není moc vtipné.“

„Nemá to být vtip,“ řekl upír bez známky strachu. „Takhle se rodíme. Nejdřív z nás někdo vysaje krev a pak nás pohřbí. Upír se zrodí tehdy, když se z hrobu sám vyhrabe.“

Isabela s odporem tiše zamručela. „To bych asi nezvládla.“

„Někteří to také nezvládnou,“ řekl Rafael. „Pokud není při ruce nikdo, kdo by jim pomohl vyhrabat se z hrobu, zůstanou pod zemí uvěznění jako krysy.“

Clary se z hrdla vydralo vzlyknutí. Vzlyknutí tak drásavě, že to byl téměř výkřik. Řekla: „Já ho nenechám zahrabat do země.“

„V tom případě zůstane takhle,“ sdělil jí Rafael nemilosrdně.

„Mrtvý, ale ne tak docela mrtvý. Jen se nikdy neprobudí.“

Všichni se dívali dolů na ni. Isabela a Jace vypadali, že tají dech a čekají na odpověď. Rafael neprojevoval žádný zájem a tvářil se téměř znuděně.

„Nevešel jsi do Institutu, protože nemůžeš, je to tak?“ zeptala se ho Clary. „Protože je to posvěcená půda a ty jsi zatracený.“

„To není tak úplně –“ začal Jace, Rafael ho však gestem ruky zarazil.

„Měl bych vás upozornit,“ řekl upír, „že nemáme moc času. Čím déle budeme čekat, než ho pohřbíme, tím menší je pravděpodobnost, že se dokáže z hrobu zase vyhrabat.“

Clary se podívala na Simona. Vážně by vypadal, že spí, kdyby nebylo dlouhých šrámů na jeho holé kůži. „Tak ho teda pohřbíme,“

rozhodla. „Ale chci, aby to bylo na židovským hřbitově. A chci být u toho, až se probudí.“

Rafaelovy oči se zablýskly. „Nebude to moc hezký pohled.“

„Na to už jsem si zvykla.“ Zaťala zuby. „Tak vyrazíme. Do výhodu slunce zbývá jenom pár hodin.“

10

HEZKÉ MÍSTO V ÚSTRANÍ

Hřbitov ležel na okraji Queensu, kde činžáky začaly ustupovat řadám viktoriánských domků natřených růžovou, bílou nebo modrou barvou, které připomínaly perníčky. Ulice byly široké a většinou prázdné. Třídu vedoucí ke hřbitovu osvětlovala jedna jediná pouliční lampa. Chvíli jim trvalo, než dokázali pomoci stél otevřít zamčenou bránu, a další chvíli, než našli dostatečně odlehlé místo, kde by mohl Rafael začít kopat hrob. Nakonec vybrali prostranství na vrcholu nízkého kopečku, které stínilo několik stromů. Clary, Jace a Isabela byli chráněni iluzí, Rafaela ani Simonovo tělo však nijak skrýt nešlo, takže jim stromy poskytovaly vítaný úkryt.

Stráně pahorku odvrácené od ulice byly hustě posety náhrobními kameny, z nichž mnohé byly označeny šesticípou Davidovou hvězdou. Ve svitu měsíce jejich hladký povrch bíle zářil jako mléko. V dálce bylo vidět jezírko, jehož hladinu čeřily třpytící se vlnky. Hezké místo, pomyslela si Clary. Dobré na to, aby sem člověk přišel, položil květiny na něčí hrob, na chvíli se tu posadil a přemýšlel o životě zemřelého a o tom, co pro něj znamenal. Ale už o něco méně dobré na to, aby se sem člověk připlížil v noci pod rouškou temnoty a pohřbíval svého přítele do mělkého hrobu, aniž by mu mohl dopřát rakev nebo smuteční obřad.

„Trpěl hodně?“ zeptala se Rafaela.

Vzhlédl od kopání a opřel se o rukojeť lopaty jako hrobník z Hamleta. „Cože?“

„Simon. Trpěl hodně? Bolelo ho to?“

„Ne. Kousnutí upíra není zase tak špatný způsob smrti,“ řekl Rafael svým jemným, melodickým hlasem. „Kousnutí tě omámí. Je to docela příjemné, třeba jako usínání.“

Zmocnila se jí závrať a na chvíli měla pocit, že omdlí.

„Clary!“ Jaceův hlas ji ostře vytrhl ze snění. „Pojď sem. Na tohle se nemusíš dívat.“

Natáhl k ní ruku. Když se podívala za něj, uviděla Isabelu, jak stojí o podál s bičem v ruce. Předtím zabalili tělo do deky a teď

leželo na zemi u Isabeliných nohou, jako by je hlídala. Ne tělo,

připomněla si Clary hněvivě. Zabalili jeho. Simona.

„Chci být u toho, až se probudí.“

„Já vím. Včas se vrátíme.“ Když se vůbec nehýbala, Jace ji vzal za paži, která mu nekladla žádný odpor, a odvedl ji z prostranství kousek pod vršek kopce. Těsně nad první řadou hrobů ležely v trávě balvany. Na jeden si sedl a zapnul si bundu. Byla překvapivě chladná noc. Když Clary vydechla, spatřila před sebou obláček páry, toho

roku poprvé.

Sedla si na kámen vedle Jace a zadívala se na jezírko. Slyšela rytmické údery Rafaelovy lopaty bořící se do země a zvuky hlíny dopadající na trávník. Rafael nebyl člověk, pracoval mnohem rychleji. Vykopání hrobu mu nebude trvat příliš dlouho. Simon nebyl zase tak velký, takže není potřeba kopat moc hluboko.

Břichem jí projelo bolestivé píchnutí. Předklonila se a chytla se za břicho rukama. „Je mi zle.“

„Já vím. Proto jsem tě odvedl sem. Vypadala jsi, že se chystáš Rafaelovi pozvracet k nohám.“ Vydala ze sebe tiché zaúpění.

„To by mu asi pořádně zmrazilo úsměv,“ poznamenal Jace zamyšleně. „Možná by to stálo za to.“

„Buď zticha.“ Bolest ustala. Zaklonila hlavu a podívala se na mě-síc - oprýskaný stříbrný kruh plovoucí v moři hvězd. „Tohle je celý moje chyba.“

„Není to tvoje chyba.“

„Máš pravdu. Je to naše chyba.“

Jace se k ní otočil a z jeho držení ramen bylo znát podráždění. „A jak jsi na tohle přišla?“

Chvíli se na něj jen tiše dívala. Potřeboval by ostříhat. Vlasy se mu vlnily a kroutily jako úponky popínavých rostlin, které už by se

měly zastřihnout, a ve svitu měsíce se třpytily jako bílé zlato. Jizvy na jeho obličeji a krku vypadaly jako vyleptané kovově lesklým inkoustem. Je krásný, pomyslela si stísněně, je krásný a není na něm vůbec nic, žádná podoba, ani sklon lícních kostí, tvar čelisti nebo křivka rtů, co by prozrazovalo příbuznost s ní nebo s její matkou. Vlastně nevypadal ani jako Valentýn.

„Co je?“ zeptal se. „Proč se na mě tak díváš?“

Měla chuť vrhnout se mu do náruče a dát se do pláče, ale zároveň také začít do něj bušit pěstmi. Místo toho řekla: „Kdyby nebylo toho, co se stalo u Zakletého dvora, Simon by ještě žil.“

Sáhl dolů k zemi a prudce z ní vyrval trs trávy. Ke kořínkům se ještě lepila hlína. Odhodil trávu stranou. „Udělali jsme to z donucení. Nebylo to jen tak pro zábavu nebo abychom mu ublížili. A mimoto,“ řekl s přeludným úsměvem, „jsi přece moje sestra.“

„Neříkej to takhle…“

„Co? ‚Sestra‘?“ Zavrtěl hlavou. „Když jsem byl ještě dítě, přišel jsem na to, že když jedno slovo rychle opakuješ pořád dokola, ztratí veškerý význam. Vždycky jsem ležel v posteli a dokola si říkal různá slova – cukr, zrcadlo, šeptat, tma. Sestra,“ řekl tiše. „Jsi moje sestra.“

„Je jedno, kolikrát za sebou to řekneš. Pořád to bude pravda.“

„A je jedno i to, co nechceš, abych řekl. I to bude pořád pravda.“

„Jaci!“ Ozval se jiný hlas, který volal jeho jméno. Byl to Alek, trochu udýchaný z běhu. V jedné ruce držel černý plastový pytel. Za ním pospíchal Krasomil, neuvěřitelně vysoký, štíhlý a zamračený. Na sobě měl dlouhý kožený kabát, který vlál ve větru jako netopýří křídla. Alek se zastavil před Jacem a podal mu pytel. „Přinesl jsem krev,“ oznámil. „Jak jsi chtěl.“

Jace otevřel pytel, podíval se do něj a nakrčil nos. „Mám se tě vůbec ptát, kde jste k tomu přišli?“

„V jednom řeznictví v Greenpointu,“ řekl Krasomil, když došel až k nim. „Potřebují zbavit maso krve, aby bylo halal. Je to zvířecí krev.“

„Krev jako krev,“ usoudil Jace a vstal. Podíval se dolů na Clary a zaváhal. „Rafael nelhal, když říkal, že to nebude hezký pohled. Klidně tady můžeš zůstat. Pošlu sem Isabelu, počká tu s tebou.“

Zaklonila hlavu, aby se na něj mohla podívat. Měsíční světlo vykreslovalo na jeho tváři stíny větví. „Ty už jsi někdy viděl vstávat upíra z mrtvých?“

„Ne, ale…“

„Takže doopravdy nevíš, jak to vypadá, ne?“ Postavila se a Isabelin modrý kabát kolem ní zašustil. „Chci u toho být. Musím u toho být.“

Viděla mezi stíny jen kus jeho obličeje, ale zdálo se jí, že se tváří téměř obdivně. „Nebudu ti tady vykládat, že něco nezvládneš,“ řekl.

„Tak pojďme.“

Když dorazili na vršek kopce, Rafael právě udusával velký obdél-ník čerstvé hlíny. Jace a Clary šli trochu napřed před Krasomilem a Alekem, kteří se zjevně kvůli něčemu hádali. Simonovo tělo bylo pryč. Isabela seděla na zemi a u nohou jí ležel bič stočený do zlatého kruhu. Třásla se. „Páni, to je ale chladno,“ řekla Clary a přitáhla si více k tělu Isabelin těžký kabát. Samet alespoň pěkně hřál. Snažila se nevěnovat pozornost faktu, že je lem kabátu potřísněný Simonovou krví. „Jako kdyby přes noc přišla zima.“

„Buď ráda, že není skutečná zima,“ podotkl Rafael, když opíral lopatu o kmen nedalekého stromu. „Půda v zimě zmrzne na kost. Někdy s ní vůbec nejde hnout a holátko musí pod zemí čekat celé měsíce a hladovět, než se dokáže vyhrabat.“

„Tak jim říkáte? Holátka?“ zeptala se Clary. To slovo se jí zdálo jaksi nepatřičné, příliš mazlivé. Vyvolávalo v ní představu roztomi-lých káčátek.

„Ano,“ odpověděl Rafael. „Znamená to ještě nezrozeného nebo čerstvě zrozeného upíra.“ Pak si všiml Krasomila a na zlomek vteřiny vypadal překvapeně, pak ale ten ohromený výraz pečlivě zamaskoval. „Nejvyšší čaroděj,“ řekl. „Nečekal jsem, že vás tu potkám.“

„Jsem tu ze zvědavosti,“ prohlásil Krasomil a jeho kočičí oči se zatřpytily. „Nikdy jsem neviděl, jak děti noci vstávají z mrtvých.“

Rafael se rychle podíval na Jace, který se opíral o kmen stromu.

„Máš překvapivě významné přátele, lovče stínů.“

„To už zase mluvíš o sobě?“ zeptal se Jace. Urovnával zkypřenou hlínu špičkou boty. „Přijde mi to trochu domýšlivé.“

„Možná tím myslel mě,“ řekl Alek. Všichni se na něj překvapeně podívali. Bylo vzácné slyšet Aleka vtipkovat. Nervózně se usmál.

„Pardon,“ omluvil se. „To ty nervy.“

„Nemáš proč být nervózní,“ řekl Krasomil a chtěl Alekovi položit ruku na rameno. Alek však rychle uhnul z jeho dosahu, takže Krasomilova natažená ruka zase klesla podél jeho těla.

„A co budeme dělat teď?“ chtěla vědět Clary, která se choulila do sebe ve snaze zahřát se. Zdálo se jí, že jí chlad proniká do každého póru v těle. Na pozdní léto byla opravdu velká zima.

Rafael se na ni podíval a nepatrně se usmál. „Při zrození je vždycky chladněji,“ vysvětlil jí. „Holátko vysává ze všech živých věcí okolo sebe energii, kterou potřebuje, aby mohlo vstát z mrtvých.“

Clary na něj vrhla nepřejícný pohled. „Ty ale nevypadáš, že by ti byla zima.“

„Já totiž nejsem živý.“ O kousek ustoupil od okraje hrobu - Clary se donutila o tom přemýšlet jako o hrobu, nic jiného to totiž nebylo – a pokynul ostatním, aby udělali to samé. „Udělejte místo,“ řekl,

„Simon může sotva vstát z mrtvých, když na něm všichni stojíte.‘

Rychle ustoupili dozadu. Clary zjistila, že jí Isabela svírá loket a když se otočila, viděla, že je bledá jako stěna. „Co se děje?“

„Je to špatně,“ hlesla Isabela. „Clary, možná bychom ho prostě měli nechat odejít.“

„Myslíš nechat ho umřít.“ Clary vytrhla ruku z Isabelina sevření.

„Nepřekvapuje mě, že to říkáš. Myslíš si, že všichni, kdo nejsou jako vy, by měli být radši mrtví.“

Isabelin se zatvářila utrápeně. „Takhle jsem –“

Prostranstvím se rozlehlo dunění. Clary nikdy předtím nic podobného neslyšela – bylo to, jako by se odněkud z hlubiny ozývalo rytmické bušení, jako by náhle mohli slyšet srdeční tep světa.

Co se to děje? pomyslela si Clary a najednou se země pod ní za-čala zvedat a vlnit. Clary spadla na kolena. Půda se vzdouvala jako hladina rozbouřeného moře a šířily se v ní trhliny. Najednou praskla a vzduchem se rozletěly hroudy hlíny. Ze země začal růst kopeček podobný krtinci. Uprostřed krtince se objevila ruka s roztaženými prsty, která se snažila něčeho zachytit.

„Simone!“ Clary se k němu chtěla vrhnout, Rafael ji však strhl zpět.

„Pusť mě!“ Snažila se mu vytrhnout, ale Rafaelovo sevření bylo jako z oceli. „Nevidíš, že potřebuje naši pomoc?“

„Měl by to udělat sám,“ řekl Rafael a stále ji pevně držel. „Je to tak lepší.“

„Tak to možná chceš ty, ale já ne!“ Vytrhla se mu a běžela k hrobu. V tu chvíli se země zvedla, takže Clary upadla. Z narychlo vyhloubeného rovu se drala shrbená postava, jejíž prsty připomínající špinavé pařáty se zarývaly do hřbitovní prsti. Nahé paže byly pomazané blátem a krví. Stvoření se uvolnilo z lepkavého objetí, odplazilo se o několik desítek centimetrů dál a pak se zhroutilo.

„Simone,“ zašeptala Clary. Protože to samozřejmě byl Simon, byl to on, žádné stvoření. Vyskočila a běžela k němu. Její tenisky se bořily do kypré hlíny.

„Clary!“ vykřikl Jace. „Co to děláš?“

Klopýtla, protože se zabořila příliš hluboko, a trochu si zvrtla kotník. Padla na kolena vedle Simona, který ležel úplně nehybně, jako by byl opravdu mrtvý. Měl špinavé, slepené vlasy, byl bez brýlí a dírou na boku trička mu prosvítala zakrvácená kůže. „Simone,“ řekla a natáhla ruku k jeho rameni. „Simone, jsi –“

Jeho tělo se pod jejími prsty napjalo a všechny jeho svaly se zaťaly, takže jeho pokožka byla na dotek tvrdá jako ocel.

„– v pořádku?“ dokončila větu.

Otočil hlavu a Clary uviděla jeho oči. Byly prázdné, bez života. S ostrým výkřikem se vymrštil a skočil na ni s rychlostí útočícího hada. Zasáhl ji přímo do prsou a povalil ji zády na zem. „Simone!“ vykřikla, on však nevypadal, že by ji slyšel. Tvář měl téměř k nepoznání zkroucenou, když se nad ní tyčil. Cenil na ni zuby, takže viděla jeho ostré špičáky, zvířecí tesáky, jež zářily ve svitu měsíce jako bílé kostěné jehly. V náhlé panice se ho snažila odkopnout, on ji však chytil za ramena a přitiskl ji k zemi. Na zkrvavených rukou měl ulámané nehty, byl však neuvěřitelně silný, mnohem silnější než ona. V klíční kosti jí bolestivě zapraštělo, jak ji pod sebou drtil…

A pak jím někdo škubnul a odhodil ho pryč, jako by nevážil víc než pouhý oblázek. Clary se vyhrabala na nohy a snažila se popadnout dech. Setkala se s Rafaelovým pochmurným pohledem.

„Říkal jsem ti, ať se od něj držíš dál,“ připomněl jí a klekl si vedle Simona, který přistál kousek od nich a teď se škubal a svíjel na zemi.

Clary se sípavě nadechla. Znělo to jako vzlyknutí. „On mě nepoznává.“

„Ale poznává. Jenom je mu to jedno.“ Rafael se přes rameno podíval na Jace. „Je vyhladovělý. Potřebuje krev.“

Úplně bledý Jace, který stál celý ztuhlý na kraji hrobu, se pohnul a beze slova k Rafaelovi natáhl ruku s igelitovým pytlem. Rafael chňapl po pytli a roztrhl jej. Vysypalo se z něj několik plastových sáčků s červenou tekutinou. Vzal jeden z nich do ruky a něco si u toho mumlal. Rozřízl sáček ostrými nehty a na bílou zablácenou košili se mu vylilo trochu krve.

Simon se vzepjal do oblouku, jako by krev cítil, a žalostně zakvílel. Nepřestával sebou škubat. Jeho prsty s ulámanými nehty se zarývaly do trávy a oči měl zvrácené, takže bylo vidět jen bělmo. Rafael zvedl balíček s krví a nechal na bílou kůži na Simonově obličeji stéci pár kapek rudé tekutiny. „Tady máš,“ řekl téměř chlácholivě. „Napij se, holátko. Napij se.“

A Simon, který byl od svých deseti let vegetarián, který by se nenapil mléka bez označení bio, který omdléval při pohledu na injekční stříkačku, ten Simon teď vytrhl z Rafaelovy štíhlé hnědé ruky sáček s krví a začal se do něj dobývat zuby. Na pár hltů vypil všechnu krev a s dalším zakvílením odhodil sáček stranou. Rafael už měl připraven druhý a vtiskl mu jej do rukou. „Nepij moc rychle,“ radil mu. „Bude ti pak špatně.“ Simon ho samozřejmě ignoroval. Podařilo se mu bez pomoci otevřít druhý sáček a teď hladově hltal jeho obsah. Z koutků úst mu vytékala krev, proudila mu dolů po krku a ve velkých rudých kapkách dopadala na jeho ruce. Měl zavřené oči.

Rafael se otočil a podíval se na Clary. Cítila, že ji pozoruje i Jace a ostatní, všichni se stejným výrazem hrůzy a znechucení. „Až bude jíst příště,“ řekl Rafael klidně, „už u toho nenadělá takový nepořádek.“

Nepořádek. Clary se odvrátila a odklopýtala z paloučku. Slyšela, že na ni Jace volá, ale nevěnovala mu pozornost. Jakmile došla ke stromům, dala se do běhu. Byla už v půli kopce dolů, když se znovu ozvala ta bolest. Klekla si na zem a celý obsah jejího žaludku se rázem vzbouřil. Když bylo po všem, odplazila se po kolenou o kousek dál a vyčerpaně padla na zem. Uvědomovala si, že pravděpodobně leží na něčím hrobě, ale bylo jí to jedno. Položila

svou žhnoucí tvář na chladnou zem a poprvé si pomyslela, že to mrtví možná nemají zase tak špatné.

11

OCEL A DÝM

Jednotka intenzivní péče v nemocnici Beth Israel Clary vždy připomínala fotografie Antarktidy. Oddělení mělo chladný, neosobní vzhled a všechno tu bylo šedé, bílé nebo bledě modré. Stěny matčina pokoje měly bílou barvu, hadičky, které se matce ovíjely kolem hlavy, a ustavičně pípající řady přístrojů kolem její postele byly šedé a přikrývka, která jí sahala až na prsa, zase bledě modrá. Jocelyn měla úplně bílou tvář. Jedinou barevnou věcí v celé místnosti byly její rudé vlasy, které se přes sněhobílý povrch polštáře rozprostíraly jako křiklavá, nesmyslná vlajka na jižním pólu.

Clary přemýšlela, jak asi Luke zvládá platit za ten soukromý pokoj, odkud ty peníze pocházejí a jak k nim přišel. Předpokládala, že se ho může zeptat, až se vrátí od automatu na kávu, který se nacházel v ošklivém bufetu ve třetím patře. Káva odtamtud vypadala jako asfalt a také tak chutnala, Luke na ní ale byl zjevně závislý.

Kovové nohy židle stojící vedle postele zaskřípaly, když Clary židli posunula a pomalu se na ni posadila. Uhladila si sukni na stehnech. Vždy, když přišla navštívit matku do nemocnice, cítila nervozitu a měla sucho v ústech, jako by jí matka měla za něco vynadat. Možná to bylo proto, že Jocelynin obličej dřív vypadal tak prázdně a kamenně jen tehdy, když se připravovala na výbuch hněvu.

„Mami,“ oslovila ji. Natáhla se a vzala matku za levou ruku. Na jejím zápěstí byla ještě znát stopa po vpichu, jímž jí Valentýn zavedl do ruky konec hadičky. Pokožka matčiny dlaně, která vždy byla drsná a popraskaná od barev a terpentýnu, působila na dotek suše jako kůra stromu. Clary sevřela prsty kolem Jocelyniny ruky a cítila, jak ji v krku roste něco tvrdého. „Mami, já…“ Odkašlala si. „Luke tvrdí, že mě slyšíš. Nevím, jestli je to pravda, nebo ne. Ale přišla jsem, protože s tebou potřebuju mluvit. Nemusíš mi na nic odpovídat. Víš, jde o to, že…“ Polkla a podívala se z okna na proužek modrého nebe, který byl vidět vedle okraje cihlové zdi naproti nemocnici. „Jde o Simona… Něco se mu stalo. A byla to moje chyba.“

Když se teď nedívala na matčinu tvář, najednou se z ní vysypal

celý příběh – jak potkala Jace a ostatní lovce stínů, jak se snažili najít Pohár smrti, jak je Hodge zradil a jak bojovali v Renwickově nemocnici a ona zjistila, že Valentýn je nejen Jaceův, ale i její otec. Vyprávěla matce i o událostech posledních dní: o noční návštěvě Kostěného Města, o Meči duše, o tom, jak inkvizitorka nenávidí Jace, a o ženě se stříbrnými vlasy. Pak matce popsala návštěvu Zakletého dvora, cenu, kterou královna požadovala za její propuštění, a také to, co se pak stalo Simonovi. Během vyprávění cítila, jak ji v krku pálí slzy, ale byla úleva to někomu říct, někomu se vypovídat, i když ji ten někdo pravděpodobně vůbec neslyšel.

„Takže se dá říct,“ shrnula své vyprávění, „že jsem to všechno dokonale zvorala. Vzpomínám si, jak jsi mi jednou řekla, že člověk vyroste tehdy, když se podívá do minulosti a uvidí tam věci, které si přeje, aby se nikdy nestaly. Takže to asi znamená, že jsem už vyrostla. Jenom jsem… já…“ Jenom jsem si myslela, že budeš u toho, až k tomu dojde. Z očí jí vyhrkly slzy, když vtom si někdo za ní odkašlal.

Clary se rychle otočila a uviděla, že ve dveřích stojí Luke s plastovým kelímkem v ruce. Ve světle nemocničních zářivek bylo zřejmé, jak unaveně vypadá. Vlasy měl prokvetlé šedinami a jeho modrá flanelová košile byla celá pomačkaná.

„Jak dlouho už tady stojíš?“

„Jenom chvilku,“ řekl. „Přinesl jsem ti kafe.“ Nabídl jí kelímek, Clary však kávu mávnutím ruky odmítla.

„Já to jejich kafe nesnáším. Chutná jako něčí nohy.“

Luke se nad tím pousmál. „Jak můžeš vědět, jak chutnají něčí nohy?“

„Prostě to vím.“ Naklonila se dopředu, a než vstala, políbila Jocelyn na chladnou tvář. „Ahoj, mami.“

Lukova modrá dodávka stála v betonové garáži pod nemocnicí. Až do chvíle, než najeli na FDR Drive, ani jeden z nich nepromluvil.

„Slyšel jsem, co jsi říkala v nemocnici.“

„Myslela jsem si, žes mě poslouchal.“ Řekla to bez jakékoli stopy hněvu. V tom, s čím se svěřila své matce, nebylo nic, co by před Lukem musela tajit.

„To, co se stalo Simonovi, nebyla tvoje chyba.“

Ta slova sice slyšela, ale zdálo se jí, že se od ní odrazila, jako by obklopovala neviditelná stěna. Jako ta magická bariéra, kterou kolem ní Hodge postavil, když ji zradil a přidal se na Valentýnovu stranu. Tentokrát však přes ni nic neslyšela ani necítila. Byla úplně otupělá, jako by zamrzla v ledovci.

„Slyšela jsi mě, Clary?“

„Je hezký, že to říkáš, ale moje chyba to samozřejmě byla.

Všechno, co se Simonovi stalo, byla moje chyba.“

„Protože se na tebe zlobil, když se vrátil do toho hotelu? Ale on se tam přece nevrátil jen proto, že byl na tebe naštvaný, Clary. Už jsem o takových situacích slyšel. Upíři takovým napůl přeměněným lidem říkají ‚půlenď. K hotelu ho muselo táhnout nějaké nutkání, které nedokázal ovládnout.“

„Protože měl v sobě Rafaelovu krev. Ale ani to by se nikdy nestalo, kdyby nebylo mě. Kdybych ho nevzala na ten večírek…“

„Myslela sis, že to tam bude bezpečné. Nevystavila jsi ho žádnému nebezpečí, ve kterém bys nebyla s ním. Nemůžeš se pořád takhle mučit,“ řekl Luke a zahnul na Brooklynský most. Pod nimi plynula voda ve stříbřitě šedých pásech. „To vůbec nemá smysl.“

Sesunula se na sedadle a prsty si zachumlala do rukávů zeleného svetru s kapuci. Jeho okraje byly roztřepené a uvolněná příze ji lechtala na tváři.

„Tak podívej,“ pokračoval Luke, „za ty roky, co Simona znám, mi došlo, že vždycky chtěl být z celého světa jenom na jednom místě a udělal by všechno pro to, aby se na to místo dostal a mohl tam zůstat.“

„A kde to bylo?“

„Kdekoli, kde jsi ty,“ řekl Luke. „Pamatuješ si, jak jsi v deseti letech na farmě spadla ze stromu a zlomila si ruku? A pamatuješ si, jak donutil záchranáře, aby ho nechali jet celou cestu do nemocnice s tebou v sanitce? Tolik křičel a kopal kolem sebe, až mu to nakonec dovolili.“

„Ty ses mu smál,“ doplnila Clary, když se jí ta vzpomínka vyno-řila z paměti, „a máma tě praštila do ramene.“

„Bylo těžké se nesmát. Takové odhodlání se u desetiletého kluka jen tak nevidí. Byl jako pitbul.“

„Jo, kdyby pitbulové nosili brýle a měli alergii na pyl.“

„Taková oddanost má obrovskou cenu,“ řekl Luke, teď už váž-ným tónem.

„Já vím. Nechtěj po mně, abych se cítila ještě hůř.“

„Clary, já ti jen říkám, že se celou tu dobu rozhodoval sám. Ty se tu teď obviňuješ z toho, že jsi tím, čím jsi. To ale přece není ničí chy-ba a ty s tím nemůžeš nic udělat. Řekla jsi mu pravdu a on si sám vybral, jak s tím hodlá naložit. Každý se musí rozhodovat sám za sebe a nikdo nemá právo nám právo volby upírat. A to ani z lásky.“

„Ale to je právě ono,“ namítla Clary. „Když někoho miluješ, tak nemáš na vybranou.“ Vzpomněla si, jak se jí stáhlo srdce, když jí Isabela zavolala a oznámila jí, že Jace zmizel. Okamžitě vyrazila bez zaváhání na cestu, ani nad tím nemusela přemýšlet. „Láska člověku bere možnost rozhodnutí.“

„Ale je to pořád lepší než její opak.“ Luke zahnul s dodávkou na Flatbush Avenue. Clary neodpověděla, jen otupěle zírala z okna. Oblast těsně za mostem nepatřila zrovna mezi nejhezčí části Brooklynu. Ulice byla po obou stranách lemována ošklivými kancelářskými budovami a autoopravnami. Za normálních okolností to tady nesnášela, teď však tento typ prostředí ladil s jejím rozpoložením. „A mluvila jsi od té doby s –?“ začal Luke, který se evidentně rozhodl, že je nejvyšší čas změnit téma hovoru.

„Se Simonem? Vždyť víš, že mluvila.“

„Chtěl jsem se zeptat na Jace.“

„Aha.“ Jace jí několikrát volal na mobilní telefon a párkrát jí i nechal zprávu. Nikdy ale telefon nezvedla, ani mu nezavolala zpátky.

Nemluvením s Jacem se trestala za to, co se stalo Simonovi. Byl to ten nejhorší trest, jaký si pro sebe dokázala vymyslet. „Ne, ještě ne.“

Luke si zjevně dával pozor, aby jeho hlas zněl neutrálně. „To bys možná měla. Abys věděla, jestli je v pořádku. Nejspíš na tom teď nebude nejlépe, vzhledem k tomu –“

Clary se na svém sedadle zavrtěla. „Měla jsem pocit, že ses na něj ptal Krasomila. Slyšela jsem, jak s ním mluvíš o Valentýnovi a celé

záležitosti s přeměnou Meče duše. Určitě by něco řekl, kdyby Jace nebyl v pořádku.“

„Krasomil mi může dát informace o Jaceově fyzickém stavu. Ale jeho duševní zdraví, to je něco jiného.“

„Zapomeň na to. Nehodlám Jaceovi volat.“ Clary slyšela, jak chladně zní její hlas, a samotnou ji to téměř zaskočilo. „Teď se musím plně věnovat Simonovi. Psychicky na tom taky není zrovna skvěle.“

Luke si povzdechl. „Jestli má potíže smířit se se svou situací, možná by měl –“

„Jasně že s tím má potíže!“ Zpražila Luka vyčítavým pohledem, on se však soustředil na řízení, takže si toho nevšiml. „Zrovna ty bys měl přece chápat, jaký to je…“

„Probudit se jednoho dne jako příšera?“ Luke to neřekl nijak jízlivě, jen unaveně. „Máš pravdu, tohle chápu. A kdyby si se mnou o tom chtěl promluvit, rád se s ním podělím o všechno, co vím. Nakonec to překoná, i když si teď myslí, že ne.“

Clary se zamračila. Za nimi právě zapadalo slunce a odráželo se ve zpětném zrcátku, které díky tomu zářilo jako zlato. Ten jasný odraz ji píchal do očí. „Ale stejně je to jiná situace,“ řekla. „Tys aspoň vyrostl s vědomím, že vlkodlaci jsou skuteční. Než ale Simon bude moct někomu říct, že je upír, musí ho nejdřív přesvědčit, že upíři opravdu existují.“

Luke se na ni podíval, jako by se chystal něco říct, pak se ale rozhodl jinak. „Asi máš pravdu.“ Byli už ve Williamsburgu a jeli po poloprázdné Kent Avenue, kde se po obou stranách tyčily budovy skladů. „Ale stejně. Něco jsem mu vzal. Je to v přední přihrádce. Jenom pro jistotu…“

Clary trhnutím otevřela přihrádku a zamračila se. Zevnitř vytáhla lesklý složený leták, jaké byly vždy zdarma k dispozici v průhled-ných plastových stojanech v nemocničních čekárnách. „Jak sdělit rodičům, že jste gay,“ přečetla nahlas. „Luku! Tohle je pitomost. Simon přece není gay, ale upír.“

„To chápu, ale ten leták je o tom, jak říct o sobě rodičům nějakou nepříjemnou pravdu, kterou nejspíš nechtějí slyšet. Možná by si mohl

trochu přizpůsobit některou z těch řečí, co tu navrhují, nebo se aspoň obecně řídit jejich radami…“

„Luku!“ ostře ho zarazila ve chvíli, kdy za silného skřípění brzd prudce zastavil dodávku. Stáli přímo před Lukovým domem. Po jeho levici se leskla tmavá hladina East River a na nebi se už objevily stíny a černé šmouhy jako od sazí. Další, o něco tmavší stín se krčil na Lukově přední verandě.

Luke přimhouřil oči. Nedávno se jí svěřil, že ve vlčí podobě vidí dokonale, jako člověk však zůstává krátkozraký. „Je to…?“

„Simon. Přesně tak.“ Poznala ho, i když viděla jen jeho siluetu.

„Radši si s ním půjdu promluvit.“

„Jistě. Já… ehm… si musím ještě něco zařídit. Něco vyzvednut.“

„A co?“

Neurčitě mávl rukou. „Něco k jídlu. Vrátím se za půl hodiny. Ale nezůstávejte venku. Jděte do domu a nezapomeň zamknout.“

„Neboj se.“

Sledovala, jak se dodávka vzdaluje, a pak se otočila k domu. Srdce jí bušilo jako o závod. Několikrát sice se Simonem mluvila po telefonu, ale neviděla ho od té doby, co ho omámeného a potřísněného krví přinesli v brzkých hodinách toho strašného rána k Lukovi, aby ho umyli, než ho budou moci odvézt domů. Předtím ji napadlo, že by ho měli vzít do Institutu, to však samozřejmě nebylo možné. Simon už nikdy zevnitř neuvidí žádný kostel ani synagogu.

Pak ho pozorovala, jak jde po cestičce ke dveřím svého domu s rameny svěšenými dopředu, jako by kráčel proti silnému větru. Když se na verandě automaticky rozsvítilo světlo, uskočil před ním a ona věděla, že to udělal, protože se lekl, že je to slunce. Na zadním sedadle dodávky se tiše rozplakala. Slzy jí kapaly na podivné černé znamení na předloktí.

„Clary,“ řekl jí tehdy Jace šeptem a chtěl ji vzít za ruku, ona však před ním ucukla jako Simon před světlem. Nechtěla se ho dotknout. Už se ho nikdy nedotkne. To bylo její pokání, její trest za to, co udělala Simonovi.

Když teď stoupala po schodech na verandu Lukova domu, úplně jí vyschlo v ústech a v krku ucítila pálení slz. Zakázala si plakat. Simonovi by tím náladu rozhodně nezlepšila.

Seděl ve stínu v rohu verandy a díval se na ni. Viděla, jak se jeho oči ve tmě lesknou. Přemýšlela, jestli se mu takhle třpytily už předtím, ale nemohla si vzpomenout. „Simone?“

Vstal jedním plynulým, ladným pohybem a Clary z toho zamrazilo v zádech. Jestli kdy Simonovi něco chybělo, tak to určitě byla ladnost pohybů. Teď z něj vyzařovalo něco zvláštního, něco odlišného…

„Promiň, jestli jsem tě polekal.“ Mluvil opatrně, téměř formálně, jako by se skoro neznali.

„To je dobrý, já jenom… Jak dlouho už tady čekáš?“

„Dlouho ne. Můžu jít ven, až když zapadne slunce, pamatuješ? Omylem jsem včera vystrčil ruku na pár centimetrů z okna a málem mi zuhelnatěly prsty. Ještě že se mi všechno tak rychle zahojí.“

Našla svůj klíč, odemkla dveře a otevřela je dokořán. Verandu zalilo mdlé světlo. „Luke říkal, že máme jít radši dovnitř.“

„Protože ve tmě žijou ošklivý věci,“ řekl Simon a protáhl se kolem ní.

Obývací pokoj se utápěl v teplém žlutém světle. Clary za nimi zavřela dveře a zamknula i bezpečnostní zámek. Na věšáku vedle dveří stále visel Isabelin modrý kabát. Clary se ho chystala zanést do čistírny a zeptat se, jestli z něj půjdou odstranit skvrny od krve, ale ještě se k tomu nedostala. Chvíli na kabát zírala a sbírala síly. Pak se otočila k Simonovi.

Stál uprostřed pokoje a ruce měl rozpačitě vražené v kapsách bundy. Na sobě měl džíny a rozedrané tričko s nápisem JÁ ? NEW YORK, které patřívalo jeho otci. Všechno na něm bylo Clary důvěrně známé, a přesto jí připadal jako někdo cizí. „Brýle,“ řekla, když si se zpožděním uvědomila, co se jí na něm venku na verandě zdálo tak divné. „Nemáš svoje brýle.“

„Copak tys někdy viděla upíra s brýlema?“

„Neviděla, ale…“

„Už je nepotřebuju. Vypadá to, že jednou z výhod téhle existence je perfektní zrak.“ Posadil se na gauč a Clary si sedla vedle něj, avšak v bezpečné vzdálenosti. Zblízka viděla, jak bledou má kůži. Těsně pod pokožkou mu prosvítaly modré cestičky žil. Jeho oči vypadaly bez brýlí veliké a tmavé a jeho řasy připomínaly černé tahy

inkoustem. „Ale doma je pořád musím nosit, jinak by se máti zbláznila. Budu jí muset říct, že jsem si pořídil kontaktní čočky.“

„Budeš jí to muset říct, tečka,“ upřesnila Clary s větší jistotou, než jakou cítila. „Nemůžeš to přece tajit navěky.“

„Ale můžu se o to pokusit.“ Prohrábl si rukou tmavé vlasy a v koutku úst mu škublo. „Clary, co jenom budu dělat? Máma mi pořád nosí jídlo a já ho musím vyhazovat z okna. Nebyl jsem venku už dva dny, ale vážně nevím, jak dlouho ještě budu moct předstírat, že mám chřipku. Nakonec mě bude chtít vzít k doktorovi, a co pak? Nebije mi srdce. Doktor jí řekne, že jsem mrtvej.“

„Nebo tě bude považovat za zázrak medicíny,“ řekla Clary.

,,To není vtipný.“

„Já vím, jenom jsem chtěla –“

„Pořád musím myslet na krev,“ přerušil ji Simon. „Zdá se mi o ní. Myslím na ni pokaždé, když se vzbudím. Nejspíš o ní brzo začnu psát morbidní emo básničky.“

„Copak nemáš ty láhve s krví, který ti dal Krasomil? Ještě ti přece nedochází, ne?“

„Mám je. Jsou v mojí miniledničce. Ale už mi zbývají jenom tři.“ Hlas se mu chvěl napětím. „Co bude, až mi dojdou?“

„Nedojdou. Seženeme ti další,“ ujistila ho Clary, i když tak jistá si zase nebyla. Předpokládala, že se vždycky bude moci obrátit na Krasomilova vstřícného dodavatele jehněčí krve, ale z celé té záležitosti se jí zvedal žaludek. „Hele, Simone, Luke si myslí, že bys to měl svojí mámě říct. Nemůžeš jí přece pořád lhát.“

„Můžu, dokud to půjde.“

„Podívej se na Luka,“ řekla zoufale. „Pořád přece můžeš žít normální život.“

„A co my dva? Copak ty chceš chodit s upírem?“ Hořce se zasmál. „Už v naší budoucnosti vidím spoustu romantickejch pikniků. Ty budeš pít krvavou Mary a já si zase dám krev nějaké Mary.“

„Zkus to brát jenom jako určitej handicap,“ naléhala Clary.

„Jenom se musíš naučit, jak s tím normálně žít. Dělá to spousta lidí.“

„Já už ale asi nejsem člověk.“

„Pro mě jo,“ řekla. „A koneckonců, celá ta záležitost s lidstvím se dost přeceňuje.“

„Aspoň už mi Jace nemůže říkat ‚civile‘. Co to máš v ruce?“ ptal se, protože si všiml srolovaného letáku, který Clary držela.

„Co, tohle?“ Ukázala mu leták. „Jak sdělit rodičům, že jste gay.“

Vyvalil na ni oči. „Chceš mi snad něco říct?“

„Není to pro mě, ale pro tebe.“ Podala mu složený leták.

„Tak tohle mámě sdělovat nemusím,“ řekl Simon, „že jsem na kluky, si stejně myslí už teď, protože mě nezajímá sport a ještě jsem pořádně nechodil s žádnou holkou. Nebo o tom aspoň neví.“

„Ale musíš jí sdělit, že jsi upír,“ připomněla mu Clary. „Luke si myslí, že by se ti mohla hodit nějaká řeč z toho letáku, jenom bys musel říct ‚nemrtvý‘ místo –“

„Jo, jasně, chápu.“ Simon rozložil leták. „Tak já to zkusím na tobě.“ Odkašlal si. „Mami, chtěl bych ti něco říct. Jsem nemrtvý. Chápu, že už sis asi na nemrtvé udělala určitý názor. A vím, že se ti představa, že i já jsem nemrtvý, nemusí zamlouvat. Ale rád bych ti vysvětlil, že nemrtví jsou úplně stejní jako ty nebo já.“ Simon se zarazil. „No, dobře. Možná spíš jenom jako já.“

„SIMONE!“

„No tak fajn.“ Pokračoval. „Ze všeho nejdřív bych tě chtěl ujistit, že na tom, jaký jsem byl dřív, se nic nemění. To, že jsem nemrtvý, na mě není to nejdůležitější. Je to jenom součást mé osobnosti. A za druhé bys měla vědět, že v tomhle nemám na vybranou. Narodil jsem se tak.“ Simon k ní zvedl oči od letáku. „Pardon, podruhé narodil.“

Clary si povzdechla. „Ty se vůbec nesnažíš.“

„Aspoň jí můžu říct, že jste mě pohřbili na židovským hřbitově,“ řekl Simon a leták odložil. „Možná bych to měl brát postupně. Začnu třeba u sestry.“

„Půjdu s tebou, jestli chceš. Možná jim můžu pomoct to pochopit.“

Překvapeně k ní vzhlédl a ona v jeho brnění ze sarkastického humoru zahlédla pár trhlinek a pod nimi strach. „To bys udělala?“

„Já –“ začala Clary, její větu však přerušilo náhlé ohlušující za-skřípění pneumatik a zvuk tříštícího se skla. Vyskočila a rozběhla se k oknu, Simon s ní. Prudce rozhrnula záclony a vyhlédla ven.

Lukova dodávka stála nakřivo na trávníku a její motor stále burácel. Přes chodník se táhly pruhy spálené gumy. Jedno z předních světel dodávky svítilo, druhé bylo rozbité. Na mřížce chladiče byla vidět tmavá skvrna – a pod předními koly leželo cosi schouleného, cosi bílého, co se vůbec nehýbalo. Clary se polekala. Luke snad někoho přejel? Ale ne… Netrpělivě si ze zorného pole setřela iluzi, jako by utírala špinavé okno. Ta věc pod Lukovou dodávkou, to nebyl člověk. Bylo to hladké, bílé, téměř podobné larvě a svíjelo se to jako červ přišpendlený k dřevěné desce.

Dveře dodávky na straně řidiče se rozlétly a vyskočil z nich Luke. Stvoření uvězněného pod koly si nevšímal a rozběhl se přes trávník směrem k verandě. Clary ho sledovala pohledem a pak si všimla, že ve stínu u domu leží nějaká tmavá postava. Tohle už člověk byl - malý, se světle hnědými vlasy zapletenými do copánků…

„To je ta vlkodlačí holka. Maia.“ Simon zněl ohromeně. „Co se tady stalo?!“

„To nevím.“ Clary rychle sáhla po své stéle, která ležela na knihovně. Hlučně seběhli po schodech a vyrazili k místu, kde klečel Luke a držel Maiu za ramena. Pomalu ji zvedl a jemně ji opřel o boční stěnu verandy. Zblízka Clary viděla, že má Maia roztržené tričko a přes rameno se jí táhne šrám, z nějž pomalu prýštila krev.

Simon ztuhl na místě. Clary, která do něj skoro narazila, překvapeně vyjekla a vrhla na něj podrážděný pohled, pak si to ale uvědomila. Ta krev. Bál se jí, bál se na ni jen podívat.

„Je v pořádku,“ oznámil jim Luke. Maia pohnula hlavou a zasténala. Lehce ji poplácal po tváři a její oči se se zachvěním víček otevřely. „Maio. Maio, slyšíš mě?“

Zamrkala a s omráčeným výrazem přikývla. „Luku?“ zašeptala.

„Co se stalo?“ Její obličej se stáhl bolestí. „Moje rameno…“

„Pojď. Měli bychom tě dostat dovnitř.“ Luke ji vzal do náruče a Clary si vzpomněla, jak jí vždycky připadalo, že je Luke překvapivě silný na někoho, kdo pracuje v knihkupectví. Přičítala to tomu, že musí pořád přenášet ty těžké krabice. Teď už znala pravdu. „Clary, Simone. Tak pojďte.“

Vrátili se do domu, kde Luke položil Maiu na rozedraný gauč z šedého sametu. Poslal Simona pro deku a Clary do kuchyně pro

mokrou utěrku. Když se Clary vrátila, Maia seděla na gauči opřená o polštář a měla zarudlý, horečnatý obličej. Rychlým, nervózním hlasem něco vyprávěla Lukovi. „Šla jsem přes trávník a najednou jsem něco ucítila. Hnilobu, páchlo to trochu jako odpadky. Otočila jsem se a vtom to na mě skočilo…“

„Co na tebe skočilo?“ zeptala se Clary, když podávala Lukovi utěrku.

Maia se zamračila. „Neviděla jsem to. Strhlo mě to na zem a potom…Snažila jsem se to odkopnout, ale bylo to moc rychlý…“

„Já jsem to viděl,“ řekl Luke bezbarvým hlasem. „Právě jsem při-jížděl k domu a zahlédl jsem tě jít přes trávník. A viděl jsem, jak se za tebou ta věc plíží a lepí se ti na paty. Volal jsem na tebe z okýnka, ale neslyšela jsi mě. Pak tě to povalilo na zem.“

„A co se za ní plížilo?“ naléhala Clary.

„Byl to démon drevak,“ vysvětlil Luke nevesele. „Démoni tohohle druhu jsou slepí. Sledují svou kořist podle pachu. Vjel jsem autem na trávník a přejel ho.“

Clary se podívala z okna směrem k dodávce. Stvoření, které se předtím svíjelo pod koly, už bylo samozřejmě pryč, všichni démoni se totiž po smrti vracejí do své domovské dimenze. „Ale proč zaútočil na Maiu?“ Pak ztišila hlas, protože ji něco napadlo: „Myslíte, že za to může Valentýn? Že se snažil získat vlkodlačí krev pro ten svůj plán? Naposledy na to neměl dost času…“

„To si nemyslím,“ řekl k jejímu překvapení Luke. „Drevakové nesají krev a rozhodně by nedokázali napáchat takovou škodu, jakou jste viděli v Tichém Městě. Slouží hlavně jako zvědové a poslové. Myslím, že Maia se mu jen připletla do cesty.“ Sklonil se, aby se mohl zblízka podívat na Maiu, která měla zavřené oči a tiše sténala.

„Můžeš si vyhrnout svetr? Chci se ti podívat na to rameno.“

Vlkodlačí dívka se kousla do rtu a přikývla. Pak zvedla ruku a vyhrnula si svetr přes rameno. Těsně pod ním se jí táhla dlouhá rána. Zaschlá krev jí na paži vytvořila tvrdou krustu. Clary zatajila dech, když uviděla, že jsou nepravidelné okraje rudé rány lemovány něčím, co vypadalo jako tenounké černé jehličky, groteskně trčící z Maiiny kůže.

Maia sklonila hlavu a zděšeně se zadívala na svou paži. „A co je tohle?!“

„Drevakové mají v tlamě namísto zubů jedovaté bodliny,“ vy-světil jí Luke. „Některé z nich se asi při kousnutí v ráně zlomily.“

Maia začala drkotat zuby. „Jedovaté? Chceš tím říct, že umřu?“

„Ne, pokud budeme pracovat dost rychle,“ uklidnil ji Luke. „Ale budu je muset vytáhnout ven, a to tě bude dost bolet. Myslíš si, že to zvládneš?“

Maia měla obličej zkroucený bolestí. Podařilo se jí přikývnout.

„Hlavně… hlavně mě toho zbav.“

„Čeho tě má zbavit?“ zeptal se Simon, který právě vešel do místnosti a v rukou držel srolovanou deku. Když uviděl Maiinu paži upustil přikrývku a mimoděk ustoupil o krok zpět. „Co má být tohle?“

„Pohled na krev ti nedělá dobře, co, civile?“ řekla mu Maia a napjatě se pousmála. Pak zalapala po dechu. „Au! To bolí…“

„Já vím,“ přikývl Luke, zatímco jí kolem předloktí jemně omotával utěrku. Pak vytáhl nůž s tenkou čepelí, který měl za opaskem. Maia se na nůž podívala a pevně zavřela oči.

„Udělej, co je potřeba,“ řekla mu slabým hláskem. „Ale nechci, aby se na nás dívali oni.“

„Rozumím.“ Luke se obrátil k Simonovi a Clary. „Jděte oba do kuchyně,“ přikázal jim. „Zavolejte do Institutu. Řekněte jim, co se stalo a ať sem někoho pošlou. Nikoho z mlčenlivých bratrů poslat nemůžou, takže by se nám nejvíc hodil někdo s lékařským vzděláním. Nebo čaroděj.“ Simon s Clary na něj zírali, úplně paralyzovaní pohledem na nůž a Maiinu paži, která začínala pomalu fialovět. „Jděte!“ řekl znovu a ostřeji a tentokrát už ho poslechli.

12

NEPŘÁTELSKÝ SVĚT SNŮ

Simon sledoval, jak se Clary opřela o ledničku a začala se kousat do rtu jako vždy, když byla rozrušená. Často zapomínal, jak je malá, drobná a křehká, ale v takovýchto situacích – tedy v těch, kdy měl chuť ji obejmout – ho od ní držela dál obava, že kdyby ji příliš stisknul v náruči, mohl by jí ublížit. Zvlášť teď, kdy už nebyl schopen odhadnout vlastní sílu.

Věděl, že Jace takové ohledy netrápí. Simon se u Zakletého dvora s pocitem nevolnosti, avšak neschopen odvrátit pohled jinam, díval, jak Jace Clary objal a políbil ji tak prudce, až si Simon myslel, že se jeden z nich nebo možná oba dva rozpadnou v prach. Držel ji, jako by ji chtěl vtáhnout do sebe, jako by je dva mohl spojit do jedné jediné osoby.

Samozřejmě že Clary byla silná, silnější, než jí byl Simon ochoten přiznat. Patřila mezi lovce stínů se vším, co to obnášelo. To však nebylo důležité. Důležité bylo, že to, co se teď mezi nimi rodilo, bylo stále ještě křehké jako chvějící se plamínek svíčky a tenké jako vaječná skořápka a on věděl, že kdyby se to rozbilo, kdyby to nechal zničit, rozbilo by se i něco uvnitř něj, co už by pak nikdy nešlo spravit.

„Simone.“ Její hlas ho vrátil zpátky na zem. „Simone, poslouchaš mě?“

„Cože? Jo, poslouchám. Jasně.“ Opřel se o kuchyňský dřez a snažil se tvářit, že ji poslouchal celou dobu. Z kohoutku kapala voda, což ho na chvíli opět rozptýlilo. Každá stříbrná krůpěj vody nabrala dokonalý kapkovitý tvar a zatřpytila se, než spadla do dřezu. Upíří zrak je dost zvláštní věc, pomyslel si. Jeho pozornost neustále upoutávaly ty nejobyčejnější věci, jako je mihotání vody, květinové vzory tvořené prasklinami v chodníku nebo duhový lesk olejové skvrny na silnici, jako by je nikdy předtím neviděl.

„Simone!“ zopakovala Clary podrážděně. Uvědomil si, že před ním drží něco růžového, co se kovově leskne. Její nový mobilní telefon. „Říkala jsem, že chci, abys zavolal Jaceovi.“

To ho vrátilo zpět do reality. „Já že mu mám zavolat? Vždyť mě nesnáší.“

„To není pravda,“ řekla, i když pohled v jejích očích mu napovídal, že ani ona tomu tak docela nevěří. „Každopádně já s ním mluvit nechci. Prosím…“

„No tak jo.“ Vzal si od ní telefon a našel v seznamu Jaceovo číslo. „A co mu mám říct?“

„Jenom mu řekni, co se stalo. On už bude vědět, co má dělat.“ Jace zvedl telefon po třetím zazvonění a zněl poněkud udýchaně.

„Clary,“ řekl, což Simona zarazilo, ale jen do té doby, než si uvědomil, že na Jaceově telefonu se samozřejmě zobrazilo Claryino jméno. „Clary, jsi v pořádku?“

Simon zaváhal. V Jaceově hlase zazněl tón, který v něm Simon nikdy předtím neslyšel, něco jako znepokojení bez jakékoli známky sarkasmu nebo obranného postoje. Tak takhle mluvil s Clary, když spolu byli sami? Simon se na ni podíval. Pozorovala ho svýma velkýma zelenýma očima a nevědomky si okusovala nehet na ukazováčku pravé ruky.

„Clary.“ To se znovu ozval Jace. „Myslel jsem si, že se mi vyhýbáš…“

V Simonovi se zvedla vlna rozhořčení. Jsi její bratr, chtělo se mu zakřičet do telefonu, nic víc. Nepatří ti. Nemáš vůbec právo znít tak… tak…

Jako by ti to lámalo srdce. To byl ten pravý výraz. I když si Simon nikdy nemyslel, že Jace má srdce, které by bylo možné zlomit.

„To máš pravdu,“ řekl nakonec chladným hlasem. „Taky že se ti pořád vyhýbá. Tady je Simon.“

Nastalo tak dlouhé ticho, že Simon přemýšlel, jestli Jace náhodou telefon neupustil.

„Haló?“

„Jsem tady.“ Jaceův hlas byl suchý a chladný jako podzimní listí a veškerá zranitelnost se z něj vytratila. „Jestli mi voláš jen proto, aby sis popovídal, človíčku, musíš být ještě osamělejší, než jsem si myslel.“

„Věř tomu, že bych ti nevolal, kdybych měl na vybranou. Dělám to kvůli Clary.“

„Je v pořádku?“ Jaceův hlas zněl pořád suše a chladně, ale bylo v něm teď ještě něco navíc, jako když podzimní listí pokryje lesklá vrstvička tvrdého ledu. „Jestli se jí něco stalo…“

„Nic se jí nestalo.“ Simon se usilovně snažil nedat na sobě najevo vztek. Co nejstručněji popsal Jaceovi události, k nimž toho večera došlo, a stav, v jakém se v konečném důsledku nachází Maia. Jace počkal, až Simon domluví, a pak na něj úsečně vyštěkl několik krátkých pokynů. Simon ho omámeně poslouchal a přistihl se, jak přikyvuje, pak si ale uvědomil, že ho Jace stejně nevidí. Začal něco

říkat, ale zjistil, že mu naslouchá jen ticho, Jace už totiž zavěsil. Simon beze slova zaklapl telefon a podal ho Clary. „Jede sem.“

Povolila zaťaté svaly a opřela se o linku. „Teď hned?“

„Hned. A Alek a Krasomil jedou s ním.“

„Krasomil?“ zeptala se nechápavě a pak dodala: „No jasně, vždyť Jace přece u Krasomila bydlí. Myslela jsem si, že je v Institutu, ale tam samozřejmě být nemůže. Já –“

V tu chvíli ji přerušil pronikavý výkřik, který se ozval z obývacího pokoje. Vytřeštila oči. Simon cítil, jak se mu chloupky na šíji vztyčily jako tenounké drátky. „To je dobrý,“ řekl a snažil se přitom o co nejvíce uklidňující tón. „Luke by Maie nikdy neublížil.“

„Vždyť jí právě ubližuje. Nemá na vybranou,“ namítla Clary. Vrtěla hlavou. „A tak je to poslední dobou pořád. Člověk nikdy nemá na vybranou.“ Maia znovu vykřikla a Clary se pevně chytila okraje kuchyňské linky, jako by to zabolelo ji samotnou. „Tohle je strašný!“ vybuchla. „Všechno je to strašný! Pořád se bát, pořád před něčím utíkat, pořád přemýšlet, kdo další se tě bude snažit zabít. Nejradši bych všechno vrátila tam, kde to bylo předtím!“

„To ale nejde. Nikdo z nás to nemůže udělat,“ připomněl jí Simon. „A ty aspoň můžeš chodit ve dne po ulici.“

Otočila k němu obličej s pootevřenými ústy a velkýma, náhle tmavýma očima. „Simone, já jsem to tak nemyslela…“

„Já vím, že ne.“ O krok ustoupil a měl pocit, že mu něco uvízlo v krku. „Jdu se podívat, jak jsou daleko.“ Chvíli si myslel, že Clary

půjde s ním, nechala však dveře do kuchyně, aby se za ním bez odporu zavřely.

V obývacím pokoji byla rozsvícena všechna světla. Maia, úplně šedá v obličeji, ležela na gauči a přes prsa měla přetaženou deku, kterou předtím přinesl. U pravé paže si držela zmuchlaný kus látky, který byl zčásti nasáklý krví. Měla zavřené oči.

„Kde je Luke?“ zeptal se Simon a pak sebou trhnul, protože si najednou nebyl jistý, jestli to neřekl příliš nahlas a rozkazovačně. Vypadala hrozně. Oči měla zapadlé v šedivých důlcích a její rty byly stažené bolestí. Otevřela oči a zadívala se na něj.

„Simone,“ vydechla. „Luke šel ven, přeparkovat auto z trávníku.

Nechtěl, aby si sousedi něčeho všimli.“

Simon se podíval z okna. Viděl, jak po domě přejíždí světelný kužel reflektorů dodávky, Luke totiž právě zatáčel na příjezdovou cestu. „A co ty?“ zeptal se. „Podařilo se mu vytáhnout ti ty věci z ruky?“

Otupěle přikývla. „Jsem hrozně unavená,“ zašeptala popraskanými rty. „A mám žízeň.“

„Přinesu ti trochu vody.“ Na kredenci vedle jídelního stolu stál džbán s vodou a několik skleniček naskládaných na sebe. Simon nalil plnou sklenici vlažné tekutiny a přinesl ji Maie. Mírně se mu třásly ruce, takže se trochu vody vylilo, když si od něj sklenici brala. Zvedla hlavu a chystala se něco říct, nejspíš mu poděkovat, když vtom se jejich prsty setkaly a ona ucukla tak prudce, že sklenice vylétla do vzduchu. Dopadla na okraj konferenčního stolku a roztříštila se. Voda vyšplíchla na leštěnou dřevěnou podlahu.

„Maio? Není ti něco?“

Odtáhla se od něj a ze všech sil se přitiskla zády na opěradlo gauče. Vycenila na něj zuby. Její oči dostaly zářivě žlutou barvu. Z hrdla se jí vydralo hluboké zavrčení, které připomínalo protest psa zahnaného do rohu.

„Maio?“ znovu ji vyděšeně oslovil Simon.

„Upír!“ zavrčela.

Cítil, jak mu hlava ucukla dozadu, jako by ho Maia uhodila. „Ale Maio…“

„Myslela jsem, že jsi člověk. Ale ty jsi zrůda! Krvelačná pijavice.“

„Ale já jsem člověk, teda vlastně byl jsem. Prošel jsem přeměnou. Před pár dny.“ Jeho mysl se vznášela v mlžném oparu, motala se mu hlava a cítil nevolnost. „Stejně jako kdysi ty…“

„Neopovažuj se srovnávat se mnou!“ S trochou námahy se posadila vzpřímeně a pořád do něj zabodávala ty strašidelné žluté oči, v nichž se odráželo znechucení. „Pořád jsem ještě trochu člověk, pořád jsem naživu – ty jsi jen mrtvá věc, která se živí krví.“

„Zvířecí krví…“

„Jenom proto, že nemůžeš pít lidskou, protože by tě lovci stínů zaživa upálili!“

„Maio,“ řekl a její jméno zaznělo z jeho úst napůl vztekle a napůl jako prosba. Pohnul se směrem k ní a vtom k němu vystřelila její ruka, na níž se nehty vysunuly jako drápy. Sekly ho do tváře, takže klopýtl dozadu a chytl se dlaní za obličej. Po kůži mu do pusy stékala vlastní krev. Ochutnal její slanou chuť a zakručelo mu v žaludku.

Maia teď dřepěla na bočním opěradle gauče a kolena měla přitažená k hrudi. Její spáry zanechávaly v šedém sametovém potahu trhliny. Z krku se jí linulo hluboké vrčení a prodloužené uši měla přitisknuté k hlavě. Když odhalila zuby, bylo vidět, jak jsou ostré – nepodobaly se však jeho dlouhým tenkým jehlám, ale spíše bílým, špičatým psím tesákům. Odhodila na zem zakrvácenou látku, kterou si předtím držela na paži, a Simon zahlédl vpichy, jimiž do kůže vnikly bodliny démona, a kolem nich třpyt krve, prýštící, odkapávající krve…

Ostrá bolest na spodním rtu ho upozornila na to, že mu z dásně vyjely upíří tesáky. Napůl dostal chuť s ní bojovat, srazit ji k zemi a pak jí zabořit zuby do kůže a hltavě se napít její krve. Zbytku jeho osobnosti se však chtělo jen zděšeně křičet. Ustoupil o krok zpět a pak ještě o jeden a natáhl před sebe ruce, jako by se jimi chtěl před ní bránit.

Její tělo se napjalo ke skoku zrovna ve chvíli, kdy se rozletěly dveře do kuchyně a do obývajícího pokoje jimi vrazila Clary. Lehce jako kočka vyskočila na konferenční stolek. V ruce něco držela, něco, co se bíle a stříbrně zalesklo, když to pozvedla. Simon viděl, že

je to dýka, jejíž elegantní tvar připomínal ptačí křídlo. Vzápětí proletěla kolem Maiiných vlasů, jen pár milimetrů od jejího obličeje, a až po rukojeť se zabořila do šedého sametu. Maia se pokusila uskočit, ale jen zalapala po dechu. Ostří jí projelo rukávem a přišpendlilo jej ke gauči.

Clary vyškubla dýku z pohovky. Byla to jedna z Lukových zbraní. Ve chvíli, kdy rozrazila kuchyňské dveře a zjistila, co se v obývacím pokoji děje, se tryskem rozběhla k Lukově osobní sbírce zbraní, kterou měl uloženu v kanceláři. Maia byla možná oslabená a zraněná, vypadala však dost šíleně na to, aby dokázala zabít, a Clary nehodlala její schopnosti zpochybňovat.

„Co se to s váma sakra děje?“ Clary se slyšela mluvit jakoby z dálky a chladný ocelový tón ve vlastním hlase ji udivoval.

„Vlkodlaci a upíři – vždyť jste všichni podsvěťani!“

„Vlkodlaci neubližují lidem ani sobě navzájem. Ale upíři jsou vrahové. Nedávno jeden z nich zabil malýho kluka u Měsíce v úplňku…“

„To nebyl upír.“ Clary zaregistrovala, jak Maia zbledla, když v jejím hlase slyšela takovou jistotu. „A kdybyste se přestali pořád navzájem obviňovat ze všeho špatnýho, co se v podsvětě stane, možná by vás lovci stínů začali brát vážně a něco s tím udělali.“ Obrátila se k Simonovi. Hluboké šrámy na jeho tváři se už mezitím stihly zahojit do stříbřitě rudých škrábanců. „Jsi v pořádku?“

„Jo.“ Jeho odpověď skoro nebylo slyšet. Všimla si smutku, který mu čišel z očí, a najednou musela přemáhat nutkání nazvat Maiu spoustou nepublikovatelných nadávek. „Nic mi není.“

Clary se otočila zpět k vlkodlačici. „Máš štěstí, že Simon není takovej fanatik jako ty. Jinak bych to musela ohlásit Spolku a pak by za tvoje chování zaplatila celá smečka.“

Maia se zatvářila nasupeně. „Ty to nechápeš. Upíři jsou tím, čím jsou, protože v sobě mají ďábelské síly, jsou nakažení démony.“

„Ale vlkodlaci přece taky!“ skočila jí do řeči Clary. „Moc toho sice nevím, ale tohle už jsem slyšela.“

„Ale to je právě ten problém. Démoni nás určitým způsobem pozměnili – můžeš tomu říkat nemoc nebo jakkoli chceš, ale pravda

je taková, že démoni, kteří stvořili upíry, a démoni, z nichž pochází vlkodlaci, spolu vždycky válčili. Nenáviděli se, takže i my máme v krvi zakódovanou vzájemnou nenávist. Nemůžeme s tím vůbec nic dělat. Vlkodlak kvůli tomu nikdy nemůže mít za přítele upíra.“ Podívala se na Simona. V očích se jí leskl hněv, ale i něco dalšího.

„Ty mě taky brzo začneš nenávidět,“ řekla mu. „Začneš nenávidět i Luka. A nebudeš to moct nijak ovlivnit.“

„Nenávidět Luka?!“ Simon byl popelavě bledý, než ho však Clary mohla začít uklidňovat, vstupní dveře se hlučně rozletěly. Ohlédla se přes rameno v očekávání, že tam uvidí Luka, to však byl chybný předpoklad. Ve dveřích stál Jace. Byl oblečený v černém a z opasku, který mu obepínal úzké boky, vyčnívala dvě andělská ostří. Hned za ním stáli Alek s Krasomilem. Krasomil měl na sobě dlouhou kápi, která vypadala, jako by ji zdobily drobné střípky rozbitého skla. Jaceovy zlaté oči se s přesností laseru okamžitě zaměřily na Clary. Jestli předtím čekala, že se bude po tom všem, co se stalo, tvářit omluvně, starostlivě nebo dokonce zahanbeně, pořádně se spletla. Vypadal jen rozzlobeně. „Co si myslíte, že tady děláte?“

zeptal se ostrým tónem, který ostentativně dával najevo rozmrzelost.

Clary se na sebe podívala. Pořád ještě dřepěla na konferenčním stolku a v ruce držela dýku. Potlačila nutkání schovat si ji za záda.

„Měli jsme tu menší příhodu. Ale o všechno jsem se postarala.“

„Vážně?“ Z Jaceova hlasu odkapával sarkasmus. „Víš vůbec, jak s takovým nožem zacházet, Clarisso? Aniž bys ho omylem zapíchla do sebe nebo do nějakého nevinného a nezúčastněného přihlížejícího?“

„Nikomu jsem neublížila,“ procedila Clary mezi zuby.

„Zabodla tu dýku do gauče,“ řekla Maia neutrálně a její oči se pomalu zavřely. Tváře jí stále ještě rudě hořely vztekem a horečkou, zbytek jejího obličeje však měl znepokojující bílou barvu.

Simon se na ni s obavami zadíval. „Myslím, že se jí udělalo hůř.“ Krasomil si odkašlal. Když se Simon vůbec nepohnul, řekl mu tónem, v němž byla slyšet nebetyčná mrzutost: „Kliď se mi z cesty, civile.“ Odhodil si cípy dlouhého pláště dozadu a dlouhými kroky přešel místnost ke gauči, na němž ležela Maia. „Ty budeš asi moje

pacientka, že?“ zeptal se a zadíval se na ni přes řasy pokryté vrstvou třpytek.

Maia k němu zvedla prázdný pohled.

„Jsem Krasomil Pohroma,“ pokračoval chlácholivým tónem a natáhl přitom před sebe ruce s mnoha prsteny. Mezi nimi začaly přeskakovat modré jiskry, jako když v moři tančí světélkující řasy.

„Jsem čaroděj a přišel jsem tě uzdravit. Oni ti neřekli, že přijdu?“

„Já vím, kdo jste, ale…“ Maia vypadala zmateně. „Vypadáte tak… tak třpytivě.“

Alek vydal zvuk, který v mnohém připomínal smích zamaskovaný kašlem, zatímco Krasomilovy štíhlé ruce kolem vlkodlačí dívky spřádaly modrý mihotavý závoj.

Zato Jace se nesmál. „Kde je Luke?“ zeptal se.

„Je venku,“ odpověděl Simon. „Šel přeparkovat dodávku pryč z trávníku.“

Jace s Alekem si vyměnili rychlý pohled.

„To je legrační,“ řekl Jace, vůbec to ale neznělo pobaveně.

„Neviděl jsem ho, když jsme sem přicházeli.“

Jako když se rozvine list, vzklíčilo v Claryině hrudi drobné semínko paniky. „Viděli jste jeho dodávku?“

„Já ji viděl,“ potvrdil Alek. „Stála na příjezdové cestě. Světla byla zhasnutá.“

Na ta slova vzhlédl dokonce i Krasomil, který se do té doby soustředil na Maiu. Skrze magický oblak, který kolem sebe a vlkodlačice utkal, vypadal jeho obličej rozmazaně a neurčitě, jako by je pozoroval přes vodní hladinu. „Nějak se mi to nelíbí,“ oznámil dutým, vzdáleným hlasem. „Tak brzy po útoku drevaka. Většinou jich bývá víc najednou.“

Jaceova ruka už sahala pro jedno z andělských ostří. „Půjdu se po něm podívat. Aleku, ty zůstaň tady a hlídej dům.“

Clary seskočila ze stolku. „Já půjdu s tebou.“

„Ne, nepůjdeš.“ Zamířil ke dveřím a ani se neohlédl, aby se podíval, jestli jde Clary za ním.

Rychle vyrazila vpřed a zatarasila mu cestu k vstupním dveřím.

„Stůj.“

Chvíli měla pocit, že Jace prostě půjde dál, i kdyby měl projít přímo skrze ni, on se však nakonec jen pár centimetrů od ní zastavil, tak blízko, že jí jeho dech zčechral vlasy, když promluvil. „Klidně tě uhodím, jestli budu muset, Clarisso.“

„Přestaň mi tak říkat.“

„Clary,“ řekl tichým hlasem a zvuk jejího jména z jeho úst byl tak důvěrně známý, že jí přeběhl mráz po zádech. Zlatá barva v jeho očích získala chladný, kovový odstín. Chvíli přemýšlela, jestli by byl na ni opravdu schopen zaútočit a jaké by to bylo, kdyby ji uhodil, srazil k zemi a přitiskl jí zápěstí k podlaze. Boj byl pro něj tím, čím pro jiné lidi sex. Představa, že by se jí tímto způsobem dotkl, jí do obličeje vehnala horký příliv krve.

Podařilo se jí promluvit, i když byla téměř bez dechu. „Je to můj strýček, ne tvůj…“

Přes tvář mu přelétl stín divokého pobavení. „Tvůj strýček je i můj strýček, má drahá sestřičko,“ připomněl jí, „ovšem ani jednoho z nás s ním nepojí pokrevní příbuzenství.“

„Jaci…“

„A kromě toho, nemám čas ti nanést znamení,“ dodal a přejel po ní svým líným, zlatavým pohledem, „a ty nemáš nic než tuhle dýku. A ta ti k ničemu nebude, pokud budeme muset bojovat s démony.“

Zabodla nůž do stěny vedle dveří, za což se jí dostalo odměny v podobě Jaceova překvapeného pohledu. „No a co? Máš přece dvě andělská ostří, tak mi jedno dej.“

„Ale co už…“ Byl to Simon s rukama nacpanýma v kapsách. Oči mu z bílé tváře vystupovaly jako černé uhlíky. „Půjdu já.“

Clary řekla: „Simone, to nemusíš…“

„Aspoň tady nebudu jen tak postávat a ztrácet čas flirtováním, když vůbec nevíme, co se stalo Lukovi.“ Pokynul jí, ať ustoupí od dveří.

Jace stiskl rty. „Tak půjdeme všichni.“ Ke Claryinu překvapení si vytrhl z opasku jedno andělské ostří a podal jí je. „Vezmi si to.“

„Jak se jmenuje?“ zeptala se a ustoupila od dveří.

„Nakír.“

Clary nechala svoji bundu ležet v kuchyni, takže ji ve chvíli, kdy vyšla na tmavou verandu, na kůži zastudil chladný vítr vanoucí od East River. „Luku?“ zavolala. „Luku!“

Dodávka byla zaparkována na příjezdové cestě a jedny dveře byly otevřeny dokořán. Stropní světýlko svítilo a zalévalo vnitřek dodávky slabou září. Jace se zamračil. „Klíčky jsou v zapalování. A motor je nastartovaný.“

Simon za nimi zavřel vstupní dveře. „A jak to víš?“

„Slyším to.“ Jace se na Simona zkoumavě zadíval. „A ty bys to taky slyšel, kdyby ses snažil, pijavko.“ Seskočil ze schodů a vítr k nim od jeho úst zanesl tiché zachechtání.

„Asi se mi víc líbilo ‚civile‘ než ‚pijavko‘,“ zamumlal Simon.

„Jenže u Jace si nikdo nemůže svoji urážlivou přezdívku vybrat.“ Clary si sáhla do kapsy u džínů, kde její prsty nahmataly chladný, hladký kámen. Zvedla ruku s čarodějným světlem, jehož záře se jí prodírala mezi prsty jako paprsky maličkého slunce. „Tak pojď.“

Jace měl pravdu, motor dodávky ještě běžel. Když se blížili k autu, ucítila Clary pach výfukových plynů a stáhlo se jí srdce. Luke by nikdy nenechal jen tak otevřené dveře a klíčky v zapalování. Něco se muselo stát.

Jace obcházel kolem dodávky a mračil se. „Pojď s tím čarodějným světlem blíž.“ Klekl si na trávu a lehce přes ni přejel prsty. Z vnitřní kapsy u bundy vytáhl hladký kovový předmět s vyrytými liniemi run, v němž Clary poznala senzor. Jace jím přejel po trávníku a přístroj vydal řadu hlasitých cvaknutí jako detektor záření, který se zbláznil. „Definitivně je tu cítit démonická aktivita. Spousta zbytkových stop.“

„A nemohlo by to být od toho démona, co zaútočil na Maiu?“ zeptal se Simon.

„Hladina je moc vysoká. Dnes večer tu bylo víc démonů než jenom jeden.“ Jace se narovnal a tvářil se velmi úředně. „Možná byste se vy dva měli vrátit do domu. A pošlete sem Aleka. S těmihle záležitostmi už má dost zkušeností.“

„Jaci –“ V Clary znovu narůstal vztek, avšak odmlčela se, protože něco zaujalo její pozornost. Bylo to jen jakési mihnutí na druhé straně ulice, u břehu East River tvořeného betonovými bloky. Na tom

pohybu bylo něco divného – možná úhel, v němž se odehrál, a pak také ta příliš vysoká rychlost a protáhlý tvar, který zcela jistě nemohl být lidský…

Clary vymrštila ruku před sebe a ukázala tím směrem. „Podívejte!

Tam u vody!“

Jace stočil pohled směrem, který naznačovala, a hlasitě se nadechl. Pak se dal do běhu a oni se rozběhli za ním přes asfaltovou vo-zovku Kent Avenue a skomírající trávník, jenž lemoval úžinu. Claryina ruka s čarodějným světlem se při běhu zmítala, takže jeho záře náhodně přeskakovala na různé úseky nábřeží – na trs plevele, kus betonu, o který Clary málem zakopla, hromádku odpadků a rozbitého skla, a když přiběhli blíž ke šplouchající vodě, také na zhroucenou mužskou postavu.

Byl to Luke, to Clary poznala okamžitě, i když jí výhled na jeho obličej zakrývaly dva temné, nahrbené stíny. Ležel na zádech tak blízko u břehu, že se v náhlém záchvatu paniky lekla, jestli ho ta shrbená stvoření náhodou nedrží pod hladinou a nesnaží se ho utopit. Pak se oba stíny, z jejichž kruhových úst bez rtů se ozývalo syčení, stáhly trochu zpět a Clary uviděla, že Lukova hlava spočívá na štěrku na břehu úžiny. Jeho obličej vypadal ztrhaně a šedivě.

„To jsou démoni raumové,“ zašeptal Jace.

Simon měl vytřeštěné oči. „To jsou ti samí, co zaútočili na Maiu?“

„Ne. Tihle jsou mnohem horší.“ Jace gestem naznačil Simonovi a Clary, aby zůstali za ním. „Vy dva se držte zpátky.“ Pozvedl ruku s andělským ostřím. „Israfel!“ vykřikl a ostří vyjelo z rukojeti v nečekaně ostrém výbuchu světla. Jace vyrazil vpřed a máchl zbraní směrem k bližšímu z obou démonů. Andělské ostří démona ozářilo a odhalilo jeho nepříliš vábný zevnějšek – mrtvolně bílou šupinatou kůži, černý otvor místo úst, vypoulené oči ropuchy a paže zakončené chapadly v místech, kde by měly být ruce. Těmito chapadly se teď démon oháněl kolem sebe a neuvěřitelnou rychlostí se snažil zasáhnout Jace.

Jace však byl ještě rychlejší. Ostří Israfel projelo s nepříjemným křupnutím démonovým zápěstím, takže démonova končetina vylétla do vzduchu. Chapadlovitá ruka dopadla ke Claryiným nohám a stále

se ještě svíjela. Chapadla měla šedobílou barvu a byla pokryta krvavě rudými přísavkami. Uvnitř každé z nich byl vidět shluk maličkých zoubků ostrých jako jehly.

Simon vydal dávivý zvuk. Clary s ním v podstatě souhlasila. Kopla do křečovitě se svíjejícího uzlu, který se odkutálel pryč po špinavém trávníku. Když zvedla hlavu, zjistila, že Jace srazil zraněného démona k zemi a teď se oba válejí po kamenitém nábřeží. Jaceovo zářící andělské ostří vysílalo na vodní hladinu elegantní světelné záblesky, zatímco se Jace kroutil a vzpínal, aby se vyhnul zbývajícím chapadlům, nemluvě o černé krvi, která démonovi stříkala z paže končící v zápěstí. Clary váhala, zda se má vrhnout k Lukovi, nebo běžet na pomoc Jaceovi, a v té chvilce nepozornosti zaslechla, jak ni ní Simon křičí: „Clary, pozor!“ Otočila se a uviděla, jak se přímo k ní žene druhý démon.

Nebyl čas sáhnout po andělském ostří, které měla zasunuté za páskem, nebyl ani čas vybavit si a pak vykřiknout jeho jméno. V sebeobraně natáhla ruce před sebe, démon do ní vrazil a povalil ji na záda. Při pádu vykřikla, protože se bolestivě uhodila do ramene o nějaký hrbol. Po kůži jí přejížděla slizká chapadla. Jedno se jí ovinulo kolem paže a silně ji stisklo, další se zase vymrštilo vpřed a omotalo se jí kolem hrdla.

Zoufale si zašátrala u krku a snažila se odtrhnout ten svíjející se chomout, který jí drtil průdušnici. Už ji začínaly bolet plíce. Kopala kolem sebe a kroutila se…

A najednou sevření zcela pominulo. Ta věc ji pustila. Clary se sípavě nadechla a překulila se na kolena. Démon se krčil před ní a zí-ral na ni černýma očima bez panenek. Že by se znovu připravoval k útoku? Rychle sáhla po svém andělském ostří a vyhrkla: „Nakír!“ Ze sevřené pěsti jí vyjela svítící čepel. Nikdy předtím andělské ostří nedržela v ruce. Jeho rukojeť se jí v dlani chvěla a vibrovala, jako by byla živá. „NAKÍR!“ vykřikla a překotně vyskočila na nohy, s ostřím namířeným na démona.

Ten před ní k jejímu překvapení uskočil, mával přitom chapadly a skoro se zdálo, jako by se jí bál, i když to přece nebylo možné. Viděla, jak k ní běží Simon a v ruce třímá cosi, co vypadalo jako kus

ocelové trubky. Kousek od něj se právě zvedal na kolena Jace. Clary nikde neviděla démona, s nímž bojoval, pravděpodobně už byl mrtvý. Druhý raum zůstal stát s otevřenou tlamou, z níž vycházelo zmučené, kvílivé houkání jako od nějaké obludné sovy. Pak se démon v mžiku otočil, s vlajícími chapadly vyrazil ke břehu a vrhnul se do vody. Vyšplouchl za ním sloup černé vody a pak už byl pryč. Zmizel pod hladinou, na níž se ani neobjevily žádné unikající bublinky, které by prozradily jeho polohu.

Jace k ní doběhl, právě když démon zmizel. V předklonu se snažil popadnout dech. Byl pomazaný černou démoni krví. „Co – co se stalo?“ vyrážel mezi jednotlivými nádechy.

„Já nevím,“ přiznala se Clary. „Skočilo to na mě, já jsem se to snažila odrazit, ale bylo to moc rychlý, a pak mě to prostě pustilo. Jako by to uvidělo něco děsivýho.“

„Jsi v pořádku?“ Byl to Simon, který už k ní také doběhl a smykem se zastavil přímo před ní. Vůbec nelapal po dechu a Clary si musela připomenout, že je to tím, že už vůbec nedýchá. Vypadal však ustaraně a v ruce svíral kus tlusté trubky.

„Kde jsi tohle vzal?“ chtěl vědět Jace.

„Urval jsem to z telefonního sloupu.“ Simon vypadal, jako by ho ta vzpomínka překvapila. „Jeden asi dokáže skoro všechno, když mu v žilách pořádně šplouchá adrenalin.“

„Nebo když ho pohání bezbožná síla zatracených,“ poznamenal Jace.

„Buďte zticha, oba dva,“ vyjela na ně Clary, čímž si od Simona vysloužila ublížený pohled a od Jace potměšilý úšklebek. Odstrčila oba chlapce a vydala se ke břehu úžiny. „Nebo už jste úplně zapomněli na Luka?“

Luke byl v bezvědomí, ale dýchal. Byl stejně bledý jako předtím Maia a na rameni měl roztržený rukáv. Když mu Clary co nejopatrněji odlepila od kůže látku nasáklou krví, zjistila, že mu rameno v místě, kde se k němu přisálo chapadlo démona, pokrývá shluk kulatých červených ranek. Z každé z nich vytékala směs krve a jakési černé tekutiny. Clary zatajila dech. „Musíme ho dostat dovnitř.“

Simon s Jacem vzali Luka z každé strany v podpaží a donesli ho do domu, kde už na ně na přední verandě čekal Krasomil. Jakmile uzdravil Maiu, uložil ji do postele v Lukově pokoji, takže teď Luka položili na gauč, kde předtím ležela. Čaroděj se hned pustil do práce.

„Bude v pořádku?“ chtěla vědět Clary, která neustále kroužila kolem gauče, zatímco mezi Krasomilovými dlaněmi poskakovala modrá ohnivá světýlka.

„Ale ano, bude. Jed raumů je o něco silnější než jed drevaků, ale zase to není nic, s čím bych si nedokázal poradit.“ Mávnutím ruky ji odehnal pryč. „Alespoň pokud odsud zmizíš a necháš mě pracovat.“

Neochotně se zabořila do křesla. Jace s Alekem stáli u okna a povídali si s hlavami u sebe. Jace neustále gestikuloval. Uhodla, že nejspíš Alekovi popisuje tu příhodu s démony. Simon se s rozpačitým výrazem v obličeji opíral o stěnu vedle dveří do kuchyně. Vypadalo to, že je zabraný v myšlenkách. Clary se nechtěla dívat na Lukovu ochablou, sinalou tvář a zapadlé oči, takže raději nechala svůj pohled spočinout na Simonovi a v duchu se snažila zvážit, do jaké míry jí připadá důvěrně známý a do jaké naprosto cizí. Jeho oči vypadaly bez brýlí dvakrát větší a byly velmi tmavé, spíše už černé než hnědé. Pokožku měl bledou a hladkou jako bílý mramor a na spáncích a vysedlých lícních kostech pod ní prosvítaly tmavší žilky. I jeho vlasy se teď zdály být tmavší a ostře kontrastovaly s jeho světlou kůží. Vzpomněla si, jak se dívala na dav upírů v Rafaelově hotelu a přemýšlela, proč žádný z nich není ošklivý ani nepřitažlivý. Tehdy si myslela, že možná existuje nějaké pravidlo, které zakazuje dělat upíry z fyzicky podprůměrných jedinců, teď ji ale napadlo, že možná samotný fakt, že se z někoho stane upír, způsobuje určité změny, například vyhlazuje nehezkou pleť a propůjčuje vlasům i očím výraznou barvu a lesk. Možná to byla nějaká evoluční výhoda, které se tomuto druhu dostávalo. Přitažlivý vzhled možná upírům pomáhal lépe přilákat kořist.

Pak si uvědomila, že Simonovy doširoka rozevřené tmavé oči jí upřený pohled oplácejí. To ji vytrhlo ze snění, takže se otočila právě včas, aby zahlédla, jak Krasomil vstává. Modré jiskřičky byly pryč. Luke měl stále ještě zavřené oči, z jeho kůže však zmizel ten ošklivý šedivý nádech a dýchal teď hluboce a pravidelně.

„Je v pořádku!“ vykřikla Clary a Alek s Jacem a Simonem se okamžitě přispěchali podívat. Simon vzal Clary za ruku a ona ovinula své prsty kolem jeho. Byla mu za tu útěchu vděčná.

„Takže bude žít?“ zeptal se Simon, když se Krasomil posadil na opěrku nejbližšího křesla. Vypadal vyčerpaně a bez energie a jeho pokožka měla namodralý odstín. „Jste si tím jistý?“

„Ano, jsem si jistý,“ řekl Krasomil. „Jsem nejvyšší čaroděj brooklynský a dobře vím, co dělám.“ Jeho pohled se přesunul k Jaceovi, který právě něco pošeptal Alekovi tak tiše, že to nikdo z ostatních nemohl slyšet. „Což mi připomíná,“ pokračoval upjatým tónem - a upjatý tón od něj Clary ještě nikdy neslyšela, „že si nejsem jistí, zda víte, co děláte, když mě k sobě pomalu voláte, i když máte třeba jen zarostlý nehet na palci u nohy a potřebujete ho ostříhat. Čas nejvyššího čaroděje má velkou cenu. Existuje spousta méně mocných čarodějů, kteří vám milerádi prokáží nějakou tu službičku, a dokonce mají i mnohem nižší sazby.“

Clary na něj překvapeně zamrkala. „Vy po nás chcete zaplatit?

Ale Luke je přece přítel!“

Krasomil vytáhl z kapsy u košile tenkou modrou cigaretu. „Můj přítel to není,“ odsekl. „Potkal jsem ho jen párkrát, tvá matka ho občas brala s sebou, když ti ke mně chodila nechat obnovit paměťové kouzlo.“ Přejel rukou po špičce cigarety, která v mžiku vzplála vícebarevným plamenem. „Mysleli jste si, že vám pomáhám z dobrého srdce? Nebo jsem prostě jen jediný čaroděj, kterého náhodou znáte?“

Jace vyslechl jeho krátký projev a jeho jantarové oči se zbarvily do žlutá náhlou jiskřičkou hněvu. „To ne,“ odpověděl, „ale jste jediný čaroděj, který náhodou chodí s jedním z našich přátel.“

Chvíli na něj všichni jen zírali – Alek s naprostou hrůzou, Krasomil ohromeně a vztekle a Clary se Simonem jen překvapeně. Jako první promluvil třesoucím se hlasem Alek. „Proč tohle říkáš?“

Jace vypadal zmateně. „A co říkám?“

„To, že chodím – že my dva spolu – to vůbec není pravda,“ koktal Alek a tón hlasu mu klesal a stoupal přes několik oktáv, jak se ho snažil ovládnout…

Jace na něj upřel klidný pohled. „Neřekl jsem, že chodí s tebou,“ připomněl mu, „ale je zvláštní, žes hned přesně věděl, o čem mluvím, ne?“

„Nechodíme spolu,“ řekl Alek znovu.

„Ne?“ vložil se do toho Krasomil. „Takže ty jsi takhle přátelský ke všem?“

„Krasomile!“ Alek se na čaroděje podíval prosebnýma očima. Vypadalo to, že Krasomil toho má právě tak dost. Založil si paže na hrudi, beze slova se opřel o opěradlo křesla a celou scénu jen pozoroval přimhouřenýma očima.

Alek se obrátil k Jaceovi. „Ty přece…,“ začal. „Chci říct, přece si nemyslíš…“

Jace ohromeně vrtěl hlavou. „Já jenom nechápu, proč zacházíš do takových krajností, jen abys přede mnou utajil svůj vztah s Krasomilem, a mně by přitom vůbec nevadilo, kdybys mi o tom řekl.“

Možná měla tato slova Aleka utěšit, jejich skutečný účinek však byl zcela opačný. Alek byl v obličeji popelavě bledý a nic neříkal. Jace se otočil ke Krasomilovi. „Pomozte mi ho přesvědčit, že je mi to opravdu úplně jedno,“ požádal ho.

„No,“ řekl Krasomil tiše, „já myslím, že tohle ti asi věří.“

„Pak ale nechápu…“ Jaceova tvář jasně prozrazovala úplný zmatek, a když se Clary podívala na Krasomilův výraz, bylo jí jasné, že čaroděj má silné nutkání mu odpovědět. Náhle ji přepadl soucit s Alekem, takže pustila Simonovu ruku a řekla: „Jaci, to stačí. Už to nech být.“

„Co má nechat být?“ zeptal se Luke. Clary se rychle otočila a zjistila, že Luke už se na gauči posadil. Tvář měl trochu zkřivenou bolestí, ale jinak vypadal celkem zdravě.

„Luku!“ Přiběhla ke gauči a rozmýšlela se, zda má Luka obejmout, když však viděla, jak se drží za rameno, rozhodla se, že to neudělá. „Pamatuješ si, co se stalo?“

„Moc ne.“ Luke si přejel rukou po obličeji. „To poslední, co si pamatuju, je, že jsem šel k dodávce. Něco mi vrazilo do ramene a strhlo mě to na stranu. Vzpomínám si, že to neuvěřitelně bolelo… No a pak jsem nejspíš musel omdlít. Dál už jsem jen slyšel pět lidí, jak na sebe navzájem křičí. Co jste to tady vlastně řešili?“

„Ale nic,“ odpověděli Clary, Simon, Alek, Krasomil a Jace sborově a v překvapivé shodě, která se už pravděpodobně nikdy neměla zopakovat.

I přes zjevné vyčerpání Luke významně zvedl obočí. Řekl však jen: „Aha.“

Jelikož v ložnici stále ještě spala Maia, Luke prohlásil, že mu gauč bude stačit. Clary se mu snažila vnutit postel ve svém pokoji, on však její nabídku odmítl. Vzdala to a vydala se do úzké chodby pro povlečení a deky, které byly uloženy ve skříni na prádlo. Právě stahovala z nejvyšší poličky prošívanou přikrývku, když vtom vycítila, že za ní někdo stojí. Rychle se otočila a upustila pokrývku, kterou držela, takže se jí sesunula k nohám na měkkou hromádku.

Byl to Jace. „Omlouvám se, jestli jsem tě polekal.“

„To je dobrý.“ Sehnula se, aby zvedla pokrývku z podlahy.

„Vlastně se za nic neomlouvám,“ pokračoval. „Tohle byl ten nejsilnější projev citů, který jsem od tebe za posledních pár dní zažil.“

„Taky jsme se už několik dní neviděli.“

„A čí je to chyba? Já jsem ti volal. Nebereš telefon. A já tě přece nemůžu jen tak přijít navštívit. Jsem v podstatě ve vězení, pokud už jsi na to zapomněla.“

„Není to tak úplně vězení.“ Snažila se o bezstarostný tón. Narovnala se. „Krasomil ti přece dělá společnost. A taky Gilliganův ostrov.“

Jace prohlásil, že celé herecké osazenstvo Gilliganova ostrova může udělat něco, co však bylo z anatomického hlediska téměř neproveditelné.

Clary si povzdechla. „Neměl bys teď jít s Krasomilem zase zpátky?“ Škublo mu v ústech a Clary postřehla, jak se hluboko v jeho očích cosi zlomilo a zahořelo bolestí. „Nemůžeš se dočkat, až se mě zbavíš?“

„To ne.“ Přitiskla si k hrudi přikrývku a zírala dolů na jeho ruce, nedokázala se mu totiž podívat do tváře. Jeho štíhlé, jizvičkami pokryté prsty jí připadaly krásné. Na pravém ukazováčku byl ještě vidět proužek světlejší kůže, kde předtím Jace nosil prsten Morgen-194

sternů. Touha se ho dotknout ji spalovala tak silně, že měla chuť odhodit přikrývku a dát se do křiku. „Chci říct, že tak to není. Není to tak, že bych tě nenáviděla.“

„U mě taky ne.“

S úlevou k němu vzhlédla. „To ráda slyším…“

„Přál bych si, abych tě dokázal nenávidět,“ řekl. Mluvil lehkým hlasem, ústa se mu roztáhla do lhostejného poloúsměvu a v očích se mu zračilo obrovské utrpení. „Chci tě nenávidět. Pokouším se tě nenávidět. Bylo by to o tolik jednodušší, kdybych tě nenáviděl. Někdy si už myslím, že tě nenávidím, ale pak tě uvidím a –“

Ruce, v nichž svírala přikrývku, jí úplně zdřevěněly. „A co?“

„Co myslíš?“ Jace zavrtěl hlavou. „Proč bych ti tady měl vyprávět o všem, co cítím, když ty sama mi nikdy nic neřekneš? Je to jako mlátit hlavou do zdi, tedy až na to, že kdybych mlátil hlavou do zdi, dokázal bych toho nechat.“

Claryiny rty se třásly tak silně, že jí dělalo potíže mluvit. „A myslíš si, že pro mě je to lehký?“ zeptala se ho. „Myslíš si –“

„Clary?“ Byl to Simon, který vešel do chodby tím svým nově nabytým, nehlučně elegantním krokem a vyděsil ji tak, že znovu upustila přikrývku. Otočila se stranou, ne však dost rychle na to, aby před ním stihla skrýt svůj výraz nebo výmluvný lesk v očích. „Aha,“ řekl po dlouhé pauze. „Omlouvám se za vyrušení.“ Vytratil se zpět do obývacího pokoje a nechal Clary, aby se za ním dívala přes chvějící se závoj slz.

„Sakra.“ Otočila se k Jaceovi. „Co to s tebou je?“ vyhrkla na něj s větší prudkostí, než původně zamýšlela. „Proč musíš vždycky všechno pokazit?“ Hodila na něj přikrývku a vyběhla z místnosti za Simonem.

Byl už venku před vstupními dveřmi. Dohonila ho na verandě a nechala dveře za sebou zabouchnout. „Simone! Kam jdeš?“

Téměř neochotně se otočil. „Domů. Už je pozdě. Nechci, aby mě tady zastihl východ slunce.“

Slunce mělo vyjít až za několik hodin, takže jeho výmluva přišla Clary poněkud slabá. „Vždyť víš, že tady klidně můžeš zůstat a přes den se tu vyspat, jestli se nechceš potkat s mámou. Můžeš spát u mě pokoji…“

„To není moc dobrej nápad.“

„Proč ne? Nechápu, proč chceš jít pryč.“

Usmál se na ni. Byl to smutný úsměv, který zakrýval cosi hlubokého. „Víš, co je pro mě úplně nejhorší představa?“

Zamrkala očima. „Ne.“

„Že bych nemohl věřit někomu, koho miluju.“

Položila mu ruku na rukáv. Neucukl, ale ani na její dotek nijak nezareagoval. „Tím myslíš –“

„Přesně tak,“ skočil jí do řeči, protože věděl, na co se chtěla zeptat. „Tím myslím tebe.“

„Ale mně přece můžeš věřit.“

„To jsem si myslel,“ řekl. „Ale začínám mít pocit, že radši budeš tesknit po někom, s kým nikdy nemůžeš být, než abys to zkusila s někým, s kým být můžeš.“

Nemělo cenu nic předstírat. „Jenom mi dej trochu víc času,“ požádala ho. „Potřebuju trochu času, abych… abych se z toho všeho dostala.“

„Nebudeš mi tu vykládat, že se pletu, že ne?“ řekl. Jeho oči se zdály být v bledém světle lampy na verandě velké a tmavé.

„Tentokrát ne.“

„Tentokrát ne. Promiň.“

„Neomlouvej se.“ Odvrátil se od ní a její natažené ruky a zamířil ke schodům z verandy. „Aspoň mi říkáš pravdu.“

Ať to stojí, co to stojí. Strčila si ruce do kapes a pozorovala ho, jak od ní odchází, dokud ho nepohltila tma.

Ukázalo se, že Krasomil s Jacem nakonec zatím nikam nejdou. Krasomil chtěl v domě pobýt ještě pár hodin a ujistit se, že se Maia s Lukem uzdravují podle jeho očekávání. Clary se chvíli s nevelkým úspěchem pokoušela o konverzaci se znuděným čarodějem, zatímco Jace seděl na stoličce u Lukova klavíru, horlivě si prohlížel nějaké noty a ignoroval ji, takže se nakonec rozhodla jít brzy spát.

Spánek však dlouho nepřicházel. Přes zdi slyšela, jak Jace tiše hraje na klavír, vzhůru ji ale udržovalo něco jiného. Myslela na Simona, jak odchází do domu, který už pro něj neznamená domov, a na zoufalství v Jaceově hlase, když jí říkal „chci tě nenávidět“, a na

Krasomila, který Jaceovi neřekl pravdu – že Alek nechtěl, aby Jace věděl o jejich vztahu, protože je do něj pořád ještě zamilovaný. Představovala si, jaké uspokojení by to čaroději přineslo, kdyby ta slova vyřknul nahlas a veřejně přiznal pravdu, on však nic neřekl a nechal svého přítele pokračovat ve lhaní a předstírání, protože tak to Alek chtěl a Krasomilovi na něm záleželo natolik, že byl ochoten to pro něj udělat. Královna vil možná přece jen měla pravdu: Láska dělá z lidí lháře.

13

HOUF VZPURNÝCH ANDĚLŮ

Ravelova skladba Kašpar noci má tři věty. Jace přehrál celou první větu, potom vstal od klavíru, šel do kuchyně, zvedl sluchátko Lukova telefonu a zavolal na jedno číslo. Pak se vrátil ke klavíru a k Ravelovi.

Byl právě v půlce třetí věty, když si všiml, že přes trávník před Lukovým domem přejel kužel světla. Světlo za chvíli zhaslo, takže se výhled z předního okna znovu ponořil do temnoty, Jace už však byl na nohou a sahal na věšák pro svoji bundu.

Nehlučně za sebou zavřel přední dveře a po dvou seběhl schody z verandy. Na trávníku vedle cestičky stála motorka s nastartovaným motorem. Vypadala podivně živě – kolem rámu se ovíjely trubky připomínající svazky žil a zhasnutý přední reflektor se podobal lesknoucímu se oku. Motorka působila svým způsobem stejně živě jako chlapec, který se o ni opíral a zvědavě Jace pozoroval. Na sobě měl hnědou koženou bundu, přes jejíž límec se mu vlnily tmavé vlasy, které mu vepředu padaly do přimhouřených očí. Zeširoka se usmíval a přitom odhaloval ostré bílé zuby. Jace si pomyslel, že ani chlapec ani motorka samozřejmě ve skutečnosti živí nejsou – oba dva poháněly ďábelské síly živené nocí.

„Rafaeli,“ řekl Jace místo pozdravu.

„Vidíš,“ odpověděl Rafael. „Přivezl jsem ji, jak jsi mě o to požádal.“

„Vidím.“

„I když se musím přiznat, že by mě dost zajímalo, proč zrovna ty toužíš po upíří motorce. Jednak to Úmluva tak úplně neschvaluje, jednak se povídá, že už stejně jednu máš.“

„Ano, mám,“ připustil Jace a chodil kolem motorky, jako by si ji chtěl prohlédnout ze všech úhlů. „Ale ta je teď na střeše Institutu a já se tam nemám jak dostat.“

Rafael se tiše zasmál. „Vypadá to, že jsme teď oba dva v Institutu nevítané osoby.“

„Tak jaká je situace? Jste vy pijavice pořád ještě na seznamu hlavních podezřelých?“

Rafael sklonil hlavu na stranu a zhnuseně si odplivl na zem.

„Obviňují nás z vražd,“ řekl rozzlobeně. „Ze smrti toho vlkodlaka, víly a dokonce i toho čaroděje, i když jsem jim zdůrazňoval, že krev čarodějů vůbec nepijeme. Je dost hořká a dokáže u těch, kdo se jí napijí, vyvolat dost podivné věci.“

„Vysvětlil jsi to Maryse?“

„Maryse…“ Rafaelovy oči zajiskřily. „Té bych to nemohl vysvětlit, ani kdybych chtěl. Všechna rozhodnutí teď procházejí přes inkvizitorku, stejně jako všechny dotazy a požadavky. Situace je dost zlá, příteli, opravdu zlá.“

„To říkáš ty,“ usadil ho Jace. „A nejsem tvůj přítel. Souhlasil jsem, že neohlásím Spolku, co se stalo Simonovi, protože jsem potřeboval tvoji pomoc, ne proto, že bych k tobě choval sympatie.“

Rafael se zářivě usmál a jeho zuby se ve tmě bíle zaleskly.

„Sympatie.“ Naklonil hlavu na stranu. „Je to zvláštní,“ zamyslel se.

„Čekal bych, že se budeš chovat jinak, teď když jsi upadl v nemilost Spolku. Už nejsi jejich protěžovaný syn. Myslel bych si, že to z tebe vyžene trochu té arogance. Ale ty ses ani trochu nezměnil.“

„Já věřím na důslednost,“ sdělil mu Jace. „Tak můžu si tu motorku vzít, nebo ne? Do východu slunce zbývá jen pár hodin.“

„Mám tomu rozumět tak, že mě nehodláš odvézt domů?“ Rafael ladně poodstoupil od motorky, a když se pohnul, zahlédl Jace jasný záblesk zlatého řetízku, který měl kolem krku.

„Správně.“ Jace nasedl na stroj. „Ale můžeš přespat ve sklepě pod domem, jestli ti dělá starosti východ slunce.“

„Hm,“ Rafael vypadal zamyšleně. Byl o pár centimetrů menší než Jace, a přestože fyzicky působil mladší, jeho oči byly mnohem starší.

„Takže ohledně Simona jsme si teď kvit, lovče stínů?“

Jace nakopl motorku a stočil ji čelem k řece. „Nikdy si nebudeme kvit, pijavko, ale tohle je aspoň dobrý začátek.“

Jace nejel na motorce od té doby, co se ochladilo, takže ho mrazivý vítr vanoucí od East River, který mu propichoval tenkou bundu a látku džínů desítkami ledových jehliček, trochu zaskočil.

Zachvěl se a byl vděčný aspoň za to, že mu ruce chrání kožené rukavice.

Přestože slunce zapadlo teprve před chvílí, svět okolo už působil úplně bezbarvě. Mořská úžina měla barvu oceli, obloha byla šedá jako holubí pírka a horizont tvořil v dálce tlustou, černě natřenou linii. Po obou stranách Williamsburského a Manhattanského mostu blikala a zářila světýlka. Vzduch voněl sněhem, i když do zimy zbývalo ještě pár měsíců.

Když naposledy letěl přes East River, byla s ním Clary, pevně se ho držela kolem pasu a drobné ruce měla zabořené do jeho bundy. Tehdy mu zima nebyla. Prudce naklonil motorku do zatáčky a cítil, jak sebou trhla do strany. Měl pocit, že na hladině spatřil svůj stín, sklopený v povážlivém úhlu. Jakmile motorku srovnal, uviděl to, co hledal – loď s černými kovovými boky, nijak neoznačenou a téměř bez světel. Její špičatá příď roztínala vodu před sebou. Ta loď mu připomínala štíhlého, rychlého, smrtelně nebezpečného žraloka.

Zabrzdil a opatrně se snesl dolů, úplně bez hluku, jako list unášený proudem. Neměl pocit, že padá, spíš jako by se k němu loď zespodu zvedala na vzdouvající se vlně. Kola motorky se dotkly paluby, Jace stroj pomalu zabrzdil a zastavil. Nebylo třeba vypínat motor, stačilo jen z motorky sesednout a rachocení motoru ihned přešlo v tišší vrčení, potom v předení a pak už bylo ticho. Když se Jace ohlédl na motorku přes rameno, trochu mu připadalo, že ho pozoruje s ublíženým výrazem jako nešťastný pes, kterému někdo poručil, aby zůstal.

Usmál se na ni. „Vrátím se pro tebe,“ slíbil. „Ale nejdřív musím prozkoumat tuhle loď.“

Ke zkoumání tu toho byla spousta. Stál na rozlehlé palubě na levoboku. Všechno bylo natřeno černou barvou – paluba, kovové zábradlí, které ji obklopovalo, dokonce i okna vedoucí do podlouhlé, úzké kabiny. Loď byla větší, než čekal, na délku měřila jako fotbalové hřiště, možná i víc. Nepodobala se žádné lodi, kterou kdy dřív viděl. Na jachtu byla moc velká, na námořní loď zase moc malá, a navíc nikdy předtím nespatřil loď, na níž by bylo všechno natřené na černo. Jace přemítal, kde k ní jeho otec asi přišel.

Opustil motorku a vydal se na pomalý průzkum. Mraky se pro-trhaly a na nebi vysvitly neuvěřitelně jasné hvězdy. Na obou stranách viděl svítící město, bylo to skoro jako stát v úzké uličce se zdmi tvořenými samými světly. Jeho kroky se dutě odrážely od paluby. Najednou ho napadlo, jestli tu Valentýn vůbec je. Jace se zatím mnohokrát neocitl na místě, kde by vše působilo tak dokonale opuštěně.

Na přídi se na chvíli zastavil a zadíval se na mořskou úžinu, která se táhla mezi Manhattanem a Long Islandem jako jizva. Hladinu čeřily ostré šedivé vlnky, na vrcholcích lemované stříbrem, a foukal silný, stálý vítr, jaký se vyskytuje jedině u vody. Jace natáhl ruce před sebe a dovolil větru, aby se mu opřel do bundy a rozevlál ji na jeho zádech jako křídla, nafoukal mu do tváře vlasy a vehnal mu do očí palčivé slzy.

U jejich venkovského sídla v Idrisu bylo jezero. Otec ho naučil jezdit na plachetnici, naučil ho rozumět jazyku větru a vody, vztlaku a vzdušných proudů. Každý muž by měl umět řídit plachetnici, říkal. Takhle ho Jace slyšel mluvit jen párkrát, většinou namísto spojení každý muž říkal každý lovec stínů. Bylo to jako stručné připomenutí toho, že ať už je Jace čímkoli, stále zůstává součástí lidské rasy.

Jace se odvrátil a skrz slzy spatřil, že do stěny kabiny jsou mezi dvěma černě natřenými okny zasazeny dveře. Rychle přešel palubu a vyzkoušel kliku. Bylo zamčeno. Stélou spěšně načrtnul na kov několik otevíracích run a dveře se rozlétly dokořán. Panty přitom skřípavě protestovaly a sypaly se z nich červené šupinky rzi. Jace se přikrčil, prošel nízkým vchodem a ocitl se na neosvětleném schodišti.

Vzduch páchl rzí a zatuchlinou. Udělal další krok vpřed a dveře se za ním zavřely s kovovým bouchnutím, které se odráželo od stěn a nechaly ho tak v úplné tmě.

Zaklel a nahmatal runový kámen s čarodějným světlem, který nosil v kapse. Jeho ruce v rukavicích mu náhle připadaly neohrabané, prsty měl ztuhlé chladem. Uvnitř byla ještě větší zima než venku na palubě. Vzduch studil jako led. Vytáhl ruku z kapsy a zachvěl se, avšak nejen kvůli nízké teplotě. Zježily se mu chloupky vzadu na krku a nervy měl napjaté k prasknutí. Něco tu nehrálo.

Pozvedl runový kámen, který se okamžitě rozzářil, takže Jace začal ještě silněji slzet. Rozmazaně viděl, že před ním stojí útlá dívčí postava, ruce má sepnuté na prsou a její vlasy vypadají na černém kovovém pozadí, které je ze všech stran obklopovalo, jako cákanec červené barvy.

Třásla se mu ruka, takže se paprsky čarodějného světla třepetaly až to vypadalo, jako by se z temnoty pod nimi vynořilo hejno světlušek. „Clary?!“

Upřeně se na něj dívala a rty uprostřed bledého obličeje se jí třásly. Otázky mu odumíraly v hrdle. Co tu dělá? Jak se dostala na loď? Pohltila ho naprostá hrůza, horší než jakýkoli strach, který kdy měl o sebe samotného. Něco bylo s Clary v nepořádku. Udělal krok vpřed, právě když si odtáhla ruce od hrudi a napřáhla je k němu. Byly úplně lepkavé od krve. Na bílých šatech se pod nimi rozprostírala krvavě rudá náprsenka.

Zapotácela se dopředu a on ji jednou rukou zachytil. Skoro upustil čarodějné světlo, když se o něj celou vahou opřela. Cítil tlukot jejího srdce a tak povědomé lechtání jejích vlasů na bradě. Voněla ale nějak jinak. Vůně, kterou si spojoval s Clary, tvořená směsí rostlinného mýdla a čisté bavlny, byla pryč. Zaklonila hlavu dozadu a obrátila oči v sloup, takže z nich bylo vidět jen bělmo. Divoký tep jejího srdce začal zpomalovat, zastavovat se…

„Ne!“ Zatřásl s ní tak silně, že se mu její hlava opřela o paži.

„Clary! Probuď se!“ Znovu s ní zatřásl a tentokrát se jí zachvěly řasy. Cítil, jak se mu po těle rozlévá úleva jako studený pot. Její oči se otevřely, už však nebyly zelené – měly neproniknutelnou, zářivě bílou barvu, bílou a oslepující jako reflektory na temné silnici, bílou jako ohlušující hukot v jeho hlavě. Tyhle oči už jsem někde viděl, pomyslel si a pak se přes něj přelila vlna temnoty, jež s sebou přinesla naprosté ticho.

V absolutní tmě bylo tu a tam vidět trhlinky, mihotající se světlé tečky uprostřed stínů. Jace zavřel oči a snažil se zklidnit dech. V ústech cítil měděnou pachuť podobnou chuti krve. Zdálo se mu, že leží na studené kovové podlaze a chlad mu přes oblečení proniká do

těla. Začal pozpátku počítat od sta do nuly, dokud se jeho dech nezpomalil. Pak znovu otevřel oči.

Stále ještě před sebou viděl tmu, v níž však už teď poznal známý obraz noční oblohy s jiskřičkami hvězd. Ležel na zádech na palubě lodi ve stínu Brooklynského mostu, který se tyčil před přídí jako šedivá hora z kovu a kamene. Zasténal, nadzvedl se na loktech a vzápětí ztuhl, protože si uvědomil, že se nad ním sklání další stín, podle všeho lidský. „Dostal jsi pořádnou ránu do hlavy,“ řekl hlas, který ho pronásledoval v nočních můrách. „Jak se cítíš?“

Jace se posadil a okamžitě toho zalitoval, neboť se mu nebezpečně zhoupnul žaludek. Kdyby za posledních deset hodin něco jedl, určitě by to teď vyzvracel. Takhle se mu však do úst nahrnula jen nakyslá chuť žluči. „Dost mizerně.“

Valentýn se usmál. Seděl na hromadě prázdných složených krabic a na sobě měl upravený šedý oblek a kravatu, takže skoro vypadal, jako by seděl u elegantního mahagonového stolu na venkovském sídle rodu Waylandů v Idrisu. „Mám pro tebe ještě jednu otázku, která se přímo nabízí. Jak jsi mě našel?“

„Trochu jsem mučil jednoho z tvých raumů, takže mi to prozradil,“ řekl Jace. „To tys mi ukázal, kde mají srdce. Pohrozil jsem mu a on mi to řekl – nejsou to sice nejchytřejší stvoření, ale podařilo se mi z něj dostat, že přišel z lodi. Podíval jsem se a uviděl na hladině její stín. Taky mi řekl, žes ho k sobě povolal, ale to už jsem stejně věděl.“

„Aha.“ Zdálo se, že Valentýn se snaží potlačit úsměv. „Příště bys mi aspoň mohl předem ohlásit, že přijdeš, ne sem rovnou vpadnout. Ušetřil by sis tak další podobně ošklivou příhodu s mými strážemi.“

„Strážemi?“ Jace se posadil, opřel se o chladné kovové zábradlí a několikrát se zhluboka nadechl čerstvého, studeného vzduchu. „Tím myslíš démony, ne? Přivolal jsi je sem pomocí Meče.“

„To nepopírám,“ přiznal Valentýn. „Ty Luciánovy bestie roztrhaly mou armádu zavržených a já jsem neměl čas ani chuť si vyrábět další. Teď, když mám Meč smrti, je už stejně nepotřebuji. Mám jiné možnosti.“

Jace si vzpomněl na Clary, jak mu celá od krve umírala v náručí. Přiložil si ruku k čelu. V místě, kde se jím opíral o zábradlí, bylo chladné. „Ta věc na schodišti,“ řekl. „To nebyla Clary, že ne?“

„Clary?“ Valentýn zněl trochu překvapeně. „Tak tys tam viděl Clary?“

„A proč bych ji tam neměl vidět?“ Jace se usilovně snažil, aby jeho hlas zněl lehce, nonšalantně. Tajemství, ať už jeho vlastní nebo cizí, pro něj nebyla nic neznámého ani odpudivého, sám sobě však musel přiznat, že své city ke Clary dokáže snést pouze v případě, že je nebude studovat příliš zblízka.

Teď však stál proti němu Valentýn. Ten všechno studoval zblízka, všechno zkoumal a analyzoval, jak by to mohl obrátit ve svůj prospěch. V tomto ohledu připomínal Jaceovi královnu Zakletého dvora a její chladnou, hrozivou, vypočítavou povahu.

„Na tom schodišti,“ vyložil mu Valentýn, „jsi potkal Agramona, Démona strachu. Agramon na sebe bere podobu toho, co tě v životě nejvíc děsí. A když se dostatečně nasytí tvým strachem, zabije tě, tedy pokud jsi ještě naživu. Většina mužů – i žen – ale zemře dřív. Měl bych ti poblahopřát, že jsi to vydržel tak dlouho.“

„Agramon?“ Jace to naplnilo úžasem. „Ale to je přece vyšší démon. Jak jsi ho donutil, aby ti sloužil?“

„Zaplatil jsem mladému a až příliš sebevědomému čaroději, aby mi ho přivolal. Myslel si, že dokud démon zůstane uvnitř svého pentagramu, má nad ním vládu. Ke své smůle se však nejvíc bál toho, že démon, kterého přivolá, prorazí hranice pentagramu a zaútočí na něj. A přesně to se stalo, když se Agramon objevil v našem světě.“

„Tak proto zemřel,“ uvědomil si Jace.

„Kdo?“

„Ten čaroděj,“ řekl Jace. „Jmenoval se Eliáš. Bylo mu šestnáct let. Ale to jsi vlastně věděl, ne? Rituál pekelné přeměny…“

Valentýn ho přerušil smíchem. „Vidím, že jsi rozhodně neztrácel čas. Takže pravděpodobně víš, proč jsem poslal do Luciánova domu ty démony, že?“

„Chtěl jsi Maiu,“ řekl Jace. „Protože je to vlkodlačí dítě.

Potřebuješ její krev.“

„Poslal jsem drevaky, aby vyslídili, co se u Luciána děje, a přišli mi to nahlásit,“ vysvětlil mu Valentýn. „Lucián jednoho z nich zabil, když ale ten druhý ohlásil přítomnost mladé vlkodlačice…“

„Poslal jsi tam raumy, aby ji unesli.“ Jace najednou pocítil obrovskou únavu. „Protože Luke ji má rád a tys mu chtěl pokud možno co nejvíc ublížit.“ Odmlčel se a pak odměřeným tónem dodal:

„Což je dost ubohé, dokonce i na tvé poměry.“

Ve Valentýnových očích se mihla jiskřička hněvu, pak ale zaklonil hlavu dozadu a vesele se rozesmál. „Tvá tvrdohlavost je obdivuhodná. Tolik se podobá té mojí.“ Vstal a nabídl Jaceovi pomocnou niku. „Tak pojď. Projdeme se spolu po palubě. Chtěl bych ti něco ukázat.“

Jace měl chuť nabízenou rukou pohrdnout, vzhledem k silné bolesti hlavy si však nebyl jistý, zda se dokáže postavit na nohy bez cizí pomoci. A kromě toho, nejspíš bude lepší, když se pokusí svého otce ihned nerozhněvat. Ať už teď Valentýn Jaceovu vzpurnost jakkoli vychvaluje, nikdy dřív neprojevoval vůči neposlušnému chování žádnou zvláštní trpělivost.

Valentýnova ruka byla na dotek studená a suchá, její sevření však zvláštním způsobem uklidňovalo. Když už Jace stál, Valentýn ho pustil a vytáhl z kapsy stélu. „Postarám se o ta tvá zranění,“ řekl a napřáhl ruku ke svému synovi.

Jace se odtáhl, ale až po vteřinovém zaváhání, jehož si Valentýn jistě musel všimnout. „Nechci tvoji pomoc.“

Valentýn schoval stélu. „Jak myslíš.“ Vykročil směrem pryč a Jace se po chvíli vydal za ním. Musel popoběhnout, aby ho dohnal. Znal svého otce až příliš dobře, takže věděl, že by se nikdy neotočil, aby se přesvědčil, zda ho Jace následuje, ale bude s tím prostě počítat a ihned na něj začne mluvit.

A měl pravdu. Když ho Jace doběhl a ocitl se vedle něj, Valentýn už byl v půlce proslovu. Ruce měl volně spojené za zády a kráčel lehkým, bezstarostným krokem, jaký by u tak velkého muže s tak širokými rameny nikdo nečekal. Při chůzi se nakláněl dopředu, jako by čelil silnému větru.

„…pokud si dobře vzpomínám,“ říkal právě, „znáš Miltonův

Ztracený ráj, je to tak?“

„Donutil jsi mě ho přečíst jen asi desetkrát nebo patnáctkrát,“ potvrdil Jace. „Je lepší vládnout v pekle než sloužit v nebi a tak dál a tak dál.“

„Non serviam,“ zacitoval Valentýn. „Nebudu sloužit. Tohle Lucifer napsal na svůj prapor, když se svým houfem vzpurných andělů vyrazil do boje proti prohnilé moci.“

„A co tím chceš říct? Že jsi na straně ďábla?“

„Mnozí tvrdí, že i sám Milton byl na straně ďábla. Jeho Satan je bezpochyby mnohem zajímavější postava než jeho Bůh.“ Došli už skoro na příď lodi. Zastavil se a opřel se o zábradlí.

Jace se k němu přidal. Loď už podjela mosty na East River a teď mířila do otevřeného prostoru mezi Staten Islandem a Manhattanem. Zářící body v bankovní čtvrti na dolním Manhattanu se rozechvěle odrážely na hladině a třpytily se jako čarodějné světlo. Nebe bylo poseto úštěpky diamantů a záliv skrýval svá tajemství pod hladkým černým povlakem, který tu a tam narušil stříbřitý záblesk ocasu nějaké ryby – nebo možná mořské panny. Moje město, pomyslel si Jace zkusmo, ta slova však v jeho mysli stále ještě vyvolávala představa města Alicante a jeho křišťálových věží, nikoli manhattanských mrakodrapů.

Po chvíli Valentýn promluvil: „Proč jsi sem přišel, Jonathane? Poté, co jsem tě viděl v Kostěném Městě, už jsem si začínal myslet, že ke mně chováš nesmiřitelnou nenávist. Už jsem to s tebou skoro vzdal.“

Jeho hlas zněl vyrovnaně, jako téměř za všech okolností, avšak ozýval se v něm zvláštní podtón – ne snad zranitelnost, ale přinejmenším zcela upřímná zvědavost, jako by si právě uvědomil, že Jace je schopen ho něčím překvapit.

Mladík se zadíval na vodní hladinu. „Královna ze Zakletého dvora chtěla, abych ti položil jednu otázku,“ řekl. „Mám se tě zeptat, jaká krev mi koluje v žilách.“

Přes Valentýnovu tvář přelétl stín překvapení, který z ní setřel veškerý výraz. „Mluvil jsi s královnou?“

Jace neopověděl.

„Tak je to s vílami vždycky. Všechno, co říkají, má více významů. Jestli se tě na to ještě někdy zeptá, odpověz jí, že ti v žilách koluje krev Anděla.“

„Stejně jako v žilách všech lovců stínů,“ řekl Jace zklamaně. Doufal, že se mu dostane lepší odpovědi. „Přece bys nelhal královně ze Zakletého dvora, že ne?“

Valentýn promluvil úsečným tónem. „Ne. A ty bys sem přece nepřišel jen proto, abys mi položil tuhle absurdní otázku. Tak proč jsi doopravdy, Jonathane?“

„Potřeboval jsem si s někým promluvit.“ Nedařilo se mu ovládat svůj hlas stejně dobře jako otci. Věděl, že je v něm slyšet bolest, jako by mu těsně pod kůží krvácela nějaká rána. „Lightwoodovým jsem jenom na obtíž. Luke už mě teď určitě musí nenávidět. Inkvizitorka by mě nejradši viděla mrtvého. Řekl jsem něco, čím jsem ublížil Alekovi, ale vůbec netuším co.“

„A tvoje sestra?“ zeptal se Valentýn. „Co Clarissa?“

Proč musíš vždycky všechno pokazit? „S tou teď taky moc dobře nevycházím.“ Zaváhal. „Vzpomněl jsem si na to, co jsi mi tvrdil v Kostěném Městě. Že jsi nikdy nedostal šanci mi říct pravdu. Nevěřím ti,“ dodal. „A chci, abys to věděl. Ale rozhodl jsem se ti dát možnost mi vysvětlit, proč to tak je.“

„Budeš se mě muset zeptat na víc věcí než jen na to, proč to tak je, Jonathane.“ V hlase jeho otce se ozýval tón, který Jace zarazil, jakási krutá pokora, která ochlazovala Valentýnovu pýchu, jako když se ocel při kalení ponoří do vody. „Těch proč je příliš mnoho.“

„Proč jsi pozabíjel mlčenlivě bratry? Proč jsi ukradl Meč smrti? Co máš v plánu? Proč ti Pohár smrti nestačil?“ Jace se donutil zmlknout, dříve než z něj vyletěly ještě další otázky. Proč jsi mě opustil podruhé? Proč jsi mi řekl, že už nejsem tvůj syn, a přesto ses pak pro mě vrátil?

„Ty přece víš, co chci. Spolek je beznadějně zkorumpován, takže je potřeba jej zničit a znovu vybudovat. Idris se musí osvobodit od vlivu zdegenerovaných ras a celá Země se musí obrnit proti hrozbě vpádu démonů.“

„Hm, co se týče hrozby vpádu démonů…“ Jace se rozhlédl kolem sebe, jako by tak trochu čekal, že uvidí, jak se na něj žene černý stín

Agramona. „Myslel jsem si, že démony nenávidíš. A přesto ti teď slouží. Zkázonoši, drevakové, Agramon – to všechno jsou tvoji zaměstnanci! Tvoje ochranka, majordomové, osobní kuchaři, co já vím.“

Valentýn zabubnoval prsty na zábradlí. „Nejsem přítelem démonů,“ řekl. „Patřím mezi nefilim, ať už jsem sebevíc přesvědčený, že Úmluva nemá žádnou cenu a Zákon je jeden velký podvod. Ale člověk nemusí souhlasit se svou vládou, a přesto může být vlastencem, ne? Jen opravdový vlastenec dokáže projevit nesouhlas, prohlásil, že svou zemi miluje víc než své místo ve společenské hierarchii. Má volba mi přinesla jen hanbu, donutila mě se skrývat a byl jsem vykázán z Idrisu. Ale jsem nefilim, a tak to zůstane navždy. Nemohu změnit krev, která mi koluje v žilách, ani kdybych chtěl, a já nechci.“

Ale já ano. Jace pomyslel na Clary. Pak se znovu podíval dolů do temné vody a v tu chvíli věděl, že to není pravda. Vzdát se lovu, zabíjení, vědomí vlastní závratné rychlosti a neselhávajících schopnosti, to by nikdy nedokázal. Byl bojovník. A ničím jiným se stát nemohl.

„A ty?“ zeptal se Valentýn. Jace se rychle podíval jinam a přemýšlel, zda mu jeho otec dokáže číst z obličeje myšlenky. Strávili spolu tolik let sami, jen oni dva. Kdysi znával tvář svého otce lépe než svoji vlastní. Měl pocit, že Valentýn je jediný člověk, před kterým by nikdy neuměl skrýt, co cítí. Nebo alespoň první člověk. Občas se mu teď zdálo, že ho Clary dokáže prohlédnout, jako by byl z čirého skla.

„Ne,“ řekl. „Já taky ne.“

„Zůstaneš navždy lovcem stínů?“

„Koneckonců jsem jenom tím, co jsi ze mě udělal,“ odpověděl Jace.

„Dobře,“ řekl Valentýn. „To jsem chtěl slyšet.“ Opřel se zády o zábradlí a zvedl pohled k nočnímu nebi. Jeho stříbřitě bílé vlasy byly protkány šedými vlákny. Toho si Jace nikdy předtím nevšiml. „Tohle je válka,“ prohlásil Valentýn. „A důležitá je jen jedna otázka, a to na které straně budeš bojovat.“

„Myslel jsem, že jsme všichni na stejné straně. Že my všichni bojujeme proti světům, odkud přicházejí démoni.“

„Kdyby to jen bylo tak jednoduché. Copak nechápeš, že kdybych měl pocit, že Spolku leží na srdci nejlepší zájmy našeho světa, kdybych si myslel, že dělají všechno, co je v jejich silách… U Anděla, proč bych pak měl proti nim bojovat? Jaký bych k tomu měl důvod?“

Moc, pomyslel si Jace, ale zůstal zticha. Už si vůbec nebyl jistý, co má říkat, natožpak co si má myslet.

,,Pokud bude Spolek pokračovat tak, jak začal,“ řekl Valentýn,

„démoni si všimnou jeho slabého postavení a zaútočí. A Spolek bude pořád tak zaneprázdněný tím nekonečným usmiřováním s podřadnými rasami, že nebude schopen jejich útok odrazit. Démoni zaútočí a začnou ničit, až z tohoto světa nezůstane vůbec nic.“

Podřadné rasy. Ta slova byla Jaceovi zvláštním způsobem povědomá. Připomínala mu svět jeho dětství, což nebylo tak úplně nepříjemné. Když myslel na svého otce a na Idris, vždy se mu vybavila jedna jediná rozmazaná vzpomínka na horké slunce pražící na zelený trávník před jejich domem a na velkou tmavou postavu se širokými rameny, která se nad ním sklání, aby ho zvedla z trávníku a odnesla do domu. Musel být tehdy ještě hodně malý, na ten okamžik však nikdy nezapomněl – na vůni jasně zelené, čerstvě posečené trávy, na to, jak slunce proměnilo vlasy jeho otce v bílou svatozář ani na pocit, který měl, když ho otec nesl v náruči. Pocit bezpečí.

„Luke,“ řekl Jace, nikoli bez obtíží. „Luke není podřadná –“

„S Luciánem je to jiné. Býval kdysi lovcem stínů.“ Valentýnův hlas zněl bezbarvě a nepřipouštěl námitky. „Nejde tu o konkrétní podsvěťany, Jonathane. Jde tu o přežití všech živých tvorů v tomto světě. Anděl si nevybral nefilim jen tak pro nic za nic. Jsme to nejlepší, co z našeho světa vzešlo, a proto ho právě my musíme zachránit. V tomto světě představujeme to, co je nejblíže bohům, a musíme svoji moc použít k tomu, abychom to tu zachránili před zničením, ať nás to stojí cokoli.“

Jace se lokty opřel o zábradlí. Byla tu zima. Ledový vítr mu profukoval oblečení a konečky prstů měl úplně zkřehlé. V mysli však

viděl zelené kopce, modrou vodu a medově zbarvené kameny z nichž bylo postaveno venkovské sídlo Waylandů.

„V jednom starém příběhu,“ začal, „řekl Satan Adamovi a Evě, že budou jako bohové, když se je snažil svést k hříchu. A kvůli tomu byli vyhnáni z rajské zahrady.“

Chvíli bylo ticho a pak se Valentýn rozesmál. Řekl: „Vidíš, a právě kvůli tomuhle tě potřebuji, Jonathane. Budeš mě chránit před hříchem pýchy.“

„Existují nejrůznější druhy hříchů.“ Jace se narovnal a otočil se ke svému otci čelem. „Ještě jsi mi neodpověděl na moji otázku o démonech, otče. Jaké zdůvodnění máš pro to, že je sem přivoláváš a spolčuješ se s nimi? Chceš je snad vyslat do boje proti Spolku?“

„Samozřejmě že ano,“ odpověděl Valentýn bez váhání, jako by se ani chvíli nezamýšlel nad tím, zda je moudré odhalovat své plány někomu, kdo se o ně může podělit s nepřátelskou stranou. Nic neotřáslo Jacem více než zjištění, jak moc si je jeho otec jistý vlastním úspěchem. „Spolek neustoupí před rozumem, jedině před silou. Pokusil jsem se vybudovat armádu zavržených. Pomocí Poháru bych si zase mohl vychovat vojsko lovců stínů, to by ale trvalo roky. A tolik času já nemám. My, lidská rasa, nemáme tolik času. Díky Meči k sobě mohu povolat zástupy poslušných démonů. Poslouží mi jako nástroje a udělají všechno, co po nich budu chtít. Nebudou mít na vybranou. A až už je nebudu potřebovat, přikážu jim, aby se navzájem zničili, a oni to beze všeho udělají.“ Jeho hlas neprozrazoval žádné emoce.

Jace svíral zábradlí tak silně, že ho z toho rozbolely prsty.

„Nemůžeš jen tak zabít každého lovce stínů, který se ti postaví do cesty. To by byla vražda.“

„Nebudu muset. Až Spolek zjistí, jaká drtivá převaha proti němu stojí, vzdá se. Nejsou to sebevrazi. A jsou mezi nimi i takoví, kteří mě podporují.“ Valentýn to neřekl arogantně, pouze s klidnou jistotou. „Až přijde čas, postaví se na moji stranu.“

„Myslím, že Spolek trochu podceňuješ.“ Jace se snažil, aby jeho hlas zněl klidně. „Zdá se mi, že nechápeš, jak moc tě jeho představitelé nenávidí.“

„Nenávist nic neznamená, pokud ji postavíš vedle pudu sebezáchovy.“ Valentýnova ruka klesla k opasku, kde se matně leskl jílec Meče. „Ale nemusíš se spoléhat na mé slovo. Říkal jsem ti, že je tu něco, co bych ti chtěl ukázat. A tady to je.“

Vytáhl Meč z pochvy a pozvedl jej před Jacem. Jace už předtím meč Maellartach viděl v Kostěném Městě, kde visel na stěně v síni Mluvících hvězd, a pak ho viděl ještě jednou, když jeho jílec vyčníval Valentýnovi za ramenem, ani jednou ho však blíže nezkoumal.

Meč samotného Anděla. Byl vyroben z tmavého, těžkého stříbra a matně se leskl. Zdálo se, že světlo projíždí nejen po jeho ostří, ale i skrze něj, jako by bylo jen z vody. V jílci zářila výrazná růžice.

Jace promluvil vyschlými ústy. „Moc hezké.“

„Chci, aby sis ho podržel.“ Valentýn podal Meč svému synovi jílcem napřed, jak ho to kdysi učil. Zdálo se, že Meč ve svitu hvězd černě světélkuje.

Jace zaváhal. „Já nevím…“

„Vezmi si ho.“ Valentýn mu vtiskl Meč do ruky.

Jakmile se Jaceovy prsty sevřely kolem rukojeti, vystřelil z jílce Meče záblesk světla a přelil se do jeho ostří. Jace se rychle podíval na svého otce, Valentýnův výraz se však vůbec nezměnil.

Jaceovi se do paží a prsou šířila otupující bolest. Nebylo to tím, že by byl Meč těžký, to ne. Jen se mu zdálo, že se ho snaží stáhnout dolů a protáhnout ho lodí, zelenou mořskou vodou i křehkou zemskou kůrou. Jace měl pocit, jako by mu někdo vyrazil všechen dech z plic. Prudce zvedl hlavu a rozhlédl se kolem sebe…

A zjistil, že se noc zcela proměnila. Přes oblohu se táhla třpytící se síť tenkých zlatých drátků, přes něž prosvítaly hvězdy, jasné jako hlavičky hřebíků zaražených do tmy. Jace viděl, jak kolem něj plyne a uniká svět, a jeho krása ho na chvíli úplně ohromila. Pak se noční obloha roztříštila jako sklenice a skrze střepy se z ní vylily davy temných netvorů, nahrbených, pokroucených, zdeformovaných příšer bez tváří, a vydávaly nehlučné kvílení, jež mu spalovalo duši zevnitř. Kůži mu sežehl ledový vítr, když se kolem něj prohnali koně se šesti nohama a od jejich kopyt odletovaly na palubě lodi krvavé jiskry. Věci, které na nich jely, ani nelze popsat. Nad Jaceovou hlavou

kroužila stvoření bez očí a s křídly potaženými kůží, vřeštěla a z tlam jim odkapával jedovatý zelený sliz.

Jace se naklonil přes zábradlí, protože se mu nekontrolovatelně zvedl žaludek, Meč však stále držel v ruce. Voda pod ním vřela množstvím démonů jako jedovatý guláš. Viděl ostnaté tvory s vytřeštěnýma krvavýma očima bránící se kluzkým černým chapadlům, která je stahovala pod hladinu. Mořská panna, která se dostala do spárů desetinohému vodnímu pavoukovi, zoufale vykřikla, když se netvor tesáky zabořil do jejího zmítajícího se ocasu a jeho rudé oči přitom zářily jako krvavé korálky.

Meč vypadl Jaceovi z ruky a zařinčel o palubu. Veškerý hluk i všechna stvoření najednou zmizely a noc byla opět tichá. Pevně se přidržoval zábradlí a nevěřícně zíral na moře pod sebou. Bylo prázdné a jeho hladinu teď čeřil pouze vítr.

„Co to bylo?“ zašeptal Jace. V krku ho pálilo, jako by ho zevnitř poškrábal smirkový papír. Divoce se podíval na svého otce, který se sehnul a sebral Meč duše. „To jsou démoni, které jsi už přivolal?“

„Ne.“ Valentýn zasunul Maellartach do pochvy. „Tohle jsou démoni, které Meč přitáhl k okrajům tohoto světa. Přijel jsem se svou lodi právě sem, protože tu jsou nejslabší zábrany. To, co jsi viděl, je moje armáda, která čeká na druhé straně zábran, čeká, až ji k sobě povolám.“ Díval se na Jace vážnýma očima. „Pořád si ještě myslíš, že se mi Spolek nevzdá?“

Jace zavřel oči a řekl: „Určitě ne všichni jeho členové. Ne Lightwoodovi…“

„Mohl bys je přesvědčit. Pokud budeš stát při mně, přísahám, že se jim nic nestane.“

Tma za Jaceovými očními víčky se začala zbarvovat do ruda. Předtím si představoval popel Valentýnova domu, zčernalé kosti prarodičů, které nikdy nepoznal. Teď mu ale před očima začaly vyvstávat další tváře. Alekova. Isabelina. Maxova. Claryina.

„Už jsem jim tolik ublížil,“ zašeptal. „Nikomu z nich už se nesmí nic stát. Vůbec nic.“

„Jistě, chápu.“ A Jace si k svému údivu uvědomil, že ho Valentýn opravdu chápe, že z nějakého důvodu vidí to, čemu nikdo jiný

nerozuměl. „Myslíš si, že všechno, co postihlo tvé přátele a tvoji rodinu, je tvoje chyba.“

„Protože to je moje chyba.“

„Máš pravdu. Je.“ Na ta slova Jace udiveně vzhlédl. Překvapení z toho, že s ním Valentýn souhlasí, v něm ve stejné míře zápasilo s hrůzou a pocitem úlevy.

„Opravdu?“

„Samozřejmě že to neděláš schválně. Ale jsi stejný jako já. Otrávíme a zničíme všechno, co milujeme. A existuje pro to důvod.“

„Jaký důvod?“

Valentýn se podíval na nebe. „Oba máme vyšší poslání, ty i já. Všechno příjemné, co nám tento svět nabízí, nás má pouze svést z naší cesty. Když dopustíme, aby se to stalo, jsme po zásluze potrestáni.“

„A náš trest postihne i všechny, na kom nám záleží? To mi z jejich hlediska přijde trochu moc přísné.“

„Osud nikdy není spravedlivý. Unáší tě proud, který je mnohem silnější než ty, Jonathane. Budeš-li proti němu bojovat, utopíš nejen sebe, ale i ty, kdo se tě pokusí zachránit. Přežiješ jen tehdy, pokud se mu poddáš.“

„Clary…“

„Pokud se přidáš na mou stranu, tvé sestře se nic nestane. Půjdu až na kraj světa, abych ji ochránil. Odvezu ji do Idrisu, kde se jí nic nemůže stát. To ti slibuji.“

„Alek. Isabela. Max…“

„I dětem Lightwoodových se dostane mé ochrany.“ Jace tiše pokračoval: „Luke…“

Valentýn zaváhal a pak řekl: „Všichni tví přátelé budou v bezpečí. Proč mi nedokážeš věřit, Jonathane? Tohle je jediný způsob, jak je můžeš zachránit. To ti přísahám.“

Jace nedokázal promluvit. Znovu zavřel oči. V jeho nitru soupeřil podzimní chlad se vzpomínkou na léto.

„Už ses rozhodl?“ zeptal se Valentýn. Jace se na něj nedíval, z té otázky však vycítil, že jeho odpověď bude mít definitivní platnost. Valentýnův hlas zněl dokonce nedočkavě.

Jace vzhlédl. Svit hvězd ho bíle bodal do očí a chvíli kolem sebe neviděl nic jiného. Řekl: „Ano, otče. Rozhodl jsem se.“

Část třetí Den hněvu

V tom dni hněvu, boží slávy,

dávná věštectví nám praví, že svět sžehne oheň dravý.

Abraham Coles

14

NEBOJÁCNOST

Když se Clary probudila, okny dovnitř proudilo jasné světlo a levou tváří jí projížděla ostrá bolest. Překulila se na bok a zjistila, že usnula na svém skicáku, jehož roh se jí zarýval do obličeje. Také upustila otevřené pero na přikrývku, na jejímž povrchu se rozpila černá skvrna. S povzdechem se posadila, neradostně si promnula tvář a vydala se do sprchy.

Koupelna nesla neklamné známky toho, co se tu dělo v noci. Koš na odpadky přetékal zkrvavenými kusy látek a na umyvadle byla zaschlá skvrna od krve. Clary se otřásla a ihned se uchýlila do sprchy s lahvičkou grapefruitového sprchového gelu a odhodláním smýt všechny nepříjemné pocity, které ji pořád ne a ne opustit.

O něco později, zabalená v Lukově županu a s ručníkem omotaným kolem vlhkých vlasů, otevřela dveře koupelny a zjistila, že za nimi číhá Krasomil, v jedné ruce svírá ručník a druhou si prohrabuje svůj třpytivý účes. Pomyslela si, že si jej zřejmě ve spánku pořádně přeležel, protože jedna strana lesklých bodlin působila poněkud pochroumaně. „Proč se všechny ženské tak příšerně dlouho sprchují?“ vybafl na ni. „Civilky, lovkyně stínů, čarodějky, všechny jste stejné. A já tady klidně můžu čekáním zestárnout.“

Clary ustoupila na stranu a nechala ho projít. „A kolik je vám vlastně let?“ zeptala se zvědavě.

Krasomil na ni mrknul. „Byl jsem naživu, ještě když bylo Mrtvé moře jen takové nanicovaté jezírko.“

Clary obrátila oči v sloup.

Krasomil ji mávnutím ruky odehnal. „A teď pohni tím svým zadečkem. Musím nutně do koupelny, moje vlasy jsou úplně v troskách.“

„Nevypotřebujte mi všechen sprchový gel, stál dost peněz,“ řekla mu Clary a vydala se do kuchyně, kde se chvilku přehrabovala v poličkách, až našla filtry a mohla zapnout kávovar. Známé bubláni

překapávače a vůně kávy zmírnily její nervozitu. Dokud na světě existovala káva, nemohlo to být zase tak špatné, ne?

Zamířila zpátky do ložnice, aby se oblékla. O deset minut později už měla na sobě džíny a modrozelený pruhovaný svetr a v obývacím pokoji třásla s Lukem ve snaze ho probudit. Se zasténáním se posadil a jeho obličej pod rozcuchanými vlasy byl ještě pomačkaný od spánku.

„Jak se cítíš?“ zeptala se Clary a podala mu otlučený hrnek plný kávy, z níž stoupal kouř.

„Teď už mnohem lépe.“ Luke sklopil pohled na svou potrhanou košili. Okraje díry byly nasáklé krví. „Kde je Maia?“

„Spí u tebe v pokoji, pamatuješ? Říkal jsi, že tam může přespat.“ Clary se posadila na opěrku gauče.

Luke si protřel rozespalé oči. „Moc dobře si na minulou noc nevzpomínám,“ přiznal se. „Pamatuju si, že jsem šel ven k dodávce a pak už skoro nic.“

„Venku čekali další démoni. Napadli tě. Jace a já jsme se o ně postarali.“

„Další drevakové?“

„Ne,“ řekla Clary zdráhavě. „Jace tvrdil, že jsou to démoni raumové.“

„Raumové?“ Luke se posadil rovně. „Tak to je docela vážné.

Drevakové jsou jen takový obtížný hmyz, ale raumové…“

„Už je to v pořádku,“ uklidnila ho Clary. „Zbavili jsme se jich.“

„Zbavili jste se jich? Nebo to udělal Jace? Clary, já nechci, abys-

“

„Takhle to nebylo.“ Zavrtěla hlavou. „Bylo to…“

„A Krasomil s vámi nebyl? Proč jste ho nevzali s sebou?“ skočil

jí do řeči Luke, zjevně rozrušený.

„Protože já jsem měl plné ruce práce s tím, abych uzdravil Maiu,“ odpověděl mu Krasomil, který vešel do obývacího pokoje v oblaku grapefruitové vůně. Na hlavě měl turban z ručníku a byl oblečený do sportovní soupravy z modrého saténu se stříbrnými proužky na boku.

„Taky byste mi mohli projevit trochu vděčnosti.“

„Já jsem vděčný.“ Luke se tvářil, jako by se zlobil, ale zároveň se snažil potlačit smích. „Chtěl jsem jen říct, že kdyby se něco stalo Clary…“

„Maia by zemřela, kdybych šel s nimi ven,“ řekl Krasomil a unaveně dosedl na židli. „Clary s Jacem spolu ty démony docela dobře zvládli, ne?“ Otočil se ke Clary.

Ta se začala ošívat. „No víte, to je právě ono…“

„Co je právě ono?“ Byla to Maia, pořád ještě v oblečení, které na sobě měla předchozího večera, jen měla přes tričko přehozenou jednu z Lukových velkých flanelových košil. Toporně přešla místnost a opatrně se posadila na židli. „Zdá se mi to, nebo tady voní kafe?“ zeptala se s nadějí v hlase a nakrčila přitom nos.

Clary se pomyslela, že vážně není moc fér, když tahle vlkodlačice vypadá tak hezky a přitažlivě. Správně by měla být velká a zarostlá a z uší by jí měly pokud možno trčet chomáče chlupů. A právě tohle je ten důvod, dodala Clary v duchu, proč se vůbec nekamarádím s hol-kama a všechen svůj čas trávím se Simonem. Měla bych si na to dávat pozor. Vstala. „Mám ti trochu přinést?“

„Jo, dík.“ Maia přikývla. „S mlíkem a cukrem!“ zavolala za Clary, která už mezitím odešla z místnosti. Když se však vrátila z kuchyně s hrnkem kouřícího nápoje v ruce, zjistila, že se vlkodlačí dívka mračí. „Vůbec si nevzpomínám, co se včera večer stalo,“ řekla,

„ale bylo to něco se Simonem, něco, z čeho teď nemám dobrej pocit…“

„No, pokusila ses ho zabít,“ připomněla jí Clary a posadila se zpět na opěrku gauče. „Tak možná proto.“

Maia zbledla a upřeně se zadívala do svého hrnku s kávou.

„Málem bych zapomněla. On je teď vlastně upír.“ Zvedla pohled ke Clary. „Nechtěla jsem mu nijak ublížit. Jenom jsem byla…“

„Co?“ Clary pozvedla obočí. „Cos byla?“

Maia se pomalu zarděla. Položila svůj hrnek na stolek.

„Možná by sis měla ještě lehnout,“ poradil jí čaroděj. „Mám dojem, že to celkem pomáhá, když na jednoho dolehne tíha strašlivého poznání.“

Maiiny oči se najednou naplnily slzami. Clary se s hrůzou podívala na Krasomila – všimla si, že je také dost v šoku – a potom

na Luka. „Udělej něco,“ sykla na něj tiše. Krasomil byl možná čaroděj, který dokázal uzdravovat smrtelná zranění pomocí modrých plamínků, když se však měla rozhodnout, kdo z nich dvou si zvládne poradit s dospívající dívkou v slzách, padla její volba zcela jednoznačně na Luka.

Luke se začal vyhrabávat ze záhybů přikrývky a chystal se vstát než to však stihl udělat, rozletěly se vstupní dveře a dovnitř vešel Jace následovaný Alekem, který nesl bílou krabici. Krasomil si chvatně strhl z hlavy ručník a odhodil jej za křeslo. Bez gelu a třpytek byly jeho vlasy tmavé a v rovných pramenech mu padaly skoro až na ramena.

Claryiny oči se okamžitě zaměřily na Jace, ostatně jako vždy. Nedokázala se tomu ubránit, ale aspoň to nevypadalo, že by si toho někdo všiml. Jace působil napjatě a nervózně, ale také dost vyčerpaně, a pod očima měl šedé kruhy. Beze změny výrazu přes ni přejel pohledem a nakonec se zadíval na Maiu, která stále ještě bez hlesu plakala a zdálo se, že jejich příchod vůbec nezaznamenala.

„Všichni jsou ve skvělé náladě, jak vidím,“ poznamenal. „Bavíte se tu dobře?“

Maia si protřela oči. „Sakra,“ zanadávala tiše. „Nesnáším, když brečím před lovci stínů.“

„Tak můžeš jít brečet vedle,“ navrhl jí Jace bez sebemenší špetky laskavosti v hlase. „Neradi bychom, abys nám tady posmrkávala, zatímco si povídáme, že?“

„Jaci…,“ začal Luke varovně, Maia už však mezitím vstala a rozhodným krokem vyšla z obývacího pokoje dveřmi do kuchyně.

Clary se otočila k Jaceovi. „Povídáme? Vždyť jsme si vůbec nepovídali.“

„Teď ale začneme,“ řekl Jace, posadil se na stoličku u klavíru a natáhl před sebe své dlouhé nohy. „Krasomil mi chce vynadat, nemám pravdu, Krasomile?“

„Ano,“ potvrdil Krasomil a odtrhl svůj pohled od Aleka, aby se mohl na Jace zamračit. „Kde jsi k čertu byl? Myslím, že jsem ti dost jasně sdělil, že máš zůstat v tomto domě.“

„Myslela jsem si, že nemá na výběr,“ řekla Clary. „Že musí zůstat tam, kde jste vy, kvůli nějakému kouzlu nebo tak něco.“

„Většinou to tak bývá,“ přiznal Krasomil podrážděně, „ale včera v noci, po tom všem, co jsem tu udělal, byly moje magické schopnosti vypotřebované.“

„Vypotřebované?“

„Ano.“ Krasomil vypadal rozzlobeněji než kdy předtím.

„Dokonce ani nejvyšší čaroděj brooklynský nemá nevyčerpatelné zdroje moci. Jsem taky jenom člověk. Nebo alespoň z poloviny člověk,“ opravil se.

„Ale určitě jste musel vědět, že jsou vaše zdroje vyčerpané, ne?“ zeptal se Luke vlídným hlasem.

„Ano, to jsem věděl, a proto jsem toho mizeru donutil přísahat, že zůstane v domě.“ Krasomil vrhnul na Jace dotčený pohled. „Alespoň už teď vím, jakou cenu mají ty tolik opěvované sliby lovců stínů.“

„Stačí jenom vědět, jak má vypadat správná přísaha,“ vysvětlil mu Jace nezúčastněně. „Význam má pouze přísaha na Anděla.“

„To je pravda,“ souhlasil Alek. Byla to první věc, kterou řekl od té doby, co přišel.

„Samozřejmě že je to pravda.“ Jace zvedl Maiin netknutý hrnek s kávou a napil se. Pak se zhnuseně zašklebil. „Cukr.“

„Tak kde jsi vlastně celou noc byl?“ zeptal se Krasomil s kyselým výrazem. „Byl jsi s Alekem?“

„Nemohl jsem spát, tak jsem se šel projít,“ řekl Jace. „Když jsem se vracel, narazil jsem na tohohle troubu, jak celý nešťastný bloumá po verandě.“ Ukázal na Aleka.

Krasomil se rozzářil. „Tys tam byl celou noc?“ zeptal se Aleka.

„Ne,“ odpověděl Alek. „Šel jsem domů a pak se sem vrátil. To jste si nevšimli, že mám na sobě jiné oblečení? Podívejte.“

Všichni se podívali. Alek měl na sobě tmavý svetr a džíny, tedy přesně to samé, v čem ho viděli předchozího dne. Clary se rozhodla, že pro tentokrát na něj uplatní presumpci neviny. „Co je v té krabici?“ zeptala se.

„Aha, ehm.“ Alek se na krabici podíval, jako by už zapomněl, že ji přinesl. „Já jsem vlastně přinesl koblihy.“ Otevřel krabici a položil ji na konferenční stolek. „Nedá si někdo?“

Jak se ukázalo, na koblihu měli chuť všichni, Jace dokonce na dvě. I Luke zhltnul jednu pudinkovou koblihu, kterou mu Clary

podala, a to ho zřejmě trochu vzpružilo, takže ze sebe úplně odkopal přikrývku, posadil se a zády se opřel o gauč. „Jednu věc ale stejně nechápu,“ prohlásil.

„Jenom jednu? Tak to máte před námi ostatními slušný náskok,“ poznamenal Jace.

„Vy dva jste se mě vydali hledat, když jsem se dlouho nevracel dovnitř,“ pokračoval Luke a pohledem přeskakoval z Clary na Jace.

„My tři,“ upřesnila Clary. „Simon šel s námi.“

Luke se zatvářil nedůtklivě. „No tak dobře. Vy tři. Byli tam dva démoni, ale Clary tvrdí, že jste žádného z nich nezabili. Tak co se tedy stalo?“

„Já bych toho svého zabil, ale utekl mi,“ řekl Jace. „Jinak bych-„

„Ale proč by to dělal?“ chtěl vědět Alek. „Oni byli dva a vy tři - že by měli pocit, že máte početní převahu?“

„Nerad bych, aby to kdokoli ze zúčastněných považoval za urážku, ale jediný z vás, kdo vypadá aspoň trochu hrozivě, je Jace,“ poznamenal Krasomil. „Lovkyně stínů bez výcviku a vyděšený upír…“

„Mám pocit, že jsem to mohla být já,“ řekla Clary. „Myslím, že jsem je možná vyděsila.“

Krasomil zamrkal. „Copak jsem právě neřekl –“

„Nemyslím tím, že jsem je vyděsila, protože jsem tak hrůzostrašná,“ nenechala se Clary přerušit. „Ale možná to bylo kvůli tomuhle.“ Zvedla ruku a otočila ji tak, aby všichni viděli znamení, které měla na vnitřní straně předloktí.

Náhle se rozhostilo ticho. Jace se do ní chvíli zavrtával pohledem a pak se podíval jinam. Alek zamrkal a Luke se tvářil ohromeně.

„Takové znamení jsem nikdy předtím neviděl,“ řekl nakonec.

„Někdo jiný snad ano?“

„Ne,“ prohlásil Krasomil. „Ale nelíbí se mi.“

„Nejsem si jistá, co to je nebo co to znamená,“ řekla Clary a spustila ruku k tělu. „Ale rozhodně nepochází z Šedé knihy.“

„Všechny runy pocházejí z Šedé knihy.“ Jaceův hlas vyjadřoval pevné přesvědčení.

„Tahle ne,“ řekla Clary. „Viděla jsem ji ve snu.“

„Ve snu?!“ Jace se zatvářil tak rozzuřeně, jako by ho osobně urazila. „Na co si to hraješ, Clary?“

„Na nic si nehraju. Copak si nepamatuješ, jak jsme byli u Zakletého dvora…“

Jace vypadal, jako by ho uhodila. Clary rychle pokračovala, aby mu nedala možnost něco říct:

„… a královna vil nám řekla, že jsme experimenty? Že s námi Valentýn provedl něco, kvůli čemu jsme jiní a zvláštní? Tvrdila, že mám dar slov, která nemohou být vyslovena, a že ty máš dar samotného Anděla.“

„To byly jen vílí bláboly.“

„Víly přece nelžou, Jaci. Slova, která nemohou být vyslovena, to jsou přece runy. Každá má jiný význam, ale můžeš je jen napsat, ne vyslovit nahlas.“ Mluvila dál a nevšímala si jeho pochybovačného pohledu. „Pamatuješ, jak ses mě ptal, jak jsem se dostala do tvé cely v Tichém Městě? Řekla jsem ti, že jsem použila běžnou otevírací runu…“

„Nic víc jsi neudělala?“ Alek působil překvapeně. „Dorazil jsem tam chvilku po tobě a vypadalo to tam, jako by ty dveře někdo vyrval z pantů.“

„Ta moje runa taky neotevřela jenom dveře,“ řekla Clary.

„Odemkla i všechno uvnitř cely. Například Jaceova pouta.“ Nadechla se. ,,Podle mě to královna myslela tak, že dokážu napsat runy, které jsou mocnější než ty obyčejné. A možná i vymýšlet nové.“

Jace zavrtěl hlavou. „Nikdo nemůže vymyslet nové runy…“

„Ale třeba to opravdu dokáže, Jaci.“ Alekův hlas zněl zamyšleně.

„Je pravda, že to znamení, které má na ruce, nikdo z nás ještě nikdy neviděl.“

„Alek má pravdu,“ řekl Luke. „Clary, nechceš si jít do pokoje pro skicák?“

Podívala se na něj trochu překvapeně. Jeho šedomodré oči byly unavené a trochu zapadlé, avšak odrážela se v nich stejná neochvějná jistota, jako když jí bylo šest let a Luke jí slíbil, že když poleze na prolézačku na hřišti v Prospect Parku, on bude stát celou dobu dole a chytat ji, kdyby náhodou spadla. A své slovo také dodržel.

„Tak dobře,“ řekla. „Hned jsem zpátky.“

Cestou do pokoje pro hosty musela Clary projít přes kuchyň, kde našla Maiu, která seděla na barové stoličce přitažené ke kuchyňské lince a tvářila se nešťastně. „Clary,“ řekla a seskočila ze stoličky.

„Můžu s tebou chvilku mluvit?“

„Jdu si jenom pro něco do pokoje…“

„Podívej, to se Simonem mě hrozně mrzí. Byla jsem úplně mimo.“

„Jo, vážně? A co všechny ty řeči o tom, že vlkodlaci mají nenávist k upírům zakódovanou v krvi a tak dál?“

Maia podrážděně vydechla. „To je sice pravda, ale… asi bych se tomu neměla tak nadšeně poddávat.“

„Mně to nevysvětluj, vysvětli to Simonovi.“

Maiiny tváře znovu zahořely tmavě červenou. „Pochybuju, že se mnou bude chtít mluvit.“

„Možná bude. Umí docela snadno odpouštět.“

Maia se na ni zadívala pozorněji. „Ne že bych chtěla vyzvídat, ale vy dva spolu chodíte?“

Teď Clary ucítila, jak se pro změnu červená ona sama, a v duchu poděkovala svým pihám za to, že to alespoň z části zakryjí. „Proč tě to zajímá?“

Maia pokrčila rameny. „Když jsem ho viděla poprvé, mluvil o tobě jako o své nejlepší kamarádce, ale podruhé už jako o své přítelkyni. Tak jsem si říkala, jestli se pořád takhle rozcházíte a zase dáváte dohromady.“

„Tak nějak. Nejdřív jsme byli kamarádi. Je to na dlouhý povídání.“

„Aha.“ Červeň zmizela Maie z obličeje a opět ji nahradil její typický drsný úšklebek. „No, tak to máš docela štěstí. I když je z něj teď upír. Ale ty asi na všechny tyhle divný věci musíš být zvyklá, když patříš k lovcům stínům, takže tě to nejspíš vůbec nevyvádí z míry.“

„Ale vyvádí,“ řekla Clary ostřeji, než původně zamýšlela. „Já nejsem Jace.“

Maiin úšklebek se rozšířil. „To nikdo. A mám takovej pocit, že si to nejspíš uvědomuje.“

„Jak to myslíš?“

„Ale, vždyť víš. Jace mi připomíná jednoho mýho bývalýho přítele. Někteří kluci se na tebe dívají, jako by po tobě chtěli sex. Ale Jace, ten se dívá, jako by od tebe už všechno dostal, bylo to skvělý, ale teď už jste jenom kamarádi – i když ty bys chtěla víc. Tohle přivádí holky k šílenství. Chápeš, co tím myslím?“

Ano, pomyslela si Clary. „Ne,“ řekla.

„Co jsem vlastně čekala, vždyť jsi jeho sestra. V tomhle mi budeš muset věřit.“

„Už musím jít.“ Clary už byla napůl venku za dveřmi z kuchyně, když vtom ji něco napadlo, takže se ještě otočila. „A co se s ním stalo?“

Maia zamrkala. „Co se stalo s kým?“

„S tím tvým bývalým klukem. S tím, kterýho ti připomíná Jace.“

„Jo tak,“ řekla Maia. „No, to on ze mě udělal vlkodlaka.“

„Tak dobře, mám to,“ prohlásila Clary, když se vrátila do obývacího pokoje se skicákem v jedné ruce a s krabičkou různobarevných pastelek Prismacolor ve druhé. Odtáhla jednu židli od zřídka používaného jídelního stolu (Luke vždy jedl v kuchyni nebo ve své pracovně, takže se na stole válely jen papíry a staré účty), posadila se a skicák si položila před sebe. Cítila se trochu jako při testu ve výtvarné škole. Nakresli tohle jablko. „Takže co mám dělat?“

„Co myslíš?“ Jace stále ještě seděl na stoličce vedle klavíru a ramena měl svěšená. Vypadal, jako by celou noc nespal. Alek se za ním opíral o klavír, pravděpodobně proto, že dál od Krasomila už se dostat nemohl.

„Jaci, to by stačilo.“ Luke seděl vzpřímeně na gauči, avšak vypadal, že to pro něj není zase tak jednoduché. „Říkala jsi, že umíš vytvářet nové runy, Clary?“

„Říkala jsem, že si to myslím.“

„Tak já tě teď požádám, abys to zkusila.“

„Teď?“

Luke se slabě usmál. „Pokud tě ovšem nenapadá něco lepšího.“ Clary ve skicáku nalistovala volnou stránku a upřeně se na ni zadívala. Ještě nikdy jí žádný list papíru nepřipadal tak dokonale

prázdný. Intenzivně cítila napětí, které v místnosti zavládlo, všichni ji totiž pozorovali – Krasomil se svou pradávnou, dobře ovládanou zvědavostí, Alek příliš zabrán do svých vlastních problémů, než aby ho zajímaly její, Luke s nadějí a Jace s chladným, děsivě prázdným výrazem. Vzpomněla si, jak jí řekl, že si přeje, aby ji dokázal nenávidět, a přemýšlela, jestli se mu to jednoho dne povede.

Hodila tužku na stůl. „Takhle na požádání to nejde. Potřebuju nápad.“

„Jaký druh nápadu?“ zeptal se Luke.

„Chci tím říct, že já přece ani nevím, jaké runy už existují. Musím myslet na nějaký význam, nějaké slovo, podle kterého tu runu nakreslím.“

„Ani pro nás není žádná legrace si pamatovat každou runu…,“ začal Alek, Jace ho však ke Claryinu překvapení přerušil.

„A co třeba ‚nebojácnost’?“ navrhl tiše.

„Nebojácnost?“ zopakovala.

„Existují runy pro odvahu,“ řekl Jace. „Ale není nic, co by člověka úplně zbavilo strachu. A jestli umíš vytvářet nové runy, jak tvrdíš…“ Rozhlédl se po ostatních a všiml si, že se Alek s Lukem tváří dost překvapeně. „Prostě jsem si jen vzpomněl, že takováhle runa neexistuje, to je všechno. A navíc to zní docela neškodně.“

Clary se podívala na Luka a ten pokrčil rameny. „No tak dobře,“ souhlasil.

Vytáhla tedy z krabičky tmavě šedou pastelku a její špičku přiložila k papíru. Myslela na různé tvary, linie a kudrlinky. Myslela na prastaré, propracované symboly v Šedé knize, ztělesnění jazyka příliš dokonalého na to, než aby připouštěl řeč. Uvnitř hlavy jí zazněl tichý hlas: Kdo jsi, že chceš mluvit jazykem nebe?

Pastelka se pohnula. Clary si byla téměř jistá, že ona sama k tomu nevyvinula žádné úsilí, pastelka však klouzala po papíře a nakreslila jednu rovnou čáru. Clary cítila, jak jí poskočilo srdce. Vzpomněla si na svou matku, jak zasněně sedávala před malířským plátnem a inkoustem a olejovými barvami vytvářela svou vlastní vizi světa. Pomyslela si: Kdo jsem? Jsem dcera Jocelyn Frayové. Pastelka se znovu pohnula a Clary tentokrát zatajila dech. Zjistila, že sama sobě šeptem opakuje to slovo: „Nebojácnost. Nebojácnost.“ Pastelka

opsala směrem nahoru oblouk a teď už se jí Clary nenechávala vést, ale sama ji ovládala. Když byla hotová, položila pastelku na stůl a chvíli zkoumavě pozorovala výsledek.

Dokončenou runu nebojácnosti tvořila hustá síť proplétajících se linií, byla to runa odvážná a vzletná jako orel. Clary vytrhla stránku ze skicáku a natočila ji tak, aby ji ostatní viděli. „Tady,“ řekla, čímž si vysloužila Lukův překvapený výraz (takže on jí ve skutečnosti nevěřil?) a nepatrně vykulený Jaceův pohled.

„Paráda,“ vydechl Alek.

Jace vstal, přešel místnost a vzal jí list papíru z ruky. „A funguje to vůbec?“

Clary si nebyla jistá, zda tu otázku myslel vážně, nebo jestli to byla jen jízlivá poznámka. „Co tím myslíš?“

„Myslím tím, jak vůbec poznáme, že funguje? Teď je to jenom taková kresbička, ale nemůžeš přece zbavit strachu kus papíru, protože, upřímně řečeno, v něm žádný strach není. Musíme to vyzkoušet na někom z nás, abychom si mohli být jistí, že je to opravdová runa.“

„Nejsem přesvědčený, že je to dobrý nápad,“ řekl Luke.

„Je to výborný nápad.“ Jace hodil list papíru zpátky na stůl a začal si svlékat bundu. „Mám stélu, kterou můžeme použít. Tak kdo mi to chce udělat?“

„Jak politováníhodná volba slov,“ zamumlal Krasomil.

Luke se postavil. „Ne,“ řekl. „Jaci, už teď se chováš, jako bys slovo ‚strach‘ nikdy neslyšel. Vážně mi není jasné, jak bychom poznali ten rozdíl, kdyby ta runa opravdu zafungovala.“

Alek v sobě zadusil nějaký zvuk, který trochu připomínal smích. Jace na tváři vyloudil jen napjatý, nepřátelský úsměv. „Slovo ‚strach‘ už jsem slyšel,“ řekl. „Jen jsem se rozhodl věřit tomu, že na mě nemá žádný vliv.“

„A to je přesně ta potíž,“ prohlásil Luke.

„Tak v tom případě to můžeme vyzkoušet na tobě, ne?“ zeptala se Clary, Luke ale zavrtěl hlavou.

„Nemůžeš používat znamení na podsvěťany, Clary, neměla by žádný skutečný účinek. Démonická choroba, která dala vzniknout vlkodlakům, brání znamením v tom, aby projevila svoji moc.“

„Tak teda…“

„Vyzkoušejme to na mně,“ přihlásil se znenadání Alek. „Trocha nebojácnosti by mi určitě prospěla.“ Sundal si bundu, hodil ji na stoličku před klavírem a přešel pokoj k Jaceovi. „Tady. Nakresli mi to na paži.“

Jace se podíval na Clary. „Chceš to udělat sama?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Nanášení znamení ti jde nejspíš líp než mně.“

Jace pokrčil rameny. „Vyhrň si rukáv, Aleku.“ Alek si poslušně vyhrnul rukáv. Bylo vidět, že pod ramenem již má jedno trvalé znamení tvořené elegantním vzorem, který mu měl zajistit dokonalou rovnováhu. Zatímco Jace pečlivě obkresloval obrysy runy nebojácnosti na Alekovu paži těsně pod první znamení, všichni se naklonili dopředu, dokonce i Krasomil. Alekův obličej se trochu stáhl bolestí, když mu stéla vypalovala do kůže černou linii. Jakmile Jace skončil, zasunul si stélu zpět do kapsy a chvíli vestoje obdivoval svou práci. „No, musím říct, že to vypadá docela hezky,“ uznal. „Ať už to funguje, nebo ne…“

Alek se konečky prstů dotkl svého nového znamení, pak zvedl pohled a zjistil, že ho všichni v místnosti upřeně pozorují.

„Tak co?“ zeptala se Clary.

„A co má být?“ Alek si shrnul rukáv a znamení tak zakryl.

„Tak jak se cítíš? Je něco jinak?“ Alek se zamyslel. „Ani ne.“

Jace vyhodil ruce do vzduchu. „Takže to nefunguje.“

„To nemusí být pravda,“ řekl Luke. „Možná se prostě jen neděje nic, co by tu runu aktivovalo. Možná tu jen není nic, čeho by se Alek bál.“

Krasomil se na Aleka podíval a zvedl obočí. „Baf,“ řekl.

Jaceovi hrál na tváři široký úsměv. „No tak, určitě musíš mít v zásobě aspoň tak jednu nebo dvě fobie. Tak čeho se bojíš?“

Alek se znovu zamyslel. „Pavouků,“ přiznal se.

Clary se otočila k Lukovi. „Nemáš tady někde pavouka?“

Luke se zatvářil zoufale. „K čemu bych tady asi měl pavouka?

Vypadám snad jako někdo, kdo je sbírá?“

„Bez urážky,“ řekl Jace, „ale svým způsobem ano.“

„Tak mě napadá, že to možná byl pěkně stupidní experiment,“ usoudil Alek kysele.

„A co tma?“ napadlo Clary. „Mohli bychom tě zavřít do sklepa.“

„Jsem lovec démonů,“ sdělil jí Alek s přehnanou zdůrazněnou trpělivostí. „Takže je evidentní, že tmy se opravdu nebojím.“

„No, mohl bys.“

„Ale nebojím.“

Clary zachránilo zařičení zvonku. Podívala se Luka a tázavě zvedla obočí. „Simon?“

„To těžko. Vždyť je den.“

„No jo.“ Zase na to zapomněla. „Mám jít otevřít?“

„Ne.“ Vstal a tichým zakletím si ulevil od bolesti. „Mně už je dobře. Nejspíš se jen chce někdo zeptat, proč je zavřené knihkupectví.“

Přešel na druhou stranu místnosti a otevřel dveře dokořán. Ramena mu ztuhla překvapením. Clary zaslechla úsečný zvuk povědomého, zjevně rozzlobeného ženského hlasu a o vteřinu později se kolem Luka do místnosti prodraly Isabela a Marysa Lightwoodovy a za nimi šedá, hrozivá postava inkvizitorky. Následoval je ještě vysoký, statný tmavovlasý muž se snědou pletí a hustým černým plnovousem. Clary si jeho tvář pamatovala ze staré fotografie, kterou jí ukazoval Hodge, i když byla pořízena před mnoha lety – byl to Robert Lightwood, otec Aleka a Isabely.

Krasomilova hlava okamžitě vyletěla do pozoru. Jace znatelně zbledl, jinou emoci však najevo nedal. A Alek – Alek přejel pohledem ze své sestry na matku, pak na otce a potom se podíval na Krasomila svýma světle modrýma očima, které náhle ztmavly pevným rozhodnutím. Udělal krok vpřed a postavil se mezi své rodiče a všechny ostatní v místnosti.

Když Marysa uviděla svého nejstaršího syna uprostřed Lukova obývacího pokoje, provrtala ho nevěřícným pohledem. „Aleku, pro všechno na světě, co tady děláš? Myslím, že jsem ti dost jasně řekla, že –“

„Matko.“ Hlas, kterým Alek skočil své matce do řeči, byl pevný a neúprosný, zároveň však vlídný. „Otče. Musím vám něco říct.“ Usmál se na ně. „S někým teď chodím.“

Robert Lightwood vrhl na svého syna popuzený ohled. „Aleku,“ řekl. „Tohle vůbec není ten správný okamžik.“

„Ale ano, je. Tohle je důležité. Víte, nejde jen o to, že s někým chodím.“ Zdálo se, že se z Aleka řine nezadržitelný proud slov, který jeho rodiče zjevně zmátl. Isabela s Krasomilem na něj zírali a ve tvářích se jim zračil téměř identický výraz údivu. „Chodím s někým z podsvěta. Vlastně je to čar –“

Krasomilovy prsty se bleskurychle pohnuly Alekovým směrem. Vzduch kolem Aleka se lehce zachvěl, jeho oči se obrátily v sloup a on se složil na zem jako podťatý strom.

„Aleku!“ Marysa si vyděšeně zakryla rukou ústa. Isabela, která stála svému bratrovi nejblíže, si klekla vedle něj. Alek se však už pohnul a jeho víčka se rozechvěle rozevřela. „Cože… co… proč ležím na zemi?“

„To je dobrá otázka.“ Isabela se na svého bratra zamračila. „Co to bylo?“

„Co bylo co?“ Alek se posadil a držel se za hlavu. Přes tvář mu přelétl výraz hrůzy. „Moment, říkal jsem něco? Myslím předtím, než jsem omdlel.“

Jace si odfrknul. „Vzpomínáš si, jak jsme přemýšleli, jestli ta věc, co Clary udělala, bude fungovat, nebo ne?“ zeptal se ho. „Tak teď už víme, že funguje.“

Alek vypadal navýsost zděšeně. „Co jsem říkal?“

„Říkal jsi, že s někým chodíš,“ připomněl mu jeho otec. „I když jsi nám ještě nesdělil, proč je to tak důležité.“

„Není,“ vyhrkl Alek. „Já vlastně vůbec s nikým nechodím. A není to důležité. Nebo by aspoň nebylo, kdybych s někým chodil, ale

já stejně s nikým nechodím.“

Krasomil se na něj podíval jako na mentálně zaostalého. „Alek zřejmě trochu blouzní,“ řekl. „Vedlejší účinky nějakých démoních toxinů. Nepříjemná záležitost, ale brzy bude zase v pořádku.“

„Démoních toxinů?“ Marysin hlas získal pronikavý tón. „Do Institutu nikdo nenahlásil žádný útok démonů. Tak co se tu děje, Luciáne? Tohle je tvůj dům, ne? Víš moc dobře, že kdyby tu došlo k útoku démonů, musíš nám to ohlásit…“

„Luke byl taky napadený,“ vmísila se do hovoru Clary. „Byl v bezvědomí.“

„Jak příhodné. Všichni jsou buď v bezvědomí nebo evidentně blouzní,“ řekla inkvizitorka. Její ostrý hlas prořízl vzduch v místnosti a všechny umlčel. „Podsvěťane, moc dobře víš, že Jonathan Morgenstern by neměl být v tvém domě. Měl by být pěkně pod zámkem v péči toho čaroděje.“

„Já mám také jméno, víte?“ řekl Krasomil. „Tedy ne, že by na tom nějak záleželo,“ dodal, protože se mu skákání do řeči inkvizitorce zřejmě náhle přestalo jevit jako dobrý nápad. „Vlastně na to klidně můžete zapomenout.“

„Já tvé jméno znám, Krasomile Pohromo,“ oslovila ho inkvizitorka. „Selhal jsi při plnění svých povinností. Další šanci už nedostaneš.“

„Selhal jsem při plnění povinností?“ Krasomil se zachmuřil.

„Jenom proto, že jsem toho chlapce přivedl sem? Ve smlouvě jsem nepodepsal nic, co by mi zakazovalo ho dle vlastního uvážení vzít kamkoli s sebou.“

„V tom také tvé selhání nespočívá,“ usadila ho inkvizitora.

„Selhal jsi v tom, že jsi mu včera v noci umožnil navštívit jeho otce.“ Rozhostilo se ohromené ticho. Alek se vyškrábal ze země na nohy a očima se snažil zachytit Jaceův pohled, Jace se však na něj

ani nepodíval. Jeho tvář se stáhla do neprostupné masky.

„To je absurdní,“ vybuchl Luke. Clary ho takhle rozzuřeného viděla jen párkrát. „Jace ani neví, kde teď Valentýn je. Přestaňte ho pronásledovat.“

„Pronásledování je moje práce, podsvěťane,“ opáčila inkvizitorka. Obrátila se k Jaceovi. „A teď nám pověz pravdu, chlapče,“ přikázala mu. „Bude to pro tebe mnohem snazší.“

Jace zvedl bradu. „Nemusím vám říkat vůbec nic.“

„Proč se nezbavit podezření, jestli jsi opravdu nevinný? Řekni nám pravdu o tom, kde jsi byl včera v noci. Pověz nám o Valentýnově výletní loďce.“

Clary se na něj dívala. Šel jsem se projít, říkal přece. To ale vůbec nic neznamenalo. Možná se opravdu šel projít. Měla však tíživý

pocit, že to tak není. Víš, co je pro mě úplně nejhorší představa? řekl jí předtím Simon. Že bych nemohl věřit někomu, koho miluju.

Když Jace nic neříkal, promluvil hlubokým, basovým hlasem Robert Lightwood: „Imogeno? Chcete tím říct, že Valentýn je – byl-“

„Na lodi uprostřed East River,“ dokončila za něj větu inkvizitorka. „Přesně tak.“

„Tak proto jsem ho nemohl najít,“ řekl Krasomil napůl pro sebe.

„Všechna ta voda rušila moje kouzla.“

„Ale co Valentýn pohledává uprostřed řeky?“ zeptal se Luke nechápavě.

„Na to se zeptej Jonathana,“ řekla inkvizitorka. „Od vůdce místního klanu upírů si půjčil motocykl a doletěl na něm na loď. Nebo se snad pletu, Jonathane?“

Jace nic neříkal. Z jeho tváře nebylo možné nic vyčíst. Zato inkvizitorka měla na obličeji hladový výraz, jako by se živila napětím, které v místnosti zavládlo.

„Sáhni si do kapsy u bundy,“ poručila mu. „A vytáhni ten předmět, který s sebou nosíš od doby, kdy jsi naposledy odešel z Institutu.“

Jace pomalu udělal, co mu přikázala. Když vytáhl ruku z kapsy, Clary v jeho dlani rozpoznala ten třpytivý šedomodrý střep. Kousek zrcadlového portálu.

„Dej mi to.“ Inkvizitorka mu vyškubla střep z ruky. Jace sebou trochu trhnul. Okraj střepu ho pořezal a na dlani se mu objevil pramínek krve. Marysa se zajíkla, ale zůstala stát na místě. „Věděla jsem, že se pro tohle do Institutu vrátíš,“ řekla inkvizitorka se škodolibou radostí. „Věděla jsem, že ti sentimentalita nedovolí to tam nechat.“

„Co je to?“ zeptal se Robert Lightwood nechápavým tónem.

„Kousek zrcadlového portálu,“ odpověděla inkvizitorka. „Když byl zničen, zachoval se v něm obraz posledního místa, kam vedl.“ Otáčela kouskem skla ve svých dlouhých pavoucích prstech. „Což bylo v tomto případě venkovské sídlo Waylandů.“

Jaceův pohled kopíroval pohyby zrcadla. Na plošce, kterou Clary ze střepu viděla, byl polapen kousek modré oblohy. Přemítala, jestli v Idrisu vůbec někdy prší.

Inkvizitorka náhle prudkým pohybem, který byl v rozporu s jejím klidným tónem, mrštila střepem o podlahu. Sklo se okamžitě roztříštilo na miniaturní střípky. Clary slyšela, jak se Jace nadechl, vůbec se však nepohnul.

Inkvizitorka si navlékla pár šedých rukavic, poklekla mezi kousíčky zrcadla a prsty je prosévala až do té doby, než našla to, co hledala – útržek tenkého papíru. Postavila se a podržela papír tak, aby všichni viděli výraznou runu, která na něm byla černým inkoustem nakreslena. „Označila jsem ten papír sledovací runou a zastrčila jej mezi střep zrcadla a jeho podklad. Pak jsem ho vrátila do pokoje toho chlapce. Nemusíš se cítit zahanbený, že sis toho nevšiml,“ řekla Jaceovi. „Spolek už doběhl i starší a moudřejší hlavy, než je ta tvoje.“

„Vy jste mě špehovala,“ řekl Jace a jeho hlas byl nyní zbarvený hněvem. „Tak takhle to Spolek dělá? Vtírá se do soukromí ostatních lovců stínů a –“

„Pečlivě zvaž, co mi říkáš. Nejsi tu jediný, kdo porušil Zákon,“ Inkvizitorčin mrazivý pohled opsal celou místnost. „Tím, že tě tví přátelé osvobodili z Tichého města a umožnili ti vymanit se z moci čaroděje, se také dopustili zločinu.“

„Jace není náš přítel,“ řekla Isabela. „Je to náš bratr.“

„Na tvém místě bych si dávala pozor na pusu, Isabelo Lightwoodová,“ upozornila ji inkvizitorka. „Mohla bych tě považovat za spoluviníka.“

„Za spoluviníka?“ K všeobecnému překvapení promluvil Robert Lightwood. „Snaží se vám jen zabránit v tom, abyste nám rozbila rodinu. Proboha, Imogeno, vždyť to jsou ještě děti…“

„Děti?“ Inkvizitorka vrhla na Roberta ledový pohled. „Vy jste přece také byli ještě děti, když Kruh pojal plán na zničení Spolku. I můj syn byl ještě dítě, když…“ Zarazila se a přerývaně se nadechla, jako by se vší silou snažila znovu získat sebekontrolu.

„Takže tu nakonec jde o Stephena,“ řekl Luke hlasem, v němž byl slyšet lehký náznak soucitu. „Imogeno…“

Obličej inkvizitorky se křečovitě stáhl. „Vůbec tu nejde o Stephena! Tady jde o Zákon!“

Marysa si neustále nervózně mnula ruce a kroutila si štíhlé prsty do nepřirozených poloh. „A Jace?“ zeptala se. „Co se s ním stane?“

„Zítra se se mnou vrátí do Idrisu,“ rozhodla inkvizitorka. „Ztra-tili jste právo vědět víc než tohle.“

„Jak ho vůbec můžete nutit vrátit se na to místo?“ naléhala Clary.

„A kdy ho pošlete zpátky?“

„Clary, nech toho,“ řekl Jace. Ta slova zněla prosebně, ona se však odmítala vzdát.

„Ten hlavní problém přece není Jace, ale Valentýn!“

„Nech to být, Clary!“ rozkřikl se na ni Jace. „Nech to být, pro svoje vlastní dobro!“

Clary si nemohla pomoci, aby před ním necouvla – ještě nikdy na ni takhle nekřičel, ani tehdy, když ho proti jeho vůli přivedla do nemocničního pokoje jejich matky. Viděla výraz v jeho obličeji, když si toho ucouvnutí všiml, a zatoužila po tom, aby to nějakým způsobem mohla vzít zpět.

Než stihla říci cokoli dalšího, snesla se jí na rameno Lukova ruka. Promluvil vážným hlasem, který zněl stejně jako té noci, kdy jí vyprávěl příběh svého života. „Jestli šel ten chlapec navštívit svého otce,“ řekl, „přestože věděl, jaký otec Valentýn je, je to proto, že jsme se k němu obrátili zády, ne proto, že by se on obrátil zády k nám.“

„Nech si ty svoje moudré řeči, Luciáne,“ odbyla ho inkvizitorka.

„Jsi už přecitlivělý jako obyčejný člověk.“

„Má pravdu.“ Alek seděl na okraji gauče, ruce měl založené na hrudi a zatínal zuby. „Jace nám lhal. Pro to neexistuje žádná omluva.“

Jaceovi klesla čelist. Alekovou loajalitou si byl vždy jistý a Clary mu to nemohla mít za zlé. Dokonce i Isabela zírala na svého bratra se zděšením v očích. „Aleku, jak vůbec můžeš něco takového říct?“

„Zákon je Zákon, Izzy,“ prohlásil Alek, aniž by se na svou sestru podíval. „Z toho se nikdo nijak nevyvleče.“

Na ta slova vydala Isabela zoufalý výkřik prozrazující hněv a údiv a vyrazila ven ze dveří, které za ní zůstaly otevřené dokořán. Marysa se trochu pohnula, jako by chtěla jít za ní, Robert ji však strhnul zpět a něco jí tiše pošeptal.

Krasomil vstal. „Myslím, že je nejvyšší čas, abych už také šel,“ řekl. Clary si všimla, že se vyhýbá pohledu na Aleka. „Řekl bych, že bylo hezké se tu s vámi všemi setkat, ale to bych lhal. Vlastně to bylo celé dost nepříjemné a upřímně řečeno, jestli kohokoli z vás ještě někdy uvidím, nebudu z toho ani trochu nadšený.“

Alek se zarýval pohledem do země a Krasomil mezitím rázně opustil obývací pokoj vstupními dveřmi. Ty se za ním s prásknutím zavřely.

„Tak dva už máme z krku,“ poznamenal Jace s černým humorem.

„Kdo bude další?“

„Od tebe jsme toho už slyšeli dost,“ řekla inkvizitorka. „Natáhni ruce.“

Jace natáhl ruce před sebe. Inkvizitorka z nějaké skryté kapsy vytáhla stélu a okolo obou Jaceových zápěstí nanesla nějaké znamení. Když skončila, byla Jaceova zápěstí překřížena jedno přes druhé a svázána něčím, co vypadalo jako náramek z hořících plamenů.

Clary vykřikla. „Co to děláte? Vždyť mu ublížíte…“

„Jsem v pořádku, sestřičko.“ Jace mluvil celkem klidně, Clary si však všimla, že se na ni nedokáže podívat. „Ty plameny mě nespálí, pokud se nepokusím uvolnit si ruce.“

„A co se týče tebe,“ dodala inkvizitorka a otočila se ke Clary, což Clary dost překvapilo. Až do této chvíle inkvizitorka vůbec nedala najevo, že by si Claryinu existenci nějak uvědomovala. „Měla jsi obrovské štěstí, že tě vychovala Jocelyn, takže jsi unikla ničivému vlivu svého otce. To ale neznamená, že si na tebe nebudu dávat pozor.“

Luke sevřel Claryino rameno silněji. „To má snad být výhružka?“

„Spolek nikomu nevyhrožuje, Luciáne Graymarku. Spolek pouze dává sliby a ty pak vždy splní.“ Inkvizitorka to řekla téměř vesele. V celé místnosti však byla jediná, kdo by se dal tímto výrazem popsat. Všichni ostatní vypadali ztuhlí šokem, tedy až na Jace. Ten rozzuřeně cenil zuby a Clary pochybovala, že si je toho vůbec vědom. Připomínal lva chyceného do pasti.

„Tak pojď, Jonathane,“ řekla inkvizitorka. „Jdi přede mnou. Jestli se mi jen náznakem pokusíš utéct, vrazím ti mezi lopatky meč.“

Jace musel chvíli zápasit s klikou od dveří, než se mu ji svázanýma rukama podařilo stisknout. Clary vší silou zatínala zuby, aby nevykřikla. Pak se dveře otevřely a Jace jimi zmizel, stejně jako inkvizitorka. Za nimi v řadě následovali Lightwoodovi, Alek se stále ještě upřeně díval do země. Dveře se za nimi zabouchly a Clary s Lukem zůstali v obývacím pokoji sami, jen se společným pocitem nevěřícného údivu.

15

HADÍ ZUB

„Luku,“ promluvila Clary ve chvíli, kdy se za Lightwoodovými zavřely dveře. „Co budeme dělat…?“

Luke si tiskl ruce ke spánkům, jako by se snažil zabránit tomu, aby se mu hlava rozskočila na dvě poloviny. „Kávu,“ prohlásil.

„Musím se hned napít kávy.“

„Vždyť už jsem ti jeden hrnek přinesla.“

Spustil ruce dolů a povzdechl si. „Potřebuju jí víc.“

Clary šla za ním do kuchyně, kde si nalil další kávu a pak se posadil ke kuchyňskému stolu a roztržitě si prohrábl rukama vlasy.

„Tohle je zlé,“ řekl. „Moc zlé.“

„Myslíš?“ Clary si nedokázala představit, že by teď měla pít kávu. Měla pocit, jako by byly její nervy už tak napjaté až k prasknutí. „Co se stane, jestli ho odvezou do Idrisu?“

„Předstoupí před soudní tribunál Spolku. Nejspíš ho shledají vinným. Pak ho potrestají. Je ještě mladý, takže mu nejspíš jen odeberou znamení, ale neproklejí ho.“

„A co to znamená?“

Luke se jí nepodíval do očí. „Znamená to, že mu vezmou všechna jeho znamení, takže přestane být lovcem stínů, a vyloučí ho ze Spolku. Bude z něj obyčejný člověk.“

„Ale to by ho přece zabilo. Stoprocentně. Radši by umřel než tohle.“

„Copak si myslíš, že to nevím?“ Luke už dopil kávu a chvíli mrzutě pozoroval svůj hrnek, než jej položil zpět na stůl. „Ale to Spolek vůbec nezajímá. Nemůžou se dostat k Valentýnovi, tak aspoň místo něj potrestají jeho syna.“

„A co já? Jsem přece jeho dcera.“

„Ale nepatříš do jejich světa. Jace ano. I když bych ti samozřejmě doporučoval, abys o sobě nějakou dobu nedávala moc vědět. Přál bych si, abychom mohli odjet na farmu…“

„Nemůžeme jim přece Jace jenom tak nechat!“ Clary byla zděšená. „Já rozhodně nikam nejedu.“

„Jistěže nejedeš.“ Luke ji mávnutím ruky umlčel. „Říkal jsem, že bych si přál, abychom mohli, ne, že bychom měli. Teď samozřejmě záleží jen na tom, co Imogena udělá, když už ví, kde je Valentýn. Mohli bychom se totiž ocitnout přímo uprostřed války.“

„Je mi jedno, jestli chce zabít Valentýna. S Valentýnem ať si dělá, co chce. Jenom chci dostat zpátky Jace.“

„To ale možná nebude tak snadné,“ řekl Luke, „vzhledem k tomu, že v tomto případě opravdu udělal to, z čeho ho obvinila.“

To Clary rozhořčilo. „Cože, ty si myslíš, že povraždil mlčenlivé bratry? Myslíš –“

„Ne. Nemyslím si, že povraždil mlčenlivé bratry. Ale podle mě udělal přesně to, co ho Imogena viděla dělat – šel navštívit svého otce.“

Clary si na něco vzpomněla a položila Lukovi další otázku: „Co jsi tím chtěl říct, že to my jsme se k němu obrátili zády, a ne naopak? Myslíš tím, že mu nic nevyčítáš?“

„Ano i ne.“ Luke vypadal unaveně. „Udělal velkou hloupost. Valentýnovi se nedá věřit. Ale když ho Lightwoodovi nechali na ho-ličkách, co asi tak čekali, že udělá? Je to pořád ještě dítě a pořád ještě potřebuje rodiče. A pokud ho nebudou chtít přijmout, najde si někoho, kdo to udělá.“

„Měla jsem pocit,“ řekla Clary, „že možná tohle hledal u tebe.“ Luke se tvářil nepopsatelně smutně. „I já jsem si to myslel, Clary,

i já.“

Maia matně slyšela hlasy přicházející z kuchyně. Křik, který se předtím ozýval z obývacího pokoje, již ustal. Přišel čas zmizet. Složila vzkaz, který narychlo napsala, položila jej na Lukovu postel a přešla pokoj k oknu, které se jí za posledních dvacet minut podařilo otevřít. Dovnitř jím proudil chladný vzduch. Venku byl jeden z těch brzkých podzimních dnů, kdy se obloha zdá být neuvěřitelně modrá a vzdálená a v povětří se vznáší jemná vůně kouře.

Vyhoupla se na okenní rám a podívala se dolů. V dobách, než prošla přeměnou, by ji skok z takové výšky děsil, teď však před odrazem jen nejasně pomyslela na své poraněné rameno. Přistála v podřepu na popraskaném betonovém dvorku za Lukovým domem.

Narovnala se a ohlédla se, ale nerozletěly se žádné dveře ani na ni nikdo nevolal, aby se vrátila.

Potlačila v sobě chvilkový záchvěv zklamání. Stejně jí nevěnovali příliš mnoho pozornosti, ani dokud byla uvnitř, pomyslela si, když lezla na vysoký drátěný plot, který dělil Lukův dvorek od úzké uličky mezi domy. Tak proč by si měli všímat toho, že odešla? Byla tam jen páté kolo u vozu, stejně jako všude předtím. Jediný, kdo se k ní choval, jako by něco znamenala, byl Simon.

Při pomyšlení na Simona sebou trhla. Seskočila na druhé straně plotu na zem a proběhla uličkou na Kent Avenue. Předtím řekla Clary, že si předchozí noc nepamatovala, to však nebyla pravda. Pamatovala si, jak se na ni díval, když se od něj odtáhla, jako by měla tu vzpomínku vyrytou na vnitřní stranu očních víček. Nejpodivnější na tom bylo, že i v té chvíli jí připadal velmi lidský, lidštější než kdokoli, s kým se do té doby setkala.

Přešla na protější chodník, aby nemusela jít přímo kolem Lukova domu. Ulice byla téměř prázdná, obyvatelé Brooklynu totiž jako každou neděli vyspávali až do pozdního dopoledne. Vydala se směrem ke stanici metra na Bedford Avenue, stále ještě v myšlenkách na Simona. V prsou měla jakési prázdné místo, které ji zabolelo pokaždé, když na něj pomyslela. Byl první osobou, které měla po těch letech zase chuť začít věřit, jenže jí tu důvěru úplně znemožnil.

Na druhou stranu, pokud mu nemůžeš začít věřit, tak proč za ním právě teď jdeš? ozval se šepot ze zastrčeného místa v její mysli, které k ní vždy mluvilo Danielovým hlasem. Buď zticha, přikázala mu rozhodně. I když nemůžeme být přátelé, pořád mu ještě dlužím přinejmenším omluvu.

Někdo se zasmál. Ozvěna toho zvuku se odrazila od zdi vysoké tovární budovy po její levé ruce. Srdce se Maie náhle stáhlo strachem.

Otočila se, ulice za ní však byla prázdná. Jen na břehu řeky věnčila nějaká stará paní psy, Maia však pochybovala, že by ji vůbec z takové dálky slyšela.

Přesto však přidala do kroku. Připomněla si, že dokáže kráčet rychleji než většina lidských bytostí, nemluvě o tom, když se

rozběhne. Dokonce ani ve stavu, v jakém se teď nacházela, kdy ji paže bolela, jako by ji někdo praštil kladivem do ramene, se nemusela obávat zlodějů ani násilníků. Když se ji jedné noci brzy poté, co přijela do města, pokusili v Central Parku přepadnout dva výrostci s noži, jen Bat jí zabránil v tom, aby je oba zabila.

Tak proč teď tak panikaří?

Ohlédla se. Starou paní už neviděla, Kent Avenue byla úplně prázdná. Před ní se tyčil opuštěný cukrovar. V náhlém návalu touhy být už z téhle ulice pryč zabočila do uličky vedoucí podél něj.

Ocitla se v úzkém průchodu mezi dvěma budovami, plném odpadků, odhozených lahví a krys pobíhajících sem a tam. Střechy nad její hlavou se navzájem dotýkaly a bránily v cestě slunečním paprskům, takže měla pocit, jako by vešla do tunelu. Stěny byly cihlové a tu a tam v nich bylo vidět malá špinavá okna, z nichž mnohá padla za oběť vandalům. Skýtala pohled na podlahu opuštěné tovární budovy a nekonečné řady kovových bojlerů, pecí a kádí. Ve vzduchu se vznášel pach spáleného cukru. Opřela se o zeď a snažila se utišit své bušící srdce. Téměř se jí podařilo uklidnit se, když vtom k ní ze stínů v uličce promluvil mučivě známý hlas:

„Maio?“

Rychle se otočila. Stál v ústí uličky a světlo mu zezadu dopadalo do vlasů, takže kolem jeho krásného obličeje tvořily jasnou svatozář. Tmavé oči lemované dlouhými řasami ji zvědavě pozorovaly. Na sobě měl džíny a tričko s krátkými rukávy, navzdory chladnému vzduchu. Stále vypadal na patnáct.

„Danieli,“ zašeptala.

Zcela nehlučně vykročil směrem k ní. „Dlouho jsme se neviděli, sestřičko.“

Chtělo se jí utéct, avšak kolena se jí třásla jako sulc. Přitiskla se zády ke zdi, jako by se snad do ní mohla ukrýt. „Ale… ale tys umřel!“

„A tys na mém pohřbu ani trochu neplakala, co, Maio? Ani slzičku za svého staršího brášku?“

„Byl jsi zrůda,“ řekla šeptem. „Pokoušel ses mě zabít…“

„Zřejmě ne dost usilovně.“ V ruce teď držel něco dlouhého a ostrého, co se v temné uličce blýskalo jako stříbrný plamen. Maia si

nebyla jistá, co to je, zrak se jí zamžil strachem. Když se k ní přiblížil, sesunula se k zemi, protože její vlastní nohy ji už neunesly.

Daniel poklekl vedle ní. Teď už viděla, co to drží v ruce – zubatý kus skla, který vylomil z jednoho z rozbitých oken. Zmocnila se jí panika a přelila se přes ni jako vlna, neděsila ji však zbraň v rukou jejího bratra, ale ta prázdnota, která mu čišela z očí. Dívala se do nich a za ně a neviděla tam nic než temnotu. „Pamatuješ si,“ řekl jí,

„jak jsem ti slíbil, že ti vyříznu jazyk, jestli na mě budeš žalovat mámě a tátovi?“

Dokázala se na něj jen upřeně dívat, jinak byla celá ztuhlá strachy. Představovala si, jak se jí sklo zarývá do kůže a ústa jí plní dusivá pachuť krve, a přála si, aby už raději byla mrtvá, protože cokoli bylo lepší než tahle hrůza a děs…

„To stačí, Agramone.“ Mlžný opar v její mysli prořízl mužský hlas. Ne Danielův, nýbrž hebký, kultivovaný a nepopiratelně lidský hlas. Někoho jí připomínal, ale koho?

„Jak si přejete, Valentýne, můj pane.“ Daniel si zklamaně povzdechl a jeho tvář najednou začala blednout a rozpadat se. Za chvilku byl pryč a s ním i ten pocit ochromující, zdrcující hrůzy, která z ní málem vyhnala veškerý život. Zoufale se nadechla.

„Výborně. Ještě dýchá.“ Byl to zase hlas toho muže, tentokrát podrážděný. „Ale dávej si větší pozor, Agramone. Ještě pár vteřin a mohla být mrtvá.“

Maia se podívala nahoru. Ten muž – Valentýn – stál nad ní. Byl velmi vysoký a oblečený v černém, na rukou měl černé rukavice a na nohou vysoké černé holiny se silnými podrážkami. Špičkou jedné boty jí zvedl bradu. Promluvil k ní chladným, odměřeným hlasem.

„Kolik je ti let?“

Obličej, který se na ni z výšky díval, byl úzký, s ostře řezanými rysy a zcela bezbarvý. Valentýn měl černé oči a vlasy tak bílé, že vypadal skoro jako negativ fotografie. Na levé straně krku, těsně nad límcem kabátu, měl zakroucené znamení.

„Vy jste Valentýn?“ zašeptala. „Ale já jsem si myslela, že jste –“ Bota jí dopadla na ruku, takže jí do paže vystřelil poryv bolesti. Vykřikla.

„Na něco jsem se tě ptal,“ řekl. „Kolik je ti let?“

„Kolik je mi let?“ Z bolesti v ruce a ze štiplavého zápachu odpadků všude okolo se jí zvedl žaludek. „Trhněte si nohou.“

Zdálo se, že mu z pěsti vytryskl úzký paprsek. Máchl jím dolů směrem k jejímu obličeji tak rychle, že ani neměla čas ucuknout. Něco horkého ji bolestivě šlehlo přes tvář. Když si k ní rychle přiložila ruku, ucítila, jak jí mezi prsty protéká krev.

„Tak znovu,“ řekl Valentýn stále stejně pevným, kultivovaným hlasem. „Kolik je ti let?“

„Patnáct. Je mi patnáct.“

Jeho úsměv spíše cítila, než viděla. „Výborně.“

Jakmile dorazili do Institutu, inkvizitorka odtrhla Jace od Lightwoodových a donutila ho vyjít po schodech do výcvikové místnosti, když zahlédl svůj odraz v dlouhých zrcadlech, která se táhla podél stěn, překvapením ztuhl. Vlastně se na sebe nepodíval už několik dní a minulá noc se na něm obzvláště podepsala. Pod očima se mu rýsovaly černé kruhy a tričko měl umazané od zaschlé krve a blátivé špíny z East River. Jeho obličej vypadal prázdně a vyčerpaně.

„Obdivuješ sám sebe?“ Z myšlenek ho vytrhl hlas inkvizitorky.

„Až s tebou bude Spolek hotový, budeš vypadat mnohem hůř.“

„Zdá se, že jste mým vzhledem přímo posedlá.“ Jace se s určitým pocitem úlevy odvrátil od zrcadla. „Že by to celé bylo jen tím, že se vám líbím?“

„Nebuď nechutný.“ Inkvizitorka vytáhla z šedého váčku, který ji visel u pasu, čtyři dlouhé kovové pruty. Andělská ostří. „Vždyť bys mohl být můj syn.“

„Stephen.“ Jace si vzpomněl na to, co předtím říkal Luke. „Tak se jmenoval, že?“

Inkvizitorka se k němu prudce otočila. Ostří, která držela v ruce, se třásla jejím hněvem. „Tohle jméno už nikdy nevyslovuj.“

Jace si chvíli nebyl jistý, jestli se ho vážně nepokusí zabít. Nic neříkal, zatímco inkvizitorka znovu nabyla sebekontroly. Nepodívala se na něj, jen ukázala jedním z andělských ostří. „Postav se doprostřed místnosti, prosím.“

Jace ji poslechl. I když se snažil nedívat se do zrcadel, koutkem oka viděl svůj i inkvizitorčin odraz, který si zrcadla mezi sebou

navzájem předávala, takže v místnosti stálo nekonečně mnoho inkvizitorek hrozících nekonečnému počtu Jaceů.

Pohlédl dolů na své svázané ruce. Zápěstími a rameny, která měl předtím jen nepříjemně ztuhlá, mu nyní začala projíždět silná, bodavá bolest, Jace však na sobě nedal nic znát. Inkvizitorka se podívala na jedno z ostří, pojmenovala je Jofiel a zarazila je do podlahy z naleštěných dřevěných prken u svých nohou. Jace chvíli čekal, nic se však nestalo.

„Prásk?“ řekl nakonec. „Nemělo se tu něco stát?“

„Bud zticha.“ Inkvizitorčin tón byl nesmlouvavý. „A zůstaň tam, kde jsi.“

Jace se nehýbal a čím dál tím zvědavěji ji pozoroval, zatímco přešla na druhou stranu, pojmenovala druhé ostří jménem Harahel a i to zabodla do dřevěné podlahy.

U třetího ostří jménem Sandalfon si konečně uvědomil, co inkvizitorka dělá. První ostří trčelo z podlahy přímo na jih od něj, druhé na východ a další na sever. Označovala světové strany jako na kompasu. Snažil se vzpomenout si, co by to mohlo znamenat, nic ho však nenapadalo. Evidentně se jednalo o rituál Spolku, nepodobal se však ničemu, co se kdy učil. Než došla k poslednímu ostří, které se jmenovalo Tahariel, začaly se mu potit dlaně a v místech, kde se o sebe třely, se objevily oděrky.

Inkvizitorka se narovnala a vypadala, že je sama se sebou spokojná. „Tak.“

„Tak co?“ chtěl vědět Jace, ona mu však zvednutou rukou naznačila, aby mlčel.

„Ještě ne, Johathane. Ještě chybí jedna věc.“ Přešla k ostří umístěnému na jižní straně a klekla si před ním. Rychlým pohybem vytáhla stélu a těsně před čepelí načrtla na podlahu jedinou černou runu. Když vstávala, rozeznělo se místností vysoké, ostré, líbezné cinkání, jako když někdo zazvoní na zvoneček. Ze čtyř andělských ostří vytrysklo světlo tak oslepující, že Jace odvrátil tvář a přivřel oči. Když se o chvíli později obrátil zpět, zjistil, že stojí uvnitř klece, jejíž stěny vypadaly, jako by byly spleteny ze světelných vláken. Vlákna však nedržela na místě, ale neustále se pohybovala, takže působila jako tabule tvořené nasvětleným deštěm.

Z inkvizitorky teď zbyla jen rozmazaná postava za zářící stěnou. Když na ni Jace zavolal, dokonce i jeho hlas zněl třaslavě a dutě, jako by na ni křičel zpod vodní hladiny. „Co to je? Co jste to udělala?“

Zasmála se.

Jace rozzlobeně udělal krok kupředu a pak ještě další a ramenem se otřel o světélkující stěnu. Bylo to, jako by se dotkl plotu nabitého elektřinou. Projela jím tak silná rána, že zavrávoral. Neohrabaně klopýtl a upadl na zem, přičemž ani nemohl natáhnout ruce před sebe, aby pád ztlumil.

Inkvizitorka se znovu zasmála. „Jestli se pokusíš tou stěnou projít, čeká tě víc než jen takováhle rána. Spolek nazývá tento konkrétní způsob trestu Malachiášova konfigurace. Tyhle zdi neprorazíš, dokud ta andělská ostří zůstanou tam, kde jsou… To bych raději nedělala,“ dodala, když se Jace, stále ještě na kolenou, natáhl po nejbližším ostří. „Zkus se některého z nich dotknout a zemřeš.“

„Ale vy se jich dotknout můžete,“ řekl a nedokázal přitom skrýt nenávist, která mu čišela z hlasu.

„Mohu, jenže to neudělám.“

„A co jídlo? Nebo voda?“

„Všechno má svůj čas, Jonathane.“

Zvedl se na nohy. Přes mihotavou stěnu viděl, jak se inkvizitorka obrací k odchodu.

„Ale moje ruce…“ Podíval se dolů na svá svázaná zápěstí. Rozpáleně náramky se mu prokousávaly kůží jako žíravina. Zpod žhnoucích pout vytékala krev.

„Na to jsi měl myslet předtím, než ses vydal za Valentýnem.“

„Vlastně se díky vám ani tolik nebojím pomsty Rady. Nic nemůže být horší než vy.“

„Ale ty se před Radu vůbec nedostaneš,“ oznámila mu inkvizitorka. V jejím hlase byl slyšet podivný klid, který se Jaceovi nezamlouval.

„Jak to myslíte, že se před Radu nedostanu? Říkala jste přece, že mě zítra odvezete do Idrisu, ne?“

„Ne. Mám v úmyslu tě vrátit tvému otci.“

Ta slova ho tak šokovala, že málem znovu ztratil rovnováhu.

„Mému otci?!“

„Tvému otci. Hodlám tě s ním vyměnit za Nástroje smrti.“ Jace na ni zíral. „To si ze mě děláte legraci.“

„Ale vůbec ne. Je to jednodušší než soud. Samozřejmě budeš vypovězen ze Spolku,“ dodala, jako by na to skoro zapomněla, „ale předpokládám, že to jsi nejspíš čekal.“

Jace vrtěl hlavou. „Pořádně jste se spletla. Doufám, že si to uvědomujete.“

Přes tvář se jí přehnal rozmrzelý stín. „Myslela jsem, že s předstíráním nevinnosti jsi už skončil, Jonathane.“

„Nemluvím tu o sobě, ale o svém otci.“

Zatvářila se zmateně, poprvé od chvíle, co ji potkal. „Nechápu, co tím chceš říct.“

„Můj otec za mě Nástroje smrti nevymění.“ Ta slova nesla hořký význam, Jaceův tón však takový nebyl. Zněl spíše pragmaticky.

„Raději by vás nechal mě před svýma očima zabít, než aby vám dal Meč nebo Pohár.“

Inkvizitorka zavrtěla hlavou. „Ty to nechápeš,“ řekla a v jejím hlase byla z nějakého důvodu patrná stopa rozmrzelosti. „Děti to nikdy nechápou. Lásce, kterou rodiče cítí ke svým dětem, se nic na světě nevyrovná. Žádný jiný druh lásky není tak spalující. A žádný otec, dokonce ani Valentýn, by neobětoval svého syna za kus kovu, ať už je jakkoli mocný.“

„Vy mého otce neznáte. Vysměje se vám do tváře a nabídne vám peníze, abyste měla z čeho zaplatit za převoz mého těla do Idrisu.“

„Nebuď směšný…“

„Máte pravdu,“ přerušil ji Jace. „Když o tom tak přemýšlím, poštovné budete muset nejspíš zaplatit sama.“

„Vidím, že jsi stále synem svého otce. Nechceš, aby přišel o Nástroje smrti – i ty bys tím přišel o svůj podíl na moci. Nechceš prožít svůj život v hanbě jako syn zločince, proto raději řekneš cokoli, abys zviklal mé rozhodnutí. Mě ale neobalamutíš.“

„Poslouchejte mě.“ Jaceovo srdce bilo jako o závod, snažil se však mluvit klidně. Přece mu nakonec musí uvěřit. „Vím, že mě nenávidíte. Vím, že si myslíte, že jsem lhář, stejně jako můj otec. Ale

já vám teď říkám pravdu. Můj otec neochvějně věří v to, co dělá. Vy si myslíte, že je to zloduch. Ale on je přesvědčený, že je v právu. Myslí si, že jedná ve jménu Boha. A toho se kvůli mně nevzdá. Vždyť jste mě přece sledovala, když jsem za ním šel, takže jste musela slyšet, co říkal…“

„Viděla jsem tě, jak s ním mluvíš,“ skočila mu do řeči inkvizitorka. „Ale neslyšela jsem nic.“

Jace tiše zaklel. „Podívejte, já vám tady složím jakoukoli přísahu, abych vám dokázal, že nelžu. Valentýn k sobě pomocí Meče a Poháru přivolává démony a ovládá je. Čím víc času ztratíte se mnou,

tím víc času bude mít na to, aby si vytvořil armádu. A až si konečně uvědomíte, že na žádnou výměnu nepřistoupí, nebudete už proti němu mít žádnou šanci…“

Inkvizitorka se od něj se znechuceným výrazem odvrátila. „Ty tvé lži už mě unavují.“

Jace nevěřícně zadržel dech, když se k němu otočila zády a vykročila směrem ke dveřím.

„Prosím vás!“ vykřikl.

Zastavila se u dveří a otočila se čelem k němu. Jace z její tváře dokázal rozlišit pouze ostré stíny tvořené špičatou bradou a temnými prohlubněmi na jejích spáncích. Její šedé šaty splývaly se stíny v místnosti, takže vypadala jako lebka bez těla vznášející se ve vzduchu. „Nemysli si,“ řekla mu, „že bych nějak zvlášť toužila po tom, vrátit tě tvému otci. Něco takového si Valentýn Morgenstern nezaslouží.“

„A co si zaslouží?“

„Zaslouží si držet v náruči mrtvé tělo svého dítěte. Vidět svého syna a vědět, že nemůže vůbec nic dělat, že žádné kouzlo, zaklínadlo ani smlouva s ďáblem mu ho nemohou vrátit zpět…“ Zlomil se jí hlas. „Měl by vědět, jaké to je,“ řekla šeptem, a když zatlačila do dveří, zaškrábaly její prsty o dřevo. Dveře se za ní s cvaknutím zavřely a Jace na ně zůstal nechápavě civět.

Clary zamračeně zavěsila sluchátko telefonu. „Nikdo to nebere.“

„A komu ses to pokoušela volat?“ Luke byl právě u pátého hrnku kávy a Clary o něj už začínala mít starost. Určitě muselo existovat

něco jako otrava kofeinem. Nevypadal, že by byl za pokraji záchvatu nebo něčeho podobného, pro jistotu však cestou zpět ke stolu nepozorovaně vypojila kávovar ze zásuvky. „Simonovi?“

„Ne. Mám z toho divný pocit, když ho mám přes den budit, i když mi tvrdí, že mu to vůbec nevadí, pokud nemusí chodit na denní světlo.“

„Takže…“

„Volala jsem Isabele. Ráda bych věděla, jak to vypadá s Jacem…“

„A ona nezvedá telefon?“

„Ne.“ Clary zakručelo v žaludku. Šla k ledničce, vzala z ní broskvový jogurt a mechanicky se do něj pustila, aniž by si uvědomovala jeho chuť. Byla už v půlce kelímku, když vtom si na něco vzpomněla. „Maia,“ řekla. „Měli bychom se jít podívat, jestli je v pořádku.“ Položila jogurt na stůl. „Já tam skočím.“

„Ne, já jsem vůdce smečky. Věří mi. Zvládnu ji uklidnit, pokud bude rozrušená,“ rozhodl Luke. „Hned se vrátím.“

„Tohle neříkej,“ zaprosila Clary. „Nesnáším, když to někdo říká.“

Nevesele se na ni usmál a vyšel do chodby. Za pár minut byl zpátky a tvářil se ohromeně. „Je pryč.“

„Pryč? Jak pryč?“

„Prostě se vykradla z domu. Nechala tam tohle.“ Hodil na stůl složený kousek papíru. Clary ho vzala do rukou a se svraštěným čelem si přečetla pár narychlo naškrábaných vět:

Celé mě to moc mrzí. Šla jsem to napravit. Díky za všechno, co jste pro mě udělali. Maia.

„Šla jsem to napravit? Co to znamená?“

Luke si povzdechl. „Doufal jsem, že to budeš vědět ty.“

„Bojíš se o ni?“

„Raumové jsou jako lovečtí psi,“ řekl Luke. „Hledají lidi a pak je nosí tomu, kdo si je přivolal. Ten démon by po ní mohl pořád ještě jít.“

„Aha,“ řekla Clary tenkým hláskem. „Já si myslím, že tím vzkazem chtěla říct, že jde navštívit Simona.“

Luke vypadal překvapeně. „Ona ví, kde bydlí?“

„To netuším,“ připustila Clary. „Ale zdá se, že si jsou svým způsobem blízcí. Možná to opravdu ví.“ Zalovila v kapse po telefonu. „Zavolám mu.“

„Myslel jsem, že z toho máš divný pocit, když mu voláš přes den.“

„Ne tak divný jako ze všeho ostatního, co se tu děje.“ Vyhledala v adresáři Simonovo číslo. Telefon zazvonil třikrát, než ho zvedl a ospalým hlasem se ohlásil.

„Haló?“

„To jsem já.“ Při hovoru se odvrátila od Luka, spíše ze zvyku než z potřeby před ním utajit jejich rozhovor.

„Víš přece, že jsem teď noční tvor,“ řekl se zívnutím. Slyšela, jak se převaluje v posteli. „To znamená, že celej den spím.“

„Jsi doma?“

„Jasně, kde bych tak asi měl být?“ Jeho hlas zazněl ostřeji, jako by z něj všechna ospalost náhle spadla. „Clary, děje se něco?“

„Maia utekla. Nechala nám vzkaz, ze kterýho jsme pochopili, že možná míří k tobě domů.“

Simon zněl trochu popleteně. „No, asi ne. Nebo jestli jo, tak sem ještě nedorazila.“

„Je kromě tebe ještě někdo doma?“

„Ne, máma je v práci a Rebeka má školu. Proč? Ty si vážně myslíš, že se tady Maia ukáže?“

„Jenom nám zavolej, kdyby náhodou přišla…“

Simon ji přerušil. „Clary.“ Jeho hlas zněl naléhavě. „Počkej chvilku. Mám pocit, že se k nám někdo snaží vloupat.“

Čas ve vězení plynul a Jace pozoroval smrtící stříbrný déšť, který všude kolem něj padal, s nezúčastněným zájmem. Postupně přestával cítit prsty a měl podezření, že je to špatné znamení, nějak se ale nedokázal přimět k tomu, aby si dělal starosti. Přemýšlel, jestli Lightwoodovi vědí, že je uvězněný tady nahoře, a jestli se někdo při vstupu do výcvikové místnosti ošklivě nelekne, až ho tady uvidí zavřeného v kleci. Ale ne, takové nedbalosti by se inkvizitorka nedopustila. Určitě všem řekla, že vstup do místnosti je zakázán, dokud s vězněm nenaloží způsobem, který sama uzná za vhodný.

Předpokládal, že by měl cítit hněv nebo dokonce strach, ale ani toto téma mu nepřipadalo dostatečně zajímavé. Nic už se nezdálo být reálné – Spolek, Úmluva, Zákon ani jeho otec.

Tiché ozvěny kroků ho upozornily na to, že se v místnosti někdo nachází. Předtím ležel na zádech a zíral do stropu, teď se však posadil a pohledem prozkoumal své okolí. Kousek za mihotající se dešťovou clonou spatřil tmavou postavu. To musí být inkvizitorka, určitě se mu zase přišla vysmívat. Duševně se proti tomu obrnil, pak ale s překvapením poznal tmavé vlasy a pod nimi známou tvář.

Možná přece jen ještě existovalo pár věcí, o které neztratil zájem.

„To jsi ty, Aleku?“

„Jsem to já.“ Alek na druhé straně třpytící se stěny poklekl na zem. Bylo to jako dívat se na někoho přes čistou vodu, kterou neustále čeří proud. Jace viděl Aleka zcela jasně, občas se však jeho rysy zdánlivě zakmitaly a rozplynuly, když se clona ohnivého deště zachvěla a rozvlnila.

Jace si pomyslel, že by z toho člověk klidně mohl dostat mořskou nemoc.

„Pro Anděla, co to má být?“ Alek natáhl ruku a chtěl se dotknout stěny.

„Nesahej na to.“ Jace k němu natáhl ruku, stihl se však ještě zarazit, než se dotkl stěny. „Dá ti to ránu a možná tě to i zabije, pokud se tím pokusíš projít.“

Alek stáhl ruku a tiše si písknul. „Je vidět, že to inkvizitorka opravdu myslí vážně.“

„Samozřejmě že ano. Jsem přece nebezpečný zločinec. Copak tys to neslyšel?“ Jace ze svého hlasu cítil sžíravý tón, všiml si, jak sebou Alek trhnul, a pocítil chvilkovou škodolibou radost.

„Vlastně tak úplně neřekla, že jsi zločinec…“

„Ne, jsem jenom moc zlobivý chlapec. Dělám spoustu ošklivých věcí, třeba trápím koťátka a dělám sprosté posuňky na jeptišky.“

„Nech si ty vtípky. Tohle je vážná věc.“ Alek měl zasmušilý výraz. „Na co jsi sakra myslel, když jsi šel navštívit Valentýna? No vážně, co se ti u všech všudy honilo hlavou?“

Jaceovi se hlavou prohnala celá řada chytrých odpovědí, zjistil však, že ani jednu z nich nechce použít. Byl příliš unavený. „Říkal jsem si, že je to přece jen můj otec.“

Alek vypadal, že v duchu počítá do deseti, aby si udržel trpělivost. „Jaci…“

„Co kdyby to byl tvůj otec? Co bys dělal pak?“

„Můj otec?! Můj otec by nikdy nedělal takové věci jako Valentýn…“

Jace s trhnutím zvedl hlavu. „Ale tvůj otec takové věci dělal! Byl společně s mým otcem v Kruhu! A tvoje matka taky! Naši rodiče byli úplně stejní. Jediný rozdíl spočívá v tom, že tvé rodiče chytili a potrestali, kdežto mého otce ne!“

Alekův obličej ztuhl. Řekl však jen: „Jediný rozdíl?!“

Jace sklopil pohled ke svým rukám. Ta žhnoucí pouta nebyla určena k tomu, aby je měl někdo na sobě tak dlouho. Na kůži pod nimi se třpytily korálky krve.

„Chtěl jsem jenom říct,“ pokračoval Alek, „že nechápu, proč jsi ho vůbec chtěl vidět. Ne po tom všem, co napáchal, ale po tom, co provedl tobě.“

Jace na to nic neřekl.

„Celé ty roky,“ naléhal Alek, „tě nechal žít s vědomím, že je mrtvý. Možná si už nepamatuješ, jaké to bylo, když ti bylo deset, ale

já ano. Něco takového by nedokázal udělat nikdo – nikdo, kdo tě má rád.“

Po Jaceových rukou stékaly tenounké pramínky krve, jako když se rozmotávají červené nitě. „Valentýn mi slíbil,“ řekl tiše, „že když ho podpořím v boji proti Spolku, když to udělám, tak se postará o to, aby nepřišel k úhoně nikdo, na kom mi záleží. Ty, Isabela ani Max. Ani Clary. Nebo tvoji rodiče. Slíbil mi –“

„Aby nikdo nepřišel k úhoně?“ zopakoval Alek posměšně. „Tím chceš říct, že jim neublíží vlastní rukou. Moc hezké.“

„Viděl jsem, co dokáže, Aleku. Viděl jsem, jakou obrovskou mocí démonů vládne. Pokud svou armádu démonů postaví proti Spolku, bude to válka. A ve válkách lidé přicházejí k úhoně. Umírají.“ Zaváhal. „Kdybys měl šanci zachránit všechny, které máš rád…“

„Ale co je tohle za šanci? Copak Valentýnovo slovo má nějakou váhu?“

„Když přísahá na Anděla, že něco udělá, tak to taky udělá. Znám ho.“

„Pokud ho podpoříš v boji proti Spolku.“ Jace přikývl.

„Muselo ho pěkně naštvat, když jsi mu řekl ne,“ poznamenal Alek.

Jace vzhlédl od svých krvácejících zápěstí a zůstal na něj civět.

„Cože?“

„Říkal jsem –“

„Já vím, co jsi říkal. Proč si ale myslíš, že jsem mu řekl ne?“

„No to jsi mu přece řekl. Nebo ne?“ Jace velmi pomalu přikývl.

„Znám tě,“ prohlásil Alek s naprostou jistotou a postavil se.

„Řekl jsi inkvizitorce o Valentýnovi a jeho plánech, že? A ji to vůbec nezajímalo, nemám pravdu?“

„Neřekl bych, že ji to nezajímalo. Spíš mi moc nevěřila. Má plán, o kterém si myslí, že na Valentýna zafunguje. Jediný problém je v tom, že její plán stojí za starou belu.“

Alek přikývl. „To mi můžeš povykládat později. Ale teď to nejdůležitější. Musíme vymyslet, jak tě odsud dostaneme.“

„Cože?“ Jace tomu nemohl uvěřit a trochu se mu zatočila hlava.

„Myslel jsem si, že jsi spíš pro ‚jděte rovnou do vězení‘ než pro

‚můžete jít, nezískáváte dvě stě dolarů‘. ‚Zákon je Zákon, Isabelo.‘ Něco takového jsi tam přece plácal, ne?“

Alek se zatvářil překvapeně. „Přece jsi nevěřil tomu, že bych to myslel vážně. Jen jsem chtěl, aby mi inkvizitorka věřila, aby se mi pořád nevěšela na paty, jako to dělá Izzy a Maxovi. Ví, že oni jsou na tvé straně.“

„A ty? Ty jsi na mé straně?“ Jace cítil, jak mu při té otázce zdrs-něl hlas, a téměř ho zdrtilo, jak moc pro něj znamenala Alekova odpověď.

„Jsem s tebou,“ řekl Alek, „za všech okolností. Proč se na to vůbec musíš ptát? Sice respektuju Zákon, ale to, co ti inkvizitorka dělá, nemá se Zákonem nic společného. Nevím úplně přesně, co se tu

děje, ale ta nenávist, kterou k tobě chová, je čistě osobní záležitost. Se Spolkem to nemá co dělat.“

„Pořád ji musím provokovat,“ řekl Jace. „Nemůžu si pomoct.

Tihle horliví byrokrati mě pořádně dožírají.“

Alek zavrtěl hlavou. „Ale v tom to taky není. Je to stará nenávist.

Cítím to.“

Jace se právě chystal odpovědět, když vtom se rozezněly zvony katedrály. Nacházeli se kousek pod střechou, takže se zde zvuk ozýval velice silně. Jace zvedl hlavu a napůl očekával, že nad sebou uvidí Huga, jak pomalu a zamyšleně krouží mezi dřevěnými trámy. Krkavec Hugo se nahoře mezi trámy a klenutým kamenným stropem vždy cítil jako doma. Tehdy si Jace myslel, že si pták rád brousí drápy o měkké dřevo, teď si však uvědomil, že mu trámy skýtaly výborné místo pro špehování.

Někde v koutku Jaceových myšlenek se začal utvářet nějaký nápad, zatím ještě nezřetelný a beztvarý. Nahlas však Jace řekl jen:

„Luke se zmiňoval, že inkvizitorka měla syna jménem Stephen. Říkal, že se za něj snaží pomstít. Já jsem se jí pak na něj zeptal a ona se hrozně naštvala. Možná by to mohlo mít něco společného s tím, proč mě tolik nenávidí.“

Zvony přestaly vyzvánět. Alek řekl: „Možná. Mohl bych se zeptat rodičů, i když pochybuju, že by mi to řekli.“

„Ne, neptej se jich. Zeptej se Luka.“

„A to mám kvůli tomu jet až do Brooklynu? Tak podívej, teď bude úplně nemožné se odsud dostat…“

„Půjč si od Isabely telefon. Napiš zprávu Clary. Řekni jí, ať se Luka zeptá.“

„Dobře.“ Alek chvíli mlčel. „Mám jí od tebe ještě něco vyřídit?

Myslím Clary, ne Isabele.“

„Ne,“ rozhodl se Jace. „Nemám nic, co bych jí řekl.“

„Simone!“ Clary se s telefonem v ruce rychle otočila k Lukovi.

„Říká, že se k nim někdo snaží vloupat.“

„Řekni mu, ať hned zmizí.“

„Já odsud nemůžu zmizet,“ odpověděl Simon napjatě. „Ne, pokud nechci lehnout popelem.“

„Denní světlo,“ vysvětlila Lukovi, všimla si však, že už si problém uvědomil a hledá teď něco po kapsách. Klíčky od auta. Zvedl je v natažené ruce.

„Řekni Simonovi, že už jedeme. Řekni mu, ať se zamkne v pokoji a počká na nás.“

„Slyšels to? Zamkni se v pokoji.“

„Slyšel jsem.“ Simonův hlas prozrazoval nervozitu. Clary ve sluchátku zaslechla jakési škrábání a pak těžkou ránu. „Simone!“

„Jsem v pořádku. Jenom tahám pár věcí ke dveřím.“

„A jaký věci?“ Stála už na verandě a třásla se, protože jí byla v tenkém svetru zima. Luke za jejími zády zamykal dveře od domu.

„Psací stůl,“ řekl Simon spokojeně. „A taky postel.“

„Postel?“ Clary vylezla na sedadlo dodávky vedle Luka a snažila se jednou rukou zapnout bezpečnostní pás, zatímco Luke bleskově vyjel z příjezdové cesty a vyrazil po Kent Avenue. Natáhl ruku a pás jí zapnul. „Jak se ti podařilo uzvednout postel?“

„Už jsi zapomněla? Mám přece upíří superschopnosti.“

„Zeptej se ho, co slyší,“ poradil jí Luke. Dodávka uháněla ulicí, což by bylo v pořádku, kdyby bylo ovšem brooklynské nábřeží lépe udržované. Pokaždé, když vjeli do díry ve vozovce, se Clary zajíkla.

„Co slyšíš?“ zeptala se, když popadla dech.

„Slyšel jsem, jak se rozletěly vstupní dveře. Myslím, že je někdo musel rozkopnout. Pak ke mně do pokoje vletěl Yossarian a schoval se pod postel. Podle toho jsem poznal, že v domě určitě někdo je.“

„A teď?“

„Teď neslyším nic.“

„To je dobře, ne?“ Clary se otočila k Lukovi. „Říká, že teď nic neslyší. Možná ten někdo odešel.“

„Možná.“ Luke zněl dost nevěřícně. Jeli teď po šestiproudé silnici a řítili se k Simonově čtvrti. „Ale radši ho pořád měj na telefonu.“

„Co děláš teď, Simone?“

„Nic. Nacpal jsem před dveře všechno, co jsem v pokoji měl.

Teď se snažím dostat Yossariana zpod topení.“

„Nech ho tam, kde je.“

„Fakt mi není jasný, jak tohle všechno vysvětlím mámě,“ posteskl si Simon a telefon se najednou odmlčel. Ozvalo se klapnutí a pak už nic. Na digitálním displeji svítil nápis hovor ukončen.

„Ne. Ne!“ Clary třesoucím se prstem stiskla tlačítko pro opětovné vytočení.

Simon okamžitě odpověděl. „Promiň. Yossarian mě škrábl a mně vypadl telefon z ruky.“

V krku ji pálila úleva. „To je dobrý, hlavně že se ti nic nestalo a –

„

Z telefonu se ozval zvuk připomínající příbojovou vlnu, která

přehlušila Simonův hlas. Odtrhla si telefon od ucha. Na displeji pořád stálo PROBÍHÁ HOVOR.

„Simone!“ zaječela do sluchátka. „Simone, slyšíš mě?!“

Hluk ustal. Teď bylo v telefonu slyšet, jak se něco rozbíjí, a pak přišlo vysoké, nelidské zakvílení – že by Yossarian? Potom něco těžkého dopadlo na podlahu.

„Simone?“ zašeptala.

Pak se ozvalo cvaknutí a náhle jí do ucha promluvil líný, pobavený hlas. „Clarisso,“ pravil, „to jsem mohl tušit, že na druhém konci téhle telefonní linky budeš ty.“

Pevně zavřela oči a zhoupl se jí žaludek, jako by se ocitla na horské dráze a vozík se s ní poprvé propadl do hloubky. „To je Valentýn.“

„Určitě myslíš ‚můj otec‘,“ opravil ji rozladěným tónem. „Ten moderní zvyk říkat rodičům jménem je podle mě strašlivý.“

„Ve skutečnosti mě pro vás napadá spousta mnohem horších jmen,“ vyštěkla na něj. „Kde je Simon?“

„Myslíš toho upířího mladíka? To je dost nevhodná společnost pro mladou lovkyni stínů z dobré rodiny, nezdá se ti? Od této chvíle ti raději budu přátele sám schvalovat.“

„Co jste udělal Simonovi?!“

„Nic,“ řekl Valentýn pobaveně. „Zatím.“ A zavěsil.

Když se Alek vrátil zpět do výcvikové místnosti, ležel Jace na zemi a představoval si řady tančících dívek, aby se nemusel soustředit na bolest v zápěstích. Vůbec to nepomáhalo.

„Co to děláš?“ zeptal se Alek a klekl si na zem tak blízko třpy-tícím se stěnám vězení, jak to jen šlo. Jace se pokusil připomenout si, že když se Alek na něco takového zeptá, myslí tu otázku opravdu vážně, a že mu to kdysi připadalo spíše jako milá vlastnost než jako otravný zlozvyk. Nepodařilo se.

„Napadlo mě, že si tady na chvilku lehnu na zem a budu se svíjet bolestí,“ zavrčel. „Krásně to uklidňuje.“

„Opravdu? Aha – to byl sarkasmus. To je pravděpodobně dobré znamení,“ řekl Alek. „Jestli se zvládneš posadit, tak to udělej. Zkusím tou stěnou něco prostrčit.“

Jace se posadil tak rychle, že se mu zatočila hlava. „Aleku, nedělej –“

Alek však už směrem k němu oběma rukama něco postrčil, jako by kutálel dítěti balón. Zářící clonou projel červený kulatý předmět, dokutálel se až k Jaceovi a jemně se mu zastavil o koleno.

„Jablko.“ S menšími obtížemi je zvedl. „Velmi užitečné.“

„Říkal jsem si, že máš možná hlad.“

„To mám.“ Jace se zakousl do jablka. Po rukou mu stékala šťáva a se syčením se vypařovala v modrých plamenech, které mu poutaly zápěstí. „Už jsi napsal zprávu Clary?“

„Ne. Isabela mě nechce pustit k sobě do pokoje. Pořád jen hází na dveře věci a křičí. Říkala, že jestli vkročím dovnitř, vyskočí z okna. Byla by schopná to udělat.“

„To je možné.“

„Mám takový pocit,“ prohlásil Alek a usmál se, „že mi ještě neodpustila, že jsem tě zradil, jak to vidí ona.“

„To je hodná,“ řekl Jace uznale.

„Já jsem tě ale přece nezradil, pitomče.“

„Ale pro ni platí to, co si myslí.“

„No dobře. Přinesl jsem ti ještě něco dalšího. Nevím, jestli to bude fungovat, ale za pokus to stojí.“ Prostrčil stěnou jakýsi malý kovový předmět. Byla to stříbrná kulatá placička, asi ve velikosti čtvrťáku. Jace odložil jablko stranou a zvědavě ji zvedl. „Co to je?“

„Vzal jsem to z psacího stolu v knihovně. Už jsem dřív viděl, že to rodiče používají k odstranění překážek. Myslím, že je to odemykací runa. Můžeme to zkusit…“

Odmlčel se, když Jace neobratně uchopil placičku mezi dvěma prsty a přiložil si ji k zápěstí. Ve chvíli, kdy se runa dotkla pásu modrých plamenů, ohnivá pouta zablikala a zmizela.

„Díky.“ Jace si třel zápěstí, kolem nichž se mu táhly pruhy odřené, krvácející kůže. Pomalu se mu začínal vracet cit do konečků prstů. „Není to sice pilník zapečený do narozeninového dortu, ale aspoň mi neupadnou ruce.“

Alek se na něj podíval. Za mihotajícími se pramínky, které tvořily bariéru, vypadala jeho tvář protáhle a starostlivě – možná to bylo tím, že se o Jace opravdu bál. „Víš, něco mě napadlo, když jsem předtím mluvil s Isabelou. Řekl jsem jí, že by z okna skákat neměla – ať to raději nezkouší, nebo se zabije.“

Jace přikývl. „Moudrá rada od staršího bratra.“

„Pak jsem ale začal přemýšlet, jestli je to pravda i v tvém případě. Chci říct, že jsem tě už mockrát viděl skoro létat. Viděl jsem, jak jsi spadl z výšky tří pater a přistál na zemi jako kočka, skákal jsi ze střechy na střechu…“

„Je to příjemné, poslouchat tu o svých hrdinských výkonech, ale pořád nechápu, kam tím míříš, Aleku.“

„Mířím k tomu, že tohle vězení má jen čtyři stěny, ne pět.“

Jace na něj zíral. „Takže Hodge nelhal, když nám tvrdil, že geometrie se nám bude hodit, i v běžném životě. Máš pravdu, Aleku. Tahle klec má čtyři stěny. Kdyby se inkvizitorka spokojila se dvěma, mohl bych –“

„Jaci!“ okřikl ho Alek z posledních zbytků trpělivosti. „Myslím tím, že tahle klec nemá žádný strop. Mezi tebou a stropem místnosti není vůbec nic.“

Jace zaklonil hlavu dozadu. Zdálo se mu, že se trámy houpají vysoko nad ním, skryté ve stínech. „Ty jsi blázen.“

„Možná,“ připustil Alek. „Anebo možná jen vím, co dokážeš.“ Pokrčil rameny. „Měl bys to aspoň zkusit.“

Jace se podíval na Aleka, na jeho otevřenou, upřímnou tvář a klidné modré oči. On je opravdu blázen, pomyslel si Jace. Je pravda,

že v zápalu boje se mu podařilo pár dost neuvěřitelných kousků, ale to samé se dalo říci o nich o všech. Krev lovců stínů, léta výcviku… Ale přece nedokáže vyskočit po svislé dráze deset metrů nad zem!

A jak víš, že to nedokážeš, když jsi to nikdy nezkusil? ozval se tichý hlas v jeho hlavě.

Claryin hlas. Pomyslel na ni a na její runy, na celu v Tichém Městě a na to, jak se mu pouta rozskočila na zápěstí, jako by je rozdrtil nějaký strašlivý tlak. S Clary ho pojila společná krev. Jestli Clary dokáže věci, které by měly být nemožné…

Téměř neochotně vstal, rozhlédl se kolem sebe, prohlížel si celou místnost. Clonou stříbřitého ohně, jež ho obklopovala, pořád ještě viděl zrcadla sahající od podlahy až ke stropu a velké množství zbraní visících na zdech, jejichž ostří se matně leskla. Sehnul se k zemi, zvedl z ní nakousané jablko a chvíli je zamyšleně pozoroval. Pak napřáhl ruku za hlavu a vymrštil jablko největší silou, jaké byl schopen. Jablko proletělo vzduchem, narazilo na jiskřící stříbrnou stěnu a rozprsklo se v záblesku modrých plamenů.

Jace slyšel, jak Alek zalapal po dechu. Takže inkvizitorka opravdu nepřeháněla. Pokud příliš tvrdě narazí do některé ze stěn, zemře.

Alek také vstal a zdálo se, že najednou váhá. „Jaci, já nevím…“

„Buď zticha, Aleku. A nedívej se na mě. Vůbec mi to nepomáhá.“

Ať už Alek odpověděl cokoli, Jace ho neslyšel. Pomalu se otáčel na místě s pohledem upřeným na trámy nad sebou. Když začaly působit runy, které mu propůjčovaly vynikající zrak, trámy v jeho zorném poli se zaostřily. Viděl jejich drsné okraje, strukturu dřeva, suky, černé skvrny stáří. Byly to však pevné trámy. Podpíraly střechu Institutu už několik set let. Jistě tedy udrží i jednoho dospívajícího mladíka. Zaťal ruce v pěst a začal se zhluboka, pomalu, vědomě nadechovat, jak ho to učil jeho otec. V představách se viděl, jak se odráží, prudce stoupá vzhůru, lehce se zachytává jednoho z trámů a sedá si na něj. Opakoval si, že je lehký, lehký jako šíp, který prosviští vzduchem, rychlý a nezastavitelný. Opakoval si, že to bude snadné. Snadné.

„Jsem Valentýnův šíp,“ řekl si Jace šeptem. „Ať už o tom ví, nebo ne.“

A skočil.

16

KÁMEN V SRDCI

Clary stiskla tlačítko, které znovu vytočilo Simonovo číslo, hovor se však ihned přesměroval do hlasové schránky. Po tvářích jí stékaly horké slzy. Odhodila svůj telefon na palubní desku. „Sakra, sakra…“

„Už tam skoro jsme,“ uklidňoval ji Luke. Když sjeli z magistrály, ani si toho nevšimla. Zastavili před dřevěným rodinným domkem natřeným jásavou červenou barvou, v němž bydlel Simon. Clary vyskočila z auta a rozběhla se po cestičce k domu, ještě než Luke stihl zatáhnout ruční brzdu. Slyšela ho, jak volá její jméno, zatímco letěla nahoru po schodech. Zabušila na vstupní dveře.

„Simone!“ křičela. „Simone!“

„Clary, to stačí.“ Luke doběhl za ní na verandu. „Sousedi –“

„Ať si sousedi trhnou nohou.“ Hmátla po svazku klíčů, který jí visel na pásku, našla správný klíč a zasunula jej do zámku. Rozrazila dveře a opatrně vkročila do haly s Lukem v patách. Prvními dveřmi vlevo nakoukli do kuchyně. Všechno vypadalo stejně jako kdykoli jindy, od úzkostlivě čisté kuchyňské linky až po magnety na ledničce. Všimla si dřezu, u kterého se před pouhými pár dny se Simonem líbala. Okny se dovnitř vlévaly sluneční paprsky a naplňovaly kuchyň bledým žlutým světlem. Světlem, které by dokázalo Simona proměnit v hromádku popela.

Simonův pokoj se nacházel až na samém konci chodby. Dveře byly lehce pootevřené, Clary však škvírou neviděla nic než tmu.

Vytáhla z kapsy stélu a pevně ji sevřela v ruce. Věděla, že to ve skutečnosti není žádná zbraň, ale ten pocit v dlani ji uklidňoval. Uvnitř Simonová pokoje byla tma, přes okna byly zataženy černé závěsy a jediné osvětlení poskytoval digitální budík na nočním stolku. Luke se přes ni zrovna natahoval a chtěl rozsvítit světlo, když vtom se na něj z temnoty vyřítilo cosi, co syčelo, prskalo a vrčelo jako nějaký démon.

Clary zaječela. Luke ji uchopil za ramena a prudce ji odstrčil stranou. Zavrávorala a téměř upadla. Když znovu nabyla rovnováhy, otočila se a uviděla Luka, jak s překvapeným výrazem v obličeji drží

v ruce kvílícího a zmítajícího se bílého kocoura, jehož zježená srst trčela na všechny strany. Vypadal jako klubko bavlny s drápky.

„Yossarian!“ vykřikla Clary.

Luke kocoura pustil. Yossarian mu okamžitě proběhl mezi nohama a zmizel v chodbě.

„Pitoměj kocour,“ ulevila si.

„Není to jeho vina. Kočky mě nemají rády.“ Luke natáhl ruku k vypínači a rozsvítil světlo. Clary zalapala po dechu. Pokoj byl dokonale uklizený, všechno se nacházelo na svém místě, dokonce koberec byl položen rovně. Na posteli ležela pečlivě složená přikrývka.

„Je to iluze?“

„Pravděpodobně ne. Spíš nějaké jiné kouzlo.“ Luke přešel doprostřed pokoje a zamyšleně se rozhlížel kolem sebe. Když se natáhl a chtěl roztáhnout jeden ze závěsů, všimla si Clary, že se na koberci u jeho nohou něco zablýsklo.

„Luku, počkej.“ Přešla k místu, kde stál, a klekla si na zem, aby mohla předmět zvednout. Byl to Simonův stříbrný mobilní telefon, ale pořádně promáčknutý a s ulomenou anténou. S bušícím srdcem jej otevřela. Navzdory tomu, že se přes celý displej táhla dlouhá prasklina, byla na něm stále ještě vidět krátká zpráva: Teď už je mám všechny.

Clary se omámeně sesunula na postel. Vzdáleně si uvědomovala, že jí Luke vytrhl telefon z ruky. Slyšela, jak se prudce nadechl, když si přečetl zprávu.

„Co to znamená – ‚Teď už je mám všechny‘?“ zeptala se Clary.

Luke položil Simonův telefon na psací stůl a přejel si rukou po tváři. „Obávám se, že to znamená, že teď má Simona a – proč si to nepřiznat – nejspíš také Maiu. Znamená to, že teď má všechno, co potřebuje pro rituál pekelné přeměny.“

Clary na něj zírala. „Chceš tím říct, že mu nejde jenom o to, aby mi ublížil? Nebo tobě?“

„Jsem si jistý, že tohle Valentýn určitě považuje za vítaný vedlejší účinek. Ale jeho hlavní cíl to není. Jeho hlavní cíl je převrátit moc Meče duše. A k tomu potřebuje –“

„Krev dětí z podsvěta. Ale Maia a Simon už přece nejsou děti. jsou to teenageři.“

„V době, kdy to kouzlo, které způsobí obrácení Meče duše do světa temnoty, vzniklo, slovo ‚teenager‘ ještě vůbec neexistovalo. U lovců stínů je člověk dospělý, když dosáhne osmnácti let. Do té doby jsi jenom dítě. Pro Valentýnovy potřeby jsou Maia a Simon dětmi. Už získal krev vílího dítěte a krev mladého čaroděje. Ještě mu zbýval vlkodlak a upír.“

Clary měla pocit, jako by si vyrazila dech. „Ale proč jsme proti tomu něco neudělali? Proč nás nenapadlo, že bychom je měli nějak ochránit?“

„Valentýn zatím dělal jen to, co pro něj bylo nejpříhodnější. Všechny své oběti si vybral jen z toho důvodu, že mu byly zrovna nablízku, takže je mohl snadno napadnout. S tím čarodějem to měl jednoduché – stačilo, aby si ho najal pod záminkou, že chce přivolat nějakého démona. Víly zase lehce najdeš v parku, když víš, kam se máš dívat. A bar U Měsíce v úplňku je to pravé místo, kam zajít, když hledáš nějakého vlkodlaka. To, že se vystavil zbytečnému nebezpečí a dal si tu práci, jen aby ublížil přímo nám, když se nic nezměnilo…“

„Jace,“ řekla náhle Clary.

„Jak to myslíš, Jace? Co je s ním?“

„Myslím, že se Valentýn spíš snaží pomstít Jaceovi. Jace musel včera v noci na té lodi udělat něco, co Valentýna pořádně naštvalo. Naštvalo ho to tolik, že opustil svůj dosavadní plán a vymyslel si nový.“

Luke vypadal zaraženě. „A proč si myslíš, že Valentýnova změna plánu měla něco společného s tvým bratrem?“

„Protože,“ řekla Clary s pochmurnou jistotou, „jedině Jace dokáže někoho takhle strašně vytočit.“

„Isabelo!“ Alek zabušil na dveře sestřina pokoje. „Isabelo, otevři.

Já vím, že tam jsi.“

Dveře se trochu pootevřely. Alek se jimi pokusil nahlédnout dovnitř, zdálo se však, že na druhé straně dveří nikdo není. „Nechce s tebou mluvit,“ sdělil mu známý hlas.

Alek se podíval dolů a uviděl, jak ho zpoza zohýbaných brýlí nepřátelsky pozorují dvě šedé oči. „Maxi,“ řekl. „No tak, bráško, pusť mě dovnitř.“

„Já s tebou taky nechci mluvit.“ Max se pokusil dveře zavřít avšak Alek s rychlostí Isabelina biče vrazil do pootevřených dveří nohu.

„Nenuť mě tě praštit těmi dveřmi, Maxi.“

„To bys neudělal.“ Max tlačil do dveří ze všech sil.

„Ne, ale mohl bych zajít pro rodiče a mám takový pocit, že to by asi Isabela nechtěla. Nebo snad ano, Izzy?“ zeptal se a zvedl přitom hlas, aby ho jeho sestra v pokoji slyšela.

„Ježíši Kriste.“ Isabelin hlas zněl rozzlobeně. „No tak dobře, Maxi, pusť ho dovnitř.“

Max ustoupil a Alek vešel dovnitř. Dveře za ním zůstaly napůl otevřené. Isabela klečela ve výklenku okna vedle své postele a okolo levé paže měla ovinutý svůj zlatý bič. Byla oblečená do bojového oděvu sestávajícího z tuhých černých kalhot a těsného trička se stříbřitými, téměř neviditelnými vzory run. Na nohou měla vysoké boty s přezkami, které jí sahaly až pod kolena, a černé vlasy jí vlály průvanu. Šlehla po Alekovi zlobným pohledem. V té chvíli mu silně připomínala Huga, Hodgeova černého krkavce.

„Co to k čertu děláš? Copak se chceš zabít?“ vykřikl na ni a dlouhými kroky k ní vyrazil.

Vzduchem proletěl její bič a omotal se mu kolem kotníků. Alek se na místě zastavil, věděl totiž, že mu teď Isabela může jediným pohybem zápěstí podtrhnout nohy a proměnit ho v nemohoucí hromádku na dřevěné podlaze. „Neopovažuj se ke mně přiblížit, Alexandře Lightwoode,“ řekla svým nejrozzlobenějším hlasem.

„Nemám teď zrovna velkou chuť být na tebe milá.“

„Isabelo…“

„Jak ses mohl takhle obrátit proti Jaceovi? Po tom všem, čím si prošel! A taky jsme si přece všichni odpřísáhli, že se o sebe budeme navzájem starat…“

„Ne, pokud by to znamenalo porušit Zákon,“ připomněl jí.

„Zákon!“ procedila Isabela znechuceně mezi zuby. „Existují i vyšší zákony než zákony Spolku, Aleku. Třeba zákon rodiny. A Jace je tvoje rodina.“

„Zákon rodiny? Tak o tom jsem ještě nikdy neslyšel,“ prohlásil Alek popuzeně. Věděl, že by se měl začít obhajovat, bylo však pro něj těžké se ubránit dlouholetému zvyku opravovat své mladší sourozence, když se v něčem pletli. „Nemůže to být proto, že sis to vymyslela?“

Isabela škubla zápěstím. Alek ucítil, jak se jeho nohy odlepily od pevné země, a ve vzduchu se přetočil, aby mohl náraz při dopadu ztlumit rukama. Dopadl na podlahu, převalil se na záda a podíval se nahoru na Isabelu, která se nad něj postavila. Vedle ní se objevil Max. „Tak co s ním uděláme, Maxwelli?“ zeptala se Isabela.

„Necháme ho tady svázanýho, dokud ho nenajdou rodiče?“

Alek už toho měl dost. Z pouzdra, které měl připevněné k zápěstí, vytrhl nůž, prohnul se v zádech a přeřízl jím bič, který mu poutal kotníky k sobě. Řemínek povolil a Alek vyskočil na nohy, zatímco Isabela stáhla ruku zpět a kolem ní zasvištěl uvolněný zbytek biče.

Napětí v místnosti prořízl tichý smích. „No dobře, dobře, už jste se ho natrápili dost. Jsem tady.“

Isabela vyvalila oči. „Jaci!“

„Přesně tak.“ Jace vklouzl do Isabelina pokoje a zavřel za sebou dveře. „Nemusíte se spolu prát…“ Trochu zkřivil obličej bolestí, když se na něj vrhnul Max a volal jeho jméno. „Opatrně,“ řekl a jemně chlapce odstrčil. „Nejsem ještě úplně ve formě.“

„To vidím,“ řekla Isabela a úzkostlivě ho zkoumala pohledem. Měl zakrvácená zápěstí, vlasy se mu potem lepily ke krku a čelu a obličej i ruce měl zamazané od špíny a démoního jedu. „Ublížila ti nějak inkvizitorka?“

„Nijak zvlášť.“ Jaceovy oči se setkaly s Alekovým pohledem z druhého konce pokoje. „Jen mě zavřela ve výcvikové místnosti. Alek mi pomohl utéct.“

Bič v Isabelině ruce zvadl jako květina. „Aleku, je to pravda?“

„Ano.“ Alek si ze šatů ostentativně ometal prach, který se na ně nalepil na podlaze. Pak se neudržel a dodal: „Jak jinak?“

„No, mohl jsi mi to říct.“

„A tys mi zase mohla trochu věřit…“

„Tak dost. Teď není čas na hašteření,“ zarazil je Jace. „Isabelo, jaké zbraně tady máš? A co obvazy, máš obvazy?“

„Obvazy?“ Isabela odložila bič a ze zásuvky vytáhla svou stélu.

„Zahojím ti to runou iratze…“

Jace zvedl obě zápěstí. „Iratze by mi pomohla na modřiny, ale proti tomuhle nic nezmůže. Tohle jsou popáleniny od run.“ V jasném světle v Isabelině pokoji vypadaly jeho rány ještě hůř. Jizvy, jež se mu táhly kolem zápěstí, byly černé a místy popraskané a vytékala z nich krev a jakási čirá tekutina. Isabela zbledla a Jace dal ruce zase dolů. „A taky budu potřebovat nějaké zbraně, než –“

„Nejdřív obvazy. Zbraně až potom.“ Položila stélu na prádelník a dostrkala Jace do koupelny, kde byl košík plný mastí, roliček gázy a náplastí. Alek je pozoroval pootevřenými dveřmi. Jace se opíral o umyvadlo, zatímco mu jeho nevlastní sestra otírala zápěstí houbou a poté je obvázala bílou gázou. „Tak fajn, teď si sundej tričko.“

„Já věděl, že si při tomhle taky přijdeš na své.“ Jace si sundal bundu a s bolestným výrazem si přetáhl přes hlavu tričko. Měl světlou zlatavou kůži, která se mu napínala přes pevné svaly. Kolem jeho štíhlých paží se ovíjela inkoustově černá znamení. Obyčejný člověk by si mohl myslet, že bílé jizvičky, pozůstatky po runách, jimiž byla Jaceova pokožka poseta, kazily jeho dokonalost, Alek však tento názor nesdílel. Tyhle jizvy měli všichni. Byly to známky odvahy, nikoli kazy.

Jace, který si všiml, že je Alek pootevřenými dveřmi pozoruje, ho požádal: „Aleku, postaráš se o ten telefon?“

„Je na prádelníku.“ Isabela nezvedla hlavu od práce. Mluvila s Jacem tichým hlasem. Alek jejich rozhovor neslyšel, předpokládal však, že šeptají, protože se snaží nevyděsit Maxe.

Alek se rozhlédl po telefonu. „Na prádelníku nic není.“

Isabela, která právě Jaceovi kreslila na záda runu iratze, podrážděně zanadávala. „Do háje. Nechala jsem telefon v kuchyni. Sakra. Vůbec se mi tam nechce chodit, když tam může být inkvizitorka.“

„Já pro něj dojdu,“ nabídl se Max. „Na mě si pozor nedává, jsem ještě dítě.“

„To je asi pravda.“ Isabela zněla trochu zdráhavě. „Na co potřebujete ten telefon, Aleku?“

„Prostě ho potřebujeme,“ odsekl Alek netrpělivě. „Izzy –“

„Jestli chceš jenom napsat Krasomilovi ‚Děsně tě žeru‘, tak tě zabiju.“

„Kdo je Krasomil?“ chtěl vědět Max.

„Je to čaroděj,“ odpověděl Alek.

„Hrozně sexy čaroděj,“ upřesnila Isabela informaci a nevěnovala pozornost tomu, že ji Alek probodl do běla rozžhaveným pohledem.

„Ale čarodějové dělají ošklivé věci,“ protestoval Max s nechápavým výrazem.

„Přesně tak,“ souhlasila Isabela.

„Já to nechápu,“ řekl Max. „Ale ten telefon vám donesu. Hned se vrátím.“

Vyklouzl ze dveří. Jace si mezitím znovu oblékl tričko a bundu a vrátil se do ložnice, kde začal v hromadách Isabeliných věcí, jež se válely všude po podlaze, hledat zbraně. Isabela chodila za ním a vrtěla hlavou. „A jakej je další plán? Zmizíme? Inkvizitorka bude pěkně vyšilovat, až zjistí, že už nejsi tam nahoře.“

„Bude vyšilovat ještě mnohem víc, až Valentýn odmítne její nabídku.“ Jace jim stručně vyložil inkvizitorčin plán. „Jediný problém toho plánu je, že on na to nikdy nepřistoupí.“

„Je – jedinej problém?!“ Isabela byla tak rozzuřená, že se trochu zakoktala, což se jí nestalo od doby, kdy jí bylo šest let. „To přece nemůže! Nemůže tě jen tak odevzdat takovýmu psychopatovi! Vždyť jsi člen Spolku! A jsi náš bratr!“

„Inkvizitorka si to nemyslí.“

„Kašlu na to, co si myslí. Je to odporná mrcha a někdo by ji už měl zastavit.“

„Možná že jakmile zjistí, že její plán má dost zásadní vady, bude možné se s ní domluvit,“ poznamenal Jace. „Ale nehodlám tady čekat, abych se přesvědčil, jestli je to pravda. Musím odsud zmizet.“

„To nebude žádná legrace,“ namítl Alek. „Díky inkvizitore je tahle budova uzavřená neprodyšně jak pentagram. Věděl jsi, že jsou dole stráže? Svolala sem polovinu místních členů Spolku.“

„Tak to musí mít o mých schopnostech vysoké mínění,“ řekl Jace a odsunul stranou stoh časopisů.

„A možná má pravdu.“ Isabela se na něj zamyšleně zadívala.

„Opravdu jsi vyskočil deset metrů do výšky a dostal se tak z Malachiášovy konfigurace? Vážně to udělal, Aleku?“

„Udělal to,“ potvrdil Alek. „Nikdy jsem nic podobného neviděl.“

„A já jsem nikdy neviděl nic podobného tomuhle.“ Jace zvedl z podlahy téměř třicet centimetrů dlouhou dýku. Na její nebezpečně ostré špičce byla nabodnuta jedna z Isabeliných růžových podprsenek. Isabela ji z dýky zamračeně strhla.

„O to tady nejde. Jak jsi to teda udělal? Víš to vůbec?“

„Prostě jsem vyskočil.“ Jace vytáhl zpod postele dva disky s okraji ostrými jako žiletky. Byly polepené šedými kočičími chlupy. Foukl na ně, aby je chlupů zbavil. „Šakramy. Ty se budou hodit. Zvlášť jestli narazím na démony se silnou alergií na zvířecí srst.“

Isabela ho pleskla podprsenkou. „Ještě jsi mi neodpověděl!“

„Protože odpověď neznám, Izzy.“ Jace vstal. „Možná měla královna vil pravdu. Možná mám opravdu schopnosti, o kterých ani nevím, protože jsem je ještě nikdy nevyzkoušel. Clary takové schopnosti určitě má.“

Isabela svraštila čelo. „Opravdu?“

Alekovy oči se náhle rozšířily. „Jaci, ta tvoje upíří motorka je pořád ještě na střeše?“

„Pravděpodobně. Ale je ještě den, takže je nám k ničemu.“

„A kromě toho,“ připomněla jim Isabela, „všichni se na ni stejně nevejdeme.“

Jace si zasunul šakramy spolu s dýkou za opasek. Do kapes u bundy si strčil několik andělských ostří. „To nevadí,“ řekl. „Vy se mnou totiž nejdete.“

Isabela začala protestovat: „Jak to myslíš, že s tebou nejdeme?“ Rychle zmlkla, protože se v tu chvíli vrátil Max, úplně bez dechu, a v ruce držel její oprýskaný růžový telefon. „Maxi, jsi náš hrdina.“ Vytrhla mu telefon z ruky a šlehla pohledem po Jaceovi. „S tebou si to vyřídím za chvilku. Ale teď – komu vlastně voláme? Clary?“

„Já jí zavolám…,“ začal Alek.

„Ne.“ Isabela odrazila jeho ruku. „Mě má radši.“ Už vytáčela telefonní číslo. Když si přiložila telefon k uchu, trochu vyplázla jazyk. „Clary? Tady je Isabela. Já – cože?!“ Z obličeje jí zmizela barva, jako by ji někdo setřel. Ve tváři jí zůstal jen našedlý odstín a nechápavý pohled. „Jak je to možný? Ale proč –“

„Jak je možné co?“ Jace k ní přiskočil dvěma dlouhými kroky.

„Isabelo, co se stalo? Je Clary –“

Isabela si odtáhla telefon od ucha. Kotníky prstů měla úplně bílé.

„Valentýn. Unesl Simona a Maiu. Použije je, aby mohl vykonat ten rituál.“

Jace se jedním plynulým pohybem natáhl a vytrhl Isabele telefon z ruky. Přiložil si jej k uchu. „Přijeďte k Institutu,“ řekl. „Nechoďte dovnitř. Počkám na vás venku.“ Zaklapl telefon a podal jej Alekovi.

„Zavolej Krasomilovi,“ přikázal mu. „Řekni mu, že se s ním sejdeme na nábřeží v Brooklynu. Místo ať vybere sám, ale musí to tam být opuštěné. Budeme potřebovat jeho pomoc, abychom se dostali na Valentýnovu loď.“

„My?“ Isabela viditelně ožila.

„Krasomil, Luke a já,“ objasnil Jace. „Vy dva zůstanete tady a postaráte se o inkvizitorku. Až Valentýn odmítne její nabídku, vy ji budete muset přesvědčit, aby na něj poslala všechny posily, které ve městě sežene.“

„Já to nechápu,“ řekl Alek. „Jak se odsud vlastně míníš dostat?“

Jace se zeširoka usmál. „Tak se dívej,“ vybídl ho a vyskočil na parapet Isabelina okna. Isabela vykřikla, Jace už se však protahoval otevřeným oknem. Chvíli balancoval na venkovním parapetu a pak byl najednou pryč.

Alek přiběhl k oknu a s hrůzou vyhlédl ven, nic tam však neviděl. Hluboko pod ním se rozprostírala pouze prázdná hnědá zahrada Institutu, z níž vedla úzká stezka ke vstupní bráně. Na Devadesáté šesté ulici nekřičeli žádní chodci, žádná auta nezastavovala při pohledu na padající tělo. Bylo to, jako by se Jace prostě vypařil.

Probudilo ho šplouchání. Byl to hluboký, opakující se hluk – údery vln o něco pevného, znovu a znovu, jako by ležel na dně bazénu, který se rychle plní a zase vypouští. V ústech cítil kovovou

pachuť a i vzduch okolo něj páchl kovem. Uvědomil si, že mu levou rukou projíždí úporná, neustávající bolest. Simon zasténal a otevřel oči.

Ležel na tvrdé, hrbolaté kovové podlaze natřené ohavnou šedozelenou barvou. Stěny byly z kovu stejného odstínu. V jedné z nich se vysoko nad podlahou nacházelo kulaté okénko, které dovnitř vpouštělo trochu slunečního svitu, i to málo však stačilo. Předtím měl jednu ruku položenou ve skvrně tvořené slunečními paprsky takže mu na prstech naskákaly červené puchýře. S dalším zasténáním se odkulil ze světla a posadil se.

A uvědomil si, že v místnosti není sám. Halila se sice do tmavého stínu, on však ve tmě viděl celkem dobře. Naproti němu seděla Maia se svázanýma rukama, připoutaná k tlustému parnímu potrubí. Měla potrhané oblečení a na levé tváři se jí skvěla velká podlitina. Viděl, že jí někdo na jedné straně vyrval z hlavy několik copánků, takže měla vlasy slepené krví. Ve chvíli, kdy se posadil, se na něj zadívala a okamžitě se dala do pláče. „Myslela jsem si,“ škytala mezi jednotlivými vzlyky, „že jsi – že jsi mrtvý.“

„Já jsem mrtvý,“ řekl Simon. Díval se na svoji ruku. Puchýře se před jeho očima zmenšovaly, bolest ustávala a pokožka nabývala svého běžného bledého odstínu.

„To já vím, ale myslela jsem opravdu mrtvý.“ Zakryla si spoutanýma rukama obličej. Simon se pokusil přejít k ní, něco mu v tom však zabránilo. Kotník měl sevřený kovovým okovem, který byl připevněn k tlustému železnému řetězu zapuštěnému do podlahy. Valentýn nenechával nic náhodě.

„Nebreč,“ řekl a vzápětí toho zalitoval. Koneckonců, tato situace zavdávala k slzám pádný důvod. „Jsem v pořádku.“

„Zatím,“ namítla Maia a třela si přitom vlhkou tvář rukávem.

„Ten člověk, ten s těmi bílými vlasy – jmenuje se Valentýn?“

„Tys ho viděla?“ zeptal se Simon. „Já neviděl nic. Jenom se rozletěly dveře a na mě se vrhla nějaká obrovská postava, jako by mě přejel nákladní vlak.“

„To je tamten Valentýn, že jo? Ten, co o něm všichni mluví. Ten, co tehdy vyvolal povstání.“

„Je to Jaceův a Claryin otec,“ sdělil jí Simon. „To je všechno, co o něm vím.“

„Tak proto mi jeho hlas zněl tak povědomě. Hrozně připomíná Jace.“ V jejím hlase se ozýval smutek. „Není divu, že je Jace takovej pitomec.“

Simon nemohl než souhlasit.

„Takže tys ne…“ Maiin hlas se vytratil. Zkusila to znovu.

„Podívej, já vím, že to zní divně, ale když pro tebe Valentýn přišel, neviděl jsi s ním někoho, koho znáš? Někoho, kdo už umřel? Něco jako ducha?“

Simon zmateně zavrtěl hlavou. „Ne. Proč?“

Maia zaváhala. „Já jsem viděla svýho bratra. Ducha svýho bratra.

Myslím, že mi Valentýn způsobil nějaký halucinace.“

„No, na mě nic podobnýho nezkoušel. Zrovna jsem telefonoval s Clary. Pamatuju si, že jsem pustil telefon na zem, když se na mě vrhl…“ Pokrčil rameny. „A to je všechno.“

„S Clary?“ V Maiině hlase se ozvala jiskřička naděje. „Takže možná přijdou na to, kde jsme. Možná nás přijdou zachránit.“

„Možná,“ připustil Simon. „A kde to vlastně jsme?“

„Na lodi. Byla jsem při vědomí, když mě sem přinesl. Je to velikánská, černá kovová loď. Nejsou tu žádný světla a všude číhají různý… věci. Jedna z nich na mě vybafla a já jsem začal ječet. A on mě vzal za vlasy a praštil mi hlavou o zeď. A pak jsem omdlela.“

„Věci? Jaký věci myslíš?“

„Démoni,“ řekla a otřásla se. „Má tady různý démony. Velký, malý a taky lítající. Dělají všechno, co jim poručí.“

„Ale Valentýn je lovec stínů. A podle toho, co jsem slyšel, má démony nenávidět.“

„No, oni to evidentně nevědí,“ řekla Maia. „Jenom nechápu, k čemu potřebuje nás. Vím, že nesnáší podsvěťany, ale přece by nevynaložil tolik námahy jenom na to, aby mohl dva z nich zabít.“ Začala se třást a její zuby o sebe cvakaly jako napodobeniny umělého chrupu, které se kupují v obchodech s dárkovými předměty. „Určitě chce něco od ostatních lovců stínů. Nebo od Luka.“

Já vím, co chce, pomyslel si Simon, nemělo však žádný smysl to říkat Maie. Už tak byla dost rozrušená. Svlékl si bundu. „Na, vezmi si to,“ řekl a hodil ji Maie přes celou místnost.

Po chvilce neobratného šermování spoutanýma rukama se jí podařilo přehodit si bundu přes ramena. Poděkovala mu slabým, avšak vděčným úsměvem. „Díky. Ale tobě zima není?“

Simon zavrtěl hlavou. Pálení na jeho ruce už úplně zmizelo. „Já zimu necítím. Teď už ne.“

Otevřela pusu a pak ji znovu zavřela. Za jejíma očima se odehrával zápas. „Promiň. Za to, jak jsem se k tobě včera chovala.“ Odmlčela se a téměř zadržela dech. „Upíři mě k smrti děsí,“ zašeptala nakonec. „Když jsem poprvé přijela do města, měli jsme takovou partu, byl v ní Bat a ještě dva kluci, Steve a Gregg. Jednou jsme byli v parku a narazili jsme na pár upírů, kteří tam pod mostem pili ze sáčků krev. Strhla se rvačka a já si z ní pamatuju hlavně to, jak jeden z těch upírů zvedl Gregga do vzduchu, prostě ho zvedl a roztrhl ho na dva kusy…“ Poslední slova skoro křičela, potom se zajíkla a zakryla si ústa rukou. Celá se třásla. „Na dva kusy,“ zopakovala šeptem. „Všechny jeho vnitřnosti vypadly ven. A oni je pak začali jíst.“

Simon cítil, jak se jej zmocňuje náhlý záchvat nevolnosti. Byl ale docela rád, že se mu z toho příběhu jen zvedl žaludek, že v něm nevyvolal nic jiného. Třeba hlad. „To bych nikdy neudělal,“ ujistil ji.

„Já mám vlkodlaky rád. Mám rád Luka…“

„Já vím, že jo.“ Rty se jí chvěly. „Jde jenom o to, že když jsem tě poznala, byla z tebe cítit taková lidskost. Připomínal jsi mi mě samotnou, jaká jsem bývala dřív.“

„Maio,“ řekl Simon. „Ty jsi přece pořád ještě člověk.“

„Ne, nejsem.“

„Ale jsi, ve všech ohledech, který se počítají. Stejně jako já.“ Pokusila se usmát. Poznal, že mu nevěří, a těžko jí to mohl mít za zlé. Ani si nebyl jistý, zda si věří on sám.

Obloha se zbarvila do modrošedá a zakryly ji těžké mraky. V šedém světle se Institut tyčil jako obrovská plochá skalní stěna. Břidlicová sedlová střecha se leskla jako neleštěné stříbro. Clary

měla pocit, že ve stínech u vstupních dveří zahlédla pohybující se postavy v kápích, ale nebyla si tím jistá. Z jejich místa se jen stěží dalo něco s jistotou zahlédnout, protože parkovali více než jeden blok od Institutu a dívali se přes umouněná okna Lukovy dodávky.

„Jak už je to dlouho?“ zeptala se počtvrté nebo popáté, už ani nevěděla.

„O pět minut déle, než když ses mě ptala naposledy,“ řekl Luke. Zády se opíral o sedadlo, hlavu měl zakloněnou dozadu a vypadal naprosto vyčerpaně. Strniště, které mu rašilo na čelistech a tvářích, mělo stříbřitě šedou barvu a pod očima se mu rýsovaly tmavé stíny. Clary si náhle s obavami vzpomněla na všechny ty noci, které strávil v nemocnici, na útok démonů, a teď ještě tohle. Teď už chápala, proč se ji on a její matka tak dlouho snažili před tímto životem ochránit. Přála si, aby se před ním dokázala ochránit ona sama. „Chceš jít dovnitř?“

„Ne. Jace říkal, že máme počkat venku.“ Znovu se podívala ven. Teď už si byla jistá, že u dveří hlídají nějaké postavy. Když se jedna z nich otočila, zdálo se Clary, že zahlédla záblesk stříbrných vlasů…

„Podívej.“ Luke se najednou posadil vzpřímeně a rychle stahoval okénko dolů.

Clary se podívala. Nepřišlo jí, že by se něco změnilo. „Myslíš ty lidi u dveří?“

„Ne. Stráže už tam byly předtím. Ale podívej se na střechu.“ Ukázal tím směrem.

Clary přitiskla obličej na okénko dodávky. Z břidlicové střechy katedrály vyrůstala spousta novogotických věžiček, soch andělů a klenutých vikýřů. Už se chystala podrážděně odseknout, že kromě pár polorozpadlých chrličů nevidí vůbec nic, když vtom její pozornost upoutal nějaký pohyb. Na střeše někdo byl. Štíhlá, tmavá postava, která se rychle proplétala mezi věžičkami, skákala z jednoho výklenku na druhý a pak se úplně přitiskla ke strašlivě příkré střeše a pomalu se posouvala dolů. Byl to někdo se světlými vlasy, které v šedomodrém světle házely mosazné odlesky…

Jace.

Clary vyskočila z dodávky dřív, než si stačila uvědomit, co dělá, a rozběhla se ulicí ke katedrále. Luke za ní něco křičel. Zdálo se jí, že

se ta obrovská budova houpe, podobná skalnímu převisu visícímu desítky metrů nad její hlavou. Jace teď stál na okraji střechy a díval se dolů a Clary si pomyslela: To přece nemůže, to by neudělal, tohle by nikdy neudělal, Jace ne, a on najednou udělal krok ze střechy do prázdného prostoru tak klidně, jako by scházel ze schodů. Clary nahlas vykřikla, zatímco Jace padal jako kámen…

A lehce přistál v podřepu přímo před ní. Clary na něj s otevřenou pusou zírala, jak se zvedá a s úsměvem na ni cení zuby. „Kdybych teď chtěl zavtipkovat, že jsem tu jenom na skok,“ řekl jí,

„považovala bys to za otravné klišé?“

„Jak – jak jsi to – jak jsi to udělal?“ zašeptala a skoro se jí chtělo zvracet. Všimla si, že Luke také vystoupil z dodávky a nyní stojí s rukama založenýma za hlavou a dívá se někam za ni. Otočila se a zjistila, že dva lovci stínů, kteří hlídali vstupní dveře, běží směrem k nim. Jeden z nich byl Malik, vedle něj poznala tu ženu se stříbrnými vlasy.

„Sakra.“ Jace ji chytil za ruku a táhl ji za sebou. Vyrazili k dodávce a naskládali se vedle Luka, který nakopl motor a rozjel se, i když byly dveře na straně spolujezdce ještě otevřené. Jace se natáhl přes Clary a zabouchl je. Dodávka proletěla kolem obou lovců stínů. Clary si všimla, že Malik drží v ruce cosi, co vypadalo jako vrhací nůž. Mířil jím na jednu pneumatiku. Zaslechla, jak Jace kleje, zatímco hledal v kapsách své bundy nějakou zbraň. Malik se napřáhl, ostří nože se zalesklo – a stříbrovlasá žena se mu pověsila na záda a zadržela jeho ruku. Snažil se ji setřást. Clary se za nimi se zatajeným dechem otočila. Pak dodávka zahnula za roh a ztratila se v hustém provozu na York Avenue. Institut mizel v dálce za nimi.

Maia upadla do neklidného spánku s hlavou opřenou o parní potrubí a se Simonovou bundou kolem ramen. Simon sledoval, jak kužel světla z lodního okénka putuje po místnosti, a bez úspěchu se snažil vypočítat, kolik je hodin. Většinou mu ke zjištění času stačil mobilní telefon, ten však teď byl pryč, jak Simon zjistil při marném prohledávání svých kapes. Musel ho asi upustit, když Valentýn vtrhnul do jeho pokoje.

Trápily ho ale i mnohem zásadnější starosti. V ústech měl sucho, jako by byla z papíru, a bolelo ho v krku. Měl takovou žízeň, že by se dala popsat jako součet všech žízní a hladů, které kdy pocítil, a způsobovala mu příšerná muka. A bude to jedině horší.

Potřeboval krev. Vzpomněl si na láhve s krví, které měl doma v ledničce vedle postele, a žíly ho začaly pálit, jako by mu pod kůží pulzovaly horké stříbrné dráty.

„Simone?“ Byla to Maia, která právě rozespale zvedla hlavu. Do tváře se jí v místě, kde se opírala o hrbolatou trubku, obtiskly bílé vroubky. Zatímco se na ni díval, bílá barva se postupně měnila v růžovou, jak se jí do obličeje pomalu vracela krev.

Krev. Suchým jazykem si olízl rty. „Co?“

„Jak dlouho jsem spala?“

„Tři hodiny. Možná čtyři. Teď už je nejspíš odpoledne.“

„Aha. Díky, žes za mě dával pozor.“

Nedával. Trochu se styděl, když řekl: „Jasně, to není problém.“

„Simone…“

„Co je?“

„Doufám, že pochopíš, jak to myslím, když ti řeknu, že je mi líto, že jsi tady, ale jsem ráda, že jsi tu se mnou.“

Cítil, jak se mu obličej roztáhl do úsměvu. Suchý dolní ret mu praskl a on v ústech pocítil chuť krve. Zakručelo mu v žaludku.

„Díky.“

Naklonila se směrem k němu a jeho bunda jí sklouzla z ramen. Její oči měly světlou šedožlutou barvu, která se měnila, když se Maia pohybovala. „Dosáhneš na mě?“ zeptala se a napřáhla k němu ruku.

Simon se k ní natáhl. Řetěz, který mu poutal kotník, zachřestil, když ho napjal, jak nejvíce to šlo. Když se jejich prsty dotkly, Maia se usmála…

„Jak dojemné.“ Simon strhl ruku zpět a zůstal zírat. Hlas, který promluvil ze stínu, byl chladný, kultivovaný a určitým nejasným způsobem, který nedokázal definovat, cizí. Maia spustila ruku a otočila se. Když vzhlédla k muži, jenž stál ve dveřích, vytratila se jí z obličeje všechna barva. Muž vstoupil tak tiše, že ho ani jeden z nich neslyšel. „Děti luny a noci konečně dosáhly usmíření.“

„Valentýn,“ zašeptala Maia.

Simon nic neříkal. Nedokázal na Valentýna přestat zírat. Tak tohle byl Claryin a Jaceův otec. Tento muž s hřívou stříbřitě bílých vlasů a pronikavýma černýma očima se ani jednomu z nich příliš nepodobal, i když v jeho kostnaté tváři a tvaru jeho očí bylo něco z Clary a v jeho líných, drzých pohybech zase něco z Jace. Byl to urostlý člověk, se širokými rameny a rozložitou postavou, která nepřipomínala ani jedno z jeho dětí. Vešel do zeleně vymalované místnosti tiše jako kočka, i když byl obtížen takovou spoustou zbraní, že by to vystačilo pro celou policejní jednotku. Přes hrudník měl křížem přehozeny černé kožené popruhy se stříbrnými přezkami, které mu na zádech přidržovaly meč se širokým jílcem. Další tlustý kožený popruh ho obepínal v pase a obsahoval celou řeznickou výbavu nožů, dýk a úzkých třpytících se ostří, která připomínala obří jehly.

„Vstávej,“ přikázal Simonovi. „A drž se zády ke stěně.“

Simon zvedl bradu. Viděl, jak na něj vyděšená Maia upírá svou bledou tvář, a náhle se v něm vzedmul zuřivý pocit, že ji musí chránit. Zabrání Valentýnovi v tom, aby jí ublížil, i kdyby to měla být poslední věc, kterou v životě udělá. „Tak vy jste Claryin otec,“ řekl. „Bez urážky, ale už docela chápu, proč vás tak nesnáší.“

Valentýn měl v tváři nezúčastněný, téměř nehybný výraz. Jeho rty se sotva pohnuly, když řekl: „A pročpak?“

„Protože,“ odpověděl Simon, „jste evidentně případ pro psychiatra.“

Teď se Valentýn usmál. Při tom úsměvu se nepohnula žádná část jeho obličeje kromě rtů, a i ty se jen lehce ohnuly vzhůru. Pak pozvedl pěst. Měl ji pevně zaťatou. Simon si zprvu myslel, že se mu Valentýn chystá zasadit ránu, a instinktivně ucukl. Valentýn ho však neuhodil. Namísto toho pěst rozevřel a odhalil tak třpytící se hromádku jakéhosi lesklého prášku, která mu ležela v dlani. Otočil se k Maie, sklonil hlavu a foukl na ni prášek v groteskní parodii polibku poslaného z dlaně. Jemné částečky se na ni snesly jako roj svítících mušek.

Maia vykřikla. Začala lapat po dechu, svíjet se a házet sebou ze strany na stranu, jako by se tím mohla prášku zbavit. Její hlas se zvedal do plačtivého kvílení.

„Co jste jí to udělal?“ zařval Simon a vyskočil na nohy. Rozběhl se k Valentýnovi, řetěz na noze ho však strhl zpět. „Co jste to udělal?!“

Valentýnův lehký úsměv se zvětšil. „Stříbrný prach,“ řekl.

„Vlkodlakům způsobuje popáleniny.“

Maia sebou přestala házet. Zůstala ležet na zemi stočená do klubíčka a tiše naříkala. Z ošklivě vypadajících rudých šrámů na rukou jí tekla krev. Simonovi znovu zakručelo v žaludku a on se zmoženě opřel o stěnu. Najednou se mu ze sebe, z toho všeho, udělalo špatně. „Co jste to za sketu?“ procedil mezi zuby, zatímco si Valentýn beze spěchu ometal poslední zbytky prášku z prstů. „Je to jenom holka, nemohla vám ublížit, vždyť je svázaná řetězem, pro –“

Slova mu odumřela v pálícím hrdle.

Valentýn se zasmál. „Pro lásku Boží?“ doplnil. „To jsi chtěl říct?“

Simon neodpověděl. Valentýn si sáhl přes rameno a vytáhl z pochvy těžký stříbrný meč. Po jeho ostří klouzalo světlo jako voda stékající po stříbrné stěně, jako odraz samotného slunce. Simona začaly pálit oči, takže musel odvrátit tvář.

„Andělův Meč tě pálí a nedokážeš vyslovit Boží jméno,“ řekl Valentýn chladným hlasem, jasným jako křišťál. „Povídá se, že ti, kdo zemřou tímto ostřím, projdou branou ráje. Jestli je to pravda, ty živá mrtvolo, tak ti prokazuji obrovskou službu.“ Spustil ostří dolů, takže se jeho špička dotýkala Simonová hrdla. Valentýnovy oči byly jako černá tůň a vůbec nic v nich nebylo – ani hněv, ani soucit, dokonce ani stopa nenávisti. Byly prázdné jako čerstvě vykopaný hrob. „Nějaká poslední slova?“

Simon věděl, co by měl správně říci. Šema Jisrael, Adonaj Elohejnu, Adonaj echad. Slyš, Izraeli, Hospodin je náš Bůh, Hospodin jediný. Snažil se ta slova vyřknout, hrdlo mu však spalovala horká bolest. „Clary,“ zašeptal místo toho.

Přes Valentýnův obličej přelétl rozladěný stín, jako by ho zvuk jména jeho dcery z úst upíra urážel. Přesně propočítaným trhnutím zapěstí vyrovnal meč do vodorovné polohy a jediným plynulým pohybem prořízl Simonovi hrdlo.

17

NA VÝCHOD OD RÁJE

„Jak jsi to udělal?“ vyzvídala Clary, zatímco Luke shrbený za volantem hnal dodávku směrem na sever.

„Myslíš, jak jsem se dostal na střechu?“ Jace se opíral v sedadle, oči napůl zavřené. Kolem zápěstí měl bílé obvazy a na čele těsně pod vlasy zaschlé skvrny od krve. „Nejdřív jsem vylezl z okna v Isabelině pokoji a nahoru po zdi. Je tam spousta ozdobných chrličů, za které se dá dobře chytit. Také bych tímto rád oficiálně oznámil, že moje motorka už není tam, kde jsem ji nechal. Vsadím se, že si na ní inkvizitorka vyrazila na projížďku nad Hobokenem.“

„Já se ale ptám,“ nevzdávala to Clary, „jak se ti podařilo skočit ze střechy katedrály a přežít to.“

„To nevím.“ Když zvedl ruce, aby si protřel oči, jeho paže se otřela o její. „Jak se ti podařilo vytvořit tu runu?“

„Taky nevím,“ zašeptala. „Královna vil měla nejspíš pravdu, co? Valentýn s námi… něco provedl.“ Koutkem oka se podívala na Luka, který předstíral, že jeho pozornost zcela zaměstnává levotočivá zatáčka. „Co myslíš?“

„Teď není čas probírat tyhle věci,“ řekl Luke. „Jaci, potřebuješ se dostat na nějaké konkrétní místo, nebo jsi jen potřeboval uniknout z Institutu?“

„Valentýn unesl Maiu se Simonem na svoji loď, aby s nimi mohl provést ten rituál. Bude to chtít udělat co nejdřív.“ Jace zatahal za jeden z obvazů na svých zápěstích. „Musím se tam dostat a zastavit ho.“

„Ne,“ řekl Luke ostře.

„No tak dobře, my se tam musíme dostat a zastavit ho.“

„Jaci, nenechám tě vrátit se na tu loď. Je to moc nebezpečné.“

„Viděl jste, co jsem právě udělal,“ namítl Jace, v jehož hlase se ozval nevěřícný tón, „a přesto se o mě bojíte?“

„Ano, bojím se o tebe.“

„Na to teď není čas. Až můj otec zabije vaše přátele, přivolá sem takovou armádu démonů, jakou si ani neumíte představit. A pak už ho nikdo nezastaví.“

„Pak Spolek –“

„Inkvizitorka proti tomu nechce nic dělat,“ přerušil ho Jace.

„Úplně odřízla Lightwoodovy od Spolku. Nechce zavolat posily, i když jsem jí řekl, co má Valentýn v plánu. Je úplně posedlá tím svým šíleným plánem.“

„Jakým plánem?“ zeptala se Clary.

Jaceův hlas zněl hořce. „Chce mě s mým otcem vyměnit za Nástroje smrti. Říkal jsem jí, že na to Valentýn nikdy nepřistoupí, ale ona mi nevěřila.“ Ostře a řezavě se zasmál. „Isabela s Alekem jí řeknou, co se stalo se Simonem a Maiou. Ale moc nadějně to nevidím. Nevěří tomu, co jsem se jí snažil vysvětlit o Valentýnovi, a přece se nevzdá toho svého milovaného plánu jen proto, aby zachránila dva podsvěťany.“

„Stejně nemůžeme čekat, až se nám ozvou,“ řekla Clary.

„Musíme se hned dostat na tu loď. Kdybys nás k ní mohl zavést…“

„Hrozně nerad vám to kazím, ale jestli se chceme dostat na loď, budeme potřebovat vlastní,“ skočil jí do řeči Luke. „Obávám se, že ani Jace nedokáže kráčet po vodní hladině.“

V tu chvíli se ozval Claryin telefon. Přišla na něj zpráva od Isabely. Clary se zamračila. „Je to adresa. Dole na nábřeží.“

Jace jí nahlédl přes rameno. „Na tom místě se máme setkat s Krasomilem.“ Přečetl adresu Lukovi, který okamžitě provedl dost nepříjemnou otočku o sto osmdesát stupňů a zamířil s dodávkou na jih. „Krasomil nás dostane přes vodu,“ vysvětlil Jace. „Ta loď je ze všech stran obklopená hlídači. Předtím jsem se na ni dostal, protože můj otec chtěl, abych se tam dostal. Tentokrát už ale chtít nebude, budeme potřebovat Krasomila, aby si s těmi hlídači poradil.“

„Tohle se mi nelíbí.“ Luke bubnoval prsty na volant. „Myslím, že bych tam měl jít já a vy dva byste měli zůstat s Krasomilem.“

Jaceovi se zablýsklo v očích. „Ne. Musím jít já.“

„Proč?“ zeptala se Clary.

„Protože Valentýn používá démona strachu,“ odpověděl Jace.

„Tímhle způsobem zabil mlčenlivě bratry. Zemřel tak i ten čaroděj,

vlkodlak v uličce před barem U Měsíce v úplňku a pravděpodobně i to vílí dítě v parku. Proto měli všichni bratři takový výraz v obličeji. Výraz hrůzy. Doslova je to vyděsilo k smrti.“

„Ale ta krev…“

„Krev z obětí vysál až pak. A v té uličce ho předtím vyrušil jeden z vlkodlaků. Proto neměl čas získat všechnu krev, kterou potřeboval. Proto taky potřebuje Maiu.“ Jace si rukou prohrábl vlasy. „Proti démonovi strachu nemá nikdo šanci. Dostane se vám do hlavy a úplně vám zničí mysl.“

„Agramon,“ řekl Luke. Byl celou dobu zticha a zíral před sebe čelním sklem. Jeho obličej měl šedivou barvu a visel na něm sklíčený výraz.

„Jo, tak mu Valentýn říkal.“

„Není to jen tak nějaký démon strachu. Je to Démon strachu sám. Nejvyšší démon strachu. Jak dokázal Valentýn přimět Agramona, aby mu sloužil? I čaroděj by měl s ovládáním vyššího démona potíže, navíc když se dostane ven z pentagramu…“ Luke se prudce nadechl. „Takhle zemřel ten mladý čaroděj, že? Když přivolával Agramona.“

Jace přikývl na znamení souhlasu a rychle vysvětlil, jakým trikem Valentýn oklamal Eliáše. „Pohár smrti,“ řekl nakonec, „mu dává nad Agramonem vládu. Zjevně mu umožňuje ovládat všechny démony. I když ne do té míry jako Meč.“

„Teď mám ještě menší chuť tě tam pustit,“ prohlásil Luke. „Je to vyšší démon, Jaci. Bylo by potřeba svolat všechny lovce stínů, kteří jsou v tomhle městě, aby si s ním poradili.“

„Já vím, že je to vyšší démon. Ale jeho zbraní je strach. Pokud na mě Clary nakreslí tu svoji runu nebojácnosti, můžu ho porazit. Nebo se o to aspoň můžu pokusit.“

„Ne!“ zaprotestovala Clary. „Nechci, aby tvoje bezpečí záviselo na mojí pitomý runě. Co když to nebude fungovat?“

„Předtím to fungovalo,“ namítl Jace právě ve chvíli, kdy sjeli z mostu a zamířili do Brooklynu. Jeli po úzké Van Brunt Street mezi vysokými cihlovými budovami továren, jejichž okna zatlučená prkny a dveře zajištěné visacími zámky ani náznakem neprozrazovaly, co se nachází uvnitř. V dálce se třpytila vodní hladina.

277

„A co když to tentokrát spletu?“

Jace k ní otočil hlavu a jejich pohledy se na pár vteřin setkaly. Jeho oči měly barvu vzdáleného západu slunce. „Nespleteš,“ ujistil ji.

„Určitě jsme na správné adrese?“ zeptal se Luke, když pomalu zastavil. „Nikde Krasomila nevidím.“

Clary se rozhlédla. Zastavili před rozlehlou továrnou, která vypadala, jako by ji zničil nějaký strašlivý požár. Obvodové zdi z omítnutých cihel stále ještě držely, avšak trčely z nich traverzy, pokroucené a zčernalé ohněm. V dálce Clary viděla bankovní čtvrť na dolním Manhattanu a ještě dál na volném moři černý hrbolek Governors Islandu. „On přijde,“ řekla. „Jestli Alekovi slíbil, že přijde, tak to udělá.“

Vystoupili z dodávky. Továrna stála na ulici lemované podobnými budovami, panoval tu však dost velký klid i na to, že byla neděle. Okolo nikdo nechodil a nebyly tu slyšet běžné zvuky doprovázející obchodní aktivity, jako je pípání nákladních vozů při couvání nebo křik, které si Clary s průmyslovými oblastmi vždy spojovala. Vládlo tu ticho, chladný vánek a křik mořských ptáků. Clary si na hlavu nasadila kapuci, vytáhla si zip pod bradu a otřásla se.

Luke zabouchl dveře dodávky a zapnul si svoji flanelovou bundu. Beze slova nabídl Clary tlusté vlněné rukavice. Navlékla si je a zahýbala prsty. Rukavice jí byly tak velké, že to bylo jako mít na rukou zvířecí tlapy. Rozhlédla se kolem sebe. „Moment – kde je Jace?“

Luke ukázal prstem. Jace klečel u vody, temná postava, jejíž světlé vlasy představovaly jedinou skvrnu výrazné barvy na pozadí modrošedé oblohy a hnědé hladiny.

„Myslíš, že potřebuje chvilku soukromí?“

„V téhle situaci je soukromí luxus, který si nikdo z nás nemůže dovolit. Pojďme.“ Luke vykročil ke břehu a Clary šla za ním. Zadní trakt továrny sahal až k vodě, vedle něj se však nacházela široká štěrková pláž. O kameny obrostlé řasami šplouchaly vlnky. Okolo černé jámy, v níž kdysi někdo rozdělával oheň, byla zhruba do čtverce vyskládána polena. Všude se povalovaly láhve a zrezivělé

plechovky. Jace stál na břehu a měl svlečenou bundu. Zatímco ho Clary pozorovala, hodil do vody nějaký malý bílý předmět. Ten se šplouchnutím prorazil hladinu a zmizel.

„Co to děláš?“ zeptala se ho.

Jace k nim obrátil obličej, přes který povlávaly vlasy. „Posílám zprávu.“

Přes jeho rameno Clary viděla, jak se z vody vynořilo lesknoucí se chapadlo připomínající živoucí vodní řasu, které drželo onen bílý předmět. O chvíli později zase zmizelo a Clary jen překvapeně zamrkala.

„A komu?“

Jace se zamračil. „Nikomu.“ Odvrátil se od řeky a došel po kamenité pláži k místu, na kterém předtím rozprostřel svoji bundu. Na ní byla položena tři dlouhá ostří. Když se otočil, všimla si Clary ostrých kovových disků, které měl zastrčeny za opaskem.

Jace přejel prsty po ostřích. Byla plochá a šedobílá a čekala jen na to, až někdo zvolá jejich jméno. „Neměl jsem příležitost stavit se ve zbrojnici, takže tohle jsou všechny zbraně, které máme. Říkal jsem si, že bychom se měli co nejlépe připravit, než sem dorazí Krasomil.“ Pozvedl první ostří. „Abrariel.“ Jakmile vyslovil to jméno andělské ostří se zatřpytilo a změnilo barvu. Podal zbraň Lukovi.

„Já nic nepotřebuju,“ odmítl Luke a odhrnul si cíp bundy, aby Jaceovi ukázal kindžál, který mu vyčníval za opaskem.

Jace podal ostří Abrariel Clary, která od něj zbraň tiše přijala.

Hřálo ji v dlani, jako by z něj sálala skrytá životní síla.

„Kemúel,“ pojmenoval Jace další ostří, které se vzápětí rozechvělo a rozzářilo. „Telantes,“ řekl u třetího ostří.

„Používáte někdy Razielovo jméno?“ zeptala se Clary, když si Jace zasunul ostří za opasek, znovu si oblékl bundu a vstal.

„Nikdy,“ odpověděl Luke. „To se nedělá.“ Pohledem zkoumal silnici za Clary a hledal Krasomila. Cítila Lukovu úzkost, než však stihla něco říci, zapípal jí telefon. Otevřela jej a beze slova jej podala Jaceovi. Při čtení zprávy postupně zvedal obočí.

„Vypadá to, že inkvizitorka dala Valentýnovi čas do západu slunce, aby se rozhodl, jestli mu víc záleží na mně, nebo na

Nástrojích smrti,“ řekl. „S Marysou už se několik hodin hádají, takže si ještě nevšimla, že jsem zmizel.“

Vrátil telefon Clary. Jejich prsty se setkaly a Clary rychle ucukla rukou, i když jí pokožku chránily tlusté vlněné rukavice. Všimla si, že Jaceovi přes tvář přelétl stín, nic jí však neřekl. Místo toho se obrátil k Lukovi a s překvapivou prudkostí se ho zeptal:

„Inkvizitorce umřel syn? To proto se chová takhle?“

Luke si povzdechl a vrazil si ruce do kapes u bundy. „Jak jsi na to přišel?“

„Poznal jsem to z toho, jak reaguje, když někdo vysloví jeho jméno. Jedině tehdy jsem ji viděl projevit nějaké lidské city.“

Luke si povzdechl. Postrčil si brýle blíže ke kořeni nosu a přimhouřil oči proti prudkému větru, který vál od mořské úžiny.

„Inkvizitorka se chová tak, jak se chová, z mnoha důvodů. Stephen je jen jedním z nich.“

„Je to zvláštní,“ řekl Jace. „Ani nepůsobí jako někdo, kdo má rád děti.“

„Cizí ne,“ připustil Luke. „Ale s jejím vlastním synem to bylo jiné. Úplně se ve Stephenovi viděla. Vlastně se v něm viděli úplně všichni… Všichni, kdo ho znali. Byl to jeden z těch lidí, kteří ve všem vynikají a jsou neustále milí, aniž by to začalo být nudné, taky dobře vypadal, ale nikdo mu to neměl za zlé. Tedy trochu jsme mu to možná za zlé měli.“

„Chodil s tebou do školy?“ zeptala se Clary. „A s mou matkou – a s Valentýnem? Odtud jsi ho znal?“

„Herondaleovi měli na starost vedení Institutu v Londýně, takže Stephen chodil do školy tam. Vídal jsem ho spíš po tom, co jsme školu dokončili, pak se totiž přestěhoval zpátky do Alicante. A tehdy jsem ho začal vídat opravdu často.“ Lukovy oči se zaměřily na nějaký bod kdesi v dálce a měly stejnou modrošedou barvu jako hladina úžiny. „Po tom, co se oženil.“

„Takže byl členem Kruhu?“ vyzvídala Clary.

„Tehdy ne,“ řekl Luke. „Přidal se ke Kruhu po tom, co… po tom co se mi stala ta věc. Valentýn potřeboval novou pravou ruku a vybral si Stephena. Imogena se z toho mohla pominout, protože byla zcela oddaná Spolku. Prosila Stephena, aby si to ještě rozmyslel, ale

on se s ní raději přestal stýkat. Nemluvil ani s ní, ani se svým otcem. Dělal Valentýnovi otroka. Všude se za ním táhl jako jeho stín.“ Luke se na chvíli odmlčel. „Problém byl v tom, že si Valentýn myslel, že Stephenova žena pro něj není dost dobrá. Nebyla dost dobrá pro někoho, kdo měl být pravou rukou vůdce Kruhu. Měla jisté… nevhodné rodinné vazby.“ Bolest v Lukově hlase Clary překvapila. To mu na těch lidech opravdu tolik záleželo? „Valentýn donutil Stephena, aby se s Amatis rozvedl a znovu se oženil. Jeho druhou ženou se stala velmi mladá dívka, teprve osmnáctiletá. Jmenovala se Céline. I ona byla zcela pod Valentýnovým vlivem a dělala všechno, co jí poručil, ať už to bylo jakkoli podivné. Pak Stephen zemřel při nájezdu Kruhu na upíří doupě. Když se to Céline dozvěděla, zabila se. V té době byla v osmém měsíci těhotenství. A pak zemřel i Stephenův otec – puklo mu z toho srdce. Celá Imogenina rodina, a najednou byli všichni pryč. Popel její snachy a vnoučete ani nemohli pohřbít v Kostěném Městě, protože Céline spáchala sebevraždu. Nakonec ji pohřbili na jedné křižovatce za branami Alicante. Imogena to přežila, ale změnila se v kus ledu. Když byl při povstání zabit předchozí inkvizitor, nabídli Imogeně jeho místo. Vrátila se z Londýna do Idrisu a podle toho, co jsem slyšel, se už o Stephenovi nikdy ani slovem nezmínila. Ale rozhodně to vysvětluje, proč tak moc nenávidí Valentýna.“

„Protože můj otec nakazí jedem všechno, čeho se dotkne?“ řekl trpce Jace.

„Protože tvůj otec, i přes všechny hříchy, které spáchal, má pořád ještě syna, a ona ne. A protože mu dává vinu za Stephenovu smrt.“

„A má pravdu,“ řekl Jace. „Byla to jeho vina.“

„Ne tak docela,“ nesouhlasil Luke. „Dal Stephenovi na vybranou a Stephen si vybral. Bez ohledu na všechny Valentýnovy chyby se mu musí nechat, že nikdy nikoho nevydíral ani nikomu nevyhrožoval, aby získal další členy Kruhu. Měl zájem jen o dobrovolné a nadšené stoupence. Odpovědnost za Stephenovy volby leží pouze na Stephenovi.“

„Na jeho svobodné vůli,“ řekla Clary.

„Na tom nic svobodného není,“ namítl Jace. „Valentýn –“

„Ti dal na výběr, ne?“ doplnil za něj Luke. „Když jsi ho přišel navštívit. Chtěl, abys zůstal u něj, že? Abys u něj zůstal a bojoval na jeho straně?“

„Ano.“ Jace se zadíval přes vodu k místu, kde ležel Governors Island. „To chtěl.“ Clary viděla, jak se mu hladina East River odráží v očích. Zdály se být z oceli, jako by z nich ta šedá voda vyplavila všechno zlato.

„A ty jsi mu řekl ne,“ pokračoval Luke.

Jace se zaškaredil. „Přál bych si, aby všichni pořád nehádali tuhle možnost. Připadám si pak úplně předvídatelně.“

Luke se trochu odvrátil, jako by chtěl zakrýt úsměv, a zarazil se.

„Někdo přichází.“

Někdo opravdu přicházel, někdo velice vysoký. Černé vlasy mu vlály ve větru. „Krasomil,“ řekla Clary. „Ale vypadá nějak… jinak.“

Když čaroděj přišel blíž, spatřila, že jeho vlasy, které mu většinou díky gelu trčely kolem hlavy a třpytily se jako disko koule, teď byly zcela hladké a splývaly mu za uši jako pás černého hedvábí. Místo duhových kožených kalhot měl na sobě úhledný, staromódní tmavý oblek a černý redingot s lesklými stříbrnými knoflíky. Jeho kočičí oči žlutě a zeleně zářily. „Vypadáte překvapeně, že mě vidíte,“ poznamenal.

Jace se podíval na hodinky. „Už jsme si nebyli jistí, jestli dorazíte.“

„Slíbil jsem, že přijdu, tak jsem přišel. Jen jsem se musel připravit. Tohle nebude žádné tahání králíků z klobouku, lovče stínů. Budeme tu potřebovat pořádně silnou magii.“ Obrátil se k Lukovi,

„Co vaše ruka?“

„V pořádku. Díky.“ Luke byl za všech okolností zdvořilý.

„Ta dodávka, co parkuje vedle továrny, je vaše, že?“ ukázal Krasomil tím směrem. „Na to, že jste knihkupec, vypadá dost drsně.“

„Mně se to zdá v pořádku,“ řekl Luke. „Když vezmete v úvahu všechno to přetahování krabic, šplhání na stohy knih, abecední řazení nejtěžšího kalibru…“

Krasomil se zasmál. „Můžete mi tu dodávku odemknout? Tedy samozřejmě bych to mohl udělat sám,“ řekl a zatřepetal prsty, „ale bylo by to asi trochu nezdvořilé.“

„Jistě.“ Luke pokrčil rameny a oba se vydali zpět k továrně. Když však Clary vykročila za nimi, Jace ji chytil za paži. „Počkej. Chci si s tebou chvilku promluvit.“

Clary sledovala, jak Krasomil s Lukem kráčí k dodávce. Tvořili dost podivnou dvojici – vysoký čaroděj v dlouhém černém kabátě a vedle něj menší, podsaditější muž v džínách a flanelové košili, oba to však byli obyvatelé podsvěta, oba byli uvězněni ve stejném prostotu mezi světem obyčejných lidí a říší nadpřirozených bytostí.

„Clary,“ oslovil ji Jace. „Vrať se na zem, Clary. Kde vůbec jsi?“

Podívala se na něj. Slunce za ním už klesalo k horizontu za úžinou, takže jeho tvář byla skryta ve stínu a vlasy se proměnily ve zlatou svatozář. „Promiň.“

„To je v pořádku.“ Hřbetem ruky ji jemně pohladil po tváři.

„Občas úplně zmizíš někde uvnitř své hlavy,“ řekl. „Přál bych si, abych tam mohl jít s tebou.“

Ale ty tam se mnou jsi, chtělo se jí říci. Mám tě plnou hlavu.

Místo toho se však jen zeptala: „A co jsi mi to chtěl říct?“

Stáhl ruku. „Chtěl jsem, abys na mě nanesla runu nebojácnosti, Než se Luke vrátí.“

„Proč než se vrátí?“

„Protože určitě řekne, že je to špatný nápad. Je to ale jediná šance, jak můžeme porazit Agramona. Luke se s ním ještě nikdy nesetkal, takže neví, jaké to je. Ale já ano.“

Snažila se v jeho tváři vyčíst odpověď. „A jaké to bylo?“

Jeho oči byly zcela nečitelné. „Ukáže ti to, čeho se na světě nejvíc bojíš.“

„Vždyť já ani nevím, co to je.“

„A ani to nechceš vědět, věř mi.“ Podíval se dolů. „Máš s sebou svoji stélu?“

„Jo, mám ji.“ Stáhla si z pravé ruky vlněnou rukavici a zašmátrala po stéle. Trochu se jí třásla ruka, když ji vytáhla. „A kam to znamení chceš?“

„Čím blíž srdci, tím jsou znamení účinnější.“ Otočil se k její ruce zády, svlékl si bundu a odhodil ji na zem. Pak si vytáhl tričko, takže měl holá záda. „Nejlepší to bude asi na lopatku.“

Clary se opřela rukou o jeho rameno, aby znovu nabyla rovnováhy. Jeho pokožka na zádech měla bledší odstín zlatavé barvy než na jeho rukou a obličeji a v místech, kde ji nepokrývaly jizvy, byla úplně hladká. Přejela mu špičkou stély těsně pod ramenem a ucítila, jak sebou trhnul a napjaly se mu svaly. „Nemusíš tolik tlačit…“

„Promiň.“ Trochu povolila tlak a nechala runu, aby se jí vyplavila z mysli do paže a odtud zase do stély. Černá linie, kterou za sebou stéla zanechávala, vypadala jako vypálená čára z popela. „Tak. A je to.“

Otočil se zpátky k ní a stáhl si tričko dolů. „Díky.“ Ohnivě rudé slunce již viselo nízko nad horizontem. Zaplavovalo oblohu růžemi a krví, okraje řeky se měnilo v tekuté zlato a zmírňovalo ošklivost bezútěšné městské krajiny, která se rozprostírala všude kolem nich.

„A co ty?“

„Jak to myslíš, co já?“

Přistoupil o krok blíž. „Vyhrň si rukávy. Nakreslím ti pár znamení.“

„Aha. Tak dobře.“ Poslechla ho, vyhrnula si rukávy a natáhla odhalené paže směrem k němu.

Bylo to, jako by jí do pokožky ryla špičatá jehla, aniž by ji propíchla. Fascinovaně přihlížela, jak jí na ruce vyvstávají černé linky. Znamení, které se jí objevilo ve snu, bylo ještě stále vidět, jen jeho okraje už trochu vybledly.

„Ale Hospodin řekl: ‚Nikoli, kdo by Kaina zabil, bude postižen sedmeronásobnou pomstou.‘ A Hospodin poznamenal Kaina znamením, aby jej nikdo, kdo ho najde, nezabil.“

Clary se otočila a stahovala si přitom rukávy. Krasomil stál opodál a pozoroval je. Zdálo se, že se kolem něj jeho černý kabát vznáší, jak jej nadouval vítr vanoucí od moře. Kolem úst mu hrál drobný úsměv.

„Vy umíte citovat Bibli?“ zeptal se Jace a sehnul se, aby zvedl ze země svou bundu.

„Narodil jsem se v hluboce nábožensky založeném století, chlapče,“ odpověděl čaroděj. „Vždy jsem byl toho názoru, že

Kainovo znamení bylo možná vůbec první znamení, které kdy kdo použil. Rozhodně dokázalo Kaina ochránit.“

„Ale určitě to nebyl žádný anděl,“ namítla Clary. „Copak nezabil svého bratra?“

„Copak my neplánujeme zabít svého otce?“ opáčil Jace.

„To je jiná situace,“ nesouhlasila Clary, nedostala však šanci vysvětlit, v čem je tato situace jiná, protože v té chvíli vjela na pláž Lukova dodávka a zpod jejích pneumatik odlétával štěrk. Luke se vykláněl z okénka.

„Tak fajn,“ řekl Krasomilovi. „Už můžeme. Nastupte si.“

„My na tu loď pojedeme autem?“ zeptala se nechápavě Clary.

„Myslela jsem…“

„Na jakou loď?“ zasmál se Krasomil, když nastupoval do kabiny vedle Luka. Palcem ukázal za sebe. „Vy dva si vlezte dozadu.“

Jace vylezl na korbu dodávky a vyklonil se z ní, aby za sebou mohl vytáhnout Clary. Když se nahoře usadila a opřela se o rezervní pneumatiku, všimla si, že je na kovovou podlahu namalován černý pentagram uvnitř kruhu. Cípy pentagramu zdobily symboly tvořené zakroucenými liniemi. Nepodobaly se runám, které znala. Když se na ně dívala, bylo to, jako by se snažila porozumět někomu, kdo mluví jazykem, který zní trochu jako angličtina, ale ne úplně.

Luke se vyklonil z okénka a ohlédl se na ně. „Dobře víte, že tohle se mi vůbec nelíbí,“ řekl a vítr mu bral slova od úst. „Clary, ty zůstaneš v dodávce s Krasomilem. My s Jacem půjdeme na loď. Rozumíte?“

Clary přikývla a schoulila se do rohu nákladního prostoru. Jace se posadil vedle ní a rukama si objal kolena. „Tohle bude ještě zajímavé.“

„Co tím –“ začala Clary, vtom se však dodávka znovu rozjela a štěrk skřípající pod pneumatikami její slova přehlušil. Dodávka vjela do mělké vody u břehu. Když popojela dále, Clary to hodilo na zadní okénko kabiny. Copak je Luke hodlá všechny utopit? Otočila se a uviděla, že se kabina plní vířícími sloupci modrého světla, které se všelijak kroutily a splétaly. Dodávka poskočila, jako by najela na nějaký tvrdý předmět, možná na poleno. Pak už jen hladce jeli vpřed, téměř klouzali.

Clary se vyškrábala na kolena a vyhlédla přes okraj z korby, i když si byla docela jistá tím, co tam uvidí.

Pohybovali se – ne, jeli – po vodě. Pneumatiky dodávky se jen lehce dotýkaly hladiny a čeřily ji drobnými vlnkami, občas od nich odletěla i sprška modrých jisker, které byly nejspíš Krasomilovým dílem. Vše bylo najednou velmi tiché, až na slabý hukot motoru a křik mořských ptáků nad jejich hlavami. Clary zírala na Jace, který se na ni široce usmíval z druhé strany vozu. „Tak z tohohle bude Valentýn úplně na větvi.“

„No, já nevím,“ zapochybovala Clary. „Ostatní přepadový jednotky mají aspoň bumerangy a umí lézt po zdech. A co máme my? Obojživelnou dodávku.“

„Jestli se vám to nelíbí, nefilim,“ ozval se slabě z kabiny čarodějův hlas, „klidně si můžete vyzkoušet, jestli dokážete chodit po vodě.“

„Já si myslím, že bychom měli jít dovnitř,“ usoudila Isabela s uchem přitisknutým na dveře knihovny. Pokynula Alekovi, aby šel blíž. „Slyšíš tam něco?“

Alek se naklonil ke dveřím vedle své sestry a přitom si dával dobrý pozor, aby neupustil telefon, který držel v ruce. Krasomil říkal, že zavolá, až se dozví něco nového nebo kdyby se něco stalo. Zatím ale nezavolal. „Ne.“

„No právě. Přestaly na sebe ječet.“ Isabeliny tmavé oči se zaleskly. „Teď čekají na Valentýna.“

Alek odstoupil ode dveří a poodešel k nejbližšímu oknu v chodbě. Obloha venku měla barvu uhlíků napůl zahrabaných do rubínového popela. „Zapadá slunce.“

Isabela položila ruku na kliku. „Tak jdeme.“

„Isabelo, počkej –“

„Nedopustím, aby nám mohla lhát o tom, co Valentýn řekne,“ prohlásila Isabela. „Nebo o tom, co se děje. A kromě toho, já chci Jaceova otce vidět. Copak ty ne?“

Alek znovu přistoupil ke dveřím do knihovny. „Ano, ale tohle není moc dobrý nápad, protože…“

Isabela stiskla kliku a otevřela dokořán. Pobaveně se na něj ohlédla přes rameno a vklouzla dovnitř. Alek si pro sebe zanadával a vydal se za ní.

Jeho matka a inkvizitorka stály každá na opačném konci obrovského psacího stolu jako boxeři, kteří se pozorují přes ring. Marysiny tváře měly jasně rudou barvu a kolem obličeje jí visely rozcuchané vlasy. Isabela vrhla na Aleka pohled, který jako by říkal: Možná jsme sem vážně neměli chodit. Máma vypadá naštvaně.

Je však třeba přiznat, že jestli Marysa vypadala rozzlobeně, pak inkvizitorka se zdála být úplně šílená vzteky. Když se dveře do knihovny otevřely, prudce se k nim otočila a její ústa se zkroutila do ošklivého úšklebku. „Co tu vy dva děláte?“ rozkřikla se.

„Imogeno,“ řekla Marysa.

„Maryso!“ Inkvizitorčin hlas nabýval na intenzitě. „Už mám tebe i těch tvých nevychovaných dětí plné zuby!“

„Imogeno,“ řekla Marysa znovu. V hlase se jí ozval určitý, zvláštně naléhavý tón, který i inkvizitorku přiměl otočit se a podívat se Marysiným směrem.

Vzduch vedle volně stojícího mosazného globusu se vlnil jako vodní hladina. Začal se z něj vynořovat nějaký tvar, jako když se na bílé plátno nanáší černá barva, a z něj se vzápětí stala postava muže s pevnými, širokými rameny. Obraz se ještě příliš mihotal, takže z něj Alek dokázal rozpoznat jen to, že je ten muž vysoký a hlavu mu pokrývají nakrátko ostříhané vlasy barvy soli.

„Valentýn.“ Alek si pomyslel, že inkvizitorka vypadá zaskočeně, i když přece musela Valentýna očekávat.

Prostor vedle globusu se nyní vlnil rychleji. Isabela zalapala po dechu, když z něj muž pomalu vystoupil, jako by procházel několika vrstvami vody. Jaceův otec naháněl hrůzu. Měřil určitě přes metr osmdesát, měl široký hrudník a pevné, silné paže, na nichž vystupovaly provazce svalů. Jeho tvář měla téměř trojúhelníkový tvar zakončený přísnou, špičatou bradou. Alek si pomyslel, že by se ten muž dal označit za pohledného, byl však až překvapivě nepodobný Jaceovi, neměl totiž nic z jeho světle zlatavé krásy. Nad ramenem mu vyčníval jílec meče – Meče smrti. Zbraně tu rozhodně nepotřeboval, protože vlastně nebyl fyzicky přítomen, takže si Meč

zjevně vzal s sebou jen proto, aby popudil inkvizitorku. Ne snad, že by to ve svém současném stavu potřebovala.

„Imogeno,“ oslovil ji Valentýn a jeho tmavé oči přejely po inkvizitorce pohledem, z něhož čišelo samolibé pobavení. Tak tenhle pohled, to je celý Jace, řekl si Alek. „A je tu i Marysa, má drahá Marysa, už jsme se dlouho neviděli.“

Marysa s námahou polkla a ne bez obtíží řekla: „Nejsem žádná tvoje drahá Marysa, Valentýne.“

„A tohle musí být tvé děti,“ pokračoval Valentýn, jako by vůbec nepromluvila. Jeho pohled se zastavil na Isabele s Alekem. Alekem projelo lehké zamrazení, jako by mu něco zabrnkalo na nervy. Slova Jaceova otce zněla docela obyčejně, dokonce zdvořile, cosi v jeho prázdných, dravých očích však v Alekovi vzbuzovalo nutkání postavit se před svou sestru a před Valentýnem ji skrýt. „Vypadají úplně jako ty.“

„Moje děti z toho vynech, Valentýne,“ řekla Marysa, která zjevně vynakládala velké úsilí na to, aby se jí nechvěl hlas.

„To ale vůbec není fér,“ namítl Valentýn, „vzhledem k tomu, že mého syna jste z toho evidentně nevynechali.“ Obrátil se k inkvizitorce. „Dostal jsem tvoji zprávu. To je opravdu všechno, na co se zmůžeš?“

Do této chvíle se ani nepohnula. Teď pomalu mrkla, jako to dělají ještěrky. „Doufám, že podmínky mé nabídky byly zcela jasné.“

„Chceš mi vrátit mého syna výměnou za Nástroje smrti. Tak to bylo, že? Jinak ho zabiješ.“

„Zabít ho?!“ zopakovala Isabela. „Mami!“

„Isabelo,“ okřikla ji Marysa napjatě. „Buď zticha.“

Inkvizitorka se do Isabely s Alekem zaryla jedovatým pohledem zpod přimhouřených víček. „Pochopil jsi to správně, Morgensterne.“

„Pak tedy má odpověď zní ne.“

„Ne?!“ Inkvizitorka vypadala, jako by udělala krok na pevné zemi, která se pod jejíma nohama náhle propadla. „Mě nepřechytračíš, Valentýne. Já svou výhrůžku klidně splním.“

„O tom vůbec nepochybuji, Imogeno. Vždy jsi byla žena, která dokáže jít soustředěně a bez milosti za svým. Tyto vlastnosti jsem v tobě odhalil díky tomu, že jsem jimi sám obdařen.“

„Já ale vůbec nejsem jako ty. Řídím se Zákonem…“

„I když ti káže zabít chlapce, který ještě ani nedospěl, jen abys mohla potrestat jeho otce? Tohle nemá se Zákonem nic společného, Imogeno. Všechno to pramení z toho, že mě nenávidíš. Viníš mě ze smrti svého syna a tímto způsobem mi to chceš oplatit. Ale vůbec ti to nepomůže. Já se Nástrojů smrti nevzdám, a to ani kvůli Jonathanovi.“

Inkvizitorka na něj upírala nechápavý pohled. „Ale je to přece tvůj syn,“ řekla. „Tvoje dítě.“

„Děti se rozhodují samy za sebe,“ prohlásil Valentýn. „To je něco, co jsi nikdy nechápala. Nabídl jsem Jonathanovi záruku bezpečí, pokud zůstane se mnou. On mou nabídku odmítl a vrátil se sem a ty teď na něm vykonáš svou pomstu, přesně jak jsem mu to předpověděl. Tvé jednání je velice předvídatelné, Imogeno,“ dokončil.

Inkvizitorka vypadala, že si té urážky ani nevšimla. „Spolek bude trvat na tom, aby zemřel, pokud mi nepředáš Nástroje smrti,“ řekla jako někdo, kdo se snaží probudit ze zlého snu. „Nebude v mé moci je zastavit.“

„Toho jsem si vědom,“ ujistil ji Valentýn. „Ale nemohu s tím nic udělat. Nabídl jsem mu šanci a on jí nevyužil.“

„Mizero!“ vykřikla náhle Isabela a udělala pohyb, jako by se chtěla rozběhnout. Alek ji chytl za paži, strhl ji zpět a držel ji na místě. „Je to kretén,“ zasyčela potichu, pak zvedla hlas a zakřičela na Valentýna: „Ty jeden –“

„Isabelo!“ Alek zakryl své sestře ústa rukou, zatímco Valentýn na ně oba vrhl letmý, lehce pobavený pohled.

„Ty… nabídl jsi mu…“ Inkvizitorka začínala Alekovi připomínat robota, jehož obvody se dostávají do zkratu. „A on to odmítl?“ Zavrtěla hlavou. „Ale on je přece tvůj zvěd…, tvoje zbraň…“

„Tak tohle sis myslela?“ zeptal se a jeho překvapení působilo opravdově. „Já ale vůbec nemám v úmyslu vyzvídat tajemství Spolku. Zajímá mě pouze jeho zničení a k tomuto účelu mám v zásobě mnohem mocnější zbraně než toho chlapce.“

„Ale…“

„Věř si, čemu chceš,“ uzavřel Valentýn s pokrčením ramen.

„Vůbec nic neznamenáš, Imogeno Herondaleová. Jsi jen loutka režimu, jehož moc se už brzy obrátí v prach a jehož vláda skončí. Nemůžeš mi nabídnout nic, o co bych mohl mít zájem.“

„Valentýne!“ Inkvizitorka se vrhla kupředu, jako by ho mohla zastavit, vlastním tělem zadržet, její ruce jím však projely jako vodou. S výrazem, v němž se odráželo vrcholné znechucení, udělal krok dozadu a zmizel.

*

Na obloze vystupovaly poslední pruhy uhasínajícího ohně a voda se proměnila v železo. Clary si přitáhla bundu těsněji k tělu a zachvěla se.

„Je ti zima?“ Jace stál celou dobu v zadní části korby a díval se na brázdu, kterou za sebou vůz zanechával – dva bílé hřebeny pěny které se zařezávaly do hladiny. Nyní přešel k ní, posadil se vedle a zády se opřel o zadní okénko kabiny. Sklo bylo téměř úplně zamlženo namodralým dýmem.

„Tobě ne?“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou, sundal si bundu a podal ji Clary. Oblékla si ji a vychutnávala si přitom měkkost kůže. Bunda jí byla velká, to ji zvláštním způsobem uklidňovalo. „Zůstaneš v dodávce, jak ti Luke řekl, dobře?“

„Copak mám na vybranou?“

„Ne, v podstatě ani ne.“

Sundala si rukavici a natáhla k němu ruku. Vzal ji do své a pevně ji stiskl. Podívala se dolů na jejich propletené prsty. Její byly malé a zakončené hranatými nehty, jeho zase dlouhé a štíhlé. „Najdi mi Simona,“ požádala ho. „Já vím, že to uděláš.“

„Clary.“ Viděla, jak se mu v očích odráží všechna ta voda, kterou je obklopovala. „On už může být – víš, možná že –“

„Ne.“ Její tón nenechával žádný prostor pochybám. „Bude v pořádku. Musí být.“

Jace vydechl. V duhovkách se mu vlnila tmavě modrá hladina – jako slzy, pomyslela si Clary, jenže to žádné slzy nebyly, pouze odraz. „Chtěl bych se tě na něco zeptat,“ řekl jí. „Předtím jsem se toho bál. Ale teď už se nebojím ničeho.“ Jeho ruka se zvedla a

položila se jí na tvář. Jeho dlaň ji hřála na studené kůži a ona si uvědomila, že i její strach rázem zmizel, jako by jí Jace mohl dotykem předat sílu runy nebojácnosti. Zvedla bradu a v očekávání rozevřela rty. Jeho ústa se lehce otřela o její, tak lehce, že to bylo jako dotyk pírka, pouhá vzpomínka na polibek, a pak se od ní Jace náhle odtáhl a doširoka rozevřel oči. Uviděla, jak se v nich zvedá černá stěna, která zakrývá všechnu zlatou barvu. Byl to stín lodi.

Jace ji s výkřikem pustil a rychle vyskočil na nohy. Clary neobratně vstala, kvůli Jaceově těžké bundě totiž ztrácela rovnováhu. Z oken dodávky létaly modré jiskry a v jejich světle viděla černý kovový bok veliké lodi, úzký žebřík, který se na jedné straně táhl nahoru, a palubu ohraničenou železným zábradlím. Na zábradlí seděla stvoření, která vypadala jako velcí ptáci nepříliš ladných tvarů. Zdálo se, že z lodi sálají vlny chladu jako mrazivý vzduch z ledovce. Když na ni Jace zavolal, srážel se mu dech před ústy do bílých obláčků. Jeho slova zanikla v náhlém zaburácení lodního motoru.

Zamračila se na něj. „Cože? Co jsi to říkal?“

Natáhl se k ní a strčil jí ruku pod bundu. Jeho prsty se jí otřely o holou kůži. Překvapeně vyjekla. Jace vytáhl andělské ostří, které jí předtím dal a které teď měla za opaskem, a vtiskl jí je do ruky.

„Říkal jsem,“ promluvil a pustil ji, „aby sis vytáhla zbraň, protože už se blíží.“

„Kdo se blíží?“

„Démoni.“ Ukázal nahoru. Clary nejdřív nic neviděla, pak si ale všimla obrovských neohrabaných ptáků, které už zahlédla předtím. Jeden po druhém se odlepovali od zábradlí a podél boku lodi padali dolů jako balvany, těsně nad hladinou však pád vždy vybrali a zamířili přímo k místu, kde se na vlnách pohupovala jejich dodávka. Když přilétli blíž, zjistila Clary, že to vůbec nejsou ptáci, ale oškliví tvorové podobní ptakoještěrům, s širokými blanitými křídly a kostnatými, trojúhelníkovitými hlavami. Tlamy měli plné ostrých žraločích zubů v mnoha řadách za sebou a jejich pařáty se leskly jako nabroušené nože.

Jace vyskočil na střechu kabiny a v ruce se mu blýsklo ostří Telantes. Jakmile k nim dorazilo první z létajících stvoření, ohnal se po

něm. Čepel démona zasáhla a odřízla mu vršek lebky, jako by to byla špička vejce. Obluda pronikavě zaječela, jako když kvílí vítr, zaškubala křídly a přepadla do strany. Když se zřítila na mořskou hladinu, voda v tom místě začala vřít.

Na kapotě dodávky přistál druhý démon a jeho pařáty v ní vyryly dlouhé rýhy. Vrhl se na čelní sklo, po němž se rozběhla pavučina prasklinek. Clary křikla na Luka, to už se však na ni střemhlav řítil další netvor. Mířil k ní z ocelově šedého nebe jako šíp. Rychle si vyhrnula rukáv Jaceovy bundy a zvedla paži do vzduchu, aby byla

lépe vidět ochranná runa. Démon zakvílel a jeho křídla začala prudce bít proti směru letu, byl však už příliš blízko, v dosahu jejího andělského ostří. Když mu vrážela ostří Abrariel do hrudi, všimla si, že nemá žádné oči, jen prohlubně na obou stranách lebky. Rozletěl se na kousíčky a ve vzduchu po něm zůstal jen pramínek černého dýmu.

„Dobrá práce,“ pochválil ji Jace. Chvíli předtím seskočil ze střechy kabiny a sprovodil ze světa další z těch ječících létajících věcí. Držel teď v ruce dýku, jejíž rukojeť byla oblepená černou krví.

„Co jsou tyhle věci zač?“ zasupěla Clary, opsala ostřím Abrarles rozmáchlý oblouk a zarazila je do hrudi letícího démona. Ten zakrákal a ohnal se po ní křídlem. Takhle zblízka viděla, že je zakončen kostěnou čepelí, ostrou jako břitva. Démon zachytil za rukáv Jaceovy bundy a roztrhl jej.

„Moje bunda!“ vykřikl Jace rozzuřeně, a než se obluda stačila zvednout do vzduchu, shora jí vrazil čepel do zad. Netvor vydal ostrý skřek a zmizel. „Byla to moje nejoblíbenější.“

Clary na něj chvíli zírala a pak se prudce otočila, když jí na ušní bubínky zaútočilo skřípění kovu. Dva démoni zasekli pařáty do střechy dodávky a vyrvali ji z rámu. Luke v mžiku stál vpředu na kapotě a útočil na netvory svým kindžálem. Jeden z těch létajících běsů se překulil dolů přes okraj střechy a zmizel ještě dřív, než stačil dopadnout do vody. Další se však rychle vznesl nahoru a v pařátech stále ještě svíral střechu kabiny. Vítězoslavně zakrákal a odletěl zpět k lodi.

Chvíli bylo nebe klidné. Clary nakoukla dolů do kabiny. Krasomil na svém sedadle napůl ležel a obličej měl úplně šedý. Byla

už příliš velká tma, takže neviděla, jestli je zraněný. „Krasomile! vykřikla. „Je vám něco?“

„Ne.“ S námahou se posadil vzpřímeně a pak se v sedadle znovu vyčerpaně opřel. „Jsem jenom… vysátý. Kolem lodi jsou nastražena silná ochranná kouzla. Je dost těžké se jich zbavit, zrušit jejich účinek…“ Jeho hlas se vytratil. „Pokud to ale neudělám, každý kromě Valentýna, kdo na tu loď vkročí, zemře.“

„Možná byste měl jít s námi,“ navrhl Luke.

„Nemůžu rušit účinek ochranných kouzel, pokud budu sám na lodi. Musím to dělat odsud. Takhle to prostě funguje.“ Čaroděj se s námahou pousmál. „A kromě toho, v boji jsem téměř k ničemu. Mé nadání spočívá jinde.“

Clary, která se pořád ještě nakláněla nad kabinu, namítla: „Ale co když budeme potřebovat –“

„Clary!“ zakřičel na ni v tom okamžiku Luke, už však bylo příliš pozdě. Nikdo z nich si nevšiml létajícího tvora, který se přichytil na bok dodávky a nehybně tam číhal. Teď vzlétl, opsal oblouk a jeho drápy se zabořily hluboko do zad Claryiny bundy. Připomínal rozmazanou změť černých křídel a páchnoucích tesáků. S vítězným zakvílením se vznesl do vzduchu a Clary mu bezmocně visela mezi pařáty.

„Clary!“ vykřikl znovu Luke, udělal krok k okraji kapoty a tam zůstal stát. Zoufale hleděl nahoru za stále se zmenšujícím okřídleným stínem, který byl obtížen ochable visícím břemenem.

„Nezabije ji to,“ řekl Jace, když se postavil vedle něj. „Nese ji to k Valentýnovi.“

V jeho hlase se ozývalo cosi, z čeho Lukovi tuhla krev v žilách.

Otočil se a zadíval se na chlapce vedle sebe. „Ale…“

Neměl čas větu dokončit, Jace totiž mezitím plynule seskočil z dodávky. Dopadl do špinavé vody, namířil si to směrem k lodi a za patami mu stříkala pěna.

Luke se ohlédl na Krasomila, jehož bledá tvář se přes popraskané čelní sklo jevila jen jako bílá šmouha na tmavém pozadí. Luke zvedl ruku a zdálo se mu, že na něj čaroděj kývl na znamení souhlasu.

Zastrčil si kindžál do pouzdra, které mu viselo u pasu, a skočil do vody za Jacem.

Alek přestal svírat Isabelu, i když napůl čekal, že jakmile uvolní ruku, kterou jí držel ústa, začne okamžitě křičet. To se však nestalo. Isabela vedle něj jen stála a zírala na inkvizitorku, která byla ve tváři křídově bledá a lehce se kymácela na místě.

„Imogeno,“ oslovila ji Marysa. V hlase se jí neozývaly žádné emoce, dokonce ani hněv.

Zdálo se, že ji inkvizitorka neslyší. Její výraz se vůbec nezměnil ani když se ochable sesunula do Hodgeova starého křesla.

„Proboha,“ řekla a upírala přitom pohled na desku stolu. „Co jsem to provedla?“

Marysa se podívala na Isabelu. „Přiveď sem otce.“

Isabela, která vypadala tak vyděšeně, jak ji Alek ještě nikdy neviděl, přikývla a vyklouzla z místnosti.

Marysa přešla k inkvizitorce a shora se na ni zadívala. „Co jsem to provedla, Imogeno?“ zopakovala.

„Přihrála jste Valentýnovi vítězství. To jste provedla.“

„Ne,“ vydechla inkvizitorka.

„Přesně jste věděla, co Valentýn plánuje, už když jste uvěznila Jace. Odmítla jste zapojit do celé té záležitosti Spolek, protože by vám nedovolil provést váš plán. Chtěla jste, aby Valentýn trpěl tak jak jste trpěla sama. Chtěla jste mu ukázat, že je ve vaší moci zabít jeho syna, stejně jako on zabil vašeho. Chtěla jste ho pokořit.“

„Ano…“

„Ale Valentýn se pokořit nenechá,“ pokračovala Marysa. „Na to jste se mě klidně mohla zeptat. Nikdy jste nad ním neměla moc. Jen předstíral, že vaši nabídku zvažuje, aby si mohl být absolutně jistý, že nebudeme mít čas přivolat posily z Idrisu. A teď už je na to příliš pozdě.“

Inkvizitorka rozrušeně zvedla hlavu. Vlasy se jí uvolnily z drdolu a nyní jí visely kolem obličeje ve zplihlých pramenech. Působila teď nejlidštěji, jak ji kdy Alek poznal, nepřinášelo mu to však žádné potěšení. Ze slov jeho matky ho zamrazilo: příliš pozdě. „Ne, Maryso,“ řekla. „Pořád ještě můžeme –“

„Pořád ještě můžeme co?“ Maryse přeskakoval hlas. „Zavolat posily Spolku? Nemáme k dispozici dny ani hodiny, abychom čekali, než se sem dostanou. Pokud se máme postavit Valentýnovi, a Bůh ví, že nemáme na vybranou –“

„Budeme to muset udělat hned,“ dořekl za ni hluboký hlas. Za Alekem se objevil zamračený Robert Lightwood.

Alek zíral na svého otce. Už spoustu let ho neviděl v bojovém oděvu. Jeho otec se spíše zabýval administrativou, provozními záležitostmi místní odnože Spolku a potížemi s obyvateli podsvěta. Když se teď Alek díval na otce v těžkém, tmavém úboru s obrněnými pláty a s širokým mečem připevněným popruhy na zádech, připomínalo mu to doby, kdy byl ještě dítě a svého otce považoval za největšího, nejsilnějšího a nejhrůzostrašnějšího muže, jakého si dokázal představit. A hrůza z něj šla ještě i dnes. Alek se s otcem nesetkal od chvíle, kdy se tak ztrapnil v Lukově domě. Snažil se teď zachytit jeho pohled, Robert se však díval na Marysu. „Místní členové Spolku jsou připraveni,“ oznámil Robert. „Lodě čekají v přístavu.“

Ruce, jimiž si inkvizitorka zakrývala obličej, se zachvěly. „To je k ničemu,“ řekla. „Není nás dost, vůbec nemáme šanci…“

Robert jí nevěnoval pozornost. Stále se díval na Marysu. „Měli bychom co nejdříve vyrazit,“ prohlásil a v jeho hlase byla slyšet úcta, která v něm chyběla, když mluvil s inkvizitorkou.

„Ale co Spolek?“ začala inkvizitorka. „Měli bychom o tom informovat Spolek.“

Marysa prudkým pohybem postrčila telefon, který ležel na stole, směrem k inkvizitorce. „Řeknete jim to vy. Řeknete jim, co jste udělala. Koneckonců, je to vaše práce.“

Inkvizitorka na to nic neodpověděla, jen se dívala na telefon a jednou rukou si zakrývala ústa.

Než ji Alek stihl začít litovat, dveře se znovu otevřely a dovnitř vešla Isabela. Na sobě měla bojový oděv lovců stínů, v jedné ruce držela svůj dlouhý zlatostříbrný bič a v druhé naginatu s dřevěnou čepelí. Zamračila se na svého bratra. „Jdi se připravit,“ nařídila mu.

„Za chvilku odjíždíme na Valentýnovu loď.“

Alek si nemohl pomoci – koutky jeho úst sebou škubly vzhůru. Isabela byla vždy tak odhodlaná. „Tohle je pro mě?“ zeptal se a ukázal na naginatu.

Isabela zbraní před jeho rukou ucukla. „Vezmi si vlastní!“

Některé věci se nikdy nezmění. Alek si to namířil ke dveřím, zadržela ho však ruka, která se mu položila na rameno. Překvapeně vzhlédl.

Byl to jeho otec. Díval se ze své výšky na Aleka, a i když se neusmíval, byl na jeho znavené tváři zbrázděné vráskami patrný výraz, který prozrazoval hrdost. „Pokud potřebuješ zbraň, Alexandře, ve vstupní hale najdeš mou sudlici. Můžeš si ji půjčit, jestli chceš.“

Alek polkl a přikývl, než však mohl svému otci poděkovat, za jeho zády promluvila Isabela:

„Tady máš, mami,“ řekla. Alek se otočil a viděl, jak jeho sestra podává naginatu matce, která ji od ní přijala a zkušeně si ji nadhodila v ruce.

„Díky, Isabelo,“ poděkovala Marysa a hbitým pohybem, který si v ničem nezadal s pohyby její dcery, spustila čepel dolů, takže mířila přímo na srdce inkvizitorky.

Imogena Herondaleová zvedla k Maryse obličej s prázdnýma strhanýma očima poničené sochy. „Zabiješ mě, Maryso?“

Marysa vypustila mezi stisknutými zuby trochu vzduchu. „Ani náhodou,“ řekla. „Právě teď potřebujeme každého lovce stínů ve městě, a to včetně vás. Vstaňte, Imogeno, a připravte se do boje. Od této chvíle budu všechny rozkazy dávat já.“ Ponuře se usmála. „A první věc, kterou teď uděláte, bude, že mého syna vysvobodíte z té zpropadené Malachiášovy konfigurace.“

Alek si s hrdostí pomyslel, že jeho matka při tom proslovu vypadala vážně velkolepě, opravdová bojovnice z řad lovců stínů, z níž přímo vyzařoval spravedlivý hněv.

Nerad ten okamžik rušil, ale stejně by sami už brzy přišli na to, že je Jace pryč. Bude lepší, když je na to šokující zjištění předem připraví.

Odkašlal si. „No vlastně,“ řekl, „je tu něco, co byste asi měli vědět…“

18

JASNÁ TEMNOTA

Clary odjakživa nesnášela horské dráhy, nenáviděla ten pocit, že se jí žaludek propadá až k nohám, když se s ní vozík řítící se dolů náhle zhoupnul vzhůru. Když ji však démon zvedl z dodávky a unášel ji vzduchem jako orel myš ve svých spárech, bylo to ještě desetkrát horší. Nahlas vykřikla, když se její nohy odlepily od korby dodávky a její tělo se s neuvěřitelnou rychlostí vzneslo do výšky. Křičela a mrskala sebou, ale jen do té doby, než se podívala pod sebe, zjistila, jak vysoko nad hladinou už se nachází, a uvědomila si, co by se stalo, kdyby ji teď létající démon pustil.

Přestala se vzpouzet. Dodávka, která se hluboko pod ní nepravděpodobně vznášela na hladině, vypadala jako nějaká hračka. Kolem ní se houpalo město, rozmazané šmouhy zářících světel. Mohl by to být nádherný pohled, kdyby se ovšem tak strašně nebála. Démon se naklonil, spustil se dolů a ona najednou místo stoupání padala. Představila si, jak ji teď ta obluda pustí a ona poletí desítky metrů vzduchem, než se zřítí do ledové černé vody. Zavřela oči, pád černou nicotou však byl ještě horší. Znovu oči otevřela a uviděla, jak se proti ní zvedá černá loď jako ruka, která se je oba chystá smést z oblohy. Podruhé vykřikla, když se prudce vrhli proti palubě – a čtvercovým otvorem proletěli do temného podpalubí.

Létající tvor zpomalil. Klesali nyní útrobami lodi a kolem nich se míhaly kovové plošiny ohrazené zábradlím. Clary párkrát zahlédla jakési tmavé stroje. Žádný z nich se nezdál být v provozu a všude se povalovalo nejrůznější nářadí a vybavení. Jestli tu někdy předtím bylo elektrické osvětlení, teď už rozhodně nefungovalo, i když vším prostupovala jakási bledá záře. Ať už loď původně pohánělo cokoli, Valentýn teď k pohonu používal něco úplně jiného.

Něco, co z tamní atmosféry vysávalo veškeré teplo. Démon doletěl až ke dnu lodi a zahnul do dlouhé, nevalně osvětlené chodby, kde Clary do tváře šlehal mrazivý vzduch. Démon na ni nebyl nijak obzvlášť opatrný. Když zahýbal za roh, uhodila se kolenem o trubku a nohou jí projela ostrá bolest. Vykřikla a uslyšela, jak se netvor nad

ní syčivě směje. Pak ji pustil a Clary náhle padala k zemi. Přetočila se ve vzduchu ve snaze dostat pod sebe ruce a kolena, než dopadne. Skoro to vyšlo. Prudce narazila na zem a s vyraženým dechem se odvalila stranou.

Ležela v pološeru na tvrdé kovové podlaze. Kdysi to tu zřejmě sloužilo jako nákladní prostor, protože stěny byly hladké a bez dveří. Vysoko nad její hlavou se nacházel čtvercový otvor, jímž do místnosti pronikala trocha světla. Měla pocit, že má místo těla jednu velkou modřinu.

„Clary?“ Šeptající hlas. Překulila se na bok a zkřivila tvář bolestí. Vedle ní klečel nějaký stín. Když její oči přivykly šeru, uviděla malou postavu s hezkými křivkami, vlasy spletené do copánků a tmavě hnědé oči. Maia. „Clary, jsi to ty?“

Clary se posadila a nevěnovala přitom pozornost poryvům bolesti, které jí projížděly zády. „Maio. Maio, proboha.“ Chvíli se na dívku upřeně dívala a pak se divoce rozhlédla po místnosti. Až na ně dvě byla úplně prázdná. „Maio, kde je? Kde je Simon?“

Maia se kousla do rtu. Clary si všimla, že má zakrvácená zápěstí a na obličeji stopy po zaschlých slzách. „Clary, je mi to moc líto,“ řekla jemným, zastřeným hlasem. „Simon je mrtvý.“

Jace, promočený až na kost a napůl zmrzlý, se zhroutil na palubu. Z vlasů a oblečení mu proudem tekla voda. Díval se na podmra-čenou noční oblohu nad sebou a snažil se popadnout dech. Nebylo nic lehkého vylézt po rozviklaném kovovém žebříku nedbale přišroubovaném ke kovovému boku lodi, zvláště když měl mokré ruce a oblečení nasáklé vodou ho táhlo dolů.

Pomyslel si, že kdyby nebylo runy nebojácnosti, pravděpodobně by se bál, že ho z žebříku strhne některý z těch létajících démonů, jako když pták sezobne brouka lezoucího po úponku vinné révy.

Naštěstí se zdálo, že se démoni poté, co unesli Clary, vrátili na loď. Jace nedokázal přijít na to, proč by to dělali, už dávno se však přestal snažit pochopit důvody, které jeho otce vedly k jeho činům.

Nad ním se objevila něčí hlava, z níž byla na pozadí nočního nebe vidět jen silueta. Byl to Luke, který právě také dosáhl vrcholu

žebříku. S námahou vylezl na zábradlí a na druhé straně seskočil. Podíval se dolů na Jace. „Jsi v pořádku?“

„Jsem.“ Jace vyskočil na nohy. Celý se třásl. Na lodi byla zima větší než dole u vody, a on neměl bundu. Předtím ji půjčil Clary.

Jace se rozhlédl kolem sebe. „Někde jsou tady dveře, které vedou do lodi. Minule jsem je našel. Projdeme se po palubě a najdeme je znovu.“

Luke vykročil dopředu.

„A já půjdu první,“ dodal Jace a stoupl si před něj. Luke na něj vrhl mimořádně nechápavý pohled, jako by se chystal něco říct, nakonec však ustoupil a šel vedle Jace. Přiblížili se k vyklenuté přídi, kde stál Jace minulé noci s Valentýnem. Slyšel, jak hluboko pod nimi pleská o trup lodi olejnatá voda.

„Co ti vlastně řekl tvůj otec, když jsi sem za ním přišel?“ zeptal se Luke. „Co ti nasliboval?“

„Ale, však víte. Takové ty běžné věci. Doživotní přísun lístků na zápasy Knicks a tak.“ Jace mluvil jakoby nic, ta vzpomínka se však do něj zažírala silněji než chlad. „Tvrdil, že dá pozor, aby se mně ani nikomu, na kom mi záleží, nic nestalo, pokud vystoupím ze Spolku a vrátím se s ním do Idrisu.“

„Myslíš…“ Luke zaváhal. „Myslíš, že by byl schopný ublížit Clary, aby se ti pomstil?“

Obešli příď a Jace na krátký okamžik v dálce zahlédl Sochu svobody, sloup zářícího světla. „Ne. Myslím, že ji unesl, aby nás přiměl přijít sem na loď a získal nad námi nějakou výhodu. To je všechno.“

„Nejsem si jistý, jestli ještě vůbec nějakou výhodu potřebuje,“ řekl tiše Luke a přitom vytahoval z pouzdra svůj kindžál. Jace se otočil směrem, jímž se upíral Lukův pohled, a na chvíli ztuhl.

Na západním konci lodi zela černá díra – čtverec vyříznutý do kovové paluby, a z ní se vyléval temný mrak hemžících se příšer. Jace se ve vzpomínkách vrátil do chvíle, kdy v ruce držel Meč smrti a s hrůzou se kolem sebe rozhlížel, zatímco se nebe nad jeho hlavou a moře pod ním měnily v přelévající se masy nočních můr. Ty se teď rojily před ním a tvořily nesourodý oblak nejrůznějších démonů: byli tam bledí raumové, kteří je předtím napadli u Luka, zelení démoni

oniové s dokořán rozevřenými tlamami a rohy, černí pavoučí démoni kuriové s osmi nohama zakončenýma klepety a s tesáky vyčnívajícími z očních důlků, z nichž odkapával jed…

Jace je ani nedokázal všechny spočítat. Nahmátl ostří Kemúel a vytáhl je z opasku. Palubu zalila jeho bílá záře. Démoni při pohledu na ostří zasyčeli, žádný z nich se však nedal na ústup. Runa nebojácnosti na Jaceově lopatce začala pálit. Přemýšlel, kolik démonů asi stihne zabít, než účinek znamení úplně pomine.

„Počkej!“ Lukova ruka, která Jace pevně držela za tričko na zádech, ho strhla zpět. „Je jich příliš mnoho, Jaci. Kdybychom se dostali zpátky k tomu žebříku…“

„Nedostaneme.“ Jace se vytrhl z Lukova sevření a ukázal k žebříku. „Odřízli nás na obou stranách.“

Byla to pravda. Ústupovou cestu jim zatarasil šik molochů, démonů, z jejichž prázdných očí šlehaly plameny. Luke nevybíravě zaklel. „Tak skoč přes palubu. Já je na chvíli zadržím.“

„Skočte vy,“ odmítl Jace. „Já to tady zvládnu.“

Luke zaklonil hlavu. Uši se mu protáhly do špičky, a když na Jace zavrčel, jeho odhrnuté rty odhalily špičáky, které byly najednou velice ostré. „Použil –“ Větu nedořekl, protože se na něj v tu chvíli napřaženými pařáty vrhnul jeden z molochů. Jace ho jen tak mimochodem bodl do páteře, když ho měl na dosah, a démon zavyl a svalil se na Luka. Ten ho uchopil rukama, na nichž se mu mezitím objevily drápy, a přehodil ho přes zábradlí. „Použil jsi runu nebojácnosti, že ano?“ dořekl potom načatou větu, otočil se k Jaceovi a provrtal jej svýma jantarově zářícíma očima.

Ozvalo se vzdálené šplouchnutí.

„Tak nějak,“ připustil Jace.

„Proboha,“ řekl Luke. „Nanesl sis ji sám?“

„Ne. Udělala to Clary.“ Jaceovo andělské ostří prolétlo vzduchem v záblesku bílého ohně. Dva drevakové se zhroutili na zem. Tam, odkud přišli, však čekaly desítky dalších a všichni se k nim teď potáceli a natahovali k nim ruce s drápy ostrými jako jehly. „Je v tom docela dobrá, víte?“

„Mládež,“ ulevil si Luke, jako by to bylo nejsprostší slovo na světě, a vrhl se na přibližující se masu démonů.

„Mrtvý?“ Clary na Maiu nechápavě zírala, jako by na ni mluvila tatarsky. „Nemůže být mrtvý.“

Maia na to nic neřekla, jen ji pozorovala smutnýma tmavýma očima.

„To bych přece poznala.“ Clary si přitiskla ruku sevřenou v pěst na prsa. „Poznala bych to tady.“

„To jsem si taky kdysi dávno myslela,“ řekla Maia. „Ale nebyla to pravda. Člověk nikdy neví.“

Clary se vyškrábala na nohy. Přes ramena měla přehozenou Jaceovu bundu, jejíž záda byla téměř rozcupovaná na cáry. Netrpělivě ji setřásla z ramen a hodila ji na zem. Bunda byla úplně zničená snad na tuctu míst byla roztržená ostrými pařáty toho démona. Jace se bude zlobit, že jsem mu zničila bundu, pomyslela si Clary. Měla bych mu koupit novou. Měla bych…

Dlouze, přerývaně vydechla. Slyšela, jak jí buší srdce, i tento zvuk však vnímala jakoby z dálky. „Co… co se mu stalo?“

Maia stále ještě klečela na zemi. „Valentýn nás oba unesl,“ řekla.

„Oba nás přivázal řetězem do jedny místnosti. Pak tam přišel a v ruce měl zbraň – pěkně dlouhej meč, kterej jako by zářil. Foukl na mě stříbrnej prášek, abych nemohla nic dělat, a pak… pak bodl Simona do krku.“ Její hlas se ztišil až k šepotu. „Rozříznul mu zápěstí a nechal jeho krev vytéct do misek. S tím mu pomáhalo několik jeho démonů. Pak tam prostě nechal Simona ležet jako nějakou hračku, ze který vyrval všechen vnitřek, takže už mu k ničemu nebyla. Křičela jsem, ale stejně jsem věděla, že už je mrtvej. Pak mě jeden z těch démonů zvedl a odnesl mě sem dolů.“

Clary si zacpala ústa hřbetem ruky a vší silou tlačila, až v puse ucítila slanou chuť krve. Ta ostrá pachuť rozptýlila mlhu, která jí halila mozek. „Musíme odsud vypadnout.“

„Bez urážky, ale to není žádná novinka.“ Maia se zašklebila bolestí a vstala. „Nedá se odsud nijak dostat. Ani když jsi lovkyně stínů. Možná kdybys byla…“

„Kdybych byla co?“ zeptala se Clary a přecházela přitom sem a tam po čtvercové podlaze cely. „Kdybych byla Jace? Jenže já

nejsem.“ Kopla do zdi. Ozval se dutý zvuk. Sáhla si do kapsy a vytáhla svou stélu. „Ale mám zase jiný schopnosti.“

Přiložila špičku stély ke stěně a začala kreslit. Zdálo se, že runy vyvěrají přímo z jejího nitra, černé jako uhlíky, horké jako její spalující hněv. Znovu a znovu dorážela na zeď stélou, z jejíhož hrotu se jako plameny vylévaly černé linie. Když odstoupila, udýchaná z té námahy, všimla si, že na ni Maia ohromeně zírá.

„No teda,“ řekla. „Cos to prosím tě udělala?“

Tím si Clary nebyla jistá. Vypadalo to, jako by na to místo vylila kbelík plný kyseliny. Kov se začal kolem runy rozpouštět a kanul dolů jako zmrzlina za horkého dne. Ustoupila o krok dozadu a ostražitě pozorovala stěnu, v níž se postupně vytvořila díra velikosti pořádného psa. Otvorem Clary viděla ocelové podpěry, součást kovových vnitřností lodi. Okraje díry stále ještě syčely, už se však přestaly rozšiřovat. Maia udělala krok dopředu a odstrčila přitom stranou Claryinu ruku.

„Počkej.“ Clary najednou znervózněla. „Ten rozpuštěnej kov – mohlo by to být třeba nějaký toxický svinstvo nebo tak něco.“

Maia si odfrkla. „Já jsem z New Jersey. V toxickým svinstvu jsem se narodila.“ Přišla až k otvoru a nahlédla skrze něj. „Na druhý straně je kovová lávka,“ oznámila. „Počkej, zkusím se tím protáhnout.“

Otočila se k otvoru zády a pozadu jím prostrčila jednu nohu, vzápětí i druhou. Se soustředěným úšklebkem se natočila, aby mohla dírou protáhnout celé tělo, a pak znehybněla. „Au! Zasekla jsem se za ramena. Postrčila bys mě?“ Natáhla ruce před sebe.

Clary ji vzala za ruce a zatlačila. Maiin obličej zbledl a pak zčervenal – a potom byla najednou volná, jako když vystřelí zátka z láhve šampaňského. Vyjekla a klopýtla dozadu. Ozvala se rána a Clary starostlivě prostrčila hlavu otvorem ve zdi. „Jsi v pořádku?“

Maia ležela na úzké kovové lávce, která se nacházela o kus níže. Pomalu se převalila na bok a s obličejem zkřiveným bolestí se posadila. „Můj kotník…, ale to bude dobrý,“ dodala, když si všimla Claryina výrazu. „My se taky dost rychle uzdravujeme, víš?“

„Já vím. Tak dobře, teď já.“ Když se Clary sklonila a chystala se prolézt otvorem za Maiou, do břicha ji nepříjemně dloubala stéla.

Představa skoku dolů na lávku ji trochu děsila, ale v žádném případě ne tolik jako představa čekání v nákladním prostoru, než si pro ně něco přijde, ať už je to cokoli. Přetočila se na břicho a prostrčila dírou jednu nohu…

A pak ji něco chytilo na zádech za tričko a vytáhlo ji to zase nahoru. Stéla, kterou měla za páskem, jí vypadla a zařinčela o podlahu. Náhlý šok a bolest ji donutily zalapat po dechu. Napnuté tričko ji škrtilo kolem krku, takže nemohla dýchat. O pár vteřin později ji však neviditelná ruka pustila. Clary dopadla na podlahu a její kolena při nárazu zaduněla o kov. Zatímco se snažila popadnout dech, převalila se na záda a podívala se nad sebe, i když jí bylo jasné, koho tam uvidí.

Nad ní stál Valentýn. V jedné ruce držel andělské ostří, z něhož vyzařovalo ostré bílé světlo. Druhou ruku, kterou ji předtím držel za tričko, měl sevřenou v pěst. Jeho ostře řezaná bílá tvář byla stažena do pohrdavého úšklebku. „Ty jsi prostě ve všech ohledech po své matce, Clarisso,“ řekl. „Tak co jsi to provedla tentokrát?“

Clary se s námahou zvedla na kolena. Ústa měla plná slané krve, protože si při pádu rozrazila ret. Jak se tak dívala na Valentýna, v hrudi jí jako jedovatá květina začínal klíčit a vřít vztek. Tenhle muž, její otec, zabil Simona a nechal ho ležet mrtvého na podlaze jako nepotřebné smetí. Předtím už si párkrát v životě myslela, že někoho nenávidí, to se ale pořádně spletla. Teprve tohle byla nenávist.

„A co ta vlkodlačice,“ pokračoval Valentýn zamračeně, „kde je?“ Clary se naklonila a plivla mu na boty slinu smíšenou s krví. Valentýn s pronikavým výkřikem prozrazujícím odpor a překvapení ustoupil o krok dozadu a pozvedl ostří, které svíral v ruce. Clary na chvíli zahlédla nestřežený vztek, který se mu odrážel v očích, a už si myslela, že to opravdu udělá, že ji opravdu zabije tak, jak se mu teď

krčila u nohou, jen za to, že mu plivla na boty.

Pomalu spustil ruku s ostřím dolů. Beze slova prošel kolem Clary a zadíval se na druhou stranu dírou, kterou vyřízla ve stěně. Pomalu se obrátila a její oči prohledávaly podlahu, až konečně našly to, co hledaly. Matčinu stélu. Se zatajeným dechem se po ní natáhla…

Valentýn, který se právě otočil, zahlédl, k čemu se Clary chystá. Jedním skokem se ocitl na druhé straně místnosti. Odkopl stélu z

jejího dosahu. Ta se zatočila na kovové podlaze a propadla dírou ve stěně. Clary přivřela oči. Ztráta stély v ní vyvolávala pocit, jako by znovu přicházela o svou matku.

„Démoni už tu tvoji kamarádku z podsvěta najdou,“ řekl Valentýn tím svým klidným, vyrovnaným hlasem a zasunul si andělské ostří do pouzdra, které mu viselo u pasu. „Nemá tady kam utéct. Nikdo z vás už nemá kam jít. A teď vstaň, Clarisso.“

Clary pomalu vstala. Celé tělo ji bolelo ze všeho toho otloukání, jemuž bylo vystaveno. Pak překvapením zatajila dech, protože ji Valentýn uchopil za ramena a otočil ji zády k sobě. Hvízdl. Byl to vysoký, pronikavý, nepříjemný zvuk. Nad jejich hlavami se pohnul vzduch a Clary uslyšela odporný tlukot blanitých křídel. Tiše vykřikla a snažila se Valentýnovi vytrhnout, měl však příliš velkou sílu. Křídla okolo nich zavířila a najednou společně stoupali vzduchem. Valentýn ji držel v náruči, jako by opravdu byl jejím otcem.

*

Jace předpokládal, že touhle dobou už budou oba s Lukem mrtví. Nebylo mu jasné, proč se tak ještě nestalo. Paluba lodi byla kluzká krví. Sám byl úplně pokrytý špínou. Dokonce i vlasy měl zplihlé a lepkavé démoním jedem a v očích ho pálila krev smíšená s potem. V horní části pravé paže se mu táhla hluboká tržná rána, nebyl ale čas na to, aby si na kůži nakreslil hojivou runu. Pokaždé, když paži zvedl, projela mu ramenem prudká bolest.

Podařilo se jim vklínit se do výklenku ve stěně a z tohoto úkrytu bojovali s démony, kteří se na ně vrhali. Jace už vypotřeboval oba své šakramy a zbývalo mu jen poslední andělské ostří a dýka, již mu dala Isabela. Moc toho nebylo. Za běžných okolností by se tak nevalně vyzbrojen nepostavil ani několika málo démonům, a teď jich tu na něj útočila celá horda. Věděl, že by se měl bát, necítil však téměř nic, jen odpor vůči démonům, kteří nepatřili do tohoto světa, vztek na Valentýna, jenž sem démony přivolal. Nejasně tušil, že naprostý nedostatek strachu není v tuhle chvíli úplně ideální. Starosti mu nepůsobilo ani to, kolik krve ztrácel ranou na paži.

K Jaceovi se cupitavě blížil pavoučí démon a prskal kolem sebe žlutý jed. Jace se přikrčil, ale ne dost rychle, takže mu pár kapek jedu

postříkalo tričko. Tekutina syčela, zatímco se prožírala látkou. Když se mu propálila až na kůži, měl pocit, jako by ho v tom místě píchaly desítky malinkých rozpálených jehliček.

Pavoučí démon spokojeně zašvitořil a vypustil další dávku jedu. Jace se skrčil a jedovatá sprška postříkala démona oniho, který se k němu z boku blížil. Oni zařval bolestí a s vysunutými drápy se rozběhl proti pavoučímu démonovi. Zaklesli se do sebe a začali spolu zápasit.

Ostatní démoni okolo nich se odtáhli od cákanců jedu, které tak vytvořily mezi nimi a lovci stínů bariéru. Jace té chvíle oddychu využil k tomu, aby se obrátil k Lukovi vedle sebe. Ten téměř nebyl k poznání. Uši se mu protáhly do ostrých vlčích špiček, mezi vyceněnými tesáky se ozývalo vrčení a drápy na rukou měl celé černé od démoni krve.

„Měli bychom mířit k zábradlí.“ Luke napůl mluvil, napůl vrčel.

„Dostat se z lodi. Všechny je zabít nemůžeme. Možná Krasomil –“

„Řekl bych, že si nevedeme zase tak špatně.“ Jace si v dlani nadhodil andělské ostří, což nebyl moc dobrý nápad, protože měl celou ruku od krve, takže mu z ní ostří málem vyklouzlo. „Když se to vezme kolem a kolem.“

Luke vydal nějaký zvuk, který mohl být stejně dobře zavrčením jako smíchem, nebo možná obojím současně. Pak se z nebe sneslo cosi obrovského a beztvarého, co je oba dva srazilo k zemi.

Jace tvrdě dopadl na palubu a andělské ostří mu přitom vyletělo z ruky. S řinčením klouzalo po kovovém povrchu, až spadlo přes okraj lodi a zmizelo mu z dohledu. Jace zanadával a vyskočil na nohy.

Ta věc, co na nich přistála, byl démon oni. Na svůj druh byl neobvykle velký a také neobvykle vynalézavý, napadlo ho totiž vylézt nahoru na střechu a odtud na ně skočit. Teď seděl na Lukovi a dorážel na něj ostrými rohy, které mu vyrůstaly z čela. Luke se bránil drápy, jak nejlépe dovedl, už byl však celý zalitý krví. Jeho kindžál ležel na palubě jen pár desítek centimetrů od něj. Luke se po něm natáhl, démon oni však v tu chvíli uchopil jeho nohu do své lopat-kovité ruky a přelomil ji o své koleno, jako by to byla větev stromu. Jace uslyšel ostré prasknutí kosti a Lukův výkřik.

Jace skočil po kindžálu, sevřel jej v ruce, překulil se, vyskočil a vší silou sekl oniho do zátylku. Kindžál jím projel tak prudce, že netvorovi usekl hlavu. Démon se zhroutil dopředu a z pahýlu krku mu přitom stříkala černá krev. O chvíli později už byl pryč. Kindžál spadl na podlahu vedle Luka.

Jace k němu přiběhl a klekl si vedle něj. „Tvoje noha…“

„Je zlomená.“ Luke se s námahou posadil. Tvář se mu zkřivila bolestí.

„Ale ty se přece rychle uzdravuješ.“

Luke se s pochmurným výrazem v obličeji rozhlédl. Podařilo se jim sice zbavit se oniho, ostatní příšery se však poučily z jeho příkladu a spousta se jich už škrábala na střechu. Jace nedokázal ve slabém měsíčním světle určit, kolik jich je. Desítky? Stovky? Od určitého počtu už to stejně bylo jedno.

Luke sevřel ruku kolem rukojeti kindžálu. „Tak rychle zase ne.“

Jace zpoza opasku vytáhl Isabelinu dýku. Byla to poslední z jeho zbraní a najednou se mu zdála být žalostně malá. Projel jím jakýsi ostrý pocit – ne strach, k tomu měl ještě opravdu daleko, ale spíše smutek. V duchu viděl Aleka s Isabelou, jako by stáli přímo před ním a usmívali se na něj. Také viděl Clary, která otvírala náruč, jako by ho vítala doma.

Jace se zvedl, zrovna když se netvoři v houfu vrhli ze střechy a zakryli měsíc jako vlna stínového příboje. Snažil se chránit Luka vlastním tělem, ale k ničemu to nebylo. Všude kolem nich se to hemžilo démony. Jeden z nich se vztyčil a mířil přímo k němu. Byl to dvoumetrový kostlivec, který se na něj šklebil prořídlým úsměvem. Z práchnivějících kostí mu visely cáry tibetských modlitebních praporků v zářivých barvách. V kostnaté ruce svíral japonskou katanu, což bylo neobvyklé, většina démonů totiž zbraně nepoužívala. Ostří katany popsané démonickými runami bylo delší než Jaceova paže, zahnuté, ostré a smrtící.

Jace hodil dýkou. Trefila démona mezi žebra a zůstala v nich zaklíněna. Kostlivec si toho vůbec nevšímal a blížil se k Jaceovi, neúprosně jako smrtka. Vzduch kolem něj páchl hřbitovem. Kostnatou rukou pozvedl katanu…

Temnotu před Jacem prořízl šedý stín, stín, jenž se pohyboval s bleskurychlou, neomylnou, smrtící jistotou. Čepel svištící vzduchem dolů zařinčela o jiný kov. Stín postavy odvrátil ostří a druhou rukou zespodu udeřil netvora tak rychle, že to Jace téměř ani nedokázal sledovat. Démon přepadl dozadu, roztříštil si lebku a vzápětí se propadl do nicoty. Všude kolem sebe Jace slyšel skřeky démonů vyjících bolestí a překvapením. Když se otočil, zjistil, že se přes zábradlí přehupují desítky postav – lidských postav, které pak skáčou na palubu a vrhají se do boje s masou démonů, lezoucích, plazících se, syčících a poletujících po celé lodi. Postavy byly ozbrojeny zářícími ostřími a měly na sobě tmavé oděvy z tuhého materiálu…

„Lovci stínů?!“ podivil se Jace, tak překvapený, že promluvil nahlas.

„A kdo jiný?“ V temnotě se zablýskl úsměv.

„Maliku? To jste vy?“

Malik naklonil hlavu na stranu. „Promiň mi ten dnešek,“ řekl.

„Musel jsem se řídit rozkazy.“

Jace chtěl Malikovi sdělit, že fakt, že mu právě zachránil život, bohatě vynahrazuje skutečnost, že se mu předtím snažil zabránit v odchodu z Institutu, vtom se však na ně vyřítila skupina démonů raumů, kteří zběsile mávali chapadly. Malik se prudce otočil a s výkřikem se jim postavil. Jeho andělské ostří zazářilo jako hvězda. Jace se k němu chystal přidat, nějaká ruka ho však chytila za rukáv a odtáhla ho stranou.

Byl to někdo z lovců stínů, celý oblečený v černém, tvář mu však zakrývala kapuce. „Pojď se mnou.“

Ruka Jace naléhavě táhla pryč.

„Musím jít na pomoc Lukovi. Je zraněný.“ Vytrhl paži ze sevření.

„Pusťte mě.“

„Ale pro lásku Anděla…“ Postava ho pustila a shrnula si dozadu kápi svého dlouhého pláště, takže odhalila úzkou bledou tvář a šedé oči, které se třpytily jako úštěpky diamantu. „Nemohl bys pro jednou udělat, co se ti řekne, Jonathane?“

Byla to inkvizitorka.

I přes obrovskou rychlost, jíž letěli, se Clary ze všech sil snažila Valentýna kopnout. On ji ale držel tak pevně, jako by měl místo paží železné obruče. Kopala nohama do vzduchu, ať se však snažila sebevíc, nedokázala kolem sebe najít žádný pevný bod.

Když se démon naklonil a náhle změnil směr letu, z hrdla se jí vydral výkřik. Valentýn se zasmál. Uháněli teď úzkou chodbou, která ústila do nějaké větší místnosti. Místo aby je létající démon nevybíravě upustil, postavil je tentokrát jemně na podlahu.

Ke Claryinu značnému překvapení ji Valentýn pustil. Odtáhla se od něj, doklopýtala doprostřed místnosti a rozčileně se kolem sebe rozhlédla. Byl to rozlehlý prostor, který kdysi pravděpodobně sloužil jako strojovna. Podél zdí byly ještě stále vyrovnány stroje, někdo je však odsunul stranou, takže se ve středu místnosti vytvořil velký čtverec volného místa. Podlaha byla z černého kovu, tu a tam postříkaného tmavšími skvrnami. Uprostřed prázdného prostoru stály čtyři mísy, tak velké, že by se v nich vykoupal pes. Vnitřky prvních dvou mís byly zbarveny něčím tmavě rezavým. Třetí mísa byla plná rudé tekutiny. Čtvrtá byla prázdná.

Za mísami stála kovová truhla, přes kterou byla přehozena černá látka. Když Clary přišla blíž, uviděla, že na látce spočívá stříbrný meč vydávající jakousi načernalou záři, jež by se snad dala popsat spíše jako nepřítomnost světla. Byla to oslnivá, jasná temnota.

Clary se otočila a zadívala se na Valentýna, který ji beze slova pozoroval. „Jak jste to mohl udělat?“ zeptala se ho. „Jak jste mohl zabít Simona? Byl to – byl to jenom kluk, jenom obyčejný člověk…“

„Nebyl to člověk,“ přerušil ji sametovým hlasem Valentýn. „Stala se z něj zrůda. Jenže ty jsi to neviděla, Clarisso, protože se ta zrůda skrývala za tváří tvého přítele.“

„On nebyl žádná zrůda.“ Udělala krok směrem k Meči. Byl dost velký a vypadal, že je i těžký. Přemýšlela, jestli by ho dokázala uzvednout – a pokud ano, dokázala by jím i máchnout? „Pořád to byl Simon.“

„Nemysli si, že se nedokážu vcítit do tvé situace,“ řekl Valentýn. Stál nehybně v kuželu světla, které prosvítalo padacími dvířky ve stropě. „Pro mě to bylo stejné, když Luciána pokousal vlkodlak.“

„Vyprávěl mi o tom,“ vyjela na něj. „Dal jste mu dýku a řekl mu, že se má sám zabít.“

„To byla chyba,“ připustil Valentýn.

„Aspoň že to přiznáváte…“

„Měl jsem ho zabít sám. Byla by to známka toho, že mi na něm záleží.“

Clary zavrtěla hlavou. „Vám na něm ale nezáleželo. Na nikom vám nikdy nezáleželo. Ani na mé matce. Ani na Jaceovi. Byli pro vás jenom věcmi, které vám patřily.“

„Ale copak láska neznamená právě tohle, Clarisso? Vlastnictví?

Já jsem svého milého a můj milý je můj, jak to stojí v Písni písní.“

„Ne. A necitujte mi tady Bibli. Mně se zdá, že to vůbec nechápete.“ Stála teď velmi blízko truhle a jílec Meče už měla na dosah. Prsty měla zvlhlé potem, proto si je nenápadně otřela o džíny.

„Nejde jen o to, že vám někdo patří, ale i o to, že se někomu odevzdáte. A já pochybuju, že jste někdy někomu něco přinesl. Leda snad tak noční můry.“

„Odevzdat se někomu?“ Napjatý úsměv se ani nepohnul. „Jako ty ses odevzdala Jonathanovi?“

Její ruka, která se už pomalu přesouvala k meči, se křečovitě zaťala v pěst. Stáhla ji zpět k tělu a nevěřícně se na Valentýna zadívala. „Cože?!“

„Domníváš se snad, že jsem si nevšiml, jak se vy dva na sebe díváte? Jakým způsobem vyslovuje tvé jméno? Možná jsi přesvědčená, že nic necítím, to ovšem neznamená, že neumím rozpoznat city jiných lidí.“ Mluvil chladným tónem a každé jeho slovo se jí zabodávalo do uší jako úlomky ledu. „Řekl bych, že tohle je jen naše chyba, mne a tvé matky. Drželi jsme vás tak dlouho od sebe, že se mezi vámi nikdy nevyvinuly zábrany, které by byly mezi sourozenci přirozenější.“

„Vůbec nevím, o čem to mluvíte.“ Claryiny zuby o sebe drkotaly.

„Myslím, že jsem to vysvětlil dostatečně jasně.“ Vystoupil z kuželu světla. Jeho tvář vypadala jako studie stínů. „Jistě víš, že jsem viděl Jonathana poté, co se utkal s Démonem strachu. Ten démon se mu ukázal v tvé podobě. To mi řeklo vše, co jsem potřeboval vědět. Největší strach nahání Jonathanovi láska, kterou cítí ke své sestře.“

„Já nikdy nedělám, co se mi řekne,“ ohradil se Jace. „Ale možná udělám, co po mně chcete, pokud mě o to hezky požádáte.“

Inkvizitorka se tvářila, jako by chtěla obrátit oči v sloup a zapomněla, jak se to dělá. „Potřebuji si s tebou promluvit.“

Jace zůstal na inkvizitorku civět.

„Teď hned?“

Položila mu ruku na paži. „Teď hned.“

„Vy jste šílená.“ Jace se rozhlédl po celé délce lodi. Vypadalo to tam jako na Boschově obraze pekla. Temnota se hemžila démony, kteří se těžkopádně vláčeli po palubě, kvíleli, vřeštěli a oháněli se kolem sebe pařáty a vyceněnými zuby. Na ně ze všech stran doráželi lovci stínů, jejichž zbraně ve tmě jasně zářily. Jace už teď viděl, že lovců stínů tu není dost. Ani zdaleka. „To přece nejde, vždyť jsme uprostřed bitvy…“

Stisk inkvizitorčiny kostnaté ruky byl překvapivě silný. „Teď hned.“ Postrčila ho a on ustoupil o krok dozadu, příliš překvapený, než aby dokázal udělat cokoli jiného, a pak ještě o jeden, až se ocitli ve výklenku ve stěně. Inkvizitorka pustila Jace, zašmátrala rukama v záhybech svého pláště a vytáhla dvě andělská ostří. Zašeptala jejich jména a pak ještě několik slov, která Jace neznal, a mrštila ostřími tak, že se na protilehlých stranách zabodla do paluby. Jejich rukojeti trčely vzhůru a najednou z nich vyšlehla jediná modrobílá světelná plocha, která vytvořila mezi Jacem s inkvizitorkou a zbytkem lodi ochrannou stěnu.

„Vy už mě zase chcete uvěznit?“ zeptal se Jace a nevěřícně přitom zíral na inkvizitorku.

„Tohle není Malachiášova konfigurace. Když budeš chtít, můžeš odsud odejít.“ Její štíhlé ruce se do sebe pevně zaklesly. „Jonathane…“

„Chcete říct ‚Jaci‘.“ Stěna z bílého světla mu zakrývala výhled na bitvu, pořád však ještě slyšel doprovodné zvuky – výkřiky a kvílení démonů. Když otočil hlavu, zahlédl malý kousíček mořské hladiny, na níž se třpytilo světlo jako diamanty rozházené po ploše zrcadla. Kolem se pohupovalo asi deset lodí, elegantních trimaránů, jaké se

používaly k jízdě na jezerech v Idrisu. Lodě lovců stínů. „Co tu vlastně chcete, inkvizitorko? Proč jste sem přišla?“

„Měl jsi pravdu,“ řekla. „Myslím o Valentýnovi. Nechtěl na tu výměnu přistoupit.“

„Řekl vám, že mě máte nechat umřít.“ Jaceovi se najednou zatočila hlava.

„Samozřejmě, že když odmítl, povolala jsem všechny místní členy Spolku a zavedla je sem. Já… dlužím tobě i tvé rodině omluvu.“

„Tak to bychom měli,“ řekl Jace. Nenáviděl omluvy. „A co Alek s Isabelou? Jsou tady? Nepotrestáte je za to, že mi pomáhali?“

„Jsou tady – a ne, žádný trest jim nehrozí.“ Pořád ještě na něj zírala a její oči jako by něco hledaly. „Vůbec Valentýna nechápu,“ přiznala se. „Že by byl jako otec schopný zahodit život svého dítěte, svého jediného syna…“

„Už je to tak,“ přerušil ji Jace. Bolela ho hlava a přál si, aby už inkvizitorka zmlkla, nebo aby na ně alespoň zaútočil nějaký démon.

„Je to vážně záhada.“

„Ledaže…“

Překvapeně se na ni podíval. „Ledaže co?“

Šťouchla ho prstem do ramene. „Odkud máš tohle?“

Jace se podíval dolů a všiml si, že mu jed pavoučího démona propálil v tričku díru, která odhalovala velkou část jeho ramene. „To tričko? To jsem koupil u Macyho. Zimní výprodej.“

„Tu jizvu. Tu jizvu, co máš tady na rameni.“

„Aha, tohle.“ Jace udivovalo, s jakou naléhavostí se do něj zarý-vala pohledem. „Nejsem si jistý. Otec říkal, že se mi něco stalo, když jsem byl ještě úplně malý. Nějaká nehoda. Proč?“

Inkvizitorka vydechla a vzduch jí zasyčel mezi zuby. „To nemůže být pravda,“ zamumlala. „Ty nemůžeš být –“

„Co nemůžu být?“

Když inkvizitorka promluvila, byla v jejím hlase slyšet nejistota.

„Ty sis opravdu všechny ty roky,“ řekla, „když jsi vyrůstal, myslel, že jsi synem Michaela Waylanda?“

Jacem projel ostrý nával hněvu, který byl o to bolestivější, že jej doprovázelo určité zklamání. „U Anděla,“ zaklel, „to jste mě sem

odtáhla přímo uprostřed bitvy, jenom abyste se mě mohla znovu ptát na ty stejné zatracené otázky? Nevěřila jste mi už poprvé a nevěříte mi ani teď. Nikdy mi nebudete věřit, i přes všechno, co se stalo, i když všechno, co jsem vám řekl, byla pravda.“ Zapíchl prst do vzduchu směrem k tomu, co se dělo na druhé straně světelné stěny.

„Měl bych teď být tam venku a bojovat. Proč mě tady vlastně držíte? Abyste mohla, až tohle všechno skončí, a jestli bude někdo z nás ještě naživu, jít k představeným Spolku a sdělit jim, že jsem nechtěl bojovat proti svému otci na vaší straně? Dobrý pokus.“

Zbledla silněji, než kdy Jace považoval za možné. „Jonathane, tohle jsem přece –“

„Jmenuju se Jace!“ zakřičel na ni. Inkvizitorka před ním ucouvla a pootevřela ústa, jako by se stále ještě chystala něco říci.

Jenže Jace už to nechtěl slyšet. Prošel kolem ní, přičemž ji málem odstrčil stranou, a kopl do jednoho ze dvou andělských ostří zabodnutých v palubě. Ostří se uvolnilo a světelná stěna zmizela.

Za ní panoval chaos. Po palubě sem a tam pobíhaly tmavé stíny, démoni přelézali zhroucená těla a vzduch byl plný křiku a dýmu. Snažil se v té vřavě zahlédnout někoho známého. Kde byl Alek? A Isabela?

„Jaci!“ Inkvizitorka vyběhla za ním, tvář staženou strachem.

„Jaci, vždyť nemáš žádnou zbraň! Vezmi si aspoň –“

Zmlkla v půli věty, protože se v tu chvíli z temnoty před Jacem vynořil démon jako ledovec před přídí lodi. Takového démona tu dnes večer ještě neviděl. Měl svraštělou tvář a hbité ruce obrovské opice, ale také dlouhý, ostnatý ocas připomínající škorpióna. Koulel na Jace svýma žlutýma očima. Pak na něj zasyčel přes ulámané jehličkovité zuby. Než se Jace stihl přikrčit, ocas démona vystřelil vpřed rychlostí útočící kobry. Jace viděl, jak se mu k tváři blíží ostré žihadlo…

A už podruhé toho večera přelétl mezi ním a smrtí stín. Inkvizitorka, třímající v ruce nůž s dlouhým ostřím, se před něj vrhla právě včas, aby ho zachránila před škorpióním bodcem. Ten zajel do prsou jí samé.

Vykřikla, avšak zůstala stát. Démon švihl ocasem zpět a připravoval se na další úder, z inkvizitorčiny ruky však již vylétl nůž,

který přímo a neomylně zamířil ke svému cíli. Runy vyryté v čepeli zazářily, když se čepel zabodla do netvorova krku. Démon zasyčel, jako když z propíchnutého balónku uniká vzduch, propadl se do sebe a ocas se mu přitom svíjel v křeči. Po chvíli zmizel.

Inkvizitorka se zhroutila na palubu. Jace poklekl vedle ní, položil jí ruku na rameno a převrátil ji na záda. Na šedé látce blůzy jí na prsou rostla krvavá skvrna. Její obličej vypadal ztrhaně a nažloutle a Jace si chvíli myslel, že už je možná mrtvá.

„Inkvizitorko?“ Ani v takové chvíli nedokázal vyslovit její křestní jméno.

Její oční víčka se zachvěla a rozevřela se. Bělma jejích očí už dostávala matný odstín. S velkým vypětím sil mu pokynula, aby se přiblížil. Sklonil se k ní dostatečně blízko, aby slyšel, jak mu s posledním vydechnutím něco šeptá do ucha…

„Cože?“ zeptal se Jace zmateně. „Co má tohle znamenat?“

Nedostal však už žádnou odpověď. Inkvizitorka se bezvládně sesunula na palubu s doširoka rozevřenýma očima upřenýma do prázdna a ústy zkroucenými do tvaru, který téměř připomínal úsměv.

Jace si otupěle sedl na paty a díval se na ni. Byla mrtvá. Zemřela kvůli němu.

Něco ho zezadu chytilo za tričko a vytáhlo ho to na nohy. Jace si rukou hmátl na opasek, uvědomil si však, že už mu nezbyly žádné zbraně. Když se otočil, zjistil, že ho krajně nevěřícným pohledem pozoruje pár známých modrých očí.

„Ty jsi naživu,“ řekl Alek a ta tři krátká slova přetékala vřelými pocity. V jeho tváři se jasně zračila úleva, ale také vyčerpání. I přesto, že bylo dost chladno, se mu černé vlasy potem lepily k tvářím a k čelu. Oblečení i pokožku měl postříkané krví a v rukávu jeho bundy vyztužené pancířem zela dlouhá trhlina – zdálo se, že ji má na svědomí něco ostrého a zubatého. V pravé ruce svíral zkrvavenou sudlici a druhou rukou držel Jace za tričko.

„Už to tak vypadá,“ připustil Jace. „Ale dlouho mi to nevydrží, jestli mi hned nepůjčíš nějakou zbraň.“

Alek se rychle rozhlédl kolem sebe, pak Jace pustil, vytáhl zpoza opasku andělské ostří a podal je Jaceovi. „Tady máš,“ řekl. „Jmenuje se Samandiriel.“

Sotva od něj Jace přijal ostří, všimli si, že se k nim šine středně velký démon drevak a výhružně cvrliká. Jace pozvedl ostří Samandiriel, Alek však už mezitím stihl netvora odpravit prudkou ranou sudlice.

„Pěkná zbraň,“ pochválil sudlici Jace, Alek se však díval za něj, na šedou postavu zhroucenou na palubě.

„To je inkvizitorka? Je…?“

„Je mrtvá,“ dopověděl za něj Jace.

Alek zaťal zuby. „Aspoň od ní bude pokoj. Jak se to stalo?“

Jace se chystal odpovědět, přerušily ho však hlasité výkřiky:

„Aleku! Jaci!“ Byla to Isabela, která k nim chvátala čpícím dýmem. Na sobě měla upnutou tmavou bundu, potřísněnou nažloutlou krví. Zápěstí a kotníky jí obepínaly zlaté řetízky s runovými přívěsky a bič se kolem ní kroutil jako zlatá síť.

Natáhla ruce směrem k němu. „Jaci, mysleli jsme si –“

„Ne.“ Cosi Jace přimělo ustoupit o krok dozadu a ucuknout před jejím dotykem. „Jsem celý od krve, Isabelo. Nesahej na mě.“

Přes obličej jí přelétl ublížený výraz. „Ale my tě tady všichni hledáme. Máma s tátou…“

„Isabelo!“ varoval ji Jace, už však bylo příliš pozdě. K Isabele se zezadu připlížil obrovský pavouci démon a kusadly rozstřikoval jed. Isabela vykřikla, když ji proud zasáhl na kůži, stihla však oslepující rychlostí švihnout bičem a přepůlit démona vedví. Obě poloviny se s žuchnutím svalily na palubu a zmizely.

Jace přiskočil k Isabele, která se kácela dopředu. Bič jí vypadl z ruky, právě když ji Jace zachytil a neobratně ji k sobě přivinul.

Viděl, kolik jedu ji zasáhlo. Většina jí vystříkla na bundu, část se jí však dostala i na krk. Na kůži se jí v těch místech tvořily červené syčící puchýře. Téměř neslyšně naříkala – Isabela, která na sobě nikdy nedávala znát bolest.

„Já se o ni postarám.“ Byl to Alek, který odhodil svoji zbraň a přiskočil sestře na pomoc. Vzal ji z Jaceovy náruče a jemně ji položil na palubu. Se stélou v ruce poklekl vedle ní a vzhlédl k Jaceovi.

„Teď nás kryj, musím jí nanést hojivou runu.“

Jace nedokázal od Isabely odtrhnout oči. Z krku jí stékala krev a smáčela jí vlasy. „Musíme ji dostat z téhle lodi,“ prohlásil úsečně.

„Jestli tady zůstane…“

„Tak umře?“ Alek co nejjemněji jezdil špičkou stély po hrdle své sestry. „Všichni tady umřeme. Je jich na nás moc. Dostáváme pořádně na frak. Inkvizitorka si zasloužila za tohle umřít – celé je to jen její chyba.“

„Pokoušel se mě zabít štíří démon,“ řekl Jace, i když sám přesně nevěděl, proč to vlastně dělá, proč obhajuje někoho, koho nenáviděl.

„Inkvizitorka mu skočila do cesty. Zachránila mi život.“

„To že udělala?“ V Alekově tónu byl jasně patrný údiv. „Ale proč?“

„Nejspíš se rozhodla, že stojím za záchranu.“

„Ale ona vždycky…“ Alek větu nedokončil a v jeho tváři se objevil vyděšený výraz. „Jaci, za tebou, jsou dva…“

Jace se rychle otočil. Blížili se k němu dva démoni – zkázonoš s tělem připomínajícím aligátora, špičatými zuby a štířím ocasem, který se mu klenul nad zády, a démon drevak, jehož bledé červí tělo bíle zářilo v měsíčním světle. Jace slyšel, jak se za ním Alek vylekaně nadechl, z ruky mu vyletělo ostří Samandiriel a ve vzduchu za sebou zanechalo stříbrnou stopu. Useklo ocas zkázonoše těsně pod jedovým vakem.

Zkázonoš zavyl. Drevak se k němu ve zmatku otočil a jedový vak ho zasáhl přímo do obličeje. Roztrhl se a zmáčel démona jedovatou tekutinou. Ten vydal jediný přidušený výkřik a propadl se do sebe, hlavu rozežranou až na kost. Když drevak zmizel, zůstaly po něm na palubě jen cákance krve a jedu. Zkázonoš, jemuž se z pahýlu ocasu proudem řinula krev, se ještě pár kroků plazil směrem k nim a pak se také vytratil.

Jace se shýbl a opatrně zdvihl ostří Samandiriel. Jed zkázonoše ještě místy rozežíral kovový povrch paluby a vypaloval do něj drobné, rozšiřující se otvůrky připomínající gázu.

„Jaci.“ Alek stál na nohou a držel za paži bledou, avšak zpříma se držící Isabelu. „Musíme odsud Isabelu dostat.“

„Dobře,“ souhlasil Jace. „Ty ji odsud dostaň. A já si zase poradím s tímhle.“

„S čím?“ zeptal se Alek nechápavě.

„S tímhle,“ zopakoval Jace a ukázal prstem. Něco se k nim blížilo skrze dým a plameny, něco obrovského, shrbeného a zavalitého. Bylo to alespoň pětkrát větší než jakýkoli další démon na lodi, mělo to tělo pokryté tvrdým krunýřem a mnoho údů, z nichž každý byl na konci opatřen špičatým chitinovým drápem. Tlusté, neohrabané nohy toho stvoření se podobaly sloním. Když se k nim netvor dostal blíž, všiml si Jace, že má hlavu obrovského komára, včetně hmyzích očí a krvavě rudého kývajícího se sosáku.

Alek se sípavě nadechl. „A co je sakra tohle?“

Jace se na chvíli zamyslel. „Velká věc,“ řekl nakonec. „Hodně velká.“

„Jaci…“

Jace se otočil a podíval se na Aleka, pak na Isabelu. Cosi mu říkalo, že je teď možná vidí naposledy, a přece se nebál, rozhodně ne o sebe. Chtěl jim něco říci, možná to, že je má rád, že je pro něj každý z nich důležitější než tisíc Nástrojů smrti a veškerá moc, kterou by mu mohly přinést. Slova však nepřicházela.

„Aleku,“ slyšel se promluvit. „Odveď Isabelu k žebříku, hned teď, nebo všichni umřeme.“

Alek zachytil jeho pohled a chvíli se mu díval do očí. Pak přikývl a postrčil protestující Isabelu k zábradlí. Pomohl jí na ně vylézt a poté se zachytit žebříku. Jace s obrovskou úlevou pozoroval, jak její černovlasá hlava mizí, když začala sestupovat dolů. A teď ty, Aleku, pomyslel si. Běž.

Alek však nikam nešel. Isabela, teď už pryč z dohledu, hlasitě vykřikla, když její bratr seskočil ze zábradlí zpět na palubu lodi. Jeho sudlice ležela na zemi tam, kde ji upustil. Teď ji znovu uchopil a vykročil k Jaceovi, aby se vedle něj postavil tváří v tvář blížícímu se démonovi.

Tak daleko se však nedostal. Démon, který se sápal na Jace, znenadání změnil směr a zamířil k Alekovi. Hladově přitom pohupoval zkrvaveným sosákem ze strany na stranu. Jace se rychle otočil a chtěl vyrazit Alekovi na pomoc, ale kovový plát prožraný jedem, na němž stál, pod ním povolil. Jedna noha se mu zabořila do paluby a on tvrdě dopadl na zem.

Alek ještě stihl vykřiknout Jaceovo jméno, než se na něj démon vrhnul. Zaútočil na netvora sudlicí a zarazil mu její ostrou špičku hluboko do masa. Stvoření o kus ustoupilo a vydalo zvláštní, lidsky znějící výkřik. Z rány mu stříkala černá krev. Alek se stáhl a sahal po další zbrani, vtom však vzduchem zasvištěl jeden z démonových drápů a srazil ho k zemi. Pak kolem něj démon omotal svůj sosák.

Někde v dálce křičela Isabela. Jace se zoufale snažil vytáhnout nohu z díry v palubě. Odíral si ji o ostré kovové hrany, nakonec se mu však podařilo uvolnit se a vyskočit na nohy.

Pozvedl Samandiriel. Z andělského ostří vytrysklo světlo, jasné jako padající hvězda. Démon před ním ucuknul a vydal hluboký syčivý zvuk. Nesvíral teď Aleka tak silně a Jace si chvíli dokonce myslel, že ho snad nechá jít. Pak ale netvor náhle a s neuvěřitelnou rychlostí trhl hlavou dozadu a obrovskou silou vymrštil Aleka do vzduchu. Alek tvrdě dopadl na palubu zalitou krví, sklouzl po ní a s táhlým ochraptělým výkřikem přepadl přes okraj lodi.

Isabela volala Alekovo jméno. Její výkřiky se zarývaly Jaceovi do uší jako hřeby. Ostří Samandiriel mu stále plálo v ruce. Jeho záře osvětlovala démona kráčejícího směrem k němu s dravým pohledem v hmyzích očích, Jace však před sebou neviděl nic jiného než Aleka. Aleka, jak padá přes palubu lodi, Aleka, jak se topí v černé vodě ně-kde hluboko dole. Zdálo se mu, že sám v ústech cítí pachuť mořské vody, možná to ale byla krev. Démon už byl téměř u něj. Jace pozvedl ruku s ostřím Samandiriel a mrštil jím po démonovi, jemuž se z útrob vydralo vysoké, zoufalé zakvílení. Pak se za skřípění kovu paluba pod Jaceovýma nohama úplně probořila a on se propadl do temnoty.

19

DIES IRAE

„Pletete se,“ řekla Clary, její hlas však vůbec nezněl přesvědčivě.

„Nevíte o mně ani o Jaceovi vůbec nic. Jenom se snažíte –“

„Co? Snažím se s tebou mluvit, Clarisso. Chci, abys mě pochopila.“ Clary ve Valentýnové tónu nedokázala rozpoznat žádné emoce, snad kromě lehkého pobavení.

„Vy se nám vysmíváte. Myslíte si, že mě můžete použít k tomu, abyste ublížil Jaceovi, a kvůli tomu se nám vysmíváte. Už se ani nezlobíte,“ dodala. „Opravdový otec by se zlobil.“

„Já jsem opravdový otec. V mých žilách proudí stejná krev jako ve tvých.“

„Nejste můj otec. Můj otec je Luke,“ odporovala Clary, už téměř unaveně. „O tom už jsme přece mluvili.“

„Vzhlížíš k Lukovi jako ke svému otci jedině proto, že má vztah s tvojí matkou…“

„Vztah?!“ Clary se nahlas zasmála. „Luke a moje matka jsou jen přátelé.“

Byla si jistá, že se mu v obličeji objevil chvilkový výraz překvapení. Řekl však jen: „Opravdu?“ A pak: „Vážně věříš tomu, že Lucián by podstoupil tohle všechno – celý ten život plný mlčení, skrývání se a utíkání, to nekonečné úsilí o ochranu tajemství, kterému ani on sám dobře nerozuměl, jen kvůli přátelství? Ve svém věku toho víš o lidech velmi málo, Clarisso, a o mužích ještě méně.“

„Klidně si na Luka dělejte narážky, jaké chcete. Vůbec nic tím nezměníte. Pořádně se v něm pletete, stejně jako jste se spletl v Jaceovi. Musíte si ke všemu, co kdo dělá, domýšlet nízké pohnutky, protože ničemu jinému než nízkým pohnutkám nerozumíte.“

„Takové by to podle tebe bylo, kdyby miloval tvoji matku? Nízké?“ zeptal se Valentýn. „Co je na lásce nízkého, Clarisso? Nebo je to snad tím, že hluboko v sobě cítíš, že ten tvůj milovaný Lucián není tak docela člověk a není schopen citů v tom smyslu, v jakém je chápeme my?“

„Luke je člověk stejně jako já,“ odsekla Clary. „Jste prostě fanatik.“

„Ale ne,“ nesouhlasil Valentýn. „Jsem všechno, jen ne tohle.“ Přišel k ní o trochu blíž a ona se přesunula před Meč, aby mu na něj zakryla výhled. „Tohle si o mně myslíš, protože se na mě i na všechno, co dělám, díváš z hlediska světa obyčejných lidí. Obyčejní lidé si mezi sebou vytvářejí rozdíly, které se všem lovcům stínů zdají být směšné. Tyto rozdíly se zakládají na rase, náboženství, příslušnosti k určitému národu a na desítkách dalších, zcela nedůležitých ukazatelů. Obyčejným lidem se to zdá logické, protože oni nevidí, nechápou ani neuznávají existenci démonických světů, i když mají povědomí o nich stále ještě pohřbené v pradávných vzpomínkách. Vědí, že po zemi kráčí stvoření, která jsou jiná. Která sem nepatří a jejichž jediným cílem je ubližovat a ničit. Jelikož jsou hrozby přicházející ze světů démonů obyčejným lidem neviditelné, musí lidé svůj pocit ohrožení přičítat jiným příslušníkům vlastního druhu. Umístí tvář svého nepřítele na tvář svého souseda, a mají zaděláno na dlouhé generace utrpení.“ Udělal další krok směrem k ní a Clary před ním instinktivně ustoupila. Truhla se teď už nacházela přímo za ní. „Já ale takový nejsem,“ pokračoval. „Já dokážu vidět pravdu. Civilové všechno vidí jakoby přel sklo, zamlženě, ale my, lovci stínů, se umíme dívat pravdě do očí. Známe pravou podstatu zla a víme, že i když kráčí mezi námi, neleží jeho původ v nás. Tomu, co nepatří do našeho světa, nesmíme dovolit zde zakořenit, vzklíčit jako otrávená květina a vyhladit veškerý život.“

Clary se už už chystala vrhnout se po Meči a s ním pak na Valentýna, jeho slova jí však otřásla. Měl tak jemný hlas, tak přesvědčivý, a ona si přece také nemyslela, že by mělo být démonům povoleno žít v tomto světě a sežehnout ho na popel, jako už sežehli tolik jiných světů… To, co říkal, téměř dávalo smysl, ale…

„Luke není démon,“ řekla.

„Clarisso, zdá se mi,“ pokračoval Valentýn, „že nemáš příliš mnoho zkušeností s rozeznáváním toho, co je démon, a co ne. Potkala jsi pár podsvěťanů, kteří ti připadali docela laskaví, a ty se teď na svět díváš přes růžové brýle jejich laskavosti. Démoni jsou podle tebe odporná stvoření číhající v temnotách na to, až dostanou

příležitost zaútočit a rozcupovat tě na kousíčky. A taková stvoření opravdu existují. Vedle nich ale existují i démoni vyznačující se jemností a diskrétností, démoni, kteří se nerušeně procházejí mezi obyčejnými lidmi, aniž by je kdo poznal. A přece jsem je viděl provádět tak strašlivé věci, že by vedle nich jejich nápadnější kolegové vypadali úplně neškodně. Kdysi jsem v Londýně potkal jednoho démona, který žil v podobě velice mocného finančního magnáta. Nikdy nezůstával o samotě, takže pro mě bylo těžké se k němu dostat dost blízko na to, abych ho mohl zabít, i když jsem dobře věděl, co je zač. Přikazoval svému služebnictvu, aby mu nosilo zvířata a děti, cokoli, co bylo malé a bezbranné…“

„Přestaňte.“ Clary si rukama zakryla uši. „Já tohle nechci poslouchat.“

Valentýnův hlas jí však v uších neúprosně bzučel dál, jen trochu přidušeně. „Své oběti pomalu jedl, po několik dní. Znal různé triky a způsoby, jak je udržet naživu, zatímco zažívaly neuvěřitelná muka. Jen si zkus představit, jak se k tobě snaží doplazit dítě s celou polovinou těla utrženou…“

„Přestaňte!“ Clary si odtrhla ruce od uší. „To už stačí, dost!“

„Démoni se živí smrtí, bolestí a šílenstvím,“ nedal se přerušit Valentýn. „Když zabíjím já, je to proto, že musím. Vyrostla jsi v krásném, ale falešném ráji obklopeném křehkými skleněnými stěnami, dceruško. Tvá matka si vytvořila svět, v němž sama chtěla žít, a v tom tě vychovala, nikdy ti však neřekla, že to celé je jen přelud. A démoni, připravení vraždit a rozsévat hrůzu, zatím celou tu dobu čekali na to, až budou moci to sklo rozbít a z té lži tě vytrhnout.“

„Ty skleněné zdi jste rozbil vy,“ zašeptala Clary. „To vy jste mě do toho všeho zatáhl. Nikdo jiný.“

„A co to sklo, které tě pořezalo, ta bolest, kterou jsi prožila, ta krev? Dáváš mi vinu i za tohle? Nebyl jsem to já, kdo tě zavřel do vězení.“

„Dost. Buďte už zticha.“ Clary zvonilo v hlavě. Chtělo se jí křičet: Unesl jste moji matku, to vy jste tohle způsobil, je to vaše chyba! Už ale začínala chápat, co tím Luke myslel, když říkal, že s Valentýnem se nelze hádat. Nějakým zvláštním způsobem jí

znemožnil s ním nesouhlasit, aniž by si přitom musela připadat jako někdo, kdo obhajuje démony, kteří překusují děti vejpůl. Přemýšlela, jak to Jace mohl celé ty roky vydržet, ten život ve stínu této neúprosné, zdrcující osobnosti. Začínalo jí být jasné, odkud se bere Jaceova arogance a také jeho pečlivé ovládání emocí.

Okraj truhly se jí zezadu zarýval do lýtek. Cítila, jak z meče sálá chlad, z něhož se jí ježily chloupky na zátylku. „Co ode mě vlastně chcete?“ zeptala se Valentýna.

„Z čeho usuzuješ, že od tebe něco chci?“

„Jinak byste se mnou přece nemluvil. Prostě byste mě praštil po hlavě a počkal si, až – až přijde cokoli, co máte dál v plánu.“

„Dál mám v plánu to,“ sdělil jí Valentýn, „že tě sem tví přátelé lovci stínů přijdou hledat a já jim oznámím, že jestli tě chtějí dostat živou, musejí za tebe vyměnit tu vlkodlačici. Ještě stále mi chybí její krev.“

„Nikdy za mě Maiu nevymění!“

„A v tom se právě mýlíš,“ prohlásil Valentýn. „Vědí, jakou cenu má dítě lovců stínů ve srovnání s podsvěťanem. Na tuhle výměnu přistoupí. Vyžaduje to Spolek.“

„Spolek? Chcete tím říct, že tohle je součástí Zákona?“

„Je to jeden z jeho základních stavebních kamenů,“ řekl Valentýn. „Takže vidíš? Spolek a já nebo Jonathan a já, nebo dokonce ty a já, Clarisso, se od sebe zase tak moc nelišíme. Jenom máme určité drobné neshody ohledně metod.“ Usmál se a udělal několik kroků směrem k ní.

S rychlostí, o níž vůbec netušila, že ji dokáže vyvinout, sáhla Clary za sebe a uchopila Meč duše. Jak očekávala, byl velmi těžký, tak těžký, že téměř ztratila rovnováhu. Natáhla ruku, aby znovu nabyla jistoty, zvedla meč a namířila jeho ostří přímo na Valentýna.

Jaceův pád byl náhle zakončen nárazem na tvrdou podlahu, tak prudkým, že mu zuby zacvakaly o sebe. Zakašlal a vzápětí v ústech ucítil pachuť krve. Pak se s námahou zvedl.

Stál na holé kovové lávce natřené nevýraznou zelenou barvou. Útroby lodi tvořily obrovskou dutinu s klenutými stěnami, rozlehlý kovový prostor, v němž se všechny zvuky měnily v ozvěnu. Když se

Jace podíval nahoru, zahlédl dírou v trupu vysoko nad hlavou kousíček nebe posetého hvězdami.

Podpalubí připomínalo bludiště lávek a žebříků, které vypadaly, že nikam nevedou, a vzájemně se proplétaly jako vnitřnosti obrovského hada. Vzduch zde byl mrazivě chladný. Když Jace vydechl, všiml si, že se mu dech sráží do bílých obláčků. Osvětlení bylo nevalné. Zamžoural do stínů a pak si sáhl do kapsy, odkud vytáhl runový kámen s čarodějným světlem.

Jeho bílá záře zahnala temnotu. Lávka byla dlouhá a na jejím vzdáleném konci se nacházel žebřík vedoucí do nižšího patra. Když se k němu Jace vydal, něco se mu zalesklo pod nohama.

Sehnul se. Byla to stéla. Mimoděk se kolem sebe rozhlédl, jako by napůl čekal, že se stíny okolo něj zhmotní v nějakou postavu. Jak se k čertu sem dolů dostala stéla lovců stínů? Opatrně ji zvedl. Všechny stély vyzařovaly určité fluidum, jakýsi přízračný otisk osobnosti svého majitele. Když Jace uchopil tuto stélu, projelo jím bolestné poznání. Byla to Claryina stéla.

Ticho znenadání prořízl tichý smích. Jace se rychle otočil, stihl si však zasunout stélu za opasek. V záři čarodějného světla viděl, že na druhém konci lávky stojí temná postava. Její tvář se skrývala ve stínu.

„Kdo je tam?“ zavolal.

Neozvala se žádná odpověď, ale zdálo se, že se mu dotyčný stále tiše směje. Jace automaticky přesunul ruku k opasku, hned si ale uvědomil, že své jediné andělské ostří upustil při pádu. Už neměl žádné zbraně.

Ale co ho to otec vždy učil? Při správném zacházení může jako zbraň posloužit prakticky cokoli. Pomalu se vydal směrem k postavě a pohledem přitom prozkoumával nejrůznější předměty okolo sebe – traverza, které by se mohl chytit, zhoupnout se na ní a vykopnout nohama, odhalený kus ulomeného kovu, na který by mohl svého protivníka narazit a přelomit mu tak páteř. Všechny tyto myšlenky mu projely hlavou ve zlomku vteřiny, v tom jediném zlomku vteřiny předtím, než se postava na konci lávky otočila, takže její bílé vlasy zazářily v čarodějném světle a Jace konečně poznal, o koho se jedná.

Zkameněl na místě. „Otče? To jsi ty?“

První vjem, který si Alek uvědomil, byl mrazivý chlad. Druhý byl pocit, že nemůže dýchat. Pokusil se nasát do plic vzduch a celé jeho tělo se křečovitě stáhlo. Posadil se a vypudil ze svých útrob hořkou záplavu špinavé mořské vody, což v něm vyvolalo záchvat kašle a pocit na zvracení.

Konečně se mohl nadechnout, i když se mu při tom zdálo, že má plíce v jednom ohni. Lačně vdechoval vzduch a rozhlížel se přitom kolem sebe. Seděl na kovové plošině z vlnitého plechu – ne, byla to korba dodávky. Dodávky, která se pohupovala uprostřed řeky. Z vlasů a oblečení mu crčela studená voda. A naproti němu seděl Krasomil Pohroma, který ho pozoroval jantarovýma kočičíma očima zářícíma ve tmě.

Alek začal drkotat zuby. „Co – co se stalo?“

„Pokusil ses vypít všechnu vodu z East River,“ oznámil mu Krasomil a Alek si v tu chvíli všiml, že i Krasomilovy šaty jsou úplně promočené a lepí se mu k tělu jako druhá tmavá kůže. „Vytáhl jsem tě ven.“

Alekovi třeštilo v hlavě. Sáhl si k opasku pro stélu, ta však byla pryč. Pokusil se vzpomenout si, co se stalo – loď hemžící se démony, hroutící se Isabela, Jace, který ji drží v náruči, krev všude pod jejich nohama, útok obrovského démona…

„Isabela! Když jsem spadl, tak právě lezla dolů…“

„Je v pořádku. Dostala se na jednu z lodí. Viděl jsem ji.“ Krasomil natáhl ruku a dotkl se Alekovy hlavy. „Zato ty možná v pořádku nejsi. Klidně můžeš mít otřes mozku.“

„Musím se vrátit zpátky do boje.“ Alek jeho ruku odstrčil. „Ty jsi čaroděj. Nemůžeš něco udělat? Já nevím, třeba mě vzduchem přenést zpátky na tu loď nebo tak něco? A přitom mi třeba vyléčit ten otřes mozku, když už v tom budeš?“

Krasomil, stále ještě s nataženou paží, se unaveně opřel zády o postranici. Ve svitu hvězd měl místo očí střepy zelené a zlaté barvy, bez výrazu a tvrdé jako drahokamy.

„Promiň,“ omluvil se mu Alek, když si uvědomil, jak znělo to, co řekl, i když měl stále ještě pocit, že by měl Krasomil chápat, že právě

teď bylo ze všeho nejdůležitější dostat se na loď. „Já vím, že nám nemusíš pomáhat, že je to od tebe laskavost…“

„Přestaň. Já vám neprokazuji laskavost, Aleku. Dělám to pro tebe, protože… No, proč si asi tak myslíš, že to dělám?“

Alekovi se cosi vzedmulo v hrdle a zabránilo mu to v odpovědi. V Krasomilově přítomnosti se tak cítil pokaždé. Jako by měl v srdci bublinu bolesti či lítosti, a kdykoli se pokusil něco říci, cokoli, co se zdálo být smysluplné a pravdivé, ta bublina se vzedmula a všechna jeho slova udusila. „Musím se dostat zpátky na tu loď,“ řekl nakonec. Krasomil zněl příliš unaveně na to, aby se dokázal rozzlobit.

„Pomohl bych ti,“ řekl. „Ale nemůžu. Překonání ochranných kouzel lodi mě stálo velkou spoustu energie – byla to velmi, velmi silná kouzla démonické povahy. A když jsi spadl, musel jsem vytvořit rychlé kouzlo, aby se dodávka nepotopila, až ztratím vědomí. A to se brzy stane, Aleku. Je to jen otázka času.“ Protřel si rukou oči.

„Nechtěl jsem, aby ses utopil,“ řekl. „Kouzlo by mělo vydržet dost dlouho na to, abys stihl dostat dodávku na pevnou zem.“

„Já… to jsem si neuvědomil.“ Alek se zadíval na Krasomila, kterému bylo tři sta let, avšak vždy vypadal, že na něj čas vůbec nepůsobí, jako by přestal stárnout někdy v devatenácti. Teď mu pokožku okolo očí a úst brázdily hluboké vrásky. Vlasy mu zplihle visely do čela a jeho nahrbená ramena už neměla nic společného s jeho obvyklým nedbalým držením těla, ale prozrazovala skutečné vyčerpání.

Alek natáhl ruce. V měsíčním svitu bledě zářily a byly celé svraštělé od vody a poseté desítkami stříbřitých jizviček. Krasomil se na ně podíval a pak znovu vzhlédl k Alekovi. V jeho pohledu se objevil zmatek.

„Vezmi si moje ruce,“ nabídl mu Alek. „A vezmi si taky moji energii. Cokoli, co se ti může hodit, aby ses udržel při síle.“

Krasomil se nepohnul. „Myslel jsem, že se musíš vrátit na loď.“

„Já musím bojovat,“ řekl Alek. „Ale to přece děláš i ty, ne? Jsi součástí té bitvy stejně jako všichni lovci stínů na lodi a já vím, že si můžeš vypůjčit část mé energie, slyšel jsem, že to čarodějové dokáží. Tak ti ji nabízím. Vezmi si ji. Je tvoje.“

Valentýn se usmál. Na sobě měl černou zbroj a dlouhé rukavice, které se leskly jako krunýř černého hmyzu. „Můj synu.“

„Neříkej mi tak,“ odsekl Jace a pak se zeptal, i když cítil, jak se mu začínají třást ruce: „Kde je Clary?“

Valentýn se stále usmíval. „Vzdorovala mi,“ odpověděl. „Musel jsem jí uštědřit lekci.“

„Co jsi jí provedl?!“

„Nic.“ Valentýn se přiblížil k Jaceovi tak blízko, že by se ho mohl dotknout, kdyby natáhl ruku. To však neudělal. „Nic, co by zanechávalo trvalé následky.“

Jace zaťal ruku v pěst, aby si jeho otec nevšiml, jak se mu chvěje.

„Chci ji vidět.“

„Vážně? Teď, když se tu toho tolik děje?“ Valentýn se podíval nahoru, jako by trupem lodi dokázal prohlédnout skrz naskrz a vidět krveprolití, které probíhalo na palubě. „Čekal bych, že spíš budeš chtít bojovat s ostatními lovci stínů. Jen škoda, že je jejich úsilí zcela zbytečné.“

„Tím si nemůžeš být jistý.“

„Ale můžu. Na každého z nich dokážu přivolat tisíc démonů. Proti takové převaze neobstojí ani ti nejlepší nefilim.“ Pak dodal:

„Stejně jako chudák Imogena.“

„Jak víš, že –“

„Vidím všechno, co se na mé lodi stane.“ Valentýn přimhouřil oči. „Víš, že je to tvoje chyba, že zemřela?“

Jace se sípavě nadechl. Cítil, že mu srdce buší, jako by si chtělo prorazit cestu ven z hrudi.

„Kdyby nebylo tebe, nikdo z nich by na tuhle loď nepřišel. Mysleli si, že tě jdou zachránit, víš? Kdyby šlo jen o ty dva podsvěťany, nikdo z nich by se sem neobtěžoval.“

Jace už na ně skoro zapomněl. „Simon a Maia –“

„Ti jsou mrtví. Oba dva.“ Valentýn to řekl bezstarostně, téměř něžně. „Kolik živých bytostí ještě musí zemřít, Jaci, než konečně uvidíš pravdu?“

Jace měl pocit, že má hlavu plnou vířícího dýmu. Bolestivě ho pálilo na zádech. „O tomhle už jsme přece mluvili. Pleteš se, otče.

Možná je pravda to, co tvrdíš o démonech, možná i to, co říkáš o Spolku, tohle ale není způsob –“

„Chtěl jsem tím říct,“ skočil mu do řeči Valentýn, „kdy už konečně uvidíš, že jsi přesně jako já?“

I přes okolní chlad se Jace začal potit. „Cože?“

„Ty i já jsme úplně stejní,“ sdělil mu Valentýn. „Jak už jsi mi řekl předtím, jsi tím, co jsem z tebe udělal, a já z tebe udělal kopii sebe samého. Máš moji aroganci. Máš moji odvahu. A máš v sobě to, co způsobuje, že jsou za tebe jiní lidé ochotni bez otázek obětovat své životy.“

Kdesi v podvědomí Jaceovi hlodala jakási myšlenka. Něco, co by měl vědět nebo co už zapomněl. Kůže na zádech ho pálila… „Já ale nechci, aby za mě jiní obětovali své životy!“ vykřikl.

„Ale chceš. Dělá ti dobře to vědomí, že by za tebe Alek s Isabelou položili život. Že by to udělala i tvá sestra. A i inkvizitorka za tebe zemřela, ne, Jonathane? A ty jsi tam jen stál a nechal jsi ji…“

„Ne!“

„Jsi stejný jako já – na tom ostatně není nic překvapivého, ne?

Jsme přece otec se synem, tak proč bychom se od sebe měli lišit?“

„Ne!“ Jace vymrštil ruku a ulomil pokroucenou kovovou vzpěru. Ozvalo se hlasité zapraštění. V místě zlomu byl okraj tyče zubatý a nebezpečně ostrý. „Já nejsem jako ty!“ vykřikl Jace a zabodl konec tyče svému otci přímo do prsou.

Valentýn otevřel ústa. Klopýtl dozadu a kus vzpěry mu stále vyčníval z hrudníku. Jace na něj okamžik jen zíral a přitom si myslel: Spletl jsem se, opravdu je to on. Pak se ale Valentýn začal propadat do sebe a jeho tělo se drolilo jako písek. Vzduch se naplnil pachem spáleniny, zatímco se Valentýnovo tělo měnilo v popel, který vzápětí rozfoukal studený průvan.

Jace si sáhl rukou pod lopatku. Kůži měl v místě, kde se mu právě vypařily poslední zbytky runy nebojácnosti, na dotek horkou. Zaplavil ho nepřekonatelný pocit slabosti. „Agramon,“ zašeptal a padl na kolena.

Jace klečel na zemi jen pár chvil, než mu přestalo srdce bít zběsilou rychlostí, ale zdálo se mu, že to trvalo celou věčnost. Když

se konečně postavil, měl nohy ztuhlé chladem. Konečky prstů mu zmodraly. Ve vzduchu se vznášel zápach spáleniny, po Agramonovi však nezůstala žádná stopa.

Stále ještě svíral kus kovové tyče. Došel k žebříku na konci můstku, a když se snažil slézt dolů za pomoci jedné ruky, trochu si pročistil hlavu. Seskočil z poslední příčky a ocitl se na další úzké lávce, která se táhla podél stěny rozlehlé komory. Po stranách byly desítky dalších chodníků a také nejrůznější potrubí a přístroje. Z trubek se ozývalo dunění a každou chvíli některá z nich vypustila oblak čehosi, co vypadalo jako pára, přestože vzduch zůstával kousavě chladný.

To sis tedy pořídil příjemné hnízdečko, otče, pomyslel si Jace. Strohý průmyslový interiér lodi neodpovídal Jaceově představě o Valentýnovi, kterého znal, o tom Valentýnovi, jemuž záleželo i na tom, z jakého druhu křišťálového skla byly vybroušeny jeho karafy. Jace se rozhlédl kolem sebe. Tady dole byl úplný labyrint, takže vůbec netušil, jakým směrem by se měl vydat. Otočil se, aby mohl slézt po dalším žebříku, a vtom si všiml tmavě rudé šmouhy na podlaze.

Krev. Přejel přes šmouhu špičkou boty. Byla ještě vlhká, trochu lepkavá. Čerstvá krev. Zrychlil se mu tep. O kousek dál si všiml jiné červené skvrnky a pak ještě další – bylo to jako cestička z chlebových drobků v pohádce.

Jace sledoval krvavé stopy a podrážky jeho bot hlasitě klapaly o kovovou lávku. Kapky krve byly rozesety zvláštním způsobem, ne jako by tu došlo ke rvačce, ale spíše jako by tudy někdo nesl krvácející tělo…

Došel k černým dveřím. Byly z kovu, na němž bylo tu a tam vidět stříbrné promáčkliny a škrábance. Na klice byl krvavý otisk ruky. Jace pevněji sevřel ostrou tyč a dveře otevřel.

Vyvalila se na něj vlna ještě chladnějšího vzduchu a on zatajil dech. Místnost byla úplně prázdná, až na něco v rohu, co vypadalo jako hromada zmačkaných pytlů. Lodním okénkem vysoko ve stěně pronikalo do místnosti slabé světlo. Zatímco Jace opatrně postupoval kupředu, světlo z okénka padlo na hromadu v rohu a on si uvědomil, že to není kupa hadrů, ale tělo.

Jaceovi začalo bušit srdce jako otevřené dveře zmítající se ve vichřici.

Kovová podlaha byla lepkavá krví. Podrážky jeho bot se od ní odlepovaly s odporným mlaskavým zvukem. Přešel místnost a sklonil se k zhroucené postavě ležící v rohu. Byl to hnědovlasý chlapec, oblečený do džínů a modrého zakrváceného trička.

Jace vzal tělo za rameno a nadzvedl je. Bezvládně, jako by nemělo žádné kosti, se obrátilo na záda a vzhůru se zadívaly dvě hnědé, nevidoucí oči. Jaceovi se zatajil dech. Byl to opravdu Simon. Pokožku měl bílou jako papír. Dole na krku mu zela ošklivá sečná rána a měl podřezaná obě zápěstí.

Jace klesl na kolena, stále ještě s rukou na Simonově rameni. Zoufale pomyslel na Clary na bolest, jakou jí to způsobí, až se to dozví, na to, jak svírala jeho ruce ve svých a její drobné prsty u toho vyvinuly nečekanou sílu. Najdi mi Simona. Já vím, že to uděláš.

A on to opravdu udělal. Jenže už bylo příliš pozdě.

Když bylo Jaceovi deset let, jeho otec mu vysvětlil všechny způsoby, jak zabíjet upíry. Probodnout je kolíkem. Useknout jim hlavu a zapálit je jako nějaké děsivé bludičky. Nechat je sluncem sežehnout na troud. Nebo je nechat vykrvácet. Krev potřebovali k životu, poháněla je, jako automobily pohání benzín. Při pohledu na ránu zející v Simonově krku nebylo těžké uhodnout, který způsob si Valentýn vybral.

Jace natáhl ruku a zavřel Simonovy strnule hledící oči. Jestli ho má Clary vidět mrtvého, ať ho raději nevidí takhle. Posunul ruku dolů k okraji límce Simonová trička a chystal se jej povytáhnout, aby dlouhou ránu zakryl.

Simon se pohnul. Jeho víčka sebou zacukala a rozevřela se a jeho oči se obrátily v sloup, takže z nich byla vidět jen bělma. Slabě zachrčel, odhrnul rty a odhalil tak špičky upířích tesáků. Proříznutým hrdlem mu sípavě probíhal dech.

Jaceovi se udělalo mdlo a jeho ruka na Simonově tričku ztuhla. Nebyl mrtvý. Ale proboha, ta bolest přece musela být příšerná. Nemohl se uzdravit, jeho tělo se nemohlo zregenerovat, ne bez…

Ne bez krve. Jace pustil Simonovo tričko a zuby si vyhrnul rukáv na pravé ruce. Ostrým koncem ulomené tyče si rozřízl ránu po celé

délce zápěstí. Na kůži se mu vylila krev. Upustil tyč, která zařinčela na kovové podlaze. Ve vzduchu cítil ostrý, měděný pach vlastní krve. Podíval se dolů na Simona, který se vůbec nepohnul. Krev teď stékala Jaceovi po ruce a zápěstí ho pálilo. Podržel ruku nad Simonovým obličejem a nechal svou krev kapat přes prsty do

Simonových úst.

Nevyvolalo to však žádnou reakci. Simon se nehýbal. Jace se k Simonovi ještě více přiblížil. Klečel teď přímo nad ním a jeho dech se srážel v mrazivém vzduchu. Sklonil se a přitiskl své krvácející zápěstí k Simonovým ústům. „Napij se mé krve, ty troubo,“ zašeptal.

„Napij se!“

Ještě chvíli se vůbec nic nedělo. Pak se Simonovy oči rozechvěle zavřely. Jace ucítil v zápěstí ostré píchnutí, jakýsi silný tlak – a najednou Simonova pravá ruka vyletěla nahoru a stiskla Jaceovu paži kousek nad loktem. Simonová záda se zvedla z podlahy a prohnula se do oblouku. Tlak v Jaceově zápěstí se stupňoval, jak se Simonovy tesáky nořily stále hlouběji. Paží mu projela bolest. „Dost,“ řekl.

„Dost, to už stačí.“

Simon otevřel oči. Bělma zmizela a tmavě hnědé duhovky se zaostřily na Jace. Do tváře se mu vrátila barva, rozpálené červené skvrny jako při horečce. Rty měl lehce rozevřené a mezi nimi prosvítaly bílé špičáky potřísněné krví.

„Simone?“ oslovil ho Jace.

Simon neuvěřitelně rychle vyskočil. Odhodil Jace stranou a vrhnul se na něj. Jaceova hlava narazila na kovovou podlahu, a když se mu Simonovy špičáky zaryly do hrdla, začalo mu zvonit v uších. Snažil se z pevného sevření vykroutit, Simonovy paže ho však jako železné tyče tlačily k zemi a jeho prsty se mu zarývaly do ramenou.

Simon ale ve skutečnosti nezpůsoboval Jaceovi žádnou bolest – píchnutí, které lovec stínů zpočátku pociťoval jako ostré, se ztlumilo do slabého pálení, které bylo svým způsobem příjemné, jako bylo někdy příjemné pálení stély na kůži. Jaceovi se v žilách rozlil ospalý pocit klidu a cítil, jak se mu uvolnily svaly. Jeho ruce, které se ještě před chvílí snažily Simona odstrčit, ho nyní přitahovaly blíž. Cítil tlukot vlastního srdce, cítil, jak se zpomaluje a přechází jen v ozvěnu

sebe sama. Do okrajů zorného pole se mu vkrádala mihotající se temnota, krásná a podivuhodná. Jace zavřel oči…

Hrdlem mu projela bolest. Zalapal po dechu a prudce otevřel oči. Simon mu seděl na prsou, upřeně ho pozoroval doširoka rozevřenýma očima a rukou si přitom zakrýval ústa. Jeho rány byly pryč, tričko měl však na hrudi potřísněné čerstvou krví.

Jace znovu začal cítit bolest v pohmožděných ramenou, ve šrámu na zápěstí a v prokousnutém hrdle. Už neslyšel, jak mu tluče srdce, v hrudi však cítil divoké bušení.

Simon si odtáhl ruku od pusy. Jeho špičáky už nebyly vidět.

„Mohl jsem tě zabít,“ řekl. V hlase mu zazníval naléhavý tón.

„Nechal bych tě,“ řekl Jace.

Simon se na něj podíval a pak vydal jakési hrdelní zaúpění. Odvalil se z Jace, dopadl na kolena a objal si rukama lokty. Jace viděl, jak se Simonovi pod bledou pokožkou na krku proplétají tmavé žíly, větvící se do modrých a fialových linií. Žíly plné krve.

Mé krve. Jace se posadil. Hmátl po své stéle. Jen to, že si s ní načrtával na paži runu, ho vyčerpávalo, jako by musel táhnout olověnou trubku přes fotbalové hřiště. V hlavě mu bušila krev. Když dokončil runu iratze, opřel si hlavu o stěnu za sebou a těžce dýchal, zatímco ho bolest s nastupujícím účinkem hojivé runy opouštěla. Má krev v jeho žilách.

„Promiň,“ řekl Simon. „Je mi to moc líto.“

Hojivá runa zapůsobila. Jace cítil, jak se mu pročišťuje hlava a dunění v jeho hrudi zpomaluje. Opatrně vstal, protože očekával, že se dostaví závrať, měl však jen lehký pocit slabosti a únavy. Simon byl pořád ještě na kolenou a upřeně zíral dolů na své ruce. Jace se sehnul, chytil ho zezadu za tričko a vytáhl ho na nohy. „Neomlouvej se,“ přikázal mu a pustil ho. „Musíme vyrazit. Valentýn má Clary a už nám nezbývá moc času.“

Ve chvíli, kdy se její prsty sevřely kolem jílce Maellartachu, projelo Claryinou paží spalující a zároveň mrazivé šlehnutí. Valentýn s výrazem mírného zájmu sledoval, jak se zajíkla bolestí a úplně jí zdřevěněly prsty. Zoufale se snažila Meč pozvednout, ten jí však vypadl z ruky a zařinčel na podlaze u jejích nohou.

Téměř ani nepostřehla, že se Valentýn pohnul. O vteřinu později už stál před ní s Mečem v rukou. Clary ještě pálila dlaň. Podívala se dolů a uviděla, že se jí na kůži tvoří červená, pálící podlitina.

„To sis opravdu myslela,“ promluvil Valentýn s nádechem znechucení v hlase, „že bych tě nechal pohybovat se v blízkosti zbraně, o níž bych věděl, že ji dokážeš použít?“ Zavrtěl hlavou.

„Nepochopila jsi ani slovo z toho, co jsem říkal, že? Vypadá to, že jen jedno z mých dvou dětí je schopno chápat pravdu.“

Clary sevřela poraněnou ruku v pěst a ta bolest jí přišla téměř vhod. „Jestli mluvíte o Jaceovi, tak ten vás taky nenávidí.“

Valentýn pozvedl Meč a přiložil jeho špičku mezi Claryiny klíční kosti. „To už by stačilo,“ řekl.

Špička Meče byla ostrá. Když se Clary nadechla, píchla ji do krku a po hrudi jí začal stékat pramínek krve. Zdálo se jí, že se jí od Meče rozlévá v žilách chlad, pažemi a nohama jí projíždějí syčící kousky ledu a křehnou jí ruce.

„To tě poznamenala výchova,“ prohlásil Valentýn. „Tvá matka byla vždy tvrdohlavá žena. To byla jedna z věcí, které jsem na ní ze začátku miloval. Myslel jsem si však, že si dokáže stát za svými ideály.“

Clary si s neurčitým pocitem hrůzy pomyslela, jak je zvláštní, že když předtím svého otce viděla ve zřícenině Renwickovy nemocnice, čišelo z něj obrovské osobní kouzlo. To bylo ovšem určeno Jaceovi. Teď už se s ním Valentýn neobtěžoval a pod charismatickou slupkou se jí zdál být… prázdný. Jako dutá socha, jejíž vyříznuté oční otvory prozrazují temnotu, která panuje uvnitř.

„Řekni mi, Clarisso, mluvila někdy o mně tvá matka?“

„Tvrdila mi, že je můj otec mrtvý.“ Nic dalšího neříkej, varovala sama sebe, byla si však jistá, že konec té věty si Valentýn přečte v jejích očích. A já bych si teď přála, aby to byla pravda.

„A nikdy ti neřekla, že jsi jiná? Zvláštní?“

Clary polkla a špička ostří se jí zaryla o něco hlouběji. Pramínek krve na jejích prsou zesílil. „Nikdy mi neřekla, že patřím mezi lovce stínů.“

„Víš,“ řekl Valentýn a díval se přitom na ni přes celou délku Meče, „proč mě tvá matka opustila?“

Vzadu v krku Clary pálily slzy. Trochu si odkašlala. „Chcete tím říct, že k tomu měla jen jeden důvod?“

„Řekla mi,“ pokračoval, jako by Clary vůbec nepromluvila, „že jsem z jejího prvního dítěte udělal monstrum. Opustila mě, abych nemohl totéž udělat i s tím druhým. S tebou. Už ale bylo příliš pozdě.“

Chlad, který cítila v hrdle a v údech, byl tak intenzivní, že už se ani nechvěla. Bylo to, jako by ji Meč proměnil v kus ledu. „To by ona nikdy neřekla,“ zašeptala Clary. „Jace není monstrum. A já taky ne.“

„Já jsem přece nemluvil o –“

Padací dvířka nad jejich hlavami se rozletěla a otvorem seskočily dvě temné postavy, které přistály přímo za Valentýnem. Jak si Clary s prudkým pocitem úlevy všimla, první z nich byl Jace. Prolétl vzduchem jako šíp vystřelený z luku, neomylně směřující ke svému cíli. Dopadl na podlahu se sebejistou lehkostí. V jedné ruce svíral zakrvácenou ocelovou tyč, jejíž ulomený konec tvořil nebezpečně vyhlížející špičku.

Druhá postava seskočila vedle Jace se stejnou lehkostí, jen o trochu méně elegantně. Clary zprvu viděla jen štíhlou chlapeckou siluetu s tmavými vlasy a pomyslela si: Alek. Teprve když se postava narovnala a Clary uviděla známou tvář, uvědomila si, kdo to je.

Zapomněla na Meč, na chlad a bolest v hrdle, zapomněla na všechno. „Simone!“

Simon se na ni podíval. Jejich pohledy se na chvíli setkaly a Clary doufala, že si v jejím obličeji přečetl, jak obrovskou, všeobjímající úlevu pocítila. Oči jí zaplavily slzy, které se už tak dlouho hlásily o slovo, a zmáčely jí tváře. Ani nezvedla ruku, aby si je otřela.

Valentýn otočil hlavu a podíval se za sebe. Spodní čelist mu poklesla v prvním výrazu upřímného překvapení, který kdy Clary v jeho obličeji spatřila. Prudce se k Jaceovi a Simonovi obrátil.

Ve chvíli, kdy se špička Meče odklonila, začal v Clary všechen led tát a s ním odcházela i veškerá její síla. Padla na kolena a nekontrolovatelně se roztřásla. Když zvedla ruce, aby si setřela slzy z

tváře, všimla si, že má konečky úplně bílé, jak se jí na nich začaly tvořit omrzliny.

Jace na ni okamžik s hrůzou zíral a pak se jeho pohled zaměřil na otce. „Co jsi jí udělal?“

„Nic,“ řekl Valentýn, který už znovu získal sebekontrolu.

„Zatím.“

Ke Claryinu překvapení Jace zbledl, jako by ho otcova slova šokovala.

„To já bych se tě měl ptát, co jsi udělal, Jonathane,“ pokračoval Valentýn, a i když to říkal Jaceovi, jeho oči se upíraly na Simona.

„Proč je to pořád ještě naživu? Oživlé mrtvoly se dokáží zregenerovat – ale ne v případě, že v sobě mají tak málo krve.“

„To mluvíte o mně?“ chtěl vědět Simon. Clary překvapeně zírala. Simon zněl nějak jinak. Nemluvil jako dospívající chlapec, který odmlouvá dospělému, ale jako někdo, kdo by se dokázal s Valentýnem Morgensternem utkat jako rovný s rovným. Jako někdo, kdo si zaslouží se s ním utkat jako rovný s rovným. „Aha, už si vzpomínám, vy jste mě tam vlastně nechal umřít. Teda podruhý umřít.“

„Buď zticha.“ Jace šlehl po Simonovi varovným pohledem. Jeho oči přitom měly velmi tmavou barvu. „Já na to odpovím.“ Obrátil se ke svému otci. „Dal jsem Simonovi napít své krve,“ řekl. „Aby nezemřel.“

Rysy Valentýnova už tak dost přísného obličeje ještě ztvrdly, jako by se mu kosti snažily protlačit skrze kůži. „Ty jsi dobrovolně nechal upíra napít se tvé krve?“

Zdálo se, že Jace na chvíli zaváhal – rychle se podíval na Simona, který se do Valentýna vpaloval upřeným pohledem přetékajícím intenzivní nenávistí. Pak opatrně řekl: „Ano.“

„Nemáš ani potuchy, co jsi provedl, Jonathane,“ oznámil mu Valentýn děsivým hlasem. „Ani potuchy.“

„Zachránil jsem život,“ řekl Jace. „Život, který ses pokoušel uz-mout. Pokud vím.“

„Nebyl to lidský život,“ řekl Valentýn. „Vzkřísil jsi zrůdu, která bude zabíjet, jen aby sama mohla žít. Jeho druh má pořád jenom hlad…“

„Mám hlad i teď,“ přerušil ho Simon a usmál se, takže odhalil špičáky, které mu vyjely z pouzder v dásních. Bíle se třpytily a jejich špičky končily až u jeho dolního rtu. „Klidně bych si ještě trochu krve dal. I když z vaší krve bych se asi udávil, vy jeden jedovatej –“

Valentýn se zasmál. „Chtěl bych tě vidět, jak se o to pokusíš, upíre,“ prohlásil. „Až se do tebe zakousne Meč duše, vzplaneš a zemřeš.“

Clary viděla, jak Jaceovy oči přeskakují mezi ní a Mečem. Zračila se v nich nevyslovená otázka. Rychle řekla: „Meč ještě není proměněný. Ještě ne úplně. Nemá Maiinu krev, takže ještě neprovedl celý ten obřad…“

Valentýn se k ní s Mečem v ruce otočil a ona viděla, jak se usmívá. Zdálo se, že se Meč v jeho ruce zablýskl a pak do ní něco vrazilo – bylo to, jako by ji povalila vlna, srazila ji na zem, pak ji zase zvedla a odhodila ji vzduchem. Kutálela se bezmocně po podlaze a nedokázala se zastavit, až se zarazila o jednu z lodních přepážek. Zhroutila se u ní bolestí a snažila se popadnout dech.

Simon se k ní rozběhl. Valentýn máchl Mečem duše a před Simonem vyrostla stěna ze žhnoucích plamenů, která ho donutila před obrovským žárem klopýtavě ustoupit.

Clary se s námahou opřela o lokty. Ústa měla plná krve. Svět se kolem ní houpal a ona jen přemýšlela, jak silně se uhodila do hlavy a jestli se může stát, že omdlí. Přála si, aby se jí podařilo zůstat při vědomí.

Oheň uhasl, Simon se však choulil na podlaze, v obličeji oslněný výraz. Valentýn na něj vrhl rychlý pohled a pak se podíval na Jace.

„Jestli teď toho upíra zabiješ, ještě můžeš vrátit, co jsi udělal.“

„Ne,“ zašeptal Jace.

„Stačí pozvednout zbraň, kterou držíš v ruce, a probodnout mu s ní srdce.“ Valentýn mluvil mírným tónem. „Jeden jediný pohyb. Nic, co bys předtím neudělal stokrát.“

Jace se otci klidně zadíval do očí. „Viděl jsem Agramona,“ řekl.

„Měl tvoji tvář.“

„Tys viděl Agramona?“ Meč duše se zaleskl, když Valentýn udělal krok ke svému synovi. „A přežil jsi to?“

„Zabil jsem ho.“

„Zabil jsi Démona strachu, ale zdráháš se zabít jednoho upíra, dokonce na můj rozkaz?“

Jace nehybně stál a jeho obličej byl prost jakéhokoli výrazu. „Je to upír, v tom máš pravdu,“ souhlasil. „Ale jmenuje se Simon.“

Valentýn se zastavil před Jacem, v ruce Meč duše, zářící tvrdým černým světlem. Clary na chvíli zachvátila hrůza, protože se bála, že chce Valentýn Jace na místě probodnout a že mu to Jace dovolí.

„Mám tomu tedy rozumět tak,“ řekl Valentýn, „že jsi nezměnil názor? To, co jsi mi řekl, když jsi za mnou předtím přišel, je tvé poslední slovo? Nezačal jsi litovat, že jsi mne neposlechl?“

Jace pomalu zavrtěl hlavou. V jedné ruce stále třímal ulomenou tyč, druhou, pravou ruku však měl v úrovni pasu a něco jí vytahoval zpoza opasku. Jeho oči se celou tu dobu upíraly do Valentýnových, takže si Clary nebyla jistá, zda si Valentýn všiml, co Jace dělá. Doufala, že ne.

„Ano,“ řekl Jace. „Lituji, že jsem tě neposlechl.“

Ne! pomyslela si Clary a poskočilo jí přitom srdce. Copak to Jace opravdu vzdal? Copak si vážně myslí, že je tohle jediný způsob, jak ji a Simona zachránit?

Valentýnova tvář zjihla. „Jonathane –“

„Zvlášť proto,“ nenechal ho domluvit Jace, „že mám v plánu to udělat znovu. Právě teď.“ Jeho ruka se mihla rychlostí blesku a vzduchem proletěl směrem ke Clary nějaký předmět. Se zařinčením dopadl na podlahu pár centimetrů od ní a kousek se ještě kutálel. Překvapením vyvalila oči.

Byla to stéla její matky.

Valentýn se dal do smíchu. „Stéla? Jaci, to má být nějaký vtip?

Nebo jsi konečně –“

Zbytek té věty Clary neslyšela. Nadzvedla se na rukou a zalapala po dechu, protože jí hlavou projela ostrá bolest. Do očí se jí nahrnuly slzy a zamlžil se jí zrak. Třesoucí se rukou se natáhla po stéle, a když se jí dotkla prsty, uslyšela uvnitř své hlavy hlas, tak zřetelný, jako by její matka stála vedle ní. Vezmi si tu stélu, Clary. Použij ji. Ty víš, co máš dělat.

Křečovitě sevřela stélu v prstech. Posadila se a rozhodla se ignorovat vlnu bolesti, která jí z hlavy projížděla do páteře. Byla

přece lovkyně stínů, takže se s bolestí musela naučit žít. Matně slyšela, jak Valentýn volá její jméno, slyšela, jak se k ní přibližují jeho kroky – a přitlačila stélu na lodní přepážku s takovou vervou, že když se její špička dotkla povrchu, měla Clary pocit, že přímo slyší, jak se kov se syčením taví.

Začala kreslit. Jako vždy, když se dala do kreslení, svět kolem ní zmizel a existovala jen ona, její stéla a kovový podklad. Vzpomněla si, jak stála před Jaceovou celou a šeptala si: Otevřít, otevřít, otevřít! Věděla, že tehdy zmobilizovala všechny své síly, aby vytvořila runu, která nakonec vysvobodila Jace z pout. A také věděla, že to, co vložila do tamté runy, nebylo ani z desetiny, ani ze setiny tak silné jako to, co ze sebe vydává teď. Ruce ji pálily a ona vykřikla, když se rozjela dolů po stěně stélou, která za sebou vypalovala tlustou, černou čáru. Otevřít.

Všechen pocit marnosti, všechno zklamání, všechen vztek jí proudily z prstů do stély a odtud zase do runy. Otevřít. A také veškerá láska, veškerá úleva z toho, že je Simon naživu, veškerá naděje, že přes to všechno se jim ještě možná podaří přežít. Otevřít!

Ruka, v níž stále ještě svírala stélu, jí klesla do klína. Na chvíli se rozhostilo naprosté ticho a všichni – Jace, Valentýn, dokonce i Simon – zírali společně s ní na znamení, které se vpalovalo do přepážky lodi.

Jako první promluvil Simon, který se obrátil k Jaceovi. „Co ta runa znamená?“

Odpověděl mu však Valentýn, i když u toho nespustil oči ze stěny. V obličeji měl výraz, naprosto neodpovídající tomu, co by od něj Clary čekala, výraz, v němž se mísil vítězoslavný pohled s hrůzou a zoufalství s radostí. „Znamená to: Mene mene, tekel, ufarsin,“ řekl.

Clary se podařilo vstát. „Tohle to neznamená,“ zašeptala.

„Znamená to otevřít.“

Valentýn zachytil Claryin pohled. „Clary…“

Jeho slova přehlušilo skřípění kovu. Přepážka, na kterou Clary nanesla runu, stěna tvořená pevnými ocelovými pláty, se prohnula a zachvěla se. Nýty vyletěly ze svých otvorů a do místnosti začaly tryskat proudy vody.

Slyšela Valentýna křičet, jeho hlas však zanikl v ohlušujícím nářku trhajícího se kovu, zatímco všechny šrouby, všechny hřebíky a všechny nýty, jež držely obrovské plavidlo pohromadě, začaly vyskakovat ze svých míst.

Pokusila se doběhnout k Jaceovi a Simonovi, když se však stále rostoucí dírou ve zdi dovnitř nahrnul další příval vody, spadla na kolena. Tentokrát ji vlna povalila a ledový proud ji stáhl pod sebe. Slyšela, jak Jace odněkud volá její jméno. Jeho křik se zoufale a hlasitě vznášel nad skřípěním lodi. Stihla vykřiknout jeho jméno pouze jednou, pak ji totiž proud nasál do zubaté díry v přepážce a odtud ven, do moře.

Zmítala se v černé vodě a kopala kolem sebe. Sevřela ji hrůza, hrůza ze slepé temnoty a z hloubky, z milionů tun vody všude kolem ní, které na ni tlačily a snažily se jí z plic vyrazit všechen vzduch. Netušila, kde je nahoře nebo kterým směrem by měla plavat. Už dál nedokázala zadržovat dech. Z plných plic se nadechla špinavé vody a v hrudi jí vybuchla bolest. Před očima jí poskakovaly hvězdičky. Hučení v uších bylo náhle nahrazeno vysokým, sladkým, neskutečným zpěvem. Umírám, pomyslela si s údivem. Pak se k ní z černé vody natáhly dvě bledé ruce a přitáhly si ji blíž. Kolem ní zavířily dlouhé vlasy. Mami, vykřikla Clary v duchu, než se jí však jasně zjevila matčina tvář, zavřela jí temnota oči.

Když se Clary se probrala k vědomí, všude kolem ní se ozývaly hlasy a před očima jí poletovala světla. Ležela na zádech na hrbolaté korbě Lukovy dodávky. Nad hlavou se jí klenula šedočerná obloha. Kolem sebe cítila mořskou vodu smíšenou s pachem dýmu a krve.

Jako balónky na šňůrkách se nad ní vznášely bílé tváře. Když zamrkala, před očima se jí zaostřily.

Luke. A Simon. Oba se nad ní skláněli se starostlivě úzkostným výrazem v obličeji. Chvíli měla pocit, že Lukovi zbělely vlasy, když ale znovu zamrkala, uvědomila si, že je má jen pokryté popílkem. I všude kolem se vznášel popel, vzduch jím byl přímo prosycen a všichni měli na oblečení i na kůži šmouhy od černých sazí.

Zakašlala a i v ústech ucítila chuť popela. „Kde je Jace?“

„On je…“ Simonův pohled přeskočil na Luka a Clary se stáhlo srdce.

„Je v pořádku, že jo?“ dožadovala se odpovědi. Pokusila se sednout si a pocítila bodavou bolest v hlavě. „Kde je? Kde je?!“

„Jsem tady.“ Jace se objevil na kraji jejího zorného pole, tvář skrytou ve stínu. Poklekl vedle ní. „Promiň. Měl jsem tu být, když ses probudila. Já jenom…“

Hlas se mu zlomil.

„Co ty jenom?“ Zírala na něj. Zezadu ho osvětlovaly hvězdy, takže byly jeho vlasy spíš stříbrné než zlaté a jeho oči pozbyly veškerou barvu. Kůži měl pruhovanou černými a šedými šmouhami.

„Myslel si, že jsi taky mrtvá,“ řekl Luke a prudce vstal. Díval se přes mořskou úžinu na něco, co Clary neviděla. Na obloze vířily sloupce černého a purpurového dýmu, jako by tam hořelo.

„Taky mrtvá? A kdo je ještě –“ Nedořekla větu, protože se jí zmocnil bolestivý nával nevolnosti. Jace si všiml jejího výrazu, sáhl si do kapsy a vytáhl odtud svoji stélu.

„Nehýbej se, Clary.“ Ucítila na předloktí pálení a vzápětí se jí začala pročišťovat hlava. Posadila se a zjistila, že sedí na vlhkém prkně opřeném o zadní stěnu kabiny. Na korbě stálo několik centimetrů šplouchající vody, v níž vířily částečky stejného popela, který se na ně jako drobounký černý déšť snášel z oblohy.

Podívala se na své předloktí na místo, kam jí Jace nakreslil hojivé znamení. Pocit slabosti už ustupoval, jako by jí Jace vstříkl do žil novou sílu.

Než od ní ustoupil, přejel prsty po liniích runy iratze, kterou jí nanesl na paži. Jeho ruka byla stejně chladná a vlhká jako její kůže. I celý zbytek jeho těla byl vlhký – měl mokré vlasy a oblečení nasáklé vodou se mu lepilo k tělu.

V ústech cítila štiplavou pachuť, jako by vylízala dno popelníku.

„Co se stalo? Na lodi začalo hořet?“

Jace se podíval na Luka, který pořád ještě pozoroval šedočernou řeku. Na hladině byly tu a tam vidět menší lodi, avšak Valentýnův koráb nikde. „Ano,“ odpověděl. „Valentýnova loď beze zbytku shořela. Nic z ní nezbylo.“

„A kde jsou všichni?“ Claryin pohled se přesunul na Simona, který byl jako jediný z nich suchý. Jeho už tak dost světlá pleť měla bledě zelený nádech, jako by mu bylo špatně nebo měl horečku.

„Kde je Isabela s Alekem?“

„Jsou na některé z lodí lovců stínů. Jsou v pořádku.“

„A Krasomil?“ Otočila se a podívala se do kabiny dodávky, ta však byla prázdná.

„Musel ošetřit některé z vážněji zraněných lovců stínů,“ řekl Luke.

„Ale jsou všichni v pořádku? Alek, Isabela, Maia – všichni jsou v pořádku, ne?“ Clary se zdálo, že její hlas zní tence a ustrašeně.

„Isabela je zraněná,“ oznámil jí Luke. „Robert Lightwood taky. Ten se bude uzdravovat ještě dost dlouho. Spousta dalších lovců stínů, včetně Malika a Imogeny, je mrtvých. Byl to velice těžký boj, Clary, a nedopadl pro nás zrovna dobře. Valentýn je pryč. I s Mečem. Místní odnož Spolku je v troskách. Vůbec nevím…“

Odmlčel se. Clary na něj zírala. V jeho hlase bylo něco, co ji děsilo. „Moc mě to mrzí,“ řekla. „Byla to moje chyba. Kdybych –“

„Kdybys neudělala to, co jsi udělala, Valentýn by všechny na lodi povraždil,“ přerušil ji Jace rozhodně. „Jedině díky tobě se tahle bitva nezměnila v totální masakr.“

Clary se na něj upřeně zadívala. „Myslíš tím to, co jsem provedla s tou runou?“

„Roztrhala jsi tu loď na kousíčky,“ řekl Luke. „Všechny šrouby a nýty, všechno, co ji mohlo držet pohromadě, se najednou uvolnilo. Celé se to úplně zhroutilo. Rozpadly se i nádrže s naftou. Většina z nás jen tak tak stihla skočit do vody, než to celé začalo hořet. To, co jsi udělala – něco takového ještě nikdy nikdo neviděl.“

„Aha,“ hlesla Clary tichým hláskem. „A byl někdo – zranil se přitom někdo?“

„Pěkná řádka démonů se utopila, když se ta loď začala potápět,“ odpověděl jí Jace. „Ale žádnému lovci stínů se přitom nic nestalo.“

„Protože umějí plavat?“

„Protože byli zachráněni. Všechny nás vytáhly z vody rusalky.“

Clary pomyslela na ruce, které se k ní ve vodě natáhly, na neskutečně sladký zpěv, který ji obklopil. Takže to přece jen nebyla její matka. „Vodní víly?“

„Královna ze Zakletého dvora opravdu splnila svůj slib,“ řekl Jace. „Slíbila nám přece, že nám pomůže, jak jen to bude v jejích silách.“

„Ale jak to…“ Jak to věděla? chystala se Clary zeptat, pak si však vzpomněla na královniny moudré, vševědoucí oči a na Jace házejícího do vody z pláže v brooklynské čtvrti Red Hook kousek bílého papíru a rozhodla se tu otázku raději nepoložit.

„Lodě lovců stínů začínají odplouvat,“ řekl Simon s pohledem upřeným na řeku. „Asi už vytáhli všechny, koho mohli.“

„Tak dobře.“ Luke narovnal ramena. „Je čas vyrazit.“ Pomalu vykročil ke kabině dodávky. Trochu kulhal, i když jinak se zdálo, že žádné zranění nemá.

Vklouzl na sedadlo řidiče a za pár okamžiků motor dodávky znovu zaburácel. Rozjeli se po vodní hladině a od kol začaly odskakovat kapičky odrážející stříbrošedou barvu postupně blednoucí oblohy.

„To je tak hrozně divný,“ řekl Simon. „Pořád čekám, kdy se ta dodávka začne potápět.“

„Nemůžu uvěřit, žes právě zažil to, co my, a myslíš si, že tohle je divný,“ poznamenal Jace, jeho hlas však nenesl žádné známky zlomyslnosti nebo rozmrzelosti. Zněl jen velmi, velmi unaveně.

„A co bude s Lightwoodovými?“ zeptala se Clary. „Po tom všem, co se stalo… Spolek přece…“

Jace pokrčil rameny. „Cesty Spolku jsou nevyzpytatelné. Netuším, co mají jeho představitelé v plánu. Ale budeš je asi dost zajímat ty. A to, co dokážeš.“

Simon vydal jakýsi zvuk. Clary si v první chvíli myslela, že to byl náznak protestu, když se však na něj zadívala pozorněji, všimla si, že je ještě zelenější než předtím. „Co se děje, Simone?“

„To ta voda,“ vysvětlil jí. „Tekoucí voda není nic pro upíry. Je čistá… a my ne.“

„V East River teda určitě čistá voda není,“ namítla Clary, ale přesto k němu natáhla ruku a jemně se dotkla jeho paže. Usmál se na ni. „Tys nespadl do vody, když se ta loď rozpadla?“

„Ne. Na hladině plaval kus lodi a Jace mě na něj hodil. Vůbec jsem se nenamočil.“

Clary se přes rameno ohlédla na Jace. Viděla ho teď zase o něco jasněji, tma už totiž ustupovala. „Děkuju,“ řekla mu. „Myslíš…“

Zvedl obočí. „Co jestli si myslím?“

„Že existuje šance, že se Valentýn utopil?“

„Nikdy nevěř tomu, že je zápornej hrdina po smrti, dokud neuvidíš jeho mrtvolu,“ prohlásil Simon. „To může přinést leda tak smůlu a ošklivý překvapení.“

„V tom se nemýlíš,“ souhlasil Jace. „Já si myslím, že není mrtvý.

Jinak bychom totiž našli Nástroje smrti.“

„Dokáže se Spolek obejít bez nich? Ať už je Valentýn po smrti, nebo ne?“ zajímalo Clary.

„Spolek to vždycky nějak přežije,“ řekl Jace. „To je to jediné, co umí.“ Otočil tvář směrem k horizontu na východě. „Vychází slunce.“ Simon úplně ztuhl. Clary na něj chvíli zírala s překvapením, které vzápětí vystřídalo zděšení a hrůza. Otočila se směrem, kterým se díval Jace. Měl pravdu – na horizontu na východě se kolem rostoucího zlatého disku rozlévala krvavě rudá skvrna. Clary viděla, jak od prvních slunečních paprsků poskakují na vodě okolo nich neskutečné skvrnky zelené, purpurové a zlaté barvy. „Ne!“ zašeptala. Jace se na ni překvapeně podíval a pak hned na Simona, který seděl bez hnutí a sledoval vycházející slunce, jako když myš zahnaná do kouta pozoruje kočku. Jace rychle vyskočil na nohy a přešel ke kabině. Něco zašeptal a Clary si všimla, že se Luke na ni a na

Simona ohlédl a pak se otočil zpět k Jaceovi. Zavrtěl hlavou.

Dodávka vyrazila kupředu. Luke musel nejspíš přitlačit pedál plynu k podlaze. Clary se pevně chytila postranice. Vepředu Jace křičel na Luka, že přece musí existovat způsob, jak tu zatracenou šunku donutit jet rychleji, Clary však věděla, že svítání nikdy ne-předjedou.

„Musí to nějak jít,“ řekla Simonovi. Nemohla uvěřit tomu, že ani ne za pět minut se její nevěřícný pocit úlevy změnil v nevěřícný pocit hrůzy. „Třeba tě můžeme zakrýt oblečením…“

Simon stále ještě zíral bílou tváří do slunce. „Hromada hadrů ničemu nepomůže,“ řekl. „Rafael mi to vysvětloval, před slunečním svitem nás neochrání nic než zdi. Slunce se látkou propálí.“

„Ale přece musí být něco…“

„Clary.“ Teď už ho v šedém světle svítání viděla zcela jasně, jeho velké tmavé oči v bledém obličeji. Natáhl k ní ruce. „Pojď sem.“

Vrhla se na něj a pokusila se z něj svým tělem zakrýt co největší část. Věděla, že je to zbytečné. Jakmile se ho dotknou sluneční paprsky, rozpadne se v prach.

Chvíli seděli úplně bez pohnutí a jen se objímali. Clary cítila, jak mu stoupá a klesá hruď, připomněla si však, že se to děje ze zvyku, ne z nutnosti. Simon možná nemusel dýchat, to však neznamenalo, že nemůže zemřít.

„Nenechám tě umřít,“ řekla mu.

„Myslím, že nemáš na vybranou.“ Cítila, jak se usmál. „Myslel jsem si, že už nikdy neuvidím slunce,“ zavtipkoval. „Ale to jsem se asi spletl.“

„Simone…“

Jace něco zakřičel. Clary vzhlédla. Oblohu zaplavilo růžové světlo, jako když se do průzračné vody vylije barva. Simon v jejím objetí zatnul všechny svaly. „Miluju tě,“ řekl. „Nikdy jsem nemiloval nikoho kromě tebe.“

Růžové nebe protnula zlatá vlákna podobná zlatému žilkování v drahém mramoru. Na vodě kolem nich zazářily odlesky světla a Simon ztuhl. Zaklonil hlavu a jeho otevřené oči se naplnily zlatem, jako by v něm stoupala hladina rozpáleného tekutého kovu. Na kůži se mu objevily černé trhlinky podobné prasklinám na poškozené soše.

„Simone!“ vykřikla Clary. Natáhla k němu ruku, najednou však ucítila, že ji od Simona někdo odtáhl. Byl to Jace, který ji svíral kolem ramen. Snažila se mu vytrhnout, držel ji však příliš pevně. Něco jí říkal do ucha, znovu a znovu, a teprve za pár chvil začala rozumět tomu, co se jí snažil sdělit:

„Clary, podívej se. Podívej se.“

„Ne!“ Přitiskla si ruce k obličeji. Na dlaních jí ulpěla chuť vody, jež se přelévala po podlaze. Byla trochu slaná, jako slzy. „Já se tam nechci dívat. Já nechci…“

„Clary.“ Jaceovy ruce ji teď držely za zápěstí a snažily se jí odtáhnout dlaně od obličeje. V očích ji zabolelo jasné světlo úsvitu.

„Podívej se.“

Podívala se. A uslyšela, jak jí v plicích zahvízdal vzduch, když překvapením zalapala po dechu. Simon seděl na korbě dodávky v jasné skvrně slunečního světla, s otevřenou pusou a pohledem upřeným dolů na vlastní tělo. Na hladině za ním poskakovaly sluneční paprsky a okraj jeho vlasů se třpytil jako zlato. Simon neshořel na popel, seděl naprosto v pořádku na slunci a bledá kůže na jeho obličeji, pažích a rukou vypadala zcela neporušeně.

Venku před Institutem se snášel soumrak. Za okny Jaceovy ložnice, kde Jace právě zíral na hromadu svých věcí na posteli, se rděly bledé červánky. Hromada byla mnohem menší, než čekal. Celých sedm let života na tomto místě, a tohle bylo to jediné, co mu z toho zůstalo – vojenský vak z poloviny naplněný oblečením, nevelkým stohem knih a několika málo zbraněmi.

Přemýšlel, jestli si má s sebou vzít těch pár věcí, které mu zbyly z venkovského sídla v Idrisu, až bude dnes večer odcházet. Krasomil mu vrátil stříbrný prsten jeho otce, Jace už ale neměl nejmenší chuť jej nosit. Navlékl jej na řetízek, který si zapnul kolem krku. Nakonec se rozhodl, že si vezme všechno. Nemělo cenu na tomhle místě cokoli nechávat.

Zrovna cpal do vojenského vaku oblečení, když se ozvalo zaklepání. Šel otevřít v očekávání, že za dveřmi najde Aleka nebo Isabelu.

Byla to Marysa. Na sobě měla strohé černé šaty a vlasy měla pevně stažené dozadu. Vypadala starší, než jak si ji pamatoval. Z koutků úst jí k okrajům čelistí vybíhaly dvě hluboké vrásky. Jen v očích jí zářila barva. „Jaci,“ oslovila ho. „Můžu dovnitř?“

„Můžeš dělat, co se ti zlíbí,“ řekl a vrátil se k posteli. „Je to tvůj dům.“ Hmátl po chumlu zmačkaných triček a nacpal jej do vojenského vaku, možná až zbytečně prudce.

„Ten dům vlastně nepatří nám, ale Spolku,“ poznamenala Marysa. „My jsme tu jen jako správci.“

Jace teď do vaku pěchoval knihy. „To je jedno.“

„Co to děláš?“ Kdyby ji Jace neznal, asi by si teď pomyslel, že se jí trochu chvěje hlas.

„Balím si věci,“ odpověděl. „To přece lidé většinou dělají, když se odněkud stěhují.“

Zbledla. „Neodcházej,“ požádala ho. „Jestli tu chceš zůstat…“

„Nechci tu zůstat. Nepatřím sem.“

„A kam půjdeš?“

„K Lukovi,“ odpověděl a všiml si, jak sebou trhla. „Na nějakou dobu. Pak nevím. Možná do Idrisu.“

„A tam si myslíš, že patříš?“ Z jejího hlasu čišel bolestný smutek.

Jace na chvíli přestal balit a zadíval se na svůj vak. „Já vůbec nevím, kam patřím.“

„Přece ke své rodině.“ Marysa udělala nejistý krok směrem k němu. „K nám.“

„To tys mě odsud vyhodila.“ Jace slyšel, jak drsně zní jeho hlas, a pokusil se to trochu zmírnit. „Je mi to líto,“ řekl a otočil se přitom k ní. „Všechno, co se stalo. Ale předtím jsi mě tady nechtěla, takže nechápu, proč bys mě tu měla chtít teď. Robert se bude ještě nějakou dobu uzdravovat a bude potřebovat, aby ses o něj starala. Jenom bych vám tu překážel.“

„Překážel?“ řekla nevěřícně. „Robert tě chce vidět, Jaci…“

„O tom pochybuju.“

„A co Alek? A Isabela a Max – oni tě potřebují. Nemůžu se ti divit, jestli mi nevěříš, že chci, abys tu zůstal, ale přece musíš vědět, že oni tě tu chtějí. Zažili jsme zlé časy, Jaci. Přece jim nemůžeš přidělávat ještě další trápení.“

„Tohle není fér.“

„Nemám ti za zlé, jestli mě nenávidíš.“ Opravdu se jí chvěl hlas. Jace se prudce otočil a překvapeně se na ni zadíval. „Ale to, co jsem udělala, že jsem tě vyhodila a tak hrozně se k tobě chovala, to bylo

jen proto, že jsem tě chtěla ochránit. A taky proto, že jsem měla strach.“

„Z čeho? Ze mě?“ Přikývla.

„Díky, teď se vážně cítím mnohem líp.“

Marysa se zhluboka nadechla. „Bála jsem se, že mi zlomíš srdce, jako to kdysi udělal Valentýn,“ řekla. „Byl jsi první člověk, kterého jsem po něm začala mít zase ráda, první člověk, který nebyl z mé krve. První živé stvoření. A byl jsi ještě dítě…“

„Myslela sis, že jsem někdo jiný.“

„Ne. Vždycky jsem věděla, kdo jsi. Už ve chvíli, kdy jsem tě viděla vystupovat z lodi z Idrisu, bylo ti tenkrát deset let. Vstoupil jsi do mého srdce stejně jako mé vlastní děti, když se narodily.“ Zavrtěla hlavou. „Tomu ty ale nemůžeš rozumět. Nikdy jsi nebyl rodič. Nic na světě nemůžeš milovat tak, jako miluješ své děti. A nic na světě v tobě nedokáže vyvolat takový vztek.“

„Toho s tím vztekem jsem si všiml,“ poznamenal Jace po chvíli.

„Nečekám, že mi odpustíš,“ pokračovala Marysa. „Ale kdyby ses rozhodl tu zůstat kvůli Isabele, Alekovi a Maxovi, byla bych ti moc vděčná…“

To byl špatný tah. „Nestojím o tvoji vděčnost,“ odsekl Jace a obrátil se zpátky k vojenskému vaku. Už nezbylo nic, co by do něj ještě nacpal. Zatáhl za zip.

„A la claire fontaine,“ řekla Marysa, „m’en allant promener.“

Otočil se a podíval se na ni. „Cože?“

„II y a longtemps que je t’aime. Jamais je ne t’oublierai. To je ta starofrancouzská balada, kterou jsem kdysi zpívala Alekovi a Isabele. Ta, na kterou ses mě ptal.“

V pokoji už teď bylo velmi málo světla a v tom šeru mu Marysa připadala skoro stejná, jako když mu bylo deset, jako by se za posledních sedm let ani trochu nezměnila. Vypadala přísně, starostlivě a znepokojeně – a také plná naděje. Vypadala jako jediná matka, kterou kdy poznal.

„A není pravda, že bych ti nikdy nezpívala,“ dodala. „Jenom jsi mě nikdy neslyšel.“

Jace na to nic neodpověděl, jen natáhl ruku a trhnutím rozepnul zip na vojenském vaku. Všechny jeho věci se zase vysypaly na postel.

Epilog

„Clary!“ Obličej Simonovy matky se při pohledu na Clary stojící před dveřmi celý rozzářil. „Neviděla jsem tě už celé věky. Už jsem se začínala bát, jestli jste se se Simonem třeba nepohádali.“

„Ale ne,“ ujistila ji Clary. „Jenom mi nějak nebylo dobře, to je všechno.“ I když ovládáš hojivé magické runy, evidentně nejsi ne-zranitelná. Ani ji nepřekvapilo, když se ráno po bitvě probudila a zjistila, že jí třeští hlava a má horečku. Myslela si, že se nachladila – a kdo by se tomu divil? Vždyť v noci několik hodin mrzla v promočeném oblečení u vody. Krasomil jí ale vysvětlil, že se pravděpodobně vyčerpala při vytváření runy, která zničila Valentýnovu loď.

Simonová matka se zatvářila soucitně. „Určitě jsi chytila ten virus, který sklátil předminulý týden Simona. Skoro ani nemohl vstát z postele.“

„Ale teď už je mu líp, ne?“ zeptala se Clary. Věděla, že je to pravda, ale nevadilo jí znovu si to poslechnout.

„Už je v pořádku. Myslím, že je vzadu na zahradě. Můžeš jít brankou.“ Usmála se. „Moc rád tě uvidí.“

Cihlově červené řadové domky v Simonově ulici byly navzájem odděleny malebnými bílými plůtky z tepaného železa, z nichž v každém se nacházela branka vedoucí na maličkou zahrádku za domem. Nebe mělo jasně modrou barvu a vzduch byl chladivý, i když svítilo slunce. Clary už ve vzduchu cítila náznak blížícího se sněhu.

Zaklapla za sebou branku a vydala se hledat Simona. Jak tvrdila jeho matka, byl na zahradě a ležel v plastovém křesle s komiksem rozevřeným v klíně. Když uviděl Clary, odložil komiks, posadil se a zazubil se na ni. „Čau, kotě.“

„Kotě?“ Sedla si na krajíček křesla, které stálo vedle jeho. „To si snad ze mě děláš legraci, ne?“

„Jenom jsem to zkoušel. Takže ne?“

„Ne,“ řekla rozhodně a naklonila se k němu, aby ho mohla políbit na ústa. Když se od něj odtáhla, pročesával jí rukou vlasy, ale v očích měl zamyšlený pohled.

„Jsem rád, že ses stavila,“ řekl.

„Já taky. Přišla bych už dřív, ale…“

„Byla jsi nemocná. Já vím.“ Celý týden mu jen psala textové zprávy z Lukova gauče, kde ležela zabalená v dece a sledovala reprízy Kriminálky Las Vegas. Ten svět, ve kterém na každou záhadu existovala prokazatelná a vědecky podložená odpověď, jí poskytoval útěchu.

„Ale už je mi dobře.“ Rozhlédla se kolem sebe a zachvěla se. Přitáhla si těsněji k tělu svůj bílý svetr. „A proč vlastně ležíš v tomhle počasí tady venku? Copak tobě vůbec není zima?“

Simon zavrtěl hlavou. „Já už zimu ani teplo necítím. A kromě toho,“ dodal a usmál se, „chci teď na slunci strávit co nejvíc času. Pořád ještě se mi chce přes den dost spát, ale snažím se s tím bojovat.“

Hřbetem ruky se dotkla jeho tváře. Na povrchu byla prohřátá od slunce, jinak ale byla jeho pokožka chladná. „Ale jinak je všechno… pořád při starým?“

„Tím chceš říct, jestli jsem pořád upír? Jo. Už to tak vypadá. Pořád mám chuť na krev a nebije mi srdce. Budu se muset vyhýbat doktorům, ale upíři vlastně stejně nebývají nemocní…“ Pokrčil rameny.

„A mluvil jsi s Rafaelem? Pořád ještě netuší, jak je možný, že se můžeš vystavovat slunci?“

„Vůbec. Vypadá, že ho to taky pěkně štve.“ Simon na ni ospale zamžoural, jako by byly dvě hodiny ráno, a ne odpoledne. „Mám pocit, že to boří jeho představy o tom, jak by měly věci fungovat. A taky pro něj bude těžší mě donutit, abych se za noci potuloval po městě, když já mám v plánu se po městě potulovat ve dne.“

„Spíš bych čekala, že se mu to bude zdát zajímavý.“

„Upíři nemají rádi změny. Jsou dost tradičně založení.“ Usmál se na ni a ona si pomyslela: Takhle už bude vypadat pořád. Až mně bude padesát nebo šedesát, on bude pořád ještě vypadat na šestnáct. Nebylo to veselé pomyšlení. „Ale každopádně, tohle určitě prospěje mojí kariéře v hudebním šoubyznysu. Jestli se dá věřit knihám od Anne Riceové, tak z upírů bývají skvělý rockový hvězdy.“

„Nejsem si jistá, jestli je to úplně seriózní zdroj informací.“

Zády se opřel v křesle. „Ale co je? Samozřejmě kromě tebe.“

„Seriózní? Tohle si o mně myslíš?“ zeptala se s předstíraným rozhořčením. „To teda není moc romantický.“

Přes tvář mu přelétl stín. „Clary…“

„Co? Co je?“ Natáhla se k jeho ruce a vzala ji do své. „Mluvíš tím tónem, jakým se říkají špatný zprávy.“

Odvrátil od ní pohled. „Já nevím, jestli je to špatná zpráva, nebo ne.“

„Vždycky je to buď jedno, nebo druhý,“ prohlásila Clary.

„Hlavně mi řekni, že jsi v pořádku.“

„Jsem v pořádku,“ ujistil ji. „Ale… myslím si, že už bychom se neměli dál vídat.“

Clary skoro spadla ze židle. „Ty už se se mnou nechceš kamarádit?!“

„Clary…“

„Je to kvůli démonům? Kvůli tomu, že je to moje vina, že se z tebe stal upír?“ Hlas se jí zvedal do čím dál tím závratnějších výšek.

„Já vím, že to teď byl hroznej blázinec, ale jestli chceš, můžu tě od toho držet dál. Můžu…“

Simon sebou trhnul. „Mluvíš už skoro jak delfín. Přestaň s tím.“ Clary zmlkla.

„Pořád chci být tvůj kamarád,“ řekl. „Ale nejsem si moc jistej tím druhým.“

„Čím druhým?“

Začervenal se. Netušila, že se upíři dokáží červenat. Na jeho bledou pokožku to mělo velmi výrazný účinek. „No, však víš, chozením.“

Chvíli nic neříkala a snažila se najít ta správná slova. Nakonec řekla: „Ještě žes neřekl ‚ochmatáváním‘. Bála jsem se, že to nazveš takhle.“

Podíval se dolů na jejich ruce, které ležely propletené na plastovém povrchu zahradního křesla. Její prsty působily oproti jeho drobně, poprvé si ale uvědomil, že její pokožka je o odstín tmavší. Nepřítomně jí přejel palcem přes kotníky prstů a prohlásil: „Takhle bych to nikdy nenazval.“

„Myslela jsem si, že to tak chceš,“ přemýšlela nahlas. „Myslela jsem, žes říkal…“

Zvedl hlavu a podíval se na ni přes své tmavé řasy. „Že tě miluju?

Taky že tě miluju. Ale nejde jen o to.“

„Je to kvůli Maie?“ Začaly jí drkotat zuby a jen z části za to mohl chlad. „Protože ji máš rád?“

Simon zaváhal. „Ne. Teda vlastně jo. Mám ji rád, ale ne tak, jak si myslíš. Ale jde o to, že když jsem s ní…, tak cítím, jaký to je, když má někdo tímhle způsobem rád mě. A s tebou to takhle není.“

„Ale ty ji přece nemiluješ…“

„Možná k tomu jednou dojdu.“

„Možná jednou začnu milovat já tebe.“

„Jestli se to někdy stane,“ řekl, „tak za mnou přijď a pověz mi to.

Víš přece, kde mě najít.“

Zuby jí začaly drkotat ještě silněji. „Já tě nechci ztratit, Simone.

Nemůžu.“

„Nikdy mě neztratíš. Já přece nikam neodcházím. Ale radši chci zachovat to, co teď máme, to, co je opravdový a pravdivý a důležitý, než abych tě nutil předstírat něco jinýho. Když jsem s tebou, tak si chci být jistej, že jsem opravdu s tebou, s tou opravdovou Clary.“

Opřela se čelem o jeho a zavřela oči. Pořád to byl Simon, přes všechno, co se stalo. Pořád voněl jako on, tím stejným práškem na praní. „Já možná ani nevím, kdo to je.“

„Ale já to vím.“

Když Clary odcházela od Simona a zavírala za sebou branku, u chodníku už na ni čekala Lukova zbrusu nová dodávka.

„Vždyť jsi mě sem zavezl. Nemusel jsi sem zase jezdit,“ řekla a vyhoupla se na sedadlo vedle něj. S jednou věcí se dalo u Luka počítat: Totiž s tím, že svou starou, poničenou dodávku nahradí vozem, který bude vypadat přesně jako ten předchozí.

„Odpusť mi tu rodičovskou paniku,“ omluvil se jí Luke a podal jí kelímek z voskovaného papíru plný kávy. Napila se. V kávě byla spousta cukru a žádné mléko, přesně jak to měla ráda. „Bývám teď dost nervózní, když tě nemám přímo na očích.“

„Jo, vážně?“ Clary pevně svírala kelímek, aby se káva nerozlila, když dodávka začala poskakovat ve výmolech na silnici. „A jak dlouho myslíš, že to bude ještě trvat?“

Luke vypadal, že nad tím přemýšlí. „Dlouho ne. Už jenom tak pět, šest let.“

„Luku!“

„Jestli ti to udělá radost, až ti bude třicet, nechám tě chodit na rande samotnou.“

„To vlastně nezní zas tak hrozně. Možná na to dřív ani nebudu připravená.“

Luke se na ni úkosem podíval. „Ty a Simon…?“

Mávla rukou, kterou nedržela kelímek s kávou. „Ani se neptej.“

„Chápu.“ Nejspíš to byla pravda. „Chceš, abych tě vyhodil doma?“

„Jedeš do nemocnice, že jo?“ Poznala to z nervózního napětí, které bylo pod jeho veselými vtípky cítit. „Tak já pojedu s tebou.“

Jeli právě po mostě. Clary pozorovala úžinu a zamyšleně svírala v dlaních svou kávu. Ten obraz ji nikdy neomrzel, ten pohled na úzký pruh vody mezi Manhattanem a Brooklynem, které se po obou stranách tyčily jako stěny kaňonu. Hladina se na slunci třpytila jako alobal. Clary přemýšlela, proč se tuto scénu nikdy nepokusila nakreslit. Vzpomněla si, že se jednou ptala své matky, proč nikdy nechce, aby jí Clary stála modelem, proč nechce malovat vlastní dceru. „Namalovat něco znamená navěky to uvěznit v obraze,“ řekla tehdy Jocelyn. Seděla přitom na zemi a držela v ruce štětec, z něhož jí na džíny odkapávala kadmiová modř. „Když něco opravdu miluješ, nesmíš se snažit to udržet navěky stejné. Musíš tomu dát svobodu, aby se to mohlo měnit.“

Ale já nenávidím změny. Zhluboka se nadechla. „Luku,“ začala.

„Valentýn mi něco řekl, když jsem byla na lodi, něco o…“

„Dobré zprávy nikdy nezačínají slovy ‚Valentýn mi řekl‘,“ zamumlal Luke.

„To možná ne. Ale bylo to něco o tobě a o mámě. Říkal, že jsi do ní zamilovaný.“

Ticho. Stáli na mostě v dopravní zácpě. Slyšela, jak pod nimi hučí projíždějící vlak metra linky Q. „A ty si myslíš, že je to pravda?“ zeptal se Luke nakonec.

„No…“ Clary cítila, že se ve vzduchu mezi nimi vznáší napětí, a snažila se volit slova velmi opatrně. „Já nevím. Tvrdil mi to už předtím, jenomže tehdy jsem si myslela, že z něj mluví nenávist nebo podezřívavost. Ale tentokrát jsem o tom začala přemýšlet a… vlastně je to dost zvláštní, že jsi byl pořád s námi, byl jsi pro mě jako táta, v létě jsme vždycky skoro celou dobu strávili na tvojí farmě, a navíc ty ani máma jste nikdy s nikým jiným nechodili. Tak jsem si říkala, že možná…“

„Říkala sis, že možná co?“

„Že spolu možná celou tu dobu chodíte, jenom jste mi to nechtěli říct. Protože jste si třeba mysleli, že jsem moc malá na to, abych to pochopila. Možná jste se báli, že vám pak začnu klást otázky o svém otci. Ale já už nejsem moc malá na to, abych to pochopila. Už mi to můžeš říct. To je asi to, co se ti snažím vysvětlit. Že mi můžeš říct cokoli.“

„Cokoli možná ne…“ Zavládlo další ticho a dodávka se mezitím pomalu posouvala dopředu na ucpané silnici. Luke mhouřil oči proti slunci a bubnoval prsty na volant. Nakonec řekl: „Ale máš pravdu. Jsem zamilovaný do tvé matky.“

„No to je skvělý,“ řekla Clary a snažila se, aby to znělo podpůrně, navzdory tomu, jak nevkusná se jí zdála být představa, že by lidé ve věku Luka a její matky mohli být zamilovaní.

„Jenže ona to neví,“ dodal pak Luke.

„Ona to neví?“ Clary udělala rozmáchlé gesto. Její kelímek už byl naštěstí prázdný. „Jak je možný, že to neví? Copak tys jí to neřekl?“

„Když to vezmu kolem a kolem,“ řekl Luke a přitiskl nohu na pedál plynu tak prudce, že dodávka poskočila, „tak ne.“

„Proč ne?“

Luke si povzdechl a unaveně se poškrábal na strništi na bradě.

„Protože mi nikdy nepřišlo, že je na to ta správná chvíle,“ řekl.

„To je dost trapná výmluva a ty to dobře víš.“

Luke vydal jakýsi zvuk, někde na půl cesty mezi zasmáním a mrzutým zavrčením. „Možná ano, ale je to pravda. Když jsem si poprvé uvědomil, co k Jocelyn cítím, bylo mi tolik, co tobě. Šestnáct. A všichni jsme se nedávno předtím seznámili s Valentýnem. Nepředstavoval jsem pro něj žádnou konkurenci. Dokonce jsem byl i maličko rád, že si nevybrala mě, ale někoho, kdo si ji opravdu zasloužil.“ Jeho hlas ztvrdnul. „Když jsem si uvědomil, jak moc jsem se spletl, bylo už příliš pozdě. Když jsme společně utíkali z Idrisu a ona čekala tebe, nabídl jsem jí, že se s ní ožením a postarám se o ni. Řekl jsem jí, že je mi jedno, kdo je otcem jejího dítěte, že se o ně budu starat jako o vlastní. Myslela si, že jí to nabízím z lítosti. Nedokázal jsem ji přesvědčit, že k tomu mám jen ty nejsobečtější pohnutky. Řekla mi, že mi nechce být na obtíž, že něco takového by nemohla chtít po nikom. Když mě pak v Paříži opustila, vrátil jsem se do Idrisu, ale neměl jsem nikde stání, nikde jsem nebyl šťastný. Nějaká část mě samého pořád chyběla, a tou částí byla Jocelyn. Zdávalo se mi o tom, že někde je a potřebuje moji pomoc, že mě volá a já ji neslyším. Nakonec jsem se ji vydal hledat.“

„Vzpomínám si, že byla šťastná,“ namítla Clary tenkým hlasem.

„Víš, když jsi ji našel.“

„Byla a zároveň nebyla. Byla ráda, že mě vidí, ale zároveň jsem pro ni symbolizoval celý ten svět, od kterého utekla a o kterém už nikdy nechtěla slyšet. Souhlasila s tím, abych s vámi zůstal, ale musel jsem jí slíbit, že se vzdám všech vazeb ke smečce, ke Spolku, k Idrisu, k tomu všemu. Chtěl jsem se k vám dvěma nastěhovat, Jocelyn si ale myslela, že by bylo moc obtížné před tebou skrýt mé přeměny, a já s ní musel souhlasit. Koupil jsem to knihkupectví, vzal si nové jméno a začal předstírat, že je Lucián Graymark mrtvý. A on ze všech hledisek také mrtvý byl.“

„Opravdu jsi toho pro mámu udělal hodně. Vzdal ses celého svého života.“

„Udělal bych toho mnohem víc,“ řekl Luke věcně. „Ale ona byla tak skálopevně rozhodnutá, že už nechce mít nic společného se Spolkem nebo podsvětem. A co si budeme nalhávat, já jsem přece jen pořád vlkodlak. Jsem živoucí připomínka toho všeho. A ona trvala na tom, že nechce, aby ses cokoli z toho kdy dozvěděla. Víš, já

jsem s těmi výlety ke Krasomilovi nikdy nesouhlasil, nesouhlasil jsem s tím, aby ti pozměňoval vzpomínky nebo blokoval Zrak, ale ona to tak chtěla a já jsem ji nechal to dělat, protože kdybych se jí v tom pokoušel zabránit, poslala by mě od sebe pryč. Vůbec nepřicházelo v úvahu, že by svolila k tomu, abych se s ní oženil a stal se tvým otcem, aniž bychom ti zároveň prozradili, kdo ve skutečnosti jsem. A kdyby ses to dozvěděla, všechno by se tím zbortilo, všechny ty křehké zdi, které s takovou námahou postavila mezi sebou a neviditelným světem. To jsem jí nemohl udělat. Takže jsem jí raději nikdy nic neřekl.“

„To mi chceš tvrdit, žes jí nikdy neřekl, co k ní cítíš?“

„Tvá matka není hloupá, Clary,“ řekl Luke. Jeho hlas zněl klidně, byla v něm však patrná i stopa napětí. „Musela to vědět. Vždyť jsem jí nabídl, že se s ní ožením. Ať už mě odmítla jakkoli laskavě, jednou věcí jsem si jistý: Ona ví, co k ní cítím, a necítí ke mně to samé.“

Clary na to nic neříkala.

„Je to tak v pořádku,“ navázal Luke a snažil se přitom o bezstarostný tón. „Už dávno jsem se s tím smířil.“

Claryiny nervy se najednou rozechvěly náhlým napětím, o němž si nemyslela, že by mělo původ v kofeinu. Zahnala myšlenky týkající se jejího vlastního života. „Nabídl jsi jí, že se s ní oženíš, ale řekl jsi jí vůbec, že to chceš udělat, protože ji miluješ? Mně to tak totiž nepřišlo.“ Luke mlčel.

„Já si myslím, žes jí měl říct pravdu. Myslím si, že se možná pleteš v tom, co k tobě cítí.“

„Nepletu se, Clary.“ Lukův hlas jasně říkal: To už by stačilo.

„Pamatuju si, že jsem se jí jednou ptala, proč nikdy nechodí na rande,“ řekla Clary a Lukovu varovnému tónu nevěnovala pozornost.

„Odpověděla mi, že je to proto, že její srdce už někomu patří. Myslela jsem si, že mluví o mém otci, ale teď… teď už si tím nejsem tak jistá.“

Luke se zatvářil opravdu ohromeně. „To že řekla?“ Pak se vzpamatoval a dodal: „Pravděpodobně tím myslela Valentýna, víš?“

„Tak to si nemyslím.“ Podívala se na něj koutkem oka. „A stejně, tebe to neštve? Žes jí nikdy neřekl, co k ní doopravdy cítíš?“

Tentokrát ticho vydrželo až do té doby, než sjeli z mostu a kodr-cavě se rozjeli po Orchard Street, kterou lemovaly obchody a restaurace s vývěsními štíty s krásnými čínskými znaky tvořenými proplétajícími se liniemi zlaté a červené barvy. „Ano, dřív mi to vadilo,“ promluvil Luke. „Svého času jsem si myslel, že to, co mezi mnou a tvou matkou je, je lepší než nic. Ale pokud nedokážeš říct pravdu lidem, na kterých ti nejvíc záleží, nakonec ztratíš schopnost říkat pravdu i sama sobě.“

Clary se v uších ozval zvuk podobný zurčení vody. Když se podívala dolů, zjistila, že zmačkala prázdný papírový kelímek, který držela v rukou, do neidentifikovatelné kuličky.

„Zavez mě do Institutu,“ požádala ho. „Prosím.“

Luke se na ni překvapeně podíval. „Myslel jsem si, že chceš jet do nemocnice.“

„Pak tam za tebou přijdu,“ řekla. „Ale nejdřív musím ještě něco vyřídit.“

*

Přízemí Institutu bylo plné slunečních paprsků a bledých zrnek prachu. Clary proběhla úzkou uličkou mezi kostelními lavicemi, vrhla se k výtahu a zabodla prst do tlačítka. „No tak, rychle…,“ mumlala si. „No tak…“

Zlaté dveře se skřípavě rozevřely. Uvnitř výtahu stál Jace. Když ji uviděl, vyvalil oči.

„… dělej,“ dořekla Clary a spustila ruku z tlačítka. „Hm. Ahoj.“ Nespouštěl z ní oči. „Clary?“

„Nechal sis ostříhat vlasy,“ vyhrkla bez přemýšlení. Byla to pravda – do tváře už mu nepadaly dlouhé, kovově lesklé prameny, byly teď totiž pečlivě a úpravně ostříhaný. Vypadal tak civilizovaněji, dokonce i o trochu starší. I tmavě modrý svetr a džíny, které měl na sobě, vypadaly upraveně. Na krku se mu třpytilo něco stříbrného, těsně pod okrajem výstřihu.

Zvedl ruku. „Jo, vidíš. Ostříhala mi je Marysa.“ Dveře výtahu se za ním začaly zavírat, Jace je však rukou zadržel. „Potřebuješ jet nahoru?“

Zavrtěla hlavou. „Jenom jsem s tebou chtěla mluvit.“

„Aha.“ Vypadal, že ho to trochu překvapilo, ale uvolnil dveře výtahu a nechal je, aby se za jeho zády zavřely. „Zrovna mám namířeno do Takiho bistra pro něco k snědku. Nikomu se tady moc nechce vařit…“

„To chápu,“ řekla Clary, ale hned si to vyčetla. To, jestli se Lightwoodovým chce, nebo nechce vařit, s ní přece nemá vůbec nic společného.

„Můžeme si promluvit tam,“ nabídl jí Jace. Vykročil ke dveřím, pak se zastavil a ohlédl se na ni. Stál mezi dvěma víceramennými svícny se zapálenými svíčkami, jejichž záře dodávala jeho vlasům a kůži světle zlatavý nádech, takže vypadal jako obraz anděla. Stáhlo se jí srdce. „Tak jdeš, nebo ne?“ zeptal se jí úsečným tónem, který nezněl ani trochu andělsky.

„Jo, jasně. Už jdu.“ Rozběhla se, aby ho dohnala.

Když kráčeli směrem k Takiho bistru, snažila se Clary udržovat konverzaci v bezpečné vzdálenosti od témat souvisejících s ní, s Jacem nebo s ní a Jacem. Místo toho se ho zeptala, jak se mají Isabela, Max a Alek.

Jace zaváhal. Právě přecházeli První avenue, po níž se proháněl studený vítr. Bezmračná obloha měla modrou barvu. Byl to dokonalý newyorský podzimní den.

„Promiň.“ Clary sebou trhla, když si uvědomila, jak hloupá je to otázka. „Asi na tom teď nemůžou být dobře. Umřela spousta lidí, který znali.“

„Pro lovce stínů je to jiné,“ řekl Jace. „Jsme bojovníci. Smrt očekáváme. Znamená pro nás něco jiného než pro vás…“

Clary si nedokázala odpustit povzdechnutí. „Než pro vás civily.

To jsi chtěl říct, ne?“

„Ano,“ připustil. „Občas je i pro mě těžké uvědomit si, kdo vlastně jsi.“

Zastavili se před Takiho bistrem, budovou s prohnutou střechou a fasádou bez oken. Ifrit, který hlídal u předních dveří, se na ně zadíval podezřívavýma červenýma očima.

„Já jsem přece Clary,“ řekla.

Jace se na ni podíval. Vítr jí foukal vlasy do tváře. Natáhl ruku a téměř bezmyšlenkovitě je odhrnul. „Já vím.“

Uvnitř si našli prázdný box a posadili se do něj. Bistro bylo téměř prázdné. Kaelie, vílí číšnice, se opírala o bar a přitom líně mávala modrobílými křídly. Ona a Jace spolu kdysi chodili. V dalším boxu seděla dvojice vlkodlaků. Okusovali maso ze syrových jehněčích kostí a dohadovali se o tom, zda by Brumbál z knih o Harrym Potterovi dokázal v boji porazit Krasomila Pohromu.

„To je přece jasný, že by vyhrál Brumbál,“ tvrdil první. „Vždyť ovládá tu smrtící kletbu, a to už je pěkná síla.“

Druhý vlkodlak se vytasil s pádným argumentem. „Jenže Brumbál není opravdickej.“

„Já si teda myslím, že Krasomil Pohroma taky není opravdickej,“ ušklíbl se první vlkodlak. „Copak tys ho někdy viděl?“

„To je ujetý,“ řekla Clary a schoulila se na svém místě. „Slyšel jsi, co říkali?“

„Ne. Je neslušné poslouchat cizí rozhovory.“ Jace právě studoval jídelní lístek, což Clary poskytlo příležitost, aby potají začala studovat jeho. Já se na tebe nikdy nedívám, řekla mu nedávno. A byla to z části pravda, nikdy se na něj totiž nedívala tak, jak by chtěla, tedy okem umělce. Pokaždé se nechala pohltit, rozptýlit nějakým detailem: zakřivením jeho lícních kostí, úhlem, který zaujímaly jeho řasy, tvarem jeho úst.

„Ty na mě civíš,“ řekl, aniž by zvedl pohled od jídelního lístku.

„Proč na mě tak civíš? Děje se něco?“

Kaeliin příchod k jejich stolu ušetřil Clary nutnosti odpovědět. Všimla si, že číšnice používá místo propisky stříbřitou březovou větvičku. Zvědavě Clary pozorovala očima, které byly celé modré.

„Už jste si vybrali?“

To Clary zaskočilo, takže si rychle namátkou objednala několik položek z jídelního lístku. Jace si objednal porci hranolků ze sladkých brambor a několik jídel, která si nechal zabalit do krabic, aby je mohl odnést Lightwoodovým. Kaelie odešla a ve vzduchu po ní zůstala viset slabá květinová vůně.

„Vyřiď Alekovi a Isabele, že to všechno, co se stalo, mě moc mrzí,“ řekla Clary, jakmile se Kaelie vzdálila z doslechu. „A Maxovi vyřiď, že ho vezmu do Zakázané planety, kdykoli bude chtít.“

„Jedině civilové říkají, že je něco mrzí, když tím ve skutečnosti myslí, že sdílejí něčí smutek,“ poznamenal Jace. „Nic z toho nebyla tvoje chyba, Clary.“ V jeho očích se najednou jasně zablýskla nenávist. „Mohl za to Valentýn.“

„Předpokládám, že se asi…“

„Nikde neobjevil? Ne. Řekl bych, že se teď určitě někam ukryl, aby mohl dokončit to, co s Mečem začal. A pak…“ Jace pokrčil rameny. „A pak co?“

„To nevím. Je to šílenec. Jen těžko odhadneš, co šílenec udělá příště.“ Vyhýbal se však jejímu pohledu a Clary dobře věděla, na co myslí: na válku. To přece Valentýn chtěl. Válku s lovci stínů. A nejspíš se mu toho podaří dosáhnout. Teď šlo jenom o to, kde nejdříve udeří. „Ale teď k věci. Nepřišla jsi za mnou jen proto, abychom mluvili o tomhle, ne?“

„Ne.“ Teď, když nadešla ta chvíle, měla Clary najednou problém najít slova. Krátce zahlédla svůj odraz v lesklém povrchu stojanu na ubrousky. Bílý svetr, bílý obličej a rudé, rozpálené tváře. Vypadala, jako by měla horečku. Také se tak trochu cítila. „Chtěla jsem si s tebou promluvit už několik dní…“

„Skoro bych ti to i věřil.“ Jeho hlas zněl nepřirozeně ostře. „Jenže pokaždé, když jsem ti volal, mi Luke tvrdil, že jsi nemocná. Takže ses mi asi vyhýbala. Zase.“

„Nevyhýbala.“ Zdálo se jí, že se mezi nimi rozkládá obrovský prázdný prostor, i když box zase tak velký nebyl a oni ani neseděli moc daleko od sebe. „Já jsem s tebou chtěla mluvit. Celou dobu jsem na tebe myslela.“

Překvapeně se nadechl a natáhl ruku přes stůl. Vzala ji do své a v žilách se jí rozlila úleva. „Já jsem na tebe taky myslel.“

Jeho dlaň ji hřála a uklidňovala a ona si vzpomněla, jak mu ve zřícenině Renwickovy nemocnice vzala z ruky zakrvácený střep portálu – to jediné, co mu zůstalo z jeho starého života – a jak si ji pak přitáhl do náruče. „Opravdu jsem byla nemocná,“ ujistila ho.

„Přísahám. Přece jenom jsem na té lodi málem umřela, vzpomínáš?“

Pustil její ruku, ale upřeně ji pozoroval, skoro jako by se snažil zapamatovat si rysy jejího obličeje. „Já vím,“ řekl. „Pokaždé, když málem umřeš, málem umřu i já.“

Z jeho slov jí poskočilo srdce v hrudi, jako by spolkla doušek čistého kofeinu. „Jaci, já jsem ti přišla říct, že –“

„Počkej. Nejdřív nech mluvit mě.“ Zvedl dlaně do vzduchu, jako by chtěl zastavit příval jejích slov. „Než něco řekneš, rád bych se ti omluvil.“

„Omluvil? A za co?“

„Za to, že jsem tě neposlouchal.“ Oběma rukama si prohrábl vlasy a Clary si všimla jizvičky, jen takové drobné stříbrné čárky, kterou měl z boku na krku. Dřív tam nebyla. „Pořád jsi mi opakovala, že nemůžu dostat to, co po tobě chci, a já na tebe pořád tlačil a tlačil a vůbec jsem tě neposlouchal. Prostě jsem tě chtěl a bylo mi jedno, co si o tom kdokoli jiný myslí. Dokonce i ty.“

Náhle jí vyschlo v ústech, než však stihla něco říci, vrátila se k nim Kaelie s Jaceovými hranolkami a celou řadou pokrmů pro Clary. Clary zírala na to, co si objednala. Zelený mléčný koktejl, něco, co vypadalo jako syrový karbenátek, a talíř plný cvrčků máčených v čokoládě. Ne, že by na tom záleželo. Měla tak stažený žaludek, že na jídlo nedokázala ani pomyslet. „Jaci,“ řekla, jakmile číšnice odešla.

„Tys neudělal nic špatnýho. Ty…“

„Ne. Nech mě domluvit.“ Díval se dolů na své hranolky, jako by mu snad mohly ozřejmit záhady všehomíra. „Clary, musím to říct teď, nebo… nebo už to nikdy neřeknu.“ Slova se z něj najednou jen hrnula: „Myslel jsem si, že jsem přišel o svoji rodinu. A tím nemyslím Valentýna. Myslím Lightwoodovy. Myslel jsem si, že už o mně nechtějí slyšet. Myslel jsem si, že už mi kromě tebe na světě nic nezbylo. Já… byl jsem šílený smutkem z té ztráty a vybíjel jsem si to na tobě a teď se ti chci za to omluvit. Měla jsi pravdu.“

„Ne. Byla jsem pitomá. Byla jsem k tobě krutá…“

„A měla jsi na to úplné právo.“ Zvedl oči a podíval se na ni a jí to z nějakého důvodu náhle připomnělo chvíli, kdy jí byly čtyři roky, hrála si na pláži a pak začala plakat, protože se zvedl vítr a rozfoukal jí hrad, který postavila. Matka jí řekla, že si může postavit další, jestli chce, to ji ale v pláči nezastavilo, protože to, o čem si myslela, že je trvalé, nakonec vůbec trvalé nebylo. Bylo to postaveno z písku, který mohl působením větru nebo vody navždy zmizet. „To, co jsi říkala, byla pravda. Nikdo nemůže žít ani milovat ve vzduchoprázdnu.

Kolem nás jsou lidé, kterým na nás záleží a kterým by ublížilo, možná nenávratně, kdybychom se poddali tomu, co možná chceme cítit. Kdybychom byli takhle sobečtí, tak by to znamenalo… Znamenalo by to být jako Valentýn.“

Vyslovil jméno svého otce s takovou rozhodností, že měla Clary pocit, jako by jí před nosem zabouchl dveře.

„Od této chvíle už budu jen tvůj bratr,“ prohlásil a díval se na ni přitom s nadějným očekáváním, že ji to potěší, jenže jí se chtělo vykřiknout na něj, že jí rozbíjí srdce na kousíčky a že okamžitě musí přestat. „Tak jsi to přece chtěla, ne?“

Trvalo jí dlouho, než dokázala odpovědět, a když se na to konečně zmohla, zněl jí vlastní hlas jako ozvěna přicházející odněkud zdaleka. „Ano,“ řekla a v uších jí přitom hučely vlny. Oči ji pálily, jako by jí do nich vítr zanesl písek nebo spršku slané vody.

„Tak jsem to chtěla.“

Clary otupěle stoupala po širokém schodišti k velkým skleněným vstupním dveřím nemocnice Beth Israel. Svým způsobem byla ráda, že je teď tady a ne někde jinde. Víc než po čemkoli jiném teď toužila po tom, aby se mohla vrhnout své matce do náruče a rozplakat se, i když by jí asi nikdy nedokázala vysvětlit, kvůli čemu vlastně pláče. To ale nebylo možné, takže se rozhodla spokojit se alespoň s nejbližší dostupnou alternativou – sednout si vedle postele své matky a rozplakat se tam.

V Takiho bistru to ustála docela dobře, dokonce zvládla i obejmout Jace na rozloučenou. Popotahovat začala až v metru, kde se najednou rozplakala kvůli všemu, co ještě neoplakala, kvůli Jaceovi a Simonovi a Lukovi a své matce, a dokonce i kvůli Valentýnovi. Plakala tak nahlas, že jí muž sedící naproti nabídl kapesník, a ona na něj zakřičela: Co na mě tak čumíš, ty úchyle? Protože tak se to přece v New Yorku dělá. Pak už se cítila o trochu lépe.

Když se blížila k vrcholu schodiště, uvědomila si, že tam stojí nějaká žena. Přes šaty měla oblečený dlouhý tmavý plášť, což se v ulicích Manhattanu jen tak běžně nevidí. Plášť byl ušit z tmavého sametu a byl vybaven velkou kapuci, kterou měla žena přehozenou

přes hlavu, takže jí zakrývala obličej. Clary se rozhlédla kolem sebe a došlo jí, že nikdo jiný z lidí stojících na nemocničním schodišti nebo u dveří si té postavy nevšiml. Takže tedy iluze.

Když stanula na posledním schodu, zastavila se a podívala se nahoru na ženu. Pořád ještě jí neviděla do tváře. Řekla: „Tak podívejte, jestli jste sem přišla za mnou, tak mi radši rovnou řekněte, co po mně chcete. Nějak teď nemám náladu na ty vaše iluze a tajnůstkaření.“

Všimla si, že se lidé kolem ní zastavují a zírají na tu bláznivou dívčinu, která tu mluví sama se sebou. Potlačila v sobě nutkání vypláznout na ně jazyk.

„Tak dobře.“ Ten hlas byl mírný a zvláštně povědomý. Žena zvedla ruku a stáhla si kapuci dozadu. Na ramena se jí rozlila záplava stříbrných vlasů. Byla to ta žena, kterou Clary přistihla, jak ji pozoruje na prostranství na Mramorovém hřbitově, a která je později před Institutem zachránila před Malikovým nožem. Zblízka Clary viděla, že má ten typ obličeje, který je samý úhel, příliš výrazný, než aby mohl být krásný, její oči však měly sytý, příjemný oříškový odstín. „Mé jméno je Madeleine. Madeleine Bellefleurová.“

„A…?“ zeptala se Clary. „Co po mně chcete?“

Žena – Madeleine – zaváhala. „Znávala jsem tvoji matku, Jocelyn,“ odpověděla. „V Idrisu jsme byly přítelkyně.“

„Teď k ní nemůžete,“ řekla Clary. „Než se uzdraví, nesmí k ní nikdo kromě rodiny.“

„Ale ona se neuzdraví.“

Clary měla pocit, jako by ji někdo uhodil do tváře. „Cože?“

„Je mi to líto,“ řekla Madeleine. „Nechtěla jsem tě rozrušit. Jenže jde o to, že já vím, co se s Jocelyn děje, a že jí teď nemohou pomoci v žádné nemocnici pro obyčejné lidi. To, co se jí stalo… Způsobila si to sama, Clarisso.“

„Ne. Vy to nechápete. Valentýn…“

„Udělala to ještě předtím, než se k ní Valentýn dostal. Aby od ní nemohl získat žádné informace. Naplánovala si to tak. Bylo to tajemství, tajemství, o které se podělila jen s jedním člověkem. Jen jednomu člověku řekla, jak se to kouzlo dá zrušit. A tím člověkem jsem já.“

„Chcete tím říct –“

„Ano,“ přerušila ji Madeleine. „Chci tím říct, že vím, jak tvoji matku probudit.“